Básník neumírá

František Kožík

Znění tohoto textu vychází z díla Básník neumírá tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Melantrich v Praze v roce 1971. Pro potřeby vydání Městské knihovny v Praze byl text redakčně zpracován.

§

Text díla (František Kožík: Básník neumírá), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 6. 2019.

Román
o životě portugalského básníka
Luíze de Camões

KNIHA PRVNÍ

Předzpěv

To smutné slovo saudade!
Kdo znal je první? Co jím chtěl?
Bylo to sbohem ubohé matky,
kterou syn navždy opouštěl.

— STARÁ PORTUGALSKÁ PÍSEŇ

Je jedno slovo v portugalském jazyce, které nelze přeložit do žádné jiné řeči. To slovo zní: saudade.

Není to německá Sehnsucht, ani francouzské désire nebo nostalgie, není to anglický spleen, není to nic, co by bylo lze říci jediným slovem.

Saudade je hnutí duše a citové ovzduší, známé jen jednomu kraji a neodlučitelné od jeho půdy, od lidí, kteří vdechují jeho minulost i přítomnost, kteří je sají s matčiným mlékem, objevují je při první bolesti hlavy a srdce, zápasí s ním po celý život, neodlučitelní od něho jako řeka od břehu, a loučící se s ním teprve smrtí.

Saudade přebývá jen v Portugalsku.

Vlna dějin vynesla Portugalce nad hladinu evropských národů. Po staletí žili neznámí. Krev se však sbírala pod jejich zemí, oheň v ní houstl a vléval činorodost do lidí žijících na její půdě. Náhle zvedli hlavu. Nad oceánem hořela hvězda. Vztáhli po ní paži, vyrostli odvahou – a když pak shlédli dolů, uviděli pod sebou celý ostatní svět. Vrátili pohled hvězdě a jejich oči zůstaly už oslněny. Odpoutali se od země. Stoupali vzhůru, běželi a nevěděli, že se dotýkají jen vln větru. Neznali závrať.

Portugalci objevili Indii. Portugalci objevili Čínu. Portugalci první obepluli svět. Portugalci založili největší říši světa.

A pak náhle ztratili vše. Hvězda se vzdalovala rychleji než vítr, který je nesl. Sen se rozbil a zůstaly jen střepiny. Poslední zoufalý rozmach za vidinou skončil v krvi. Vyhasla vášeň chtivosti, vypařilo se hrdinství, ulehla touha po vládě. Zemřela sláva. Co zbylo? Saudade.

Saudade – smutek pobloudilých. Mrákotný pohled do víru osudu, z něhož není uniknutí. Malátnost, slabost, lítost. Touha námořníků, kteří sedí na břehu a odevzdávají neproměnnému lákání vln svou zádumčivost. Touha těch, kteří doma vzdychají po dálce a v cizině si stýskají po domově. Ticho zahálejících, které stravuje nečinnost. Tváře přijímající neuchopitelnost mořských obzorů. Oči, v nichž je hořkost nesplnění.

Saudade ovíjí čela básníků. Je to nejbohatší struna poezie této země. Její píseň je sladkým květem hořkosti.

Portugalci otevřeli svět. Přecenili své síly a zabloudili na špatné cesty. Oslepeni slibující hvězdou zapomněli na vlastní zem, která slábla a hynula, zatímco její synové dávali všechnu krev touze po dobytí dálky.

Opilství, které se potácelo po všech mořích světa, přišlo do vychladlé vlasti složit ubitou hlavu. Žíly byly prázdné. Země potřebovala odpočinek. Řekla si o něj dějinám.

Tehdy zazněla píseň. Daleká, ale nevýslovně krásná píseň. Mluvila o velikosti, která byla, zapřísahala i soudila, vdechovala život. Portugalsko, které se obávalo, že ztrácí život, poznalo, že v této písni bude žít věčně.

Mrtvý básník, který živými ústy zazpíval svému národu píseň o nesmrtelnosti, byl Luíz Vaz de Camões.

Zaslouží si, abyste mu naklonili srdce.

Kytary v Coimbře

Vstoupil jsem na svět nocí –
to byla smrt mé matky.
Sotva jsem spatřil slunce,
bral jsem se k mrtvým zpátky

— Z LIDOVÉ POEZIE

Luíz si nebyl jist, zda se má radovat nebo truchlit, když přišla zpráva, že král přeložil lisabonskou universitu do Coimbry. Skončil právě desetiletou školu, a protože byl jedním z nejlepších žáků, čekalo ho rozhodnutí, na které vysoké učení se dá zapsat. Práva, teologie, medicína? Lisabon, královna měst, město – pohádka, kam plynulo bohatství ze zámoří, lákal leskem koruny a nádherou dvora všechny, kdo si dík jménu a titulu směli dělat nárok na část závratného štěstí, kterým toto šestnácté století obdařilo Portugalsko. Universita v Coimbře, to ovšem znamenalo pro chudého studenta velkou úsporu. Ale znamenalo to zůstat doma.

Coimbra byla město vážné a důstojné. I když už zde králové nesídlili, rádi sem zajížděli, aspoň na několik dnů, nacházeli zde útočiště, když ohrozil Lisabon mor nebo zemětřesení. Především proslula Coimbra svými školami. Universita tu byla už dvakrát, nyní – v roce 1537 – se potřetí měly kolejní budovy rozeznít životem studentů z urozených rodů. Už když si v tichých uličkách hrával se svými vrstevníky na Maury a Portugalce a sváděl s nimi bitky klacky a kamením, v době, kdy ještě nerozeznával, který dům je z římské či maurské doby, už tehdy si Luíz podvědomě ukládal do paměti siluety paláců a kostelů i charakteristický pach starých průjezdů a chodeb. Tak přivykl Coimbře a později si zamiloval jak uličky šplhající vzhůru po svahu, tak uklidněnou část města, které se rozhodlo zůstat u řeky v rovině. Tam chodily prát dívky a Luíz slýchal jejich písně o žalu z lásky otevřeným oknem domku, kde bydlil. Coimbra byla městem písní a pověstí. Ale zároveň městem mládí.

Druhý domov měl Luíz v bibliotéce kláštera Svatého kříže, jehož převorem byl bratr jeho otce, Bento de Camões.

Jako Luízův otec i on byl vnukem váženého soudce v Coimbře. Ale to nebyla jediná příčina, která otevřela Bentovi cestu k hodnostem; mnohem vážnějším důvodem bylo jeho široké vzdělání, jeho bystrost, obětavost a nezištná oddanost církvi. Byl ještě mlád, když došlo k reformě řádu sv. Augustina ve prospěch prostoty života a chudoby; mnoho kanovníků uraženo odešlo z kláštera, Bento se však reformě poslušně podřídil. V dvaceti sedmi letech byl už prelátem a v třiceti devíti ho král i papež jmenovali nejen generálním převorem, ale také kancléřem nově zřízené university.

Luíz strýce ctil, obdivoval a trochu se ho i bál; když ho viděl procházet chodbami mohutného kláštera v prostém oděvu, jako by sem zabloudil poustevník nebo evangelista z prvních dob křesťanství. Luíz byl ještě malý, když sám král João III. vzdal strýci úctu při své návštěvě v Coimbře, ale slýchal ho kázat nad hroby dávných králů, viděl úctu v očích všech poslouchajících a připadalo mu, jako by to pronášel hluboké pravdy sám archanděl. A poznal také, jak dovede strýc bojovat, když šlo o prospěch kláštera; zraky mu asketicky plály, pohublé tváře se zruměnily a jeho kostnatá ruka tloukla do desky stolu, aby dodala důrazu názorům.

Luízovi bylo asi čtrnáct let, když Alexio, jeden z jeho kamarádů, našel náhodou pod věžními schody v klášteře bednu se zlatými mincemi. Převor Bento odměnil nálezce a považoval za samozřejmé, že poklad patří klášteru, jakmile se však o nálezu dověděl král, žádal jej pro královskou komoru. Bento protestoval, ale musel ustoupit. O rok později se úmrtím představeného uvolnila renta, kterou Bento také připsal klášteru. Ale král se zase ozval se svým nárokem a na jeho přání přidělil papež rentu královu synu Duartovi.

– To není spravedlivé, řekl tehdy strýci rozčilený Luíz, když se to dověděl. – Kolik let je tomu Duartovi? Vždyť je starý asi jako já, ne?

– Bude mu už devatenáct.

– Jak by se mohl stát představeným kláštera?

– Je to tak zvykem v církvi. Má už konečně také hodnost arcibiskupa.

– Je to nespravedlivé, opakoval Luíz.

– Je dobře to vědět, neočekávaně přisvědčil strýc Bento. – Ale nám nenáleží soudit. Lze jen chápat. Král pochoval několik svých synů v útlém věku. Záleží mu proto na Duartovi. Ovšem, obávám se jiných věcí…

Luíz zvědavě zdvihl pohled k strýcově tváři. Bento okamžik zaváhal, zda může synovce učinit účastným svých skrytých myšlenek. Ale viděl v tom chlapci sebe sama z mládí. Přál si probudit v něm nejen nadání, ale i schopnost vidět pravdu ve světě, který na ni často neměl čas.

– Mladý Duarte je vášnivý nepřítel židů.

– I těch, co přijali křesťanství?

Převor dobře věděl, že o té otázce se mezi studenty často mluvívá. Král Manoel podlehl své ženě Isabele a vydal rozhodnutí, že židé musí buď opustit Portugalsko, nebo přijmout křesťanství. Mnoho jich odešlo a ochudilo zemi. Nábožný João III. se s tím však nesmířil a bylo známo, že jeho usilovné žádosti o zřízení inkvizice v Lisabonu jsou namířeny především proti pokřesťanštěným židům. Bylo také známo, že papež byl proti zřízení nové inkvizice, a žádosti odmítal. Teprve císař Karel V. dosáhl svým vlivem, že papež ustoupil a od nedávna začala inkvizice v Lisabonu pod vedením králova bratra svou činnost.

– Víš, co se říká?

– Mluví se mnoho prázdných slov, jedno z dvaceti něco váží.

– Říká se, že náš král poslal vrahy na prokurátora židů v Římě, na pana de Paz.

– Vím, že taková žaloba byla na krále vznesena, ale že byla odmítnuta. Portugalsko má inkvizici, je zbytečné o tom marně uvažovat. Ale poctivý křesťan může jít životem a nemyslet na ni. Nepadne na něho ani její stín.

Spíš svit jejích hranic, napadlo Luízovi, ale nechtěl strýce dráždit, proto zejména, že mu připadal dost ztrápený. Podezřívavě se díval do jeho tváře. Zdálo se mu často, že velký převor mu neříká všechno, co si myslí, aby ho ušetřil pochyb. Šetřili se navzájem.

– Vol si dobře přátele, řekl Bento s povzdechem. – Tihle jsou nejlepší ze všech, ukázal na knihy latinských klasiků. – Poznali lidské slabosti, vratkost a nestálost… Proto si dovedli vytvořit ideály dokonalosti.

– Takže špatná doba vlastně napomáhá ušlechtilým myšlenkám? prostořece se zasmál Luíz.

Ale moudrý převor kláštera Svatého kříže otázku přeslechl, lehce se dotkl milovaných svazků a obrátil se k odchodu; potřásal hlavou, jako by přisvědčoval poučení, které už nevyslovil.

Luíz položil oči na první řádky. Začal číst. Měl rád latinu, byl mezi prvními v rétorice, Ciceronovy dopisy mu nedělaly těžkosti, scény z Terentia ho bavily, měl rád Ovidia. Ale slova neopustila dnes stránku knihy a nevešla do jeho vědomí. Jeho nitro bylo citlivě napjato vstříc jiným hlasům a znělo… Co je to? Naslouchej! Těžké stěny kláštera tlumí tu hudbu, ale přece v ní poznáš hlasitou bezstarostnost jarní vody. Ano, to si zpívá Mondego, řeka, která je ptačím zpěvem Coimbry, města světců a učenců. Sněhy z Estrelly prchly před jarem a Mondego naplněné jejich táním vzlykalo a zajíkalo se bohatstvím zelených peřejí a pospíchalo jako v obavě, že se opozdí za vším, co sliboval jarní vítr. Ta svěží píseň vnukala celému městu napjatou zvědavost. Zdi university a kostelů přijímaly sametový odstín a ozvěna zápasu říčních vln s kameny zaléhala až do klenutého podzemí, kde spí pod velebnými náhrobky portugalští králové. A jak přibývalo jara, přesahovala řeka nedočkavými dlaněmi břehy, vbíhala do pobřežních uliček, podlézala kovové branky až ke schodům kláštera. Mondego se dralo do duší.

Když Luíz sklonil opět oči ke knize, byly už i její řádky žíhány růžovým přísvitem. Je těžké číst z takových knih, když je nám osmnáct let a umíme naslouchat krokům jara.

Váhavým, omluvným pohybem zavřel Luíz svazek. Vstal. Pružně prošel knihovnou. Těžké dveře, tmavá chodba, schodiště, brána. A řeka mu výskla přímo do tváře.

Luíz byl urostlý a statný. V jeho krocích byla smělost s jemností. Ulice ho přijímala jako svého pána. Purpurový svit sestoupil už z olivových pahorků k domům. Vlažné šero se dotýkalo Luízovy tváře. Tupá věž university se objevila z boku a zahrozila: Co tu hledáš? Luíz odbyl otázku úsměvem. Co hledám? Je už čas, abych na to dovedl odpovědět?

Štěstí, zajisté. Ale neznám zatím jiné než to, které vzniká, když se vydáváme na cestu. Není obsaženo v hledání samém? Nebo je přece někde na konci naší cesty ukryta dokonalost, pro jejíž představu opouštíme přítomnost, přesvědčeni, že bychom promarnili život, kdybychom jí zůstali věrni?

Luíz se vyhnul hloučku přátel. Jen samota zná potěšení nerušené pouti myšlenek.

Zastavil se na břehu, hluboce se sklonil nad zpěněným jarem. V temném zrcadle tůně zahlédl své vysoké čelo. Zazdálo se mu, že má drsný výraz, a ještě pevněji sevřel čelisti, aby v sobě posílil vědomí síly a vášně. Ale oči zrazovaly přemítavost.

Pohodil rusou kšticí a zvedl se. Nedaleko stála skupina snědých dívek. Co hledáš? zdály se ptát jejich tváře. Ještě se lehce usmíval. Co hledám? Dálku. Co skrývá? Nevím. Naštěstí nevím.

Ještě jiná dálka lákala Luíze, pomyslná, nezachytitelná, varhanovými akordy stoupala do hloubek nebe.

Ta druhá dálka, to byla minulost vlastního národa.

Věděl, jak vzniklo Portugalsko. Jindřich Burgundský dostal za svou statečnost od kastilského krále Alfonse dceru Terezii – a k tomu kus země kolem přístavu Porto. To byla kolébka portugalské moci. Rok 1094. Ale chtěl se dovědět, kdo zde žil před tím. Hledal, kam se v nájezdech Vizigotů ze severu a Maurů od jihu podělo původní obyvatelstvo, domýšlel se, jak se domorodé kmeny bránily v neproniknutelných lesích, plnilo ho hrdostí, když se z Lopesovy kroniky dověděl, že Viriathus způsobil i Římanům těžké chvíle.

– Odkud vlastně přišli Lusovci? Žili tu od stvoření světa? zeptal se jednou strýce Benta.

– Aby vznikl národ, k tomu je třeba práce tisíciletí. Jak víš, podle legendy to byli potomci Lusa, bratra Bakchova. Jenže lidé nemohou být syny božími, ani když jde o boha pohanů.

– Co kdybychom tomu tajně uvěřili? vyzýval tehdy převora.

– Budiž, usmíval se Bento, – ale neberme lidem zásluhu, když se odváží velikosti.

Místem, kde se Luíz scházel s pravou a milovanou minulostí Portugalska, byla hrobka v klášteře Svatého kříže. S pocitem rozechvění se blížíval k náhrobku, v němž ležely ostatky prvního portugalského krále Affonse Henriquese, který dal zemi samostatnost. To je víc než tři sta let – jak dávno a jak blízko, když srdce umí naslouchat tichu vznášejícímu se nad hrobem. V sedmnácti letech počal mladý král psát dějiny Portugalska: vzal Lisabon Maurům a zde, v Coimbře, se dal korunovat starou gótskou korunou. Vládl víc než padesát let. To je jeho podoba na víku náhrobku, pes u nohou hlídá jeho klid. A proti němu jeho syn Sancho, který už směl být veselým králem a, jak to vyprávějí kroniky, rád se prý bavil s provensalskými trubadúry.

Luíz tajil dech, když ve snu v bdění vídal, jak se památce velkých králů přicházejí poklonit jejich synové a synové jejich synů, ti, kteří se v Coimbře narodili a jsou zde pochováni, i ti, kteří se zatoulali jinam. Králové bojovníci s tvářemi zjizvenými, králové básníci, kteří zpívali o lásce, vzdorní králové, kteří měli věčně spory s papežem a umírali v klatbě, ale které lid miloval. Přichází velebný Diniz, který přál rozvoji života, a proto také básníkům, a obrací se láskyplným pohledem k universitě, kterou zde založil. Jde João I., ve tváři sebevědomí vítěze bitvy, jež dala kmenům země vědomí jednotného národa. Aljubarotta, šeptá si Luíz jméno té bitvy, a králi, jako by to zaslechl, prolétne zrakem blesk. Stín velkého bojovníka jde za králem: Nuno Alvares Pereira, který porazil třikrát silnější kastilské vetřelce. A syn králův, Henriques zvaný Mořeplavec, našel národu to, co dosud postrádal: poslání. Vypověděl válku moři. Nevěřil odvaze jedince, ale vědě a zkušenosti. Byla dobyta Ceuta v Africe, objevena Madeira, Azorské ostrovy. Henriques založil školu objevitelů a v Africe školu válečníků. Mare Tenebrosum, dosud postrach plavců, se chvělo v hlubinách, protože poznalo, že přicházejí jeho přemožitelé.

Někdy se minulost zatemní a nedovoluje pohlédnout vládci do tváře. Byli i králové, kteří lehkomyslně promarnili dary Prozřetelnosti, nechali vlastní bratry hynout v otroctví, propadali trudnomyslnosti, vraždili se navzájem jedem a dýkou. João II. chtěl ohraničit moc šlechty a dával své dvořany popravovat nebo je odklízel sám, Janovan Kolumbus se ho marně doprošoval o pomoc, ale když Bartolomeo Dias dosáhl daleké výspy, kterou slibně nazval mys Dobré naděje, rozeslal král posly a zvědy, aby vypátrali, co by kde bylo možno získat a zda po dobrém či násilím.

Přízrak pohádkových ostrovů se zmocnil v té době všech duší. Pastýři opouštěli louky a stávali se plavci. Sloupy s portugalskými nápisy se tyčily na mnoha afrických březích.

Portugalcům se dlouho zdálo, že jsou malí a slabí. Náhle poznali, že se mýlili, a všechny dosavadní děje jejich vlasti se jim jevily jen jako příprava k velkým dneškům. I každá bývalá pošetilost se zdála jejich sebevědomí jako osudová předzvěst.

Je to doba, do níž přichází král Manoel, velký Manoel, jemuž dal Vasco de Gama Indii a Cabral Brazílii, jemuž Albukerk dobyl „zlatou“ Gou jakožto středisko indické říše, z níž se nepřetržitým průvodem začalo do Portugalska stěhovat obrovské bohatství: drahé kovy, vzácné kameny, slonová kost, látky, koření, všechno možné. Lisabon se takřka přes noc proměnil v nejbohatší přístav světa, odkud odjížděli a kam se vraceli místokrálové, velitelé pevností, kapitáni lodí, kde často zakotvil koráb přivážející asijské vládce, přivážející dary a sliby poslušnosti. Zázračnému králi patnáctého století narůstal svět, kam jen zamířil pohledem. V rouhavé snaze, aby objevil konec svého štěstí, chtěl nahlédnout do hrobů svých předků, aby aspoň v jejich prachu našel předpověď své nicoty; marně, osud se mu neodvážil hodit přes cestu stín, tělo Affonse Henriquese, jehož hrob dal jako nejstarší otevřít, bylo neporušené. A Magalhaens mohl vyplout k cestě kolem světa.

Dom Manoel býval poslední, kdo přicházel pokleknout do kaple jako stín. Poslední mrtvý král.

Na trůně je jeho syn, zbožný João III.

Když se vidiny králů vytratily, s horkým čelem se vracíval Luíz do bibliotéky. Zdálo se mu vždycky, že ve všech velkých postavách minulosti objevuje jednu společnou myšlenku a vůli: udržet království, zaručit jeho nezávislost, jeho svobodu a moc.

Zazlíval někdy strýci Bentovi, že jeví tak málo pýchy nad zámořskou říší.

– Ale je to království, za které by mohl dát dobrý křesťan s radostí duši? říkal převor s tajnou trpkostí. – Ti, kdo dojdou k pravé ctnosti, založí říši Kristovu, ale ta není z tohoto světa.

Luíz mu rozuměl, ale zdálo se mu, že strýc Bento zaměňuje záležitosti tohoto života s představou spasení.

– Nedokázali Portugalci, že jsou nejstatečnější na světě? Kdo objevil tolik zemí? Kdo je slavnější?

– Drahý kámen se nepozná podle lesku, ale až se rozlomí, neochotně odpovídal Bento. Ale přál si, aby ho Luíz mohl sledovat, a tak vysvětloval: – Pravý křesťan je člověk, který bez příčiny neublíží druhému.

V životě kolem sebe tu zásadu Luíz uznával. Ale když jde o boje s nevěřícími, kteří jsou krutí a zákeřní? Byl ochoten se vším mládím země přísně posuzovat chování královského dvora, ministrů, inkvizice. Učil se milovat svou zemi na cestách plných pochyb a strachu. Proto nacházel její nejčistší podobu v minulosti, u těch, kdo už se nemohli dopustit chyb a provinit se slabostí nebo zištností.

Luíz měl ve škole mnoho známých, ale jen dva nejbližší přátele: vzdáleného bratrance Antonia, drzého a nebojácného, kterého měl rád jako připomínku svých dobyvačných předků, a Candida, který byl povahou opak Antoniův, vždy jemný, chápavý a ohleduplný.

Večery sváděly k toulkám po nábřeží. Ve sváteční dny se s jedním nebo druhým a někdy s oběma vydával Luíz do okolí Coimbry. Ve svazích vinic, v hájích pomerančovníků a v oblinách luk sídlila úměrná krása, barvy se nerušily, pole máku prokvétala růžově jako tváře dívek ze severu a stezky se klikatily nízkými údolími jako ženský smích.

Na cestě k Pampilhose byl uprostřed skupiny dubů a lip hrob. Jedno studentské pokolení odkazovalo druhému péči o něj, protože, jak se říkalo, byl to hrob dítěte, jehož otcem byl veselý universitán z Coimbry.

Luíz položil vždy, když tudy šel, na rov zakázané lásky snítku rozmaríny.

– Jdi, smál se Antonio, – už je jim to jedno. Spíš dát se jeho příkladem!

– Kdoví, kam se poděl. A to děvče?

– Co bylo, to nechám čertu. Starám se o to, co mi chutná.

Ocenil každou vesničanku, kterou potkali, a když byla mladá, nutil Luíze:

– Řekni jí něco povznášejícího!

– Jsi Afrodité? rozpřáhl Luíz ruce. – Máš ještě pěnu na kotnících! Nebo jsi Europé a vyhlížíš hřbet, který tě unese?

Děvče se polekalo a uteklo.

– Nebylo to asi to pravé, usoudil Antonio.

– Asi to nebyla Afrodité. Ta neměla tupý nos a čelo spálené sluncem.

– Ale je mladá, hlupáku, poučil ho Antonio a pustil se za dívkou zkusit štěstí.

Luízovi nevadilo, že osaměl. Dal se vždy za sluncem, které postupovalo po neviditelné cestě k svému každodennímu skonu. Tam někde, tam je oceán. Vítr přinášel jeho poselství a Luíz se je snažil rozluštit. Dorůstejte, staňte se muži, vzkazoval oceán, čekám na vás. Koho těší modlitby, ať si zůstane v klášterech. Ale kdo má dobrodružné srdce, musí jednou za mnou.

Luíz měl v srdci neohraničenou touhu po moři. Ztělesňovalo v sobě dokonalost, kterou neměly žádné živé bytosti. Mělo vlastnosti, po nichž bažíme a které nenacházíme: velkost, hloubku, věčnost, necitelnost. Nebo to byla touha po světě, jehož okraj se prolomil a jímž nahlíží vesmír do našeho nitra? Moře bývá bohem duší, které cítí tíseň úzkých prostorů a potřebují k volnému vydechnutí obzor hraničící s nebem.

Když zavřel Luíz na kraji borovicového lesa oči, zapomínal, že stojí pod jeho rudými větvemi, a mohl věřit, že slyší šum moře.

Najednou ucítil na očích dlaň.

– Hádej!

– Candido!

– Máš pravdu. Kdo jiný ví, kde tě hledat? Spal jsi vstoje? O čem se ti zdálo?

– Vyšel sis pro báseň? zeptal se ho Luíz.

– Už ji mám, usmíval se Candido, – zatím jen v hlavě. Ale když není nablízku děvče, přijde místo něho vždycky báseň.

První verše skládali kdysi spolu. To jim bylo teprve deset let, ale už tehdy je nadchla – jako všechnu portugalskou mládež – statečnost králova bratra Luíze, který se chtěl za každou cenu připojit k výpravě za osvobození dvaceti tisíc křesťanských otroků z moci tuniského vládce Chajredina Rudovouse. Král odmítal, ale Luíz ujel, a tak musel král své dovolení posílat za ním. Oslavě osvoboditelů platily první Camõesovy sloky.

Později si své básně navzájem svěřovali. Candido měl raději latinu, Luíz to zkoušel raději v mateřském jazyce, jednou v trochejích redondilhy, jindy v italských formách, zejména v jedenáctislabičných jambech. A na rozdíl od Candida měl velmi blízko k starým písničkám, jak se zpívaly na vesnicích k tanci nebo jak je slyšíval od pradlen a starých žen u řeky.

Antonio se nevracel. Luíz a Candido šli spolu dál.

– Viděls? trhl sebou najednou Luíz a chytil přítele za loket.

– Co?

– Camão. Modrá slípka. Teď – teď zapadla do obilí…

– Je to lupič. Rozbíjí vejce jiným ptákům.

– Ne, ne, má dobré srdce.

– Vím, vím, to jí přimýšlíš jenom proto, že ti dala jméno. Ale to je legenda.

– Jistě. Ale proč nevěřit tomu, co je krásné?

Modrá slípka, poplašená jejich rychlým krokem, vylétla z obilí, zaleskla se v slunci a nesla se k řece.

Staré jméno Luízova rodu se psalo Camanhos a nemělo k slípce camão žádný vztah. Ale Luíz měl rád tu starou pověst a cítil k modrým ptákům náklonnost, proto snad, že hrdinkou zkazky byla trpící žena.

Nejzápadnějším výběžkem španělské Galicie je mys Finisterre. Tam míval v pradávných dobách kamenné sídlo statečný rytíř. Když se, omyt krví nevěřících, vracel z jedné křížové výpravy, dověděl se, že jeho mladá žena utišila svůj stesk v objetí jednoho z jeho panošů. Rytíř, pán nad životy poddaných, soudil rychle. Kdoví, zda se směl ubohý panoš rozloučit alespoň pohledem se svou vznešenou láskou, než ho surové ruce vydaly, uškrceného pevnou smyčkou, na pospas mořským proudům. Nešťastná paní měla sejít vznešenější smrtí: nabrousili pro ni sekeru. Marně prosila o slitování. V zoufalství, když už na ni padl stín přicházejícího kata, vyžádala si poslední milost: ať rozhodne zkouška nevinnosti. Měla na ni právo, jako každá odsouzená v tomto kraji. Rytíř přivolil. Několik pážat se rozběhlo po okolí hradu, aby přineslo párek modrých slípek, jimž lidská zkušenost přisoudila zvláštní moc: když je vzala do náruče dívka podezřelá z hříchu, a modří ptáci zahynuli, byl to důkaz viny. Když však zůstali ptáci po celou noc na živu, bylo to nezvratné svědectví, že obvinění bylo křivé. Večer přinesli tedy do vězení párek slípek. Nešťastná žena je přijala do svých loktů a přitiskla je na rozhalená prsa. Schoulila se na kamenné sedátko vězení a opřela se o skálu. Kované dveře zapadly, ale u odsouzené se po celou noc střídaly stráže.

Luízovi se podařilo jednou slípku chytit. Hladil její indigové peří, hleděl zblízka do začervenalých očí, sedících v žlutých kroužcích nad tupým zobákem, zkusil přemoci odpor ptačích nohou a křídel a přitiskl si tu živou hmotu na prsa. Slyšel, jak ptákovi tluče srdce. Jak zoufale asi počítala uvězněná žena jeho tep, jak jí trnula krev, když se jí zdálo, že pohyb ustává a že ptačí těla chladnou, jak dechem zahřívala jejich hlavy a vzývala jitro, aby se neopozdilo. Dočkala se. Zazněl krok jejího pána. Obrátila k němu zrak vysílený bděním. Kat jí rozevřel paže ztuhlé křečí a chladem. Modré slípky, které celou noc hřálo tělo odsouzené, nemotorně klesly k zemi, ale pak mávly křídly a obletěly vězení hledajíce únik. Paní byla zachráněna.

Pověst pravila, že od té doby se kraji okolo nejzápadnějšího mysu začalo říkat podle jména slípky, které zní v množném čísle Camões.

Potomci krutého křižáka a věrné paní tam žili dlouho. Když se jeden z nich, Vasco Pires, koncem 14. století rozhodl, že se přestěhuje do království Portugalců, přinášel si už to jméno – de Camões. Král Fernandes mu přál a obdařil jej statky; ale Vasco nedovedl přilnout k novému domovu, v nastalých bojích se postavil na stranu Kastilie a tak o svá léna většinou přišel. Jeho syn João Vaz si však už ve službě krále Joãa I. při plavbách do Afriky získal čestný titul „urozený rytíř královského dvora“, který po něm dědili všichni Camõesové; stal se prokurátorem a soudcem v Coimbře a dal si vybudovat, aby se na něho nezapomnělo, mohutný mramorový náhrobek s velkými postavami a s psem v nohách. Luízův dědeček Antão Vaz byl námořním kapitánem, říkalo se o něm, že se plavil do Indie s loďstvem, které vedl slavný Vasco de Gama, a bylo to pravděpodobné, protože se nakonec oženil se sestřenicí toho velkého mořeplavce, s Guiomar de Gama. Když to Luíz zjistil, rozradoval se, jako by objevil, že je spřízněn s králem.

Antão měl dva syny. V mladším Bentovi vyvrcholila duchovní síla rodu, druhý, Simão, Luízův otec, se vydal za přízrakem úspěchu na východních výpravách. Předtím se oženil s Annou de Macedo, ale ta zemřela, když dávala synovi život. Stín tohoto krutého zrození zůstal navždy v Luízově srdci a lidová píseň, která zpívala o takovém truchlivém osudu, ho vždycky rozechvěla.

– Nevíš, co to je mít matku, Candido, řekl Luíz příteli, když se vraceli z chladnoucí neděle a modrá silueta města rostla před nimi. – Nevíš, jak můžeš být šťasten.

– Vím, že máš druhou matku. Ale má tě ráda.

– Narodil jsem se za špatných znamení. Svět se připravoval na potopu. A nevíš, jak je to strašný pocit vědět, že nějaká krásná mladá žena musela vykrvácet a zemřít v bolestech jenom proto, že já jsem chtěl žít. Nenávidím se za to.

– Jakou vinu má dítě? Příčinou tvého narození byla rozkoš, namítal Candido.

– Draze zaplacená. Moje matka nikdy nepoznala, co to je – hýčkat své dítě. Nikdy nepoznala mou vděčnost. Zabíjel jsem dřív, než jsem poprvé vydechl.

– Soudíš příliš přísně svou bezmocnost, vzal ho Candido za ruku. – Pojď! Duše tvé matky je vykoupena tvou lítostí.

– Myslíš?

Luíz nepřiznal, že cítí víc než vděčnost a lítost. Že miluje svou matku jako ženu. Protože zemřela tak mladá, nezestárla ani v jeho vzpomínce. Je stejného věku jako nyní on. Mohli by být milenci. Náruživost, s kterou na ni myslíval, mu byla obranou proti jiným vzpomínkám z dětství, které nenáviděl. Ani strýci, ani maceše, ani komukoli jinému by nemohl popsat ten dodnes živý dojem, který se mu vybavil, když si představil kojnou, která ho po matčině smrti živila. Nevěřili by mu, že si uchoval paměť na tu dobu. Nenáviděl ten těžký prs, který potřeboval k životu. Nenáviděl její hlas. Prožil to vskutku, nebo to byly jen pocity, které v sobě probudil dodatečným vyvoláváním ztracených dojmů z prvního dětství? Věřil prvnímu. Nenávistná láska k cizímu ženskému tělu, jed, který sál cizím mlékem, to vše mu zůstalo v krvi. Zatímco touha po nepoznané matce se vtělila ve věčné snění o tom, čeho nelze dosáhnout, co přichází nebo už odešlo, nikdy po tom, co je na dosah ruky.

Za zády studentů zůstávalo odcházející odpoledne. Před nimi tiše dýchalo město, jehož věže na purpurovém pozadí povznášely šero k nebi jako velký stan. Mondego si už tiše zpívalo ze sna.

Když shlédl měsíc z nebetyčného kůru, zněžnil drsnost kamene a vydláždil uličky stříbrem. Kašna pod Svatým křížem zurčela do ticha. „Pramen lásky“, nazvaný tak na počest uctívanému zjevu slavné milenky a mučednice Ines de Castro, pramen lásky, který zvoní slzami milostného smutku. Slyš, teď se k jeho písničce připojily struny první kytary.

– Jak jsou ti kamenní svatí bezmocní, řekl Candido.

Pěsti a kameny, deště a vichřice otloukly jejich tváře a měsíční světlo naplnilo jejich jizvy hlubokým stínem.

– Nemají obličeje, odpověděl Luíz, – ale ještě se dívají. Necítíš jejich pohled? Kámen převzal už jejich výraz a nechal si jej, i když se rysy ztratily.

Jarní květy usnuly, ale jejich vůně je opustily jako duše živých bytostí a bloudily městem.

– Zpovídej se, Luízi, zastavil ho Candido. – Čtu tvé verše. Čelo má sníh a zlato… Přiznej se: měl jsi milenku?

– Milenku?

– Ptám se tě, jestli jsi už někdy miloval, jak to žádá matka církev k uzavření manželství?

– Ano, řekl Luíz tvrdě, – jak by ne? A ty? – zaskočil rychle Candida, aby se nemohl tázat dál. – Byla krásná?

– Přece ji znáš. Služka od Suchého fíkovníku.

Noc sunula kolem nich průčelí vyhlazená měsíční koupelí. Chrliče z kostela svaté Kláry, který vypadal ve tmě spíš jako hrad se zubatým hřebenem, mohutnými portály a úzkými okny, natahovaly nad nimi černé tlamy.

– Candido, řekl Luíz tiše, – pojďme se za ní podívat, nechceš?

Krčmě U suchého fíkovníku se dařilo ve tmě pod svícnem sídla zbožných augustiniánů. V průčelí hlavní místnosti byl kříž a na stěnách růžence. Ale pod růženci usedali studenti, kteří chtěli ze sebe setřást tíhu Démosthena a Homéra. Mnozí z nich přinesli kytary a uměli si vzpomenout na písně zaslechnuté u starého provazníka.

Portské víno je těžké, ale chutná na jazyku sladce a měkce jako sama portugalská řeč. Vypitá láhev vymění oči: na stůl ji přinesla služka v hrubé sukni, odnáší ji mladá bohyně plná slunce.

— Mám velký hlad a žízeň,
ale chléb a víno pro mne není,
tvé objetí pouze nasytí mě,
ústa dají utišení…

Luíz s přítelem se vnořili do nálady. Antonio je pozdravil od stolu u okna.

Vešla číšnice, pružně proběhla místností a obratně kladla na stoly konvice a číše. Přijímala peníze.

– Holubičko! Princezno! volali rozjaření studenti a natahovali ruce, aby zachytili van jejích sukní.

– Isabelo, zašeptal Candido.

Usmála se, ale hned odběhla. V očích se jí neprobudilo světlo, které vykřeše setkání s blízkým člověkem. Poznala ho vůbec? pomyslil si Luíz. A kdoví, kolik studentů ji smí oslovit tak důvěrně jako Candido? Přece jen ji však pokaždé vítal pohledem uctivého obdivu. To je ona. Ona, s níž Candido prožil lásku. Násilně měnil výraz tváře, aby ho Candido nepřistihl při dětinském úžasu nad nepoznaným.

–… tvé objetí pouze nasytí mě, zazpíval Antonio a strhl děvče na sebe.

Bránila se. Antonio už nemohl ustoupit. Zkroutil číšnici ruku, až se prohnula a klesla skoro na kolena; celou tváří se sklonil nad její živůtek.

Luíz se podíval na Candida a ten pochopil, že musí jednat. Odstrčil stůl, vyrval Isabelinu ruku z Antoniova sevření a uhodil ho do prsou.

Antonio se zasmál a chystal se k zápasu.

Zároveň vstali všichni, kdo s ním seděli u stolu. V pěstích se zablýskly mečíky. Celá krčma byla rázem na nohou.

Nešlo o souboj, ale o potrestání urážky. A tak tři se vrhli na Candida. Tasil, kryl se, ustupoval. Luíz měl přátele na obou stranách. Ale Candido byl sám. A tak vyskočil a stanul mu po boku.

Protivníci zaváhali. Převorův synovec byl znám jako čertův chlapík, nesmyslně odvážný, šermovat uměl, jako by ho vyučil sám Lucifer. Ale nebylo možné ustoupit. Kordíky třeskly o sebe.

Luíz se kryl lavicí a jeho výpady byly jako blesk. Hořel ve tváři. První z protivníků se zapotácel a odhodil zbraň. To dodalo odvahy i Candidovi. Napřáhl se a poranil soupeře.

Krčma se chvěla vzrušením.

Ale Isabela skočila náhle doprostřed jizby a vřískla:

– Městská stráž!

Bitky byly studentům přísně zakázány a trest znamenal velkou překážku na cestě k bakalářství. Světlo zhaslo. U dveří a u oken se hromadil útěk. Úzkým průchodem prchaly rychlé stíny, přítel nepřítel, všichni svorným směrem. Jejich kroky se vytrácely do ticha zapadlých uliček.

Candido s Luízem se zastavili až v zahradě, jejíž tamaryšky se nehnutě tyčily k nebi. Zde byli bezpečni. To je místo, kde byla před více než sto lety zavražděna Ines de Castro, a nikdo sem v noci nevkročil z obavy, aby nepotkal její zjev a nepropadl kruté lásce.

Vydýchali se a pomalu vykročili zpět.

– Neslyšel jsem kroky strážců, řekl Luíz. – Byla to vůbec pravda?

– Isabela je chytrá, přisvědčoval Candido. – Chtěla asi zabránit rvačce. Líbila se ti? Ukázal jsem ti ji. Jsi na řadě ty.

– Pojď, ukážu ti její okno.

Luíz vedl přítele klikatými ulicemi. Světlo hvězd bledlo blížícím se ránem.

– Tam, vzepjal se ke kamennému výstupku pod oknem.

– Půjdeš k ní? Čeká tě?

K ránu se špatně lže. Končící noc zahání pýchu a rozvazuje uzavřenost.

– Ještě jsem u ní nikdy nebyl, Candido.

Candido se nesmál. Rozuměl Luízově touze. Ví, oč předčí skutečnost.

Krásná Luízova sestřenka se také jmenuje Isabela. Jak vyslovit lidským jazykem kouzlo chvil, kdy se krása objevuje na balkónu, aby posvětila celou ulici, jak vysvětlit horkost tajné vášně a úzkost, aby snad někdy na něho nezavolala a neporušila kouzlo snu?

Když se rozloučili, odcházel Luíz rychlým krokem, skoro běžel. Uličky se na něho vrhaly chladnými stíny a pronásledovaly ho ozvěnou kroků.

Kolik oken, tolik za nimi žen! Tolik krásných a teplých tváří před procitnutím!

Běžel kolem kostela. I kamenní světci přijali posměšný rys. V jejich výrazu byla náhle smyslná zkušenost, spokojenost prožitku, pohrdání bláhovým mládím, které nic neví, nic nezná.

Když se Luíz zastavil u opuštěné krčmy, zaklepal tiše a důtklivě na dveře a zavolal nešťastným hlasem. Jeho tělo bylo horké, ale stísněné pokořením.

– Isabelo, šeptal úpěnlivě, když ji bral do rukou.

Ale v dálce za ním ještě zněla ozvěna a ta zpívala zcela jinak:

– Sbohem, kytary!

Cesta k životu

Už zmlkni, písni, Trojské velebící,
a o lsti Řeků utiš, Muso, zpěv,
Trajanům, Alexandrům sejmi vavřín s lící
a k oslavě jich bojů už se neobjev.
Já opěvat chci činy Lusitanů…

— LUSOVCI

Anna de Sâ byla prostá žena; snad si slibovala víc, když si ji ovdovělý Simao Vaz vybral za nevěstu, ale věděla, že muž jako on se může domoci majetku nebo hodnosti jen v Indii, a tak byla odhodlána čekat. Tu a tam přišla zpráva, vzkaz, dokonce několik řádků. Dokonce několik zlaťáků. Ale jejímu prázdnému životu dal smysl malý Luíz. Starala se o něho poctivě, i když už se jí vzdaloval, když jí unikal cestou knih a snů. Považovala za vyznamenání, když vstoupil na universitu. Byla pyšná, když ho vídala mezi urozenými mladíky z koleje Jana Křtitele, a doufala, že se dá na duchovní dráhu, protože tam mohl nejdříve čekat blahobyt. Ale souhlasila i s juristickým studiem a byla převoru Bentovi za dohled na Luíze vděčná.

Jednou, když přišel Luíz večer domů, poznal, že matka plakala.

– Co se stalo?

– Byla jsem u pana převora.

– Stěžoval si na mne? Že nechodím do přednášek? Že se toulám?

Mlčky přikyvovala a utírala si zástěrou oči.

Luíz věděl, že v poslední době má strýc ke stížnostem příčinu. Římské právo ho přestalo zajímat, místo kolokvií chodil poslouchat povídačky starého provazníka nebo písničky dívek, že láska je mocná jako smrt. Na jeho účtu přibývalo výtržností. Jak by se mohla převorova zbožnost smířit s jeho návštěvami u děvčat v hospůdkách, jak by mohl pochopit, že je mu za takovou noc sonet o dívčích ramenech drahocennou odměnou? Luíz se cítil v poslední době sám i s Antoniem, Candidem a ostatními přáteli. Bohatí studenti často mluvívali o životě v Lisabonu a Luíz se cítil v Coimbře stále více jako vyhnanec.

– Neboj se, pohladil matku, – zase ze mne bude poslušný student. Až začne pršet, bude čas na římské zákony.

Anna vrtěla hlavou, že to jí takovou bolest nepůsobí.

– Co tedy?

– Říkal, že bys měl snad odtud odejít…

Luíz se prudce chytil stolu. Zvolna vstával.

– Kam? Proč?

– Nevím. Snad do Lisabonu…

Oči jí znovu zvlhly v představě, že zůstane zcela sama.

Ještě jednou se vztáhla Luízova dlaň, aby se útěšně dotkla matčiny ruky, ale jeho myšlenky uháněly jinam.

– Řekl určitě – do Lisabonu? Nemýlíš se?

Nebyl si ničím jist, když stanul před převorem, cítil se provinilý, ale nemohl potlačit nedočkavost, aby poznal strýcovy myšlenky.

– Přišel jsem se omluvit, předstíral. – Byl jsem v poslední době jako posedlý.

– Posedlý čím?

– Nejspíš poezií. Pegasa je nutno krmit. Žádosti těla jsou nečisté, ale rodívá se z nich báseň.

Bento se usmíval jeho rozčilení i snaze zastřít je.

– Myslel jsem na tebe, Luízi. Znám tě.

To zaznělo slibně. Luíz se přestal omlouvat a ulpěl na strýcových ústech.

– Nemáš dost mravní síly, aby ses podřídil řádu, přísně usuzoval Bento. – Ale máš možná dost síly, aby ses udržel na cestách, které by ti víc patřily.

– Jaké je tvé přání? snažil se Luíz o pokoru.

– Jeden z mých dobrých lisabonských známých se na mne obrátil s žádostí, abych mu doporučil učitele pro jeho syna.

Luíz cítil, že se mu blíží nový osud.

– Je to hrabě de Linhares, který býval vyslancem v Paříži. Vzdělaný a jemný člověk.

Luízovi se zazdálo, že už hledí zblízka do slunce dvorské slávy.

– Drahý strýčku, zašeptal.

Bento se zamračil.

– Díváš se vždycky jen do dálky. Odejít z university – to znamená nedokončit studie…

Luízovi oči zaváhaly a jeho mozek rychle hledal výmluvu. Ale strýc Bento byl milosrdný.

– Neboj se. Připravil jsem už pro hraběte z Linhares dopis, kterým oznamuji tvůj příchod. Čekám jen na tvůj souhlas.

Luíz pocítil k strýci nový obdiv. I když měl příležitost k pokárání a k zdůraznění své apoštolské vznešenosti, vždy byl ochoten sestoupit z výšin své ctnosti k chybujícímu a dát mu rozhřešení. Jeho oči viděly do budoucnosti. A když dal předem souhlas, on, který zasvětil celý život církevní službě a od světa se odvracel…

– Přál bych si dosáhnout jednou takového stupně moudrosti a snášenlivosti jako ty, řekl Luíz upřímně. – Budu se modlit, aby se mi to podařilo.

– Nečekej, prošel úsměv Bentovou tváří, – že se tvé modlitby brzy splní. Budeš ještě od života mnoho žádat – a proto se dopustíš mnoha nerozvážností. Ale i pykat za ně bývá sladké, jestli se nemýlím.

– Modlil bych se tedy marně?

– Modlit se? zaváhal ctihodný převor. – Znám dvě rychlejší cesty k moudrosti. Jednou z nich je hovořit často sám se sebou. Ale má to smysl jen pro toho, kdo se miluje tak, že dokáže být k sobě nemilosrdný jako k úhlavnímu nepříteli. Kdo se jen zhlíží v zrcadle ješitnosti, ten vede marné samomluvy.

– A druhá cesta?

– Vědět víc než druzí. Tam, kde jiný spatřil květinu, najít její zrod a smysl. Tam, kde se jiní smějí chybě, vyzkoumat její příčinu a její význam na cestě k hrobu. Také tak se rodí blaho, které nemůže ohrozit ani zloděj, ani žhář, ani zbraň, ani pomluva, nikdo, ba ani ne přítel nebo žena. Je to, synu, základní kámen lidského pocitu, jemuž se falešně říká štěstí.

Převorova slova byla jako bílé kameny na močále, po nichž se kráčí pevně a jistě. Luíz však přece váhal. Tak může mluvit ten, kdo už našel nebe za živa. Ale ten, kdo ještě neprožil ani díl toho, co nabízí život i nejprostšímu ze svých synů, ten, kdo teprve zaslechl z dálky jeho nejasné poselství? Měl ještě za sebou příliš málo bolestí a neznal odvrácenou tvář lidské radosti.

– Rád půjdu do Lisabonu, řekl Luíz rozechvělým hlasem.

– Myslím přitom na mnoho věcí, o kterých nemluvíš. Ale to ti slibuji, že nebudu nikdy špatný a že si tě vždycky budu připomínat…

Strýc Bento vzal do dlaní Luízovu hlavu.

– Jméno lidského pokolení je slabost. Proto nemám rád sliby. Když jsem mluvil o cestách k pochopení života, chtěl jsem ti vlastně ukázat cesty lásky k němu.

– Říkával jsi vždycky, že tvé blaho je už z jiného světa.

– Představ si strom, který koření v nebi a roste korunou dolů. Až tvá duše nabude této podoby…

– Růst kořeny vzhůru? polekal se Luíz. – Ale to je zoufalé.

– Proč? Pak teprve můžeš vydat světu květy a plody – a přitom do sebe nesbíráš nic z toho, čím je otrávena půda země. Pak teprve jsi silný a svobodný.

Jako v omráčení, v němž ruce činí, o čem hlava neví, skládal si Luíz vak. Bral do dlaní knihy a loučil se s nimi posledním pohledem. S některými se rozloučit nedovedl. Odstranil ze zavazadla potřebné věci a na dno položil nerozlučné druhy, Petrarku, Vergilia, Ovidia.

Přišli se rozloučit přátelé. Antoniovi děkoval Luíz za jeho pohrdavou lehkomyslnost, Candidovi za jeho starostlivé a povzbuzující pohledy. Ale protože měl povahu, která daleko prudčeji prožívala představu budoucnosti nebo vzpomínku než přítomnost, probíhalo všechno jako bez barev, bez tepu. Všichni okolo něho byli náhle smutnější než on sám. Připomínal si každodenní starostlivost láskyplné macechy, jejíž pečlivé ruce nacházel na všem, co si bral s sebou. Chápal, co v něm ztrácí a jak zůstane sama; ale nic ho už nemohlo zadržet.

Přicházela k němu hudba a zněla nade vším. Rozesmutnil se tam, kde opouštěl neživé, proto snad, že oni zůstávali chladní. Sbohem, bohové a rekové, zakletí do foliantů v universitní bibliotéce! Sbohem, koleji svatého Michala! Sbohem, starý moste nad Mondegem!

Podle rytmu hudby se zrychloval jeho dech a do srdce přicházel příliv odvahy. A znělo to jako divoký tanec, když šel Luíz pevnými kroky známou uličkou k domu s balkónem, neklopýtl ani o jedinou obavu a rozhodně udeřil klepadlem o dveře. Služebná se na něho dívala s údivem. Ale hudba napovídala.

– Odevzdej slečně Isabele tuto větvičku a ten list!

Nečekal na odpověď a vracel se. Nepotřeboval se ohlédnout k balkónu, aby uhodl, že za sklem se tam objevila tvář jeho vzdálené sestřenky Isabely Tavaresové, dívky se zelenýma očima a se zlatými vlasy nad sněhovým čelem, kterou miloval a která ho zraňovala svou necitelností. Jakže, báseň? – zvolala jistě překvapena. „Sibela, ta krásná víla“ – to jsem já? „Já zemřu rád, když vy budete šťastná…“ Sotva přečetla ta horká slova, jistě otevřela okno, snad nyní za ním volá hlasem zesláblým touhou, snad rozkazuje služce, aby ihned přivedla bratránka básníka – ale na všechno už je pozdě, protože jeho pobyt v Coimbře už se čítá jen na několik kroků, na několik pohledů a slz.

Luíz miloval toužení i muka jeho marnosti. Ale tentokrát potřeboval zdání vítězství. Proto větvička, proto báseň na rozloučenou. Nemohl by jinak opustit Coimbru svoboden, pouto by ho bylo táhlo zpět.

Sbohem, nelítostná! Čekají mě nové lásky. Jsou krásnější, protože jsou mnohem vzdálenější.

Jde, jde a ani necítí tíhu vaku na zádech. Snědé čelo je jako plachta hnaná větrem odhodlání. Oči přijímají zdraví slunečného kraje a jejich modř se hloubí nedočkavostí. Nad spánky povívá obláček rusých vlasů. Jde jako mladý bůh, který sestoupil právě na svět a spěchá splnit uložený úkol. Jak ve svém městě s láskou žil, tak je s láskou opustil. Má v krvi povel jako voják, který jde dobýt nepřátelskou tvrz.

Tu úrodnou krajinu zná z nedělních vycházek. Skáče přes potoky, aby si zkrátil cestu a aby rychleji dospěl ke stromům, pod nimiž dosud nekráčel, k vodám, jejichž šumění dosud nikdy nezaslechl.

Coimbra na něho ještě jednou zavolala a přinutila ho ohlédnout se. Nejvyšší čas: ještě krok a byl by ji ztratil z dohledu. Zdálo se mu, že je něco vyčítavého v pichlavém strmění úzkých věží, v studeném světle na jejich kamenných krajkách.

Náhlá lítost ho zavedla k nejbližší stráni. Odhodil vak do zimostrázu, vytáhl kalamář a bílý list. Není to město půvabné a živoucí jako žena? Odpusť, město, dostaneš také svou báseň. A větvičku, abys nežárlilo. Aspoň ji nemusí lámat.

Luíz dopsal canzonu a nabodl list na větev olivy, která po jeho boku proměňovala sluneční paprsky na stříbrné penízky. Tak, město, to je pro tebe na rozloučenou.

A pak už se před ním prostřela neznámá krajina.

Krajina, kterou měl rád, dříve než ji poznal. Žírnost polí a vinic, přízraky zbořených hradů na obzoru. Luíz si připadá větší než ve skutečnosti. Poslové dálky, výšky a prostoru berou do dlaní jeho smysly. Jde a koupá se v novosti dojmů a v horkosti nadějí. Lidé, které potkává, jsou jeho rodní bratři a sestry, k nimž také přilnul dávno předtím. Nejsou to děti těch, kteří mu darovali své tajuplné pohádky, kteří dovedli vynajít tak krásná slova a tak nezměnitelné nápěvy, aby vyjádřili i za něho radost a zármutek? Usmívá se na osmahlé ženy v barevných živůtcích a černých kloboucích, usmívá se i na jejich koně a muly zapřažené do vozíků.

Ani únavou, ani prvním noclehem v cizím prostředí se nezmenšila jeho dychtivost, naopak ještě vzrostla, když ho cesta přivedla na místa připomínající stránky dějin. V Leirii k němu promluvila tvrz Affonse I. o hrdinství bojovníků proti Maurům. Pak přišla Batalha. Nedaleko odtud, u Aljubarotty, si v roce 1385 vybojovalo Portugalsko svobodu proti kastilské přesile. João I. tu vybudoval z vděčnosti klášter a kostel; sídlí v nich duše národa.

Luíz, který o těchto místech mnoho slyšel a četl, sem přicházel jako někdo, kdo tudy chodívá často. Ale v knihách nebylo nic o zlatorudém západu, který obléval střechy a vížky posvátných budov, jako by se celá stavba tavila do oslňující záře a vznášela se nad zemí. Každý krok znamenal nový objev. Zde jsme vítězili. Zde je srdce země, které by se rozbušilo, kdyby ji zachvátila úzkost.

Když se Luíz nasytil pohledem na spletité průčelí katedrály, v němž se křesťanská zbožnost prolíná s arabskou bezbožností, vstoupil dovnitř. Mrtví králové, kteří jste mi ve skalní hrobce v Coimbře připravovali tajemné průvody, přicházím vám oplatit návštěvu! Přistupoval ke kamenným náhrobkům a ptal se jich na jména. Králové tu leží se svými ženami a s nimi vždycky celé údobí dějin. Neodpočívá zde sám Henriques Mořeplavec, ale s ním také čas, kdy se celá země stala velkým mořeplavcem, mnoho portugalských námořníků a vojáků. Luíz byl s každým z králů dávno důvěrně známý, ale vítal to setkání. Měl by spěchat dál, ale před mlčenlivými tvářemi mrtvých ho zachvacoval zvláštní pocit slabosti. Požádal o nocleh, aby se ráno ještě jednou mohl vrátit na místo, kde i skály jsou rozechvělé posvátností smrti.

Nový den zpoždění ho čekal, když dorazil do vesnice jménem Alcobaça. Nezajímala ho moc kláštera prý nejbohatšího v Evropě. Ale zde bylo druhé zastavení velkého žalmu minulosti. Přišel sem po téže cestě, po níž kdysi král Pedro I. doprovázel, pět let po její smrti, svou milenku a ženu Ines de Castro, při pohřebním průvodu.

Můra se nesnáší tak lehce na večerní okno, jak tiše vstoupil Luíz do kaple. Oranžové světlo dne stékalo dosud na zelenkavou zem. Dva náhrobky s ležícími kamennými těly: Pedro a Ines. Pomalu, oči, ať nezavrávorám smutkem! Zachyťte se nejdříve na ozdobách z žuly, na výjevech posledního soudu – a pak se teprve odvažte výš… Kamenný královnin šat se skládá v bohatých záhybech, paže v krátkých rukávech jsou složeny křížem – ach, bože, moci oživit to studené semknutí! – levá dlaň drží rukavičku, pravá ztuhla při přebírání perel náhrdelníku… A pak tvář, tvář, která se za života rozzářila největším štěstím a zkřivila nejzazší bolestí, teď nehybná ve výrazu klidu, s malými ústy, s dolíčkem v bradě. Hlavě obtížené korunou podkládá šest andílků polštář a vzhůru se tyčí baldachýn, jak si to král Pedro přál. Ani jeden kamenný květ se zde nerozvil bez jeho svolení.

Luíz tajil dech a rozpomínal se na večer, kdy poprvé slyšel starého provazníka v domku nad jezem vypravovat pověst o Pedrovi a Ines. Je to příběh odehrávající se skoro celý v noci, za stříbrných svitů, příběh temných postav a rozsvětlených obličejů.

Král Affonso chystal svatbu svého syna Pedra se španělskou princeznou Konstancí. Průvod s nevěstou už překročil hranice Portugalska a blížil se Lisabonu. Mladistvý Pedro mu vyjel vstříc. Byla noc. Při záři pochodní rázem poznal Pedro nejkrásnější tvář, seskočil z koně, klekl a pozdravil svou vyvolenou. Vzadu omdlela nějaká žena. Princ pozdravil místo své nevěsty její dvorní dámu Ines de Castro.

Omyl se vysvětlil. Pedro byl k nevěstě dvorný, ale jeho pohled zůstával zastřený mrakem. Mrakem, který světélkuje. To byl smutek, prozářený vášní. Princ kráčel k oltáři s Konstancí, ale jeho tvář byla ztuhlá a jeho oči hledaly tu, která i beze sňatku se stala jeho královnou.

Konstance se dlouho netrápila žárlivostí. Po její smrti nic nestálo milencům v cestě. Přimkli se k sobě jako svlačce a o jejich lásce zpívali trubadúři písně. Princ Pedro byl šťasten. Ines byla žena, kterou nikdy nelze milovat dost, od níž se neodchází za jinými ženami, jejíž láska stačí pro život a je jeho duší. Pedro žil s Ines, měli spolu děti, a jejich láska nepohasla.

Ale čím čistší cit, tím spíš najde nepřátele. Mnozí dvořané žárlili na přízeň španělské šlechtičny. Bývalá dvorní dáma byla příliš málo pro královský rod. Přesvědčili krále otce, že je nutné najít pro prince vznešenější nevěstu. Je mladý, zapomene na Ines. A co s Ines? Starý král svolil k zločinu.

Spiklenci využili princovy nepřítomnosti. Přišli pro Ines jedné noci a vyvlekli ji do zahrady pod tamaryšky. Klekla a prosila, za Pedrovu lítost a za své děti prosila, aby ušetřili její život a změnili aspoň vraždu na vyhnanství. Ale dvořané se báli lásky, šlo jim o moc, byli si jisti, že Ines musí zmizet. Bodali ji, až půda nasákla její krví. Pak uprchli.

Když se Pedro vrátil, oznámil mu jeho otec, co se stalo. Bál se jeho zuřivosti. Princ však viděl otce na smrtelném lůžku a přál mu klidné rozloučení se životem. Sklonil se a přijal svůj osud. Viníci se zaradovali.

Když Affonso zemřel, stal se Pedro králem. Dočkal se korunovace. Pak teprve přišla jeho chvíle. Dal zajmout vrahy. Spravedlnost! Co si zaslouží vrazi bezmocné ženy a matky, která nikomu neublížila? Král sestupoval do mučírny, aby se přesvědčil, zda trýznění postupuje dost pomalu. Spravedlnost za ubodanou Ines! Když byly vyčerpány všechny způsoby, které znalo soudnictví mučíren, dal vrahům vyrvat srdce za živa. Jeho oči chtěly vidět, zda ti lidé vůbec měli srdce.

Tělo ubohé Ines dal Pedro vyzvednout ze země, donést do paláce, připravit, skvostně obléci a posadit ozdobené královskými diadémy na trůn. Teprve nyní prozradil, že byl s Ines tajně oddán a že vrahové ubili budoucí královnu. Ať vejdou dvořané! Všichni nesli část viny. Proto museli složit mrtvé pozdní hold. Páni i dámy se v pomalém průvodu blížili k trůnu, skláněli koleno před mrtvou a líbali jí ruku s královskými prsteny. Pedro stál vedle ní a přihlížel. Běda tomu, kdo by neposlechl. Jeho oči studeně hořely. Miloval stále svou Ines.

Pak se vydal na cestu mohutný pohřební průvod. Zase byla noc a svítily pochodně. Za truhlou šel mladý král s obnaženou hlavou, za ním celý dvůr, šlechtici s rodinami, dvorní dámy, vojsko. Cestou se přidávaly hloučky venkovanů. Tak táhli nocí a nikdo se nesměl vzdálit, dokud tělo milované ženy nebylo uloženo do hrobky v klášteře v Alcobaça.

Deset let Pedrovy vlády patřilo stíhání všeho bezpráví, tak neúprosnému, že je těžké rozhodnout, zda má být Pedro nazýván Spravedlivý či Krutý. Chudý lid ho miloval. Králi zůstaly už jeho ledové oči, ale někdy v nich propukl požár. To když ho mučily bezesné noci a ukazovaly mu vlastní hříchy proti milosrdenství. Tehdy vstával král třeba v nejtemnější půlnoci a vycházel do městských ulic, doprovázen svými pištci. Lidé se probouzeli. Hned věděli: Krále trápí svědomí, král jde městem. Rychle se oblékali a vybíhali z domů. Ulice se oživily žlutými lucernami. Dav se hemžil na náměstí. Hudebníci začali k tanci, král vzal do objetí první, druhou, třetí ženu… Tančili všichni, aby udělali svému ubohému králi radost. Pro velikost jeho nešťastné lásky ho nikdy nepřestali mít rádi.

Když Pedro zemřel, pochovali ho do kaple k Ines a náhrobek, na němž leží jeho kamenná podoba, spočívá na šesti lvech.

Luíz se díval na jeho tichou a vážnou tvář, na pohyb, jímž sáhl král Pedro po meči, jako by chtěl tasit, kdyby se někdo odvážil rušit vznešenost tohoto posmrtného obcování. Věděl, proč jsou rakve k sobě obráceny, jako by se chtěli věční milenci na sebe dívat, když se rozednívá a než se setmí. Aby se zahlédli prvním pohledem, kdyby se jednou probudili.

Všechna vášeň a všechen smutek portugalské lásky byl pro Luíze v té pověsti. Proto byla návštěva v kapli pro něho modlitbou. Opřen o tmavou zeď pohlížel na kamenné milence. Zdálo se mu, že ti dva vědí o jeho přítomnosti a souhlasí s ní. Nepodivil by se, kdyby některý z nich pohnul těžkými víčky a setřásl z čela studený spánek. Snad by to učinili, kdyby zde s ním byli sami. Ale za jeho zády by zažárlil spánek jiných velkých a mocných. Je to součet odpočinutí, která se střeží navzájem, aby zůstala mlčenlivá a stejně výmluvná v plynutí věků.

Luíz cítil, že mu v srdci vyvstává báseň. Připomněl si víly z Mondega a „pramen Inesiny lásky“. Mohl by si zapsat verše, které mu zněly duší. Ale nechtěl porušit kouzlo té chvíle. Ať ty verše zaniknou, ať se mu zachovají v paměti, přijde jejich čas. Uchvacoval ho pocit, jak je obklopen velikostí své země, zakletou do srdcí změněných v prach, a že by jim mohl dát znovu život. Díval se do zhaslých očí kamenných postav a nechával jim kus vlastní bytosti výměnou za odraz jejich odešlých životů, který už s sebou ponese navždy.

Moře, město a ženy

Nic krásného neviděl, kdo neviděl Lisabon.

— PORTUGALSKÉ PŘÍSLOVÍ

Mrtví tvořili družinu mladého básníka a zastiňovali svou velikostí živé, kteří mu zkřížili cestu. Od okamžiku, kdy průsvitná postava mrtvé matky přistoupila k jeho kolébce, byla pro něho lávka do záhrobí schůdnější než široká silnice k živým. Až dosud nepotkal nikoho, kdo by o sobě mohl říci, že spolutvořil jeho duši. Jen bílá hlava převorova čněla nad zástup ostatních: ale jeho ponaučení ležela na dně jeho duše jako uzavřená jádra.

A přece na sklonku své pouti uzavřel Luíz dvě velkolepá přátelství, zažil dvě setkání, která se stala součástí jeho duše.

Prvním z dvou přátel, kterým Luíz propadl nenávistnou láskou, byl Oceán. Druhým, který ho už nikdy neopustil, i když byl vzdálen na tisíce mil, byl Lisabon.

Hovory, které s nimi vedl, modlitby, které jim obětoval, kletby, jimiž je zasypával, byly nekonečné.

– Moře! Jsi to ty, o kterém jsem slýchal, jehož šum jsem zažíval se zavřenýma očima při hukotu větru v borovicových lesích, jehož barvu jsem hledával na nebi ráno a večer?

– Sestup blíž a přesvědč se!

– Klouzám po skalách, blížím se tvému hlučnému přemítání, jsem u tebe. Klekám, smáčím v tobě dlaně, dotýkám se tě ústy i čelem.

– Nevíš, čemu se zasvěcuješ, odvážlivče.

– Miluji nebezpečí. Jen pojď a hoď mi některou ze svých vysokých vln do objetí! Což nejsi naše moře, náš oceán, který dal mé zemi světlo a velikost?

– Varuji tě. Lodi, které vypluly, nevracejí se vždycky do přístavu. Slyšíš temné dunění v mém zpěvu? To zní dno.

– Slyším, ale zároveň se dívám do tvé dálky. To jsou stupně, jimiž se jde k nekonečnu, práh, na který sestupuje nebe, aby se mohlo přiblížit naší pevnině…

– Ano. Ale nemáš závrať, když ztrácíš míru stromů a lidí a když na otázku tvého lidství odpovídají slova pronášená nebem i mořem současně? Nejsi smuten z toho výhledu do věčnosti?

– Mám pocit samoty, ale ne beznaděje. Mám pocit touhy.

– Čeho se ti nedostává?

– Jistoty. Co je za tou čarou, na níž se líbá obloha s oceánem? Má země je jako čelo, které se s náruživou zvědavostí vyklání za tajemstvím. Jsem její syn. Dychtím poznat, jak se dýchá na horizontu, který vidím.

– Varuji tě. Kdo není dost silný, nevrátí se.

– Tak mluví tvoje zpěněné vlny, ale tvé dno mi posílá jiné poselství. Abych opustil zem a pustil se do boje s dálkou, protože ta je krásou tvé tváře.

– Nerozumíš zpěvu dna. Tam se zmítají ztroskotané koráby a utonulí kapitáni ti hrozí kletbami. Nedovedu milovat, umím jen nenávidět.

– Ale jak bych se tě bál, když jsi pole, do kterého moji předkové zaseli své životy? Vidím tě jako pláň plnou živých bytostí: plují ze dna, mávají pažemi, vznášejí se mezi pěnami, nejsi už moře, ale hluboký les oživený dušemi, vlajky dují nad nimi, plachty se třesou a rachotí. To je má vlast, která se kymácí na tvé hladině. To jsou moji otcové.

– Žádají tě, aby ses vrátil.

– Zapřísahají mě, abych šel. Musím poslechnout.

– Varovalo jsem tě. Pojď!

Hlavní město mluvilo k nedočkavému a užaslému jinochu mnoha hlasy; znělo to jako chorál:

– Žasneš, obdiv přesahuje tvou bytost. Blížíš se k srdci vlasti, které je zároveň částí srdce všech obyvatel země. Slyšels už o mé kráse a velikosti? Ano, já jsem staré Ulyssipo, mě založil Odysseus, když vládl lusitanský král Gorgoris. Bylo to 1130 let před narozením Kristovým. A stejný počet let po něm mě vysvobodil Affonse Henriques s křižáckým vojskem z moci Maurů. Vítám tě všemi jazyky, které lidstvo zná. Jako by ti vyšlehl vstříc mnohobarevný plamen, který tě oslní a ožehne. Co lodí v přístavu! Co stožárů a plachet! Tam skládají pepř, tam skořici a zázvor. Vůně, kterou procházíš, je drahocenná ambra. Proutěné balíky skrývají zlato a stříbro ze Sumatry. Loď, která hází kotvu, přiváží kafr a vosk. Zaslechls rány. Obrátil ses a zachmuřil čelo. Proč? Poprvé vidíš běžet otroky pod bičem? Nermuť se, jejich život má daleko menší cenu než černý náklad, který opatrně snášejí z lodi do přístaviště: eben. Druzí nosí slonovou kost, až z Guineje ji přivezli. A ti další červené santalové dřevo… Zase prudké hnutí – a tváříš se překvapeně jako dítě, které najde mezi hračkami mrtvého ptáka. Ženy na břehu pláčou, pravda, ale jiné se radují, jen dvě z pěti plachetnic se nevrátily, ztroskotaly, byly vetché a nebylo času je opravit, drahé koření spěchalo na trh, nemohlo čekat… Ano, ženy pláčou, několik jich ztratilo muže – ne, nevzpomínej na to, co ti vyprávělo moře! – podívej se okolo sebe a uvidíš, že nemůžeš strnout u první slzy. Jestli měli divoši z Guineje vinu na zkáze lodi, dokáže jim portugalský král svou moc. Děla, která se nakládají na galiony, jsou určena Indii a její neposlušnosti. Portugalsko si dovede uhájit bohatství, které mu uštědřil Bůh. Jen se vrhni na tržiště a do bazarů a opoj oči nádherou, o jaké se ti v tiché Coimbře ani nesnilo. Tam jsi znal jen barvy nebe a posvátnost knih. Co říkáš ulicím plným brokátu, čínského porcelánu, perských tkanin? Jak krásná musí být žena, která se bude smět ozdobit tímto bengálským závojem? Která bude smět navléci tyto rubíny a diamanty, japonské perly, hindustánské šperky?

– Nemáš pro mne takovou ženu, nejkrásnější město?

Luíz se nemohl odhodlat, aby se šel hned po příchodu ohlásit hraběti z Linhares do čtvrti Xabregas. Bál se, že by přišel o část krásy, o důvěrné seznámení s ní. Byl rád svým pánem a chtěl se okouzlovat podle chuti.

Vyžádal si nocleh u chudých františkánů, kteří jsou veselí a bezstarostní a nevypínají se jako bohatí bernardini, ani nedávají najevo povýšenou askezi jako dominikáni.

Jsou města, na něž vzpomínáme něžně jako na dětství: Coimbra. A jsou města, která musíme milovat jako ženu, jejíž zrádnost od počátku tušíme, ale přehlušujeme tu předtuchu náruživostí touhy: Lisabon.

Když se Luíz druhého dne probudil a vyšel z kláštera, řekl si, že by tu chtěl zůstat věčně. Město mělo ráno ospalá víčka, tržiště se ještě nevzňala barvami, tam kde včera žila ulice rychlými pohyby lidí všech jižních ras, líně se protahovalo jen několik koček. Ale Luíz viděl, co včera zůstalo zastřeno výjevy života: šedozelené ticho ovocných hájů, kamélie, oranžovníky, datlovníky, mandloně. S obdivem pozoroval, jak město stoupá do svahů a vytváří malebný amfiteátr, určil si paláce, kostely, nemocnice. Pohoří v pozadí bylo korunováno mohutnou Cintrou.

Dlouho stál v klínu trojúhelníku otvírajícího se deltou Teja nekonečnosti vod. To je tedy Moře temnot, Atlantický oceán, kterému před sto lety vypověděli Portugalci boj. Z Lisabonu vypravili první loďstvo pod velením samého Joãa I. Odtud vyjížděla karavela za karavelou, obsazená zděšenými lodníky, ale statečnými kapitány, až se bezbožná domněnka stala jistotou: svět nekončí v mlhách tohoto moře. Ruch v deltě se stále zvyšoval. Jména nových zemí a ostrovů přicházela do staré země jako hudba věčnosti dobyté za živa: Siam, Kambodža, Cejlon… Tma, která po tisíciletí tížila dech, se rozestupovala. Vyvstávaly z ní pohádkové světy: Indie! Persie! Bohatství se hrnulo do země. A tento přístav se stal trhem celého Východu.

Město kolem Luíze se probouzelo, čekalo a vyzvídalo, jaká nová událost je toho dne oslní. Přijede kořist? Vypravíme poselství papeži? Pošleme mu slony a jaguáry? Ať vidí svět, jak mocný je náš král, jak bohaté je naše město!

Obyvatelé vycházeli z domů a všichni měli v očích lesk pýchy. Osmnáctiletý Luíz stál uprostřed bazaru, na němž se nabízí sláva a bohatství, které se platí statečností a chytrostí. I jeho zrak zářil, když se vydal k východní části města. Jak jsme mocní! Právem na nás hledí svět a lidstvo se nám obdivuje.

Luíz byl Linharesovým domem nadšen. Jeho prostředí bylo střídmé, ale výjimečnosti mu dodávala povaha hraběte i jeho ženy, paní Violanty, která se starala o čtyři dorůstající děti. Na dva syny, kteří zahynuli v Indii, se vzpomínalo. Tři léta u pařížského dvora nechala stopu v Linharesových názorech a v jeho chování. Bezpečně ovládal jazyk, jehož zpěvnost nepřestával chválit, a jeho znalostí převzal i některé způsoby, které Luíze podněcovaly k napodobení. Hrabě vzpomínával na setkání s významnými lidmi různých národů a věděl, co se kde dělo v Evropě.

Antoniovi, Luízovu svěřenci, bylo teprve deset let, ale byl bystrý a chápavý a od prvního okamžiku přilnul k studentovi z Coimbry a poddával se jeho pokynům ochotně jako popínavá rostlina vůli zahradníkově.

Protože si hrabě přál, aby Luíz nejdříve poznal město, býval mu průvodcem malý Antonio. V klášteře jeptišek sv. Bernarda navštívil hrob krále Dinize. Vůči Affonsu IV., který dal zavraždit Ines, neměl Luíz mnoho úcty; věděl o něm, že byl nevděčný Dinizův syn, sobecký bratr a krutý otec, přičetl mu k dobru jen to, že přivezl do katedrály ostatky svatého Vincenta. Zato pouť plná posvátného okouzlení platila kapli v Belemu, kterou založil král Manuel na paměť slavného počátku Gamovy výpravy.

– Z tohoto místa pobřeží vypluly tři karavely, poučoval Luíz udiveného Antonia, – víš to? Jmenovaly se Gabriel, té velel Vasco de Gama, Michael a Rafael.

– Kolik měly námořníků?

– Jenom sto sedmdesát. Zůstalo z nich padesát. Sám Gama se vrátil na cizí lodi, pochoval na zpáteční cestě bratra. Skorbut, ta ohavná nemoc, mu vzala tolik lidí. Manuel zahrnul Gamu hodnostmi a hned toho posledního srpna, kdy se Gama vrátil, v roce 1499, poručil zde postavit toto opatství a mauzoleum jako náhrobek pro portugalské krále.

Procházeli kolem hrobů. Luíz dovedl Antoniovi přiblížit každého z vládců, jako by byl jejich štítonošem, jako by byl znal jejich vlastnosti, ctnosti i chyby.

Vracívali se domů nadšeni: Luíz Lisabonem, Antonio svým učitelem.

– Vzpomínáte ještě na Coimbru se smutkem? ptal se hrabě Linhares Luíze.

– Vzpomínám na ni často, ale nebolí to. Měl bych v sluneční záři litovat, že už nesvítí měsíc?

– Jak jste spokojen s Antoniem? Jde mu latina?

– Už dnes umí víc než chlapci, kteří vstupují na universitu.

– Tím dáváte dobré vysvědčení především sobě, usmíval se hrabě.

– Kdybys, otče, viděl, jak tančí, sděloval Antonio. – A jak umí šermovat!

– To jste si taky přinesl z té staroslavné Coimbry?

– Naopak, Excelence, jsem neobratný. S Antoniem se ledasčemu přiučím. U nás se šermovalo příliš jednoduše, jako když se bijí zvířata. Teprve zde vidím, že je to umění duchaplné jako vynalézavý hovor.

– Nevěř, otče, je skromný, protestoval Antonio. – Bojoval tak, že se náš učitel šermu měl co bránit.

– Bude-li vládnout perem jako kordem, můžeme tedy vyhlížet nového Sâ de Miranda…

– Jestli dobře rozumím, Excelence, jsou zatím mé ódy psány hodně tupým perem…

– Překvapilo mě, že se zříkáte staré formy.

– Redondilha se hodila, otče, pro starou poezii, zasáhl poučený Antonio. – Pro náš jazyk jsou vhodnější jamby v hendekasylabech.

– Vida, don Luíz si už z tebe vychoval obhájce.

– Trocheje se mi opravdu zdají těžké, řekl Luíz, – dnešní doba spěchá v jambech. Duch se v nich cítí volněji.

– Učil jsem se jinak, skláněl hrabě hlavu. – Pro nás byl ještě Soubor národních písní biblí literatury. Mám všech osm vydání.

– Nesmírně si těch starých zpěvů vážím. Ale básnit musím, jak mi našeptává život.

– Dnes našeptává, jednou promluví nahlas, třeba až příliš hlučně. Rád vás vídám v naší knihovně. To je bezpečné místo. Nemohu říci, že bych schvaloval ty hlučné večery, které si oblíbila lisabonská mládež. Může vás Antonio v četbě sledovat?

– Nutím ho do Danta a do Tassa. Antonio dává zatím přednost dobrodružným rytířským příběhům.

– Pak mu udělá radost můj sekretář, don Francisco de Moraes. Právě mi donesl výtisk svého románu.

– Palmeirim d’Ingleterra, četl Antonio na titulní stránce. – To budou jistě daleké cesty, bitvy, souboje…

– Přijal jsem do svého domu samé spisovatele, usmíval se hrabě. – Jsem si jist, že to bude román hlavně pro naši mládež. Divíte se jí? Vždyť to odpovídá jejím snům.

Čas od času se rozvlnilo ticho mezi stěnami Linharesova paláce šumem zábavy pozvaných hostí. Úkolem Luízovým – stejně jako asi padesátiletého dona de Moraes – bylo starat se, aby hovory nevázly, podněcovat k společenským hrám, dbát o příjemný průběh večera.

– Přijímat hosty, říkal hrabě, – je povinností každého dobrého křesťana, v jehož je to možnostech. Kdy se lze lépe podívat blízkému člověku do očí a zjistit, jestli od tebe něco nepotřebuje? Přijmeš jeho zkušenost a dáš mu svou. I kdyby to byly jen dárky dobré pohody, je ten večer dobře zaplacen. Sám král Manoel říkal: Ve dne práce, večer hosté.

Luíze těšilo poznávat nové lidi a pohybovat se v prostředí, které bylo předobrazem života u dvora. Tváře žen se odrážely na vyleštěném stříbře svícnů i v zrcadlech. Zkušené obličeje válečníků a politiků se navzájem zkoumaly. Hovory bývaly tiché, ale často se v nich objevilo ostří různých názorů. Hrabě uměl být diplomaticky opatrný, ale Luíz poznal lépe než druzí, kdy se chce vyslovit proti bigotnosti královského dvora řízeného stále zjevněji členy jezuitského řádu, kteří také vychovávali všechny královské děti. Ostatně už tím, že k sobě hrabě Linhares zvával dvořany na přátelské večírky, v nichž nechybělo otevřenosti a veselí, jednal vlastně proti vzoru krále Joãa zbožného, jenž se stále více zabýval myšlenkami na strašidla hříchů a jak je vymýtit. Pro vyslovení svých názorů dovedl hrabě Linhares volit jemné okliky.

– Král Manoel věděl, jak naložit s bohatstvím, říkal, – proměňoval pepř v umělecké poklady.

– Poslední léta jeho vlády nebyla bohatá, namítal Don Antonio de Lima, štolba učeného králova bratra Duarta. – Pamatuji si, že jsme měli v zemi neúrodu a hlad.

– Tím jsem si vysvětloval, přikývl Linhares, – že i tak dobrý král si musel všimnout bohatství v židovských rukách. Ale vytvářet krásu a umění, k tomu měl král Manoel neobyčejný smysl.

– Král João je mnohem zbožnější, než byl jeho otec, namítl královský štolba. – Ví, že to nejcennější, čeho může člověk dosáhnout, je záchrana vlastní duše.

Hrabě Linhares se chtěl vyhnout sporu a pokynul Luízovi. Na večírku byl přítomen také slavný válečník Theodosius de Bragança, na jehož počest složil Luíz sonet. Antonio předstoupil a přednesl jej. A hrabě sklidil kromě blahopřání k rytířskému románu svého tajemníka pochvalu za dílo domácího učitele.

– Je členem některého řádu? ptal se pan de Lima.

– Ne, prozradil Linhares, – je to laik a neměl zatím ani čas dokončit studia. Ale o jeho talentu se rozhodně dovíme. Kdybyste si přál, dám vám opsat některé z jeho básní.

Pan de Lima poděkoval, ale hovor se vrátil k námětu, který chtěl hrabě Linhares potlačit. Myšlenky nebylo možno zadržet.

– Kam se vlastně poděje všechno to bohatství, které nám plyne do Portugalska? vyslovil jeden z hostů otázku, kterou tehdy bylo často slyšet.

– Objevit hřích a smazat jej z povrchu zemského, ozval se královský vikář, – k tomu je třeba majetku. Vyhnat ďábla z lidských duší je služba jménu božímu, nemám pravdu? Lid to chápe velmi citlivě. Všimněte si, že odsouzence inkvizice, vedené na popravu, provázívá kletbami a kamením. Ale popel spálených hříšníků už ctí. Ví, že ďábel z něho byl vyhnán.

Luíz už dovedl ovládat svou vznětlivost, která se za chlapeckých let vybíjela nadávkami nebo ranami. Ale nebyl schopen se zkrotit, když narazil čelem na nepravdu.

– Slyšel jsem v přístavu, jak jeden jezuita učil rybáře, že ti upálení zavinili bídu. Ale to přece není pravda.

– Tak to vidíte při povrchním pohledu. Je nutno znát hlubší souvislosti, řekl nejasně, ale podrážděně vikář.

– Luíz je ještě venkovan, který zůstal půlí života v Coimbře. Jeho strýc je tam převorem kláštera. A slyšel jste, že Luízovy básně jsou zbožné.

– Aby nešel cestou bezbožného Vicenta, pohrozil uklidněný vikář.

Luíz dobře znal hry Gila Vicenta, který byl nazván portugalským Plautem, a nemohl si přikázat, aby mlčel.

– Vždyť Erasmus se prý učil portugalsky, jen aby poznal jeho dílo. A jeho dcera Paula, která mu pomáhala, je přece u dvora princezny Marie, dcery krále Manoela.

– Vicent byl dobrý dramatik, ztišil zase hrabě spor, – a věděl také, kdy umřít. Všechno má svůj čas, i pravda.

– Jinak by šel na hranici první, řekl spíš pro sebe vikář.

Když večeře skončila a síně ztichly, zastavil se ještě hrabě s Luízem.

– Líbí se mi, že se nebojíte. Jsme, co jsme, jen když dovedeme mít vlastní úsudek a stojíme za ním. Ale to o pravdě v pravý čas jsem myslel vážně. Nebylo by pro vás lepší učit se zatím číst v lidech, jako čtete v knihách?

– Odpusťte, měl jsem být ukázněnější.

– Ano, posilujte své přesvědčení, ale nebuďte předčasně marnotratný. A ještě něco: Když vás vzaly dámy mezi sebe a přály si, abyste jim ještě jednou sám přednesl svůj sonet, měl jste urážlivý tón. Znamená to, že se snad bojíte žen?

– Strýc Bento mi říkal, že úcta je druh bázně. Bojíme se jen toho, co je nebezpečné, ne? Proto se žen nebojím.

– Tak existuje jediné nebezpečí, před nímž se budete muset mít na pozoru: přílišná odvaha.

Setkání na Velký pátek

Já dal se spoutat, ale když jsem viděl,
že pro tebe, má paní, byl jsem jat,
čas na svobodě ztracený jsem nenáviděl.

— PŘEPADENÍ LÁSKY

Jaro roku 1544 vyvolalo zase v přístavu horečný vzruch. Ve východním monzunu vyjíždělo indické loďstvo. Loučení, naděje, sliby. To, co přivážel severozápadní monzun od dalekých břehů, se víc podobalo ortelům. Nevraceli se jen lidé; přicházely také zprávy o bitvách, vítězstvích, ztroskotáních. Mnozí se v přístavišti rozplakali radostí, mnozí pláčem pochovávali. A jiní se dověděli o místech, uprázdněných po zabitých a utonulých, a snažili se předstihnout druhé u královských úřadů. Jména měst a ostrovů naplnila hovory po ulicích a náměstích, Goa, Cejlon, Mozambik, Guinea…

Bylo to nedočkavé a horké jaro a rozechvění zachvacovalo přírodu i lidi. Bylo to neklidné jaro, které navádělo mladé lidi k rychlým láskám za soumraků, ale pak tlumilo hlas a našeptávalo poselství o vykoupení citu, v němž se tone navždy.

Luíz se přiblížil dvacátému roku. Zdálo se mu, že stojí u hraničního kamene a mez před ním že dělí říši lásky od říše umění. Do které vstoupit? Už mezi knihami v universitní bibliotéce se naučil ctít spisovatelství jako nejvzácnější poslání na světě. Výpravy Řeků, boje Římanů, kdo by o vás věděl bez básníků? Svět by byl slepý a hluchý. Kdo jiný se mohl stát důvěrným přítelem svých vrstevníků i budoucích pokolení než Vergilius?

Není snadné najít vteřinu, kdy se stane z citlivého chlapce básník. Některé vlastnosti si jistě přinesl do života jako dědictví, jiné do něho vložily zážitky, jiskra citlivosti doutnala a vanul na ni dech ctižádosti. Zdroj i smysl toho neklidu mu zatím zůstával utajen. Nečekaný pláč, melancholický smích, přehnané zoufalství, nepochopení druhých i sebe sama. A pak jednoho večera, kdy je citlivost přežhavena a poznání bolí, uprostřed vzplanutí smyslů hrozný mráz opuštěnosti – a náhle se ozvou první slova básně. Jsou neumělá, ale ukazují cestu, dávají lék proti nevyslovitelnosti. Od té doby je chlapec navždy proměněn: žije mezi ostatními, ale musí zůstat sám.

Druhá říše patřila ženám a kráse života, který je obklopoval. Luíz se setkal s mnoha paními od chvíle, kdy se dostal k hraběti z Linhares; přehlížely ho, ale směl jim být nablízku. Díval se jim do tváře, usedal vedle nich jako trpěný druh šlechtických synů, směl jim nabídnout rámě a hovořit s nimi. Tajně je nenáviděl, protože byly příliš vysoko; proto sám dovedl být povýšený a duchaplný. Byl jen divákem, nahlížel do cizích zahrad, ale chápal, jak je ochuzen, když zůstává stále za plotem. Vše probíhalo lehce a jednotvárně, ale i když i v čekání bývá rozkoš, hladověl po hrozbě vírů a propastí. Přitom nemiloval ani ženy, které si směl přisvojit. Cit lásky a pomilování těla, to bylo u něho stále rozděleno; neměl ani odvahu, ani dost zkušenosti, aby je spojil. Ta, kterou získal, byla mu cizejší než ta, kterou zahlédl. Jen dík ženám, které ho navštěvovaly ve snu, splývaly aspoň v nočních verších země lásky a země poezie.

Když zase přicházelo jaro, cítil se velmi rozerván. V krvi míval hořký pocit, když nikde nenacházel útěchu a ochranu. I modro na obloze ho dráždilo. Dlouho do noci čítal, ale často náhle vyskočil a odhodil knihu: byl by přísahal, že se mezi dveřmi mihla ženská postava. Ale když pokročil, černé kouty se mu vysmívaly a proti němu se pohyboval vlastní stín. Noci míval krátké a rána unavená, s řetězy na nohou i na rukou. A večery, na které čekával s největší nadějí, ústívaly do prázdna jako delta Teja. Přeludy rozkládaly jeho síly a mučívaly jeho tělo až do kuropění.

Až přišla první bouřka toho jara.

Velikonoce se přiblížily na vůni vosku a kadidla. Špalíry dětí se zmoklými vlasy zbožně vzhlížely ke zlaceným baldachýnům, pod nimiž kráčeli kněží, k vysokým kočárům šlechty a k chocholům jezdců na koních. Vidina Ukřižovaného se vznášela nad dušemi rozechvělými postem a dlouhými modlitbami.

Všechna srdce se nořila do tichého smutku v soucitu se smrtelným utrpením Stvořitele a modlitbou mu na posvátném místě vzdávala dík za jeho muka…

Luíz kráčel ulicemi a chladným zrakem se díval kolem sebe i do sebe.

Tehdy jsem prožíval své dny se svobodnou myslí, neboť jsem si zvykl na všechno, co se dálo…

Smiřoval se s tím, že ať zatouží po čemkoli, dostane vždy jen pitvorný obraz svého přání. Chtěl se vyrovnat velkým básníkům, ale musel zatím skládat ódy k uvítání hostů při večírcích. Toužil po citu, který by ho uchvátil velikostí, ale dostávalo se mu jen uštěpačného výsměchu urozených úst nebo bezduchého objetí holek na prodej.

Vešel do kostela, ale nesliboval si útěchu ani od modlitby v tom vonícím, prosvětleném, vznešeném prostoru. Protože v hlavní lodi bylo nepříjemně mnoho lidí, prodral se do pobočné kaple. Barevné šero leželo na kamenech, rudě se leskl zlatý rám obrazu, z něhož shlížela nejasná tvář světce. Do vůně vadnoucích květin čpěl spálený vosk.

Luíz sepjal ruce, ale nezačal modlitbu, jen se němě díval do světcovy tváře, v níž nacházel přestálé utrpení i vítězství víry. Sledoval krouživé stvoly dýmu, které vysílaly ke stropu nížící se svíce.

Náhle se stvoly dýmu zachvěly.

Luíz pootočil hlavu. Uviděl, že vstupuje hlouček urozených lidí. Zazdálo se mu dokonce, že poznal známé rysy ve tváři šlechtice, který kráčel v popředí a poklekl. Za ním se snížila na kolena celá družina. Luízovu všechnu pozornost rázem však na sebe upoutala vážná dívčí tvář, která se semknutými ústy a se zbožnýma očima vzhlížela ke kříži na oltáři. Vyrušena Luízovým pohybem se podívala stranou, světlé kadeře se matně zaleskly a dívčiny oči se v zdrženlivém pokárání položily na Luízův obličej. Ten si však nedovedl poručit, aby se odvrátil.

… tu mne náhle zasáhl pohled očí, jichž jsem nebyl hoden, a rázem mi uloupil rozum. Ten pohled mě skoro oslepil; byl tak zvláštní, že jsem pocítil úžas nad světlým, andělským zjevením.

Šlechtic se zvedl, pokřižoval a obrátil se k odchodu. Mramorové dívčino tělo se zvedlo k oltáři a dovolilo barvám okna, aby se ještě jednou odrazily na hebké pleti. Ústa se rozechvěla zbožným rozloučením, postava se naklonila, rukavička vložila na prsa znamení kříže – a zjevení zmizelo.

Luíz stál jako omráčený. Zdálo se mu, že tu zůstala záře, která plula jako zlaté vlasy na tiché hladině, dotýkala se stěn kaple, pronikala mu obličej.

Teprve když zmizel ten dojem záření a zastudila ho osamělost, otřásl se, jako by se ho dotkl kov dýky. Zůstal světci dlužen rozloučení a rychle vyběhl z kostela. Rozhlížel se. Viděl kočár a předběhl jej, aby do něho mohl nahlédnout, aby se podíval aspoň na znak na dvířkách.

Zjistil, že se nemýlil.

Ano, byl to pan Antonio de Lima, královský štolba. Jeho žena je první dvorní dámou královnina dvora. Nejvznešenější rodina z Linharesových známých. Ta krásná dívka je tedy jejich dcera, dona Kateřina.

Pro mne už není nikde záchrana. Ach, proč si lidstvo vytvořilo takové rozdíly mezi těmi, kdo přišli na svět?

Nepsaný, ale svědomitě zachovávaný zákon nařizoval, že každý mladý Portugalec té doby musí trpět láskou. Posupný postoj, který vlivem jezuitského řádu zaujal k této krásné chorobě královský dvůr, způsobil jen, že cit, dosud otevřeně vyznávaný, přijal stín tajemnosti a hříchu.

Eros tesaný portugalským sochařem by měl ve výraze saudade a jeho toulec by byl naplněn šípy, z nichž skoro všechny byly hořké a některé smrtonosné. Pověsti o nešťastných láskách bloudily salóny. Jedna vyprávěla o básníku Bernardu Ribeirovi, kterého sňatek krásné Joany s významným šlechticem učinil navždy nešťastným; jeho zoufalé básně opisovali milenci jeden od druhého. Jiná se týkala tajného sňatku Christovama Falcaa s Marií Brando; dvůr poslal Marii do kláštera, zatímco ubohý básník byl potrestán pětiletým žalářem a pak indickým vyhnanstvím.

Hraběti Linhares neušla změna, která se stala s Luízem: chodil jako bez duše, jeho pohledy často strnuly, jindy se vnitřní napětí vybíjelo trhavými pohyby.

– Kde hledáte své štěstí? otázal se ho jednou hrabě, když ho přistihl, jak v zamyšlení otáčí globusem.

Luíz se zdvořile uklonil.

– V žádné z těchto zemí, pane.

– Včera, když jsem odjížděl večer z domu, viděl jsem vás běžet ulicí. Utíkal jste do země svého štěstí?

Byla to jedna z Luízových výprav za náhodou. Ale i ta mu byla nevěrná a ani u kostela, ani u paláce pana de Lima nikdy nepotkal Kateřinu.

– Miloval jste už, Luízi?

– Ano, pane. Mnohokrát.

– Tak? Myslel jsem, že jste se v poslední době zamiloval.

– Antonio si stěžoval?

– Antonio vás má rád. Ale mně se zdálo, že trpíte. Tím lépe, když se mýlím.

Luíz by se mu byl rád vyzpovídal, ale opatrnost mu kladla pečeť na ústa. Takový byl teď stále jeho čas: oheň a led. Jednou se mu zdálo, že jím proniká veselost, že by dovedl objímat každého, koho by potkal; jindy ho tiskla k zemi tíha a slova tuhla nevyslovena.

Byla to láska, co prožíval? Neznal dosud dívku, kterou zahlédl v kostele, ale zdálo se mu, že ji zná odedávna. Ztotožňoval nový sen se všemi sny, které mu prošly už myslí. I nepoznaná matka se mu nyní objevovala v podobě světlovlasé neznámé z kaple. Umučená Ines, patronka portugalských lásek, přijímala Kateřininu tvář. Znaven citem, který mu hrozil marností, odháněl někdy ten zjev a rozkazoval si myslet na svou vlast, které chtěl sloužit; ale i její vzdušná podoba měla pohled zjevení z Velkého pátku.

Tušila ta, která zapálila jedním pohledem hranici nastřádaného citu, co způsobila? Kateřina d’Ataide, znělo její plné jméno. Nebesa, proč nebyla dcerou plavce, měšťana, některého z úředníků? Infant Dom Duarte, králův bratr, nevedl sice dvůr tak nákladný a uzavřený jako João, ale Dona Marie Boccanegra byla v čele dvorních dam. Bohatství, jméno, slávu, rod – nic z toho, co by Luíz potřeboval do té vznešené hry, neměl.

Jednou se při hovoru s hrabětem přinutil a přiznal se:

– Výsosti, je to láska. Nemýlil jste se.

– Protože tak často kloníte hlavu k zemi, musíte k ní asi příliš vysoko vzhlížet. Ale v tom případě vás varuji.

– Necitoval jste sám jednou římského filosofa, který učil, že překážky jsou jen zkouškami naší vůle?

– Nevaruji vás před citem, ale před nerozvážností. Vše lze získat, když zvolíme správnou cestu, pravou chvíli – a ovšem když nepřeceníme síly.

– Snažím se, abych se naučil kázni. Ale i k tomu mám málo příležitosti.

– Mám pro vás novinu: králova sestra, Dona Maria, si přeje poznat mladé básníky. Dojde k tomu v květnu. Myslím, že by se mi podařilo uvést vás ke dvoru.

Luíz sepjal ruce.

– Jste nevýslovně dobrý, pane.

– Budete mít co předčítat?

– Mám v sobě víc veršů, než stačím zapsat. Mohu jen povolit uzdu vzpomínkám – nebo zavolat představy budoucnosti…

– Buďte k sobě náročný, řekl hrabě Linhares, – položte si vysoké cíle, žádejte od své lásky hluboké myšlenky. Možná, že přišla chvíle útoku.

Když Luíz osaměl, zůstal bez hnutí. Ale odhodlání jím proniklo jak žhavý hrot.

Milovaná nepřítelkyně

Já ztratil rozum; zůstalo jen tolik,
bych pochopil, že Láska vysmívaná
teď se mi mstí…

— PÍSEŇ

Všichni se dívají na krále. Král se dívá na infantku Marii. Infantka Marie má zrak v nekonečnu.

Pastýř, plačící pro nešťastnou lásku, dolkal.

Luíz de Camões skončil přednes své eklogy. Chvíle ticha, která pak zavládla nad shromážděním, ho naplnila špatnou předtuchou.

Ale pak se králova sestra vytrhla ze zamyšlení, usmála se a zálibně pokývla hlavou. Král se zatvářil podobně. Vztáhl ruku a Luíz se hluboce sklonil. Bylo to znamení pro ostatní; ozval se pochvalný šum.

Viděl jako v mlhách obličeje s rozzářenýma očima, ústa nad třpytem náhrdelníků, ruce plné drahokamů. Někdo mu poklepal na rameno; nemusel se ani ohlédnout, aby poznal, že je to hrabě Linhares. Spěchal, aby políbil ruku paní Violantě. Neurazil ho ironický úsměv několika dvořanů, mezi nimiž stál i dvorní básník Caminha. Upozorňovali, že to bude od začátku jeho nepřítel, ale jak myslit v takové chvíli na řevnivost? Prožíval svou velkou chvíli ještě dlouho, i když už začal přednášet João Lopes, který byl také dnes poprvé u dvora.

Kateřina, která seděla mezi mladými dvorními dámami, byla stejně krásná jako v kapli. Bohatá záře svíček dosvědčovala, že její obličej i postava jsou stvořeny k závisti Venušině. Jen oči ho překvapily. Šero kostelního ovzduší je zatemnilo, teď však v nich světélkovaly věnečky drobných plaménků, vypadalo to, jako by na zelené tůni tančily bludičky. Laskavý výraz tváře byl těmi zlověstnými ohníčky rozrušen. A ta zelená hloubka za nimi – je to výsměch nebo varování?

Zatímco Lopes přednášel svou idylu, cítil Luíz, jak mu náruživá touha vstupuje do spánků. Nápověď krutosti skrytá ve sladkosti budila v něm ještě vášnivější příchylnost. Vzpomínal dosud na zjevení uprostřed kostelního šera; teď si připadal jako rozjitřený lovec, před nímž se v houští zaleskly oči dravce. Byla to výzva protivníka, ne oddanost oběti, slib nebezpečí, ne bezbrannost andělské bytosti. Byl Kateřininou blízkostí rozrušen mnohem víc než přítomností královských manželů. Ctižádost bylo možno ukojit. Ale neucházel se o něho hodnotnější cíl?

Konečně byla ceremonie u konce. Infantka se usmála na Caminhu a obrátila se pak k dvěma básnířkám svého dvora, které na ni čekaly. Král už byl v hracím sále u karet. Hrabě Linhares šel za ním a Luíz zachytil jeho povzbuzující úsměv.

– Budete hrát s námi, pane de Camões? zeptala se Joana, dcera Linharesova.

Luíz, zcela v područí nových dojmů, si uvědomil, že každá chvíle může být rozhodující. Svěžest do mozku, odvahu! Přisvědčil a vykročil za ní, v pohledu smělost.

Hry mladých dvořanů se počaly ve všech rozích sálu. Mluvilo se o květinách, řekách, ostrovech – ale vždy to znamenalo tajuplně prozrazovanou náklonnost; slovní hříčky měnily skryté pohledy a neviděné stisky rukou v rozechvělé tajenky.

Joana zavedla Luíze k velkému oknu uprostřed. Skupina dívek a jinochů se dohodla na hře „na rýmy“; šlechtická mládež horovala pro turnaje, ale dovedla ocenit i dobře složenou stanci.

– Cukrová třtina, dala námět jedna z dvorních dam.

– Je daleko Čína, napadlo panoši vedle ní.

Řada byla na Kateřině d’Ataide. Jen na okamžik se zamyslila:

– Jen jednu sklenku vína!

Všichni se podívali na Luíze. Vychrlil ze sebe bez rozmýšlení:

— Že mé srdce ruce spíná,
jedna žena je tím vinna.
Uhodli jste? Která jiná —
než andělská Kateřina!

Všichni byli překvapeni jeho pohotovostí a dívka sklonila hlavu rozpaky i potěšením.

Toho večera spolu víc nepromluvili, u královského dvora to nebylo možné. Kateřina věděla, jak se má chovat, a ani jednou se na Luíze nepodívala zpříma. Ale v jejím výrazu nebyla plachost nebo strach; a když se Luíz snažil zahlédnout její oči, nikdy z nich nezmizel divoký přísvit, který říkal: Jsem ochotna přijmout ten souboj, ale neulehčím ti jej.

Asi za deset dnů se setkali znovu u švagra hraběte z Linhares. Tam bylo spíš domácí prostředí, každý se mohl bavit, s kým chtěl, nebylo třeba neustále se ohlížet, zda není nablízku někdo z královské rodiny nebo zda se na něho neupírá pohoršený pohled dvorní dámy.

Luíz vystihl chvíli, kdy nebyla Kateřina uprostřed ostatních mladých dam, a rychle k ní přistoupil.

– Smím vás vyrušit? Proč se už nechodíte modlit do toho tichého kostela? Ano, hledal jsem vás tam, mnohokrát jsem tam na vás čekal. Vy vůbec nevycházíte z paláce? Nebo jakými tajnými cestami?

Vychrlil tolik otázek skoro najednou, že se musela mimoděk usmát. Neskrýval svůj zájem za zdvořilost, vydal se jí v jediném okamžiku.

– Od jisté doby jsou pro mne i cesty do kostela nebezpečné.

– Vy mě naučíte pýše, usmál se.

– Myslíte, že je jaguár pyšný, když mu jde ovce z cesty?

Podíval se na ni a oči se mu leskly.

– A co když se pod ovčím rounem skrývá taky dravec?

Přijala to jako poklonu. Jeho způsob dvoření se jí zamlouval.

Byla svědkem jeho básnického vítězství u dvora. Slyšela, jak o něm infantka řekla: Vyhrál v tom boji bez mečů. Těšilo ji, že ten, kdo dovedl oslnit svým přednesem, grácií tance i sebevědomým vystoupením, měl pro ni oči plné obdivu a že, ačkoli se snažil být útočný a mužný, rty se mu třásly rozčilením, kdykoli na ni promluvil.

Vyšli ze síně a šli spolu pěšinou mezi keři obtíženými hrozny květů.

– Dovedl bych tak jít s vámi dlouho – a neohlédnout se a na nic se neptat, řekl Luíz.

– Ale vždyť se nepřestáváte ptát, usmála se.

Zastavili se. Cítil na hřbetu ruky hedvábí jejího šatu.

– Myslíte, že je pravda, co cítíte v srdci?

Její otázka byla tak prostá, že zazněla až výsměšně.

Po všechny poslední dny a noci mu vládla vášeň, která mu v myšlence poskytovala všechno, co si může člověk, tak posedlý náruživostí, představit. Když nyní slyšel její pochybovačnou otázku, cítil, že jediná správná odpověď by byla vrhnout se na ni, strhnout jí šaty z ramen a spolu s nimi její pýchu a zaplavit ji polibky, ranami, sevřít ji ve vyčerpávající objetí, vypít jí dech, podrobit ji. Ale palčivost jisker v jejich očích mu působila rozkoš, i když jen němě stál a cítil své vzrušení jako dráždivé ponížení.

– Jestli mi mé srdce říká pravdu? O vás?

Pěšina tekla pod jejich nohama jako rudý potok, keře kolem nich byly plné šťávy a vůně, oranžovníky ukazovaly malá slunce.

– Najednou vám chybí slova, básníku? Jak je to možné?

– Nesnesla byste, co bych vám nyní řekl.

V rozpacích se rozesmála. Dotklo se ho to a udeřil zlostně do nížících se větví. Růžové květy se jim jako lehká závěj sněhu snesly k nohám. Kateřina se polekala.

– Pak se raději vrátíme, řekla spěšně.

Luíz se odvážil a lehce ji zachytil za ruku.

– Jen chvíli, zaprosil pokorně.

– Vítězí, kdo umí čekat.

Lže, pomyslil si Luíz. Chce, abych prohrál. Nebudu čekat

Pokřik mladých lidí k nim doběhl a Kateřina se obrátila tím směrem a rychle vykročila. Luíz šel těsně za ní a cítil vůni, kterou nechávaly její vlasy ve vzduchu.

– Jsou lidé, které čekání bolí. Jsou lidé, kteří žijí, jak jim káže cit, nebo vůbec ne.

Zastavila se.

– Tak mlád byste chtěl zemřít?

– Chci žít. Ale smrt je cena, kterou za to nabízím.

Co se jí nyní objevilo v očích, mohl být strach, ale také obdiv. Její nepoddajnost si už uvědomila, že má důstojného odpůrce.

– Kateřino, drtil mezi zuby její jméno a byla v něm všechna jeho vůle a všechno zběsilé odhodlání.

Bledá rozčilením se dívka otočila a vnořila se do družiny přítelkyň. Hledala tvář své matky, která seděla v kruhu starších dam pod širokými slunečníky. Luíz zachytil ten pohled. Krásná paní Maria byla vůči němu vždy chladná a odmítavá. Teď však – snad se nemýlí – jako by v jejím výrazu bylo jakési uspokojení, milostivý úsměv. Luíz pochopil, když si všiml, že vedle ní sedí paní Violanta, jeho dobrý strážce. A úspěch u dvora jistě také zapůsobil. Proč ne, vznešená paní? Mohu se stát dvorním básníkem, pak dostanu rentu nebo úřad, třeba mi ještě ráda požehnáte…

Přátelé na něho volali, aby šel s nimi střílet z luku. Dal se vést.

– V kterém květu jsi nechal duši, že jdeš jako nevidomý? vtipkoval básník Caminha.

Luízovi se zdálo, že Kateřina, které dodal odvahy matčin tichý souhlas, posílá za ním pohled, v němž zůstal údiv nad jeho prudkostí. Přijal to se zadostiučiněním, ale náhle si uvědomil, že je v něm také trochu hořkosti nebo lítosti. Lítosti z přiblížení dálky.

Stačí, aby se naděje odvrátila, a touha se opět zanítí palčivým plamenem. Jsou lásky, které jsou přímo stvořeny, aby sílily jen nepřítomností milenců, ty, o nichž jsme dlouho snili a v nichž představa přerostla možnou skutečnost. A Luízovy sny měly přesvědčivost života.

– Nesmíte už se mnou nikdy mluvit tak surově, řekla mu Kateřina při příštím setkání. – Vaše slova mě zděsila. Nechcete přece, abych se vás bála. Musela bych vás nenávidět, pane de Camões.

– Vy a nenávidět? I to by muselo být krásné.

Jejich setkání byla řídká a krátká. Luízovo prudké vyznání roztříštilo vždy klid vypěstovaný výchovou.

– Měla bych být uražena.

– Tomu bych nemohl uvěřit.

– Jste si sebou tak jist? Zdá se. Jak bych vás jinak mohla tak snadno omluvit?

– I kdybyste byla jen zvědavá, jsem spokojen.

– Nač mám být zvědavá?

– Nezajímá vás, jestli jsem takový jako má slova?

– Zůstaňme u slov, usmívala se a dráždila ho svou zdrženlivostí.

Říkal si, že vkládá do jejích odpovědí, co v nich nemůže být, vysvětloval si, že Kateřina je dosud mladá a příliš poslušně poddána dvorním a rodinným řádům, že se jen uchýlila k moudrému ponaučení, když od něho žádala, aby čekal, ale tím spíš dovoloval aspoň slovům, aby se v nich viděla jako v odhalujícím zrcadle.

Z písmen jejího jména – Catherina – si vytvořil tajemnou paní svých básní – NATHERCIA.

Kateřina se v Luízových básních poznávala. Vynalézavý vtip, který jí ve službě panenské nedůvěřivosti pomáhal v škádlivé hře na nepřátelství, ji opouštěl. Luízovo opovrhování opatrností ji omračovalo. Zapomínala na počet kroků, na jejichž vzdálenost se v přítomnosti ostatních směla přiblížit mladému muži.

– Nedívejte se tak na mne, pane de Camões.

– Viděl jsem vás už dnes jednou.

– Kde? Kdy?

– Ve snu. Byla jste úplně jiná. Byla jste to vy, ale vysmála jste se všem pravidlům a zákazům, všem těm hloupým zákonům.

Nathercia ze snů měla odvahu milenky, která přicházela za Luízem kamkoli, podmanivá, odhodlaná, bezohledná. Uštědřovala mu svou lásku na paloucích nočních parků, zahalená v keřích, vznášející se v korunách, plovoucí na hladině jezera mezi lekníny. Přicházela oblečena ve vůních a rázem stála před ním nahá a dotýkala se ho něžnými pažemi. Nemluvila, šeptala slova, která nebyla z tohoto světa. Její oči chápaly, ústa zamykala lásku do hlubin duše, splňovala touhu a přece zůstávala bez tíže. A odcházela stejně včas, nikdy se neopozdila ani o vteřinu, když byl cit naplněn.

Kateřina d’Ataide snad vytušila svou sokyni ze snů. Přestala se uzavírat do nepřístupnosti. Zvědavost se měnila v obdiv. Aniž si byla vědoma své proměny, přimykala se, odevzdávala. V zimničných okamžicích, když unikli střežícím pohledům, říkala Luízovi slova, na která dlouho předtím myslela, která si sama v tichosti opakovala.

– Dala jsem vám něco nového? Zní ve vás struna, která ještě nikdy nezazněla?

Ani Luíz nebyl s to řídit průběh vzájemného přibližování. Podléhal a prožíval radost z bolesti. Ani pro něho už nebyl jejich tajný svazek hrou, v níž mohl dobývat půdu. Vzdal se všeho a byl ochoten přijmout okovy.

– Kéž bychom si mohli vyměnit srdce, abych poznala tvoje, řekla mu jednou.

Opakoval si ta slova a děkoval jí za ně.

Jejich milostná hra nabyla nového způsobu. Když se Kateřině zdálo, že se jí Luíz vzdaluje, ponižovala se. Když se jí zdálo, že má jeho lásku u nohou, pýcha jí vnukala chlad. Ale tak si to podvědomě vynucovala Luízova povaha a vztah zůstával v rovnováze.

– Jsi stále jiná, stále se měníš v otázky.

– Ty přece miluješ hádanky.

– Ale každý den je řešení jiné.

– Když je čtenář každý den jiný.

– Jsem to přece stále já.

– Záleží na tom, jak se o mne bojíš.

– Čeho se mám bát?

– Že mě ztratíš.

– Drahá Kateřino, má drahá nepřítelkyně…

Představa rozloučení ho zaskočila a rozechvěla. Viděla, jak se polekal. Tehdy přišel zase okamžik přiblížení.

– Pošetilý, až se tě někdo zeptá, jak mnoho může být člověk šťasten, pošli ho za mnou. Slyšíš?

Jeden z posledních červencových dnů roku 1548.

Ulice hlavního města kypěly vzruchem. Tři odbojná indická knížata se pokořila před velikostí portugalského krále. Loď, která přivážela vítané poselství, byla nádherně vyzdobena a na palubě bylo svědectví, jak králova moc dolehla na vzbouřence: kořist zlata a drahokamů, živá zvířata, domorodci s řetězy na krku.

Odpoledne kráčel městem průvod. Napřed nosiči s cennými vázami a podivuhodnými pohanskými bůžky, pak zvířata, pardáli, opice i sloni, kterým házel dav do cesty kamení, jako by byli nepřáteli země. Temní indičtí zajatci měli v sevřených tvářích odpor, snaha o důstojnost marně zaháněla strach; někteří z nich měli záda rozbita po bičování.

Ale to vše byla podívaná jen pro měšťany, pro obyvatelstvo Lisabonu. Král odjel se svým dvorem už ráno do kláštera svatého Antonia, do samoty v lesnatém předhoří Cintry. Na den svatého Antonia se odbojníci sklonili a slíbili poslušnost. Je nutno světci poděkovat.

Vzduch byl žhavý a třásl se nad suchou zemí. Jen stín lesa osvěžoval.

Po mši se obědvalo na trávníku. Královskou rodinu chránil před sluncem oranžový stan ozdobený erbem. Ostatní tábořili okolo podle pořadí důstojnosti. Nosiči jídel klopýtali v hedvábí, jímž byl trávník přikryt, připíjelo se vínem, jehož vzali kuchaři tajně mnohem víc, než bylo uloženo, mladí šlechtici se snažili přiblížit k dívkám z královniny družiny. Královna byla unavena; poručila vztyčit několik baldachýnů a dovolila paním, aby se vedle ní uložily k spánku.

Jeden ze šlechticů požádal, aby směl na počest šťastné zprávy provést hru „na stíhaného kance“. Dostal svolení a mládež je radostně uvítala. Vznešená únava zůstala vládcem v táboře spících, zatímco sluhové připravovali koně a za chvíli vyjela rozjařená družina průsekem do lesa. Na prvním rozcestí se losovalo. Caminha si vytáhl los stíhaného. Luíz toho v první chvíli litoval; byla to nová příležitost se vyznamenat.

Od včerejška byl hrdinou dvora a všechny dámy po něm točily oči. Před třemi dny se totiž stala nehoda João Lopesovi. Přistihli ho, když se vkradl do královské zahrady pod okna ložnice dvorních dam. Stráž oznámila viníka a král ho odsoudil k měsíčnímu domácímu vězení. Na železnou bránu byly umístěny vysoké železné hroty, aby napříště všem smělcům zašla chuť. A co se stalo v noci na dnešek?

Kateřina popojela se svým koněm blíž k Luízovi.

– Byl jste to vy?

I v slovech pronášených úmyslně s lhostejným pohledem bylo lze poznat nedočkavost a obdiv.

– Pochybuje o tom někdo?

Kateřina přitáhla uzdu.

– Ale jak jste se dostal přes bránu? Co kdyby vás chytili? Byl byste ztracen.

– Jsem takto méně ztracen? oddaným zrakem se jí dával Luíz.

– Proč jste trhal květiny?

– Nemohl jsem je svázat do kytice a hodit vám ji. Nechal jsem je tedy na záhonech. Poznala jste, že patří vám?

– Ne. Bylo to šílenství.

– Potěšilo vás, Kateřino?

– Zlobím se na vás, vydechla a pobídla koně.

Caminha zatroubil kdesi vpředu na znamení, že hon může začít, a smečka lovců se pustila po jeho stopách. Kdo ukořistí dlouhou stuhu, která mu vlaje z čapky, je vítězem a jeho jméno bude po několik dnů u dvora slavné.

Družina jela nejdříve krokem, aby neztratila stopu. Náhle stranou v houští něco zaharašilo a první jezdec odbočil. Několik prvních pohnalo koně do klusu. Nakonec zůstaly v průseku jen dvojice, jimž byla hra záminkou k setkání. Luíz s Kateřinou byli mezi nimi. Kateřinu ten stejný úděl s druhými patrně ponižoval; vyrazila tedy vpřed a Luíz za ní. První stíhatelé zmizeli však z dohledu a tak milenci za chvíli na cestě osaměli. Klusali mlčky vedle sebe. Pak Kateřina zastavila.

– Nesmíte, pokračovala v přerušeném hovoru, – nesmíte se dopouštět takových pošetilostí. Vyhnali by vás ode dvora. Co by mi pak zbývalo, než opravdu vás nenávidět?

Podala mu ruku, aby si to uměl vysvětlit.

Lehce ji políbil. Vzal uzdu jejího koně do dlaně. Zaslechli před sebou dusot, jako by se někdo vracel. Luíz se rychle rozhodl.

– Pozor na oči!

Strhl oba koně do houštin. Prodrali se keři a pronikli na prostranství oddělené od cesty zelenou hustou stěnou.

– Luízi, varovala Kateřina, ale v jejím strachu byla i dychtivost.

– Bojíte se?

– Já? posměšně zkřivila rty. – Chtěla jsem se zeptat, proč jedete tak opatrně.

Luíz přikývl a pobídl koně do klusu. Přebrodili potok, vyjeli do svahu, octli se v jiném lese. Větve se klenuly nízko nad zemí. Nebylo možno pokračovat v jízdě.

Luíz seskočil a pomohl Kateřině z koně.

– Budou nás asi hledat, řekla.

– Vrátíme se včas, ujistil ji.

Přivázal oba koně na dlouhou oprať a vešel do nízkého lesa. Přidržel větve, aby Kateřina mohla za ním. Bylo tu náhle ticho a šero. Šli chvíli mlčky, jako by spěchali za jistým, oběma známým cílem. Ještě se prodrat keřovou stěnou – a stanuli na záhonu vysokého mechu, širokém jen co by si dva lidé vedle sebe lehli a obklíčeném stráží přírody.

Oba si to uvědomili a řekli si o tom úsměvem, kterým se zpola omlouvali, zpola odhodlávali. A pak beze slova k sobě přistoupili a objali se. Jako by náhle padly všechny překážky, jako by byli zbaveni tíhy, jako by se jim dostalo vykoupení ze zoufalství předlouhého čekání, jako by jim nebe dovolilo prožít chvíli podle svobodné lidské touhy. Rty nestačily přesile vášně. Doslovovali ji dechem, pohledy, trhanými slovy. Mech ustupoval jejich patám. Hmyz, slunce na křídlech, zvonil okolo jejich hlav. Větve hlídaly a shora se sem nořila obloha.

Když se jejich obličeje oddálily, měl Luíz zvlhlé oči.

– Je to možné, že smím být tak nadlidsky šťasten?

– Ty mi dáváš štěstí tím, že jsi.

– A přece jsi nezatoužila být dlouho se mnou.

– Jsi se mnou v kterékoli chvíli. Když jsi vzdálen, je tvá duše u mne.

– Ale víš, co znamená moje láska, Kateřino? Nebojíš se?

– Nebojím se lásky. Bojím se o lásku.

Usedli. Stín se jim položil na obličeje, ale jejich těla byla horká.

– Když je léto a v noci dlouho světlo, mívám touhu opustit dům a jít, daleko jít… Ale jsme jako rajky s ustřiženými křídly. Jen očima smíme létat.

Vzal ji za ramena.

– Mluv, mluv o sobě.

– Co chceš vědět? Jsem prostá jako tráva před námi.

– Je to pro mne tak vzácné slyšet tě mluvit o sobě. Chtěl bych ti stále naslouchat.

– Ach bože, ale pak ti brzy nebudu mít co říci.

– Chtěl bych znát tvoje myšlenky, když tě nevidím.

– Ptej se!

Místo otázky ji vzal do objetí a znovu ji políbil. Kateřina se zaklonila a vlasy se jí zachytily v trnitých větvích. Zasténala bolestí, ale Luíz ji nedovedl pustit a oba padli hlavami do husté spleti křovisek, spojeni polibkem, který chutnal krví.

– Budeš moje, Kateřino?

– Jsem tvoje.

Světlo k nim prudce steklo z větví. Zavřela oči. Nebylo nic než zapomnění na vše.

Slunce šlo po obloze a lhostejně odměřovalo dnu trvání, ale na mýtince – kde bylo málo místa pro dva, ale kde ho bylo ještě příliš mnoho pro milence – se čas zastavil a čekal, čekal, až se všemu vrátí barvy a tvar a chlad. Až ruce milenců klesnou do trávy, jejich dech se oddělí a oči přijmou svět, který je kolem nich.

Nevěděli, co je vzpamatovalo, zda zařehtání koně, zajíkání ptáka nebo jen stín, který se přes ně smekl. Uklidnili se, ale v pleti zůstávalo opojení.

– Podívej se, zašeptala Kateřina. Její šat byl na rameni roztržen.

– Byla jsi přece na lovu, připomněl Luíz omluvu.

Kateřina vyvlekla stužku z ramenní obruby a podala mu ji.

– Trofej pro vítěze lovu.

– Který se nesmí chlubit kořistí, políbil Luíz stužku.

U Kateřininých nohou vadlo několik stébel, které zlomily její paty. A čí to byly prsty, které vyrvaly hrst mechu, jako by u sestry země hledaly ochranu?

– Nesmíš prozradit Nathercii.

– Básně neumějí lhát.

– Jsou tajemství, která jsou známá, ale nesmějí se vyslovit. Vzdálila by nás.

– Blížím se Nathercii. Věřím. Chystám pro krále dar.

– Co náš král ještě nemá?

V ztraceném zákoutí svěřil Luíz Kateřině tajemství myšlenky, která v něm nedávno vyvstala tak náhle, jako by v něm byla odedávna a svolila teprve teď, aby byla objevena.

– Chtěl bych napsat báseň o velikosti našeho národa. O činech, které daly Portugalsku svobodu.

Neřekl to dosud nikomu, jen hraběti Linharesovi to naznačil v dedikaci své eklogy. Jeho pohled hledal porozumění.

– Přestaneš psát o Nathercii?

– To jsou verše, které ve mně píše láska. Já je jenom zaznamenávám. Ale patřím ještě jiné vášni. Ta hoří pro národ Lusitanů.

Znovu ji objal, aby byla blíž jeho zanícení.

– Třeba i tento kout byl kdysi hrobem bojovníka a hrdiny. Všichni velcí mužové naší minulosti jsou mými bratry a chci toho být hoden. Proto chci jejich památku oslavit, aby nikdy nevymizela. Rozumíš mi, Kateřino?

– Ale není to, co prožíváme, víc než minulost?

– Jen proto můžeme žít, že jsou v nás ti, co byli. Prosím tě, uvěř mé myšlence, pomoz mé víře…

Nathercia byla dnes zbavena všech zlých kouzel. Světlo štěstí zahnalo z jejího pohledu bludičky.

– Má duše není tak velká jako tvoje. Mohu ti pomoci svým prostým citem? přitiskla se k němu naposled.

Rychle se loučili s milosrdnými větvemi milostného vězení. Zlomené stvoly osamí a zvadnou. Ale dvě duše tu zůstanou navždy připoutány a ožijí na těchto místech ve chvílích největších strastí.

Rozjeli se k táboru. Slunce prosvítalo nízko za štíhlými kmeny. Hlas rohů měkce pronikal jehličím.

Před ležením se Luíz a Nathercia rozdělili. Přijeli právě včas. Výprava se chystala k návratu do města. Sluhové zapalovali pochodně.

– Caminha zůstal vítězem, hlásili mladí šlechtici.

– Blahopřeji, šťastně se usmíval Luíz.

Rozcestí

Ach, krutá Nathercie, kdo to oddaluje
myšlenky tvé od mých? Čím se stala
tvoje věrnost, kterou jsi mi přísahala?
A tvá čistá láska…?

— SONET

Camões žil v horečce. Nikdy mu nebylo štěstí tak blízko. Král mu slíbil slyšení. Každého dne vykonal Luíz večerní procházku pod Natherciinými okny, zahlédl cíp šátku, který odpovídal na jeho pohledy, a běžel domů. Glóbus stál na jeho stole a pod ním svazek popsaných listů.

Hleď jenom, jak zde na Evropy hlavě
je témě utvořeno říší Lusitanů,
kde souš se zdvíhá, zem však končí právě
a Slunce zhasínává v oceánu.
Je přáním nebes, aby lid ten zdvihl v slávě
své zbraně proti tureckému stanu.
Jej zdrtit má — a tomu pronárodu
i na africké půdě přinášeti škodu.

Veršů přibývalo. Sláva prvních Lusitanů sahala už až po krvavou bitvu u Guimarensu, kde za pět padlých černých králů přibylo do stříbrného králova štítu pět modrých polí s kříži z Jidášových stříbrňáků. Když se Luíz vrátil domů, zmučený Natherciinou nedostupností, ryl do papíru své žalobné stesky a ulehával pak zesláblý jako po vykonané pomstě nad sebou samým. Připadalo mu, že píše své řádky do kamene. Jakmile se mu zazdálo, že pero běží příliš lehce, odhazoval je. Chtěl žít každou z těch slok, aby žádné nechybělo vášně a vůle. A když se rozloučil se svými bratry bojovníky, četl. Ne už Vergilia nebo Ovidia. Hledal vzrušení i poznání a novou látku pro své zanícení.

Četl popis cest Vasco de Gamy, jak je zapsali jeho kapitáni a kormidelníci a on sám. Cítil na čele vichr odvahy, jaký oni znali. Nastavoval mu tvář. A četl tak pozorně, jako by za sebou spaloval každou řádku.

Lodní výprava pluje okolo afrických břehů. Každá míle znamená oddálení tajemství. Zde tedy ještě nekončí moře a svět, ještě je naděje… Deště a bouře přinášejí špatné zvěsti. Lodi nebojují jen s dálkou a vlnami, ale i se strachem těch, které nesou. Lodníci musí napínat plachty jinak, než by chtěli. Odvážili by se odporu, kdyby na můstku velitelské lodi nestál muž, do něhož se vtělil ďábel.

– Každého, kdo promluví o návratu, dám hodit do moře.

Luíz de Camões se tísní na palubě mezi lodníky a s obdivem hledí na velkého kapitána. Nebojte se, chtěl by říci všem okolo, je v něm duch našeho národa, nemůže se zmýlit, dovede nás k cíli, věřte!

– Jsme Portugalci, a proto neustoupíme ani o píď, volá Vasco.

A Luíz po něm opakuje jako závěr litanie, jako heslo, které musí všem vplynout do krve a tepat v ní:

– Portugalci… ani o píď…

Je to zvláštní, myslí si, že přicházejí v dějinách chvíle, kdy celý národ se vtělí do jednoho člověka. Ostatní bloudí jako slepí, překážejí si navzájem, vrážejí do sebe nebo stojí jako uhranutí – zatímco jediný člověk na přídi určuje směr. Ti dole nevidí, nechápou, pochybují a špiní. Ale on nezradí. Protože poznal lépe než oni sami, co je na dně jejich duší a jaký je smysl života jich všech.

Hrůza zachvátila už celou výpravu. I zkušení kormidelníci ztrácejí odvahu v bouřích, které lze snést jen v poutech připevněných k stožáru. A tak se spojují v odporu proti kapitánovi a podepisují protest. Nesou listinu Vascovi. Luíz vidí oči plné nenávisti, upřené k velitelskému můstku. Co učiní ten, který byl dosud jejich pánem?

Vzdává se snad, že přijímá posly tak vlídně? Čte jejich prohlášení. Zve k sobě zkušené plavce a předáky odporu na poradu. Ustoupí? Tváře zbabělců se lesknou radostí, ruce už už obracejí kormidlo. Ale náhle se vše mění.

Vasco káže vzbouřence spoutat a odvést do vězení v podpalubí. Všechno mužstvo na palubu! A teď nadchází nádherné divadlo. Všechny mapy, které jsou na lodích – do moře! Všechny kompasy – přes palubu! Všechny měřicí stroje – pryč s nimi! Nic už tu nemá význam, jen má vůle a má víra. A kdybychom měli veslovat, a kdybychom pluli bez stožárů, a kdybychom ztratili lodi a zůstali na ráhnech – doplujeme!

Luíz s nitrem plným radosti je svědkem, jak skoro celoroční plavba končí na pobřeží Kalikutu. Vidí Gamu před zlatým trůnem indického knížete.

O něco později stojí před Gamou král v lisabonském přístavu a vítá hrdinu, který mu daroval bohatství světa. A proud Teja se obrací. Netekou už vlny z pevniny do oceánu, ale mohutná řeka zlata se hrne z moře do země a mámí svým proudem všechno, co tu žije.

Luíz de Camões, básník saudade, jde krok za krokem za mužem činu, který rozrazil vrata světa. Rok co rok vyplouvá portugalské loďstvo a míjí se s tím, které se vrací zatížené už nákladem. Lesy sestupují na pobřeží, aby se proměnily v lodní trupy. Rolníci odhazují polní nářadí, opouštějí rodiny a jdou sloužit na vodu. Velké slunce bohatství září ze zámoří, kde už svět nekončí, a oslňuje portugalské břehy.

Oheň, zlato a krev – z těch tří prvků se skládá tato historie. Touha po pokladech žene kapitány do nebezpečí. Krev tisíců domorodců omývá lesk zlata.

V čele výprav je podivuhodný vojevůdce: fantazie. Vede tam, kde nic není. A nachází nové země. Dobývá Mekku, obsazuje Nil, sklání vládce Cejlonu, Siamu, Bengálska. Nové ostrovy! Nové země! To je nápis na vlajce pološílené touhy, která se třepetá nad osudem národa. Nové země!

Luíz listuje posledními stránkami. Olejová lampa dohasíná.

Po mnoha letech se na sklonku života vydal Vasco de Gama znovu na cestu do Indie, kde se bortily základy panství. Jel jako místokrál na lodi vyzdobené damaškem, se stráží, která nosí halapartny ze zlata. V místokráli zůstal však duch bývalého prostého kapitána. Stačí jediný pohled ostrých očí, aby prohlédl zlo ke kořenům. Bezprávné obohacování, rozmařilost, nekázeň. Stařecká, ale dosud pevná ruka se zdvihá. Tři ženy, které jely jeho lodí tajně a proti zákazu, dá zbičovat. Vyšetřuje úředníky a jejich bohatství. Nesnáší už podnebí, onemocní a ztrácí řeč, ale dává rozkazy písemně a pokračuje v zoufalém úsilí zachránit stavbu, které položil základ.

Luíz čte poslední stránku. Soucitně pozoruje svého hrdinu, jak zápasí o dech. Odmítá činit pokání, ale smiřuje se se světem. Dopustil jsem se mnoha nespravedlností? Ne. Věřil jsem a spěchal jsem, protože svět čekal. Mohu zemřít.

A ty tři zbičované ženy? namítá Luíz úzkostlivě. Díky Bohu starý námořník ani nepotřeboval připomenout. Dal si je zavolat a žádá je o odpuštění. Promíjejí mu jeho přísnost. A každá si odnáší věno, jaké dostávají jen princezny.

Poslední řádek. Vasco de Gama, velký místokrál portugalské říše, zemřel.

Kniha se zakymácela Luízovi v rukou. Odhlédl, aby se uklidnil. Znovu se vrací k posledním slovům. Vstává a nese knihu až k plameni. Ve žlutém odlesku vystupuje z papíru zápis roku a dne.

24. prosince 1524.

Luízovi se zazdálo, jako by odněkud z dálky dosáhla k němu neviditelná paže osudu a dotkla se ho.

Ten den je dnem Luízova narození.

Nevěděl dosud o této přesné shodě. Leká se jí a zároveň ji přijímá jako nesmírně závažný vzkaz. Když zemřel muž, který naučil svůj národ umění činu, nezhasl s ním zároveň duch národa, do něho vtělený. Bylo vůlí prozřetelnosti, aby žil v novém synu vlasti?

Vasco de Gama, bratře, co ode mne žádáš?

Mnoho prázdných dnů vždycky prošlo, než bylo milencům přáno vyměnit si pohled, kradmé slůvko nebo stisk ruky. Nedočkavost hnala při takových příležitostech Luíze, aby si vynahradil přísný půst. Natherciiny pohledy proto zostražitěly a předstíraly chlad. Ale Luíz by byl nejraději své vítězství oznámil celému světu a ponižovalo ho tajit je jako hřích. Cizí Natherciinu tvář si vysvětloval jako rychlé zapomenutí, šlechtický stud, netečnost. Týral se domněnkami. K čemu tolik přetvářky, proč se tak zdráhat?

Když jí pomáhal do kočáru, směl jí říci několik podrážděných slov. Nathercia neměla čas odpovědět. Bude čekat, až se po několika dnech setkají u východu z kostela, on jí podá svěcenou vodu a ona mu teprve nyní odpoví, také podrážděně. S rozbolestněným nitrem prochodí pak Luíz několik večerů pod jejími okny a pokusí se podplatit všechny služky, aby jí donesly lístek plný zoufalých omluv. Na příštím večeru u dvora se z jeho básně Nathercia doví, že je bohyně a on daremný lhář. Odmění ho pohledem, který mu připomene prosluněný les z konce července.

Velkou příležitostí pro rodinu de Linhares byl večer na oslavu královniných narozenin. Toho večera totiž poprvé přijímal své hosty mladý korunní princ João a prvním z nich byl Luízův žák, čtrnáctiletý Antonio, který byl s princem stejně stár a byl mu předurčen za druha zábav a vyjížděk. Kromě toho měl dnes Luíz přednést králi svou myšlenku na zbásnění portugalské historie. Večer, který mnoho sliboval.

Luíz měl v sobě dychtivost dravce vycházejícího na lov. Byl už daleko od skromných představ z Coimbry a zdálo se mu, že je na vrcholu možností. Popuzovala ho zdlouhavost ceremonií. Byl přesvědčen, že je v právu proti všem.

Jeho nedůtklivost se ještě zvýšila, když pozornost společnosti nečekaně na sebe strhlo několik námořních důstojníků, kteří nedávno přijeli z Afriky. Byli to statni muži opálených tváří, v nichž bylo zapsáno mnoho drsných zkušeností. To k nim přitahovalo zvědavost a oni se chovali jako lidé, kteří si jsou vědomi, čím je jim domov povinen.

Nejširší ramena a nejpánovitější chování měl kapitán Gonzalo Borges. I Luíz podlehl dojmu z jeho vzezření a tajemství, které bylo za jeho chladným pohledem a posměšnými ústy. Blížil se mu s úctou. Nebyl kapitán Borges také synem hrdinů, o kterých se chystal psát?

– Vás neznám, přimhouřil Borges povýšeně oči.

– Pan Luíz de Camões učí mého syna. Je básník, vysvětlil hrabě.

Borges se zasmál, jako by uslyšel povedený žert.

– Můj otec byl šlechticem královské Milosti. Po něm mám ten titul i já, upozornil ho Luíz.

– Výborně, řekl zdvořile Borges, ale bylo jasné, že se mladíčkovi vysmívá právem muže, který má něco za sebou. – Myslím, že jsem o vás zaslechl. Jsem rád, že jsem vás poznal.

Slova hladká a nic neznamenající, ale pod nimi se skrývá jejich pravý význam: Dám si na tebe pozor, chlapečku, nechoď mi do cesty.

A aby Luíz pochopil, odkud vane vítr, ohlédl se Borges tam, kde seděli rodiče Kateřiny d’Ataide, a uklonil se.

Luíz hledal útočiště mezi přáteli. Ale trvalo nesnesitelně dlouho, než se odbyly všechny předepsané poklony, než se odříkala děkovná modlitba za vítězství a než odešel král do hracího pokoje. Oslavovaná královna zůstala dnes se synem mezi hosty. Podávaly se nápoje. Za stěnou zaznívaly kytary. Otevřenými vysokými okny vcházelo dovnitř noční teplo.

Kapitán Gonzalo Borges hovořil dlouho s královnou. Když jej propustila, šel přímo ke Kateřině a její matce. V Luízovi se zvedla nenávist. Co on musí ukrádat jako žebrák, toho se dostává jinému plnou náručí, a to jenom proto, že jméno Borges je podepřeno pytlem zlata. Bohatí jsou bohové – a ty, chuďase, jsi bídný smrtelník, spoutaný řetězy předsudků, a když jediný z nich protrhneš, spáchal jsi zločin. Kéž skončí rozmluvy, kéž zazní znamení ke hře! Dokáže nadutému kapitánovi, že se nevítězí jen pobíjením černochů, ale také duchem. Napadají mu desítky potupných veršů, které by mu rád otloukl o hlavu.

Kapitánovi se zatím podařilo rozesmát matku i dceru.

Luíz sáhl po sklenici vína a vypil ji do dna.

– Tak se u dvora nepije, řekl mu Caminha. – Měj rozum. Kapitán Borges je dobrý známý rodiny de Lima.

Od Caminhy je to šlechetné. Luíz ví, že i on miluje Kateřinu a že jsou vlastně sokové. Ale jestli se Caminha vzchopil k takové rivalské šlechetnosti, pak jistě jen proto, že se objevil silnější soupeř.

– Je to snad její snoubenec? zeptal se Luíz.

– Blázne, vypadá to, jako bys byl nešťasten. Bere ti ten člověk něco?

– Kdo nic neměl, nepochopí, odsekl urážlivě Luíz.

Konečně! Král vyhodil první kartu – a to je povel k hrám. Sluhové roznášeli po sále stolky. Teď teprve měl Luíz právo přiblížit se k Nathercii. V očích měl lítost i výčitky.

– Jste dnes smutný, pane de Camões? Vypadáte podivně…

Nemohla ho varovat zřetelněji. V jejím hlase se prozradilo tolik zájmu, že se několik lidí nablízku překvapeně ohlédlo.

– Setkal jsem se také s podivnými zjevy. Ale já si s nimi poradím.

Kapitán Borges se hluboce uklonil Kateřinině matce a zamířil k skupince mladých. Nic jiného si Luíz nepřál. Bylo jasné, že musí dojít k duelu. Kapitán klidně pozdravil. Protože u stolu chybělo křeslo, sluha je přinesl. Ale kapitán je vzal a postavil je vedle Kateřinina. Podráždilo to Luízovu bojovnost, ale tvářil se, že nevěnuje Borgesovi ani pohled.

– Začneme s hrou na verše?

Ozval se souhlas.

– Prosím panstvo, aby mělo ohled na to, že má mezi sebou válečníka, pravil kapitán. – Živoření v pevnůstkách je odlišné od života v hlavním městě.

– Bojoval jste s černochy? zeptala se jedna z dívek.

– Člověk tam bojuje s horkem, s otrávenou vodou, s denním nebezpečím. Kam přichází často smrt, tam se nedaří písním. Tu básnickou hru odložte na jindy.

Byla to jasná a prostá slova a Luíz by to byl asi uznal, kdyby se kapitán Borges nenakláněl tak důvěrně ke Kateřinině tváři.

– Ať tedy navrhne hru kapitán Borges, řekl, aby se nezdálo, že se bojí volby zbraní.

– Když byl chvíli pokoj, hrávali jsme karty. Jestli to přijmete… Ukážu vám několik kousků, které jistě neznáte.

Luíz přijal. Sám rozdával stříbrné destičky s obrazy ptáků, zvířat a květin.

– Vy jste tedy o mně už slyšel? zeptal se bezvýznamně.

– Ano, překvapen přisvědčil Borges. – Byl jsem včera hostem pana podkoního a tam se o vás mluvilo.

– Smím se zeptat, jak?

Kateřina se na něho prosebně a nedůtklivě podívala, ale bylo už pozdě.

– Básník, úspěchy, naděje na přízeň dvora… Podivuhodné při vašem mládí. Jste přece ještě chlapec.

Borges tedy pochopil a zvolil zastřený útok. Několik společníků u stolu se zasvěceně zasmálo.

– Ano, pohotově odpověděl Luíz. – Člověk zde může za den prožít, co vy ve vašich afrických pevnůstkách za rok.

Bylo to dost jasné? Patrně ano, protože kapitán Borges znejistěl a vyhodil špatnou kartu. Luíz si zase nevšiml, jak polekaně zamžikaly Kateřininy řasy.

Caminha zastíral rozpaky tím, že začal broukat nějakou píseň a dolíval si víno.

– Na zdraví našich statečných námořníků!

Jeho pohled pravil Luízovi zřetelně: Jsi šílený?

Borges se zase naklonil ke Kateřině a zasmál se:

– Nejvíc mě baví, když mluví o životě ti, kterým ještě nenarostly zuby.

– Žijeme tu rychleji, opakoval Luíz. – Proto mě překvapuje, že jsem o vás po celou tu dobu neslyšel ani slůvko.

Ale Borges byl na koni:

– Jsou věci svaté srdci, které se neříkají na potkání.

Zasažen! Krev v Luízovi kypěla. Chytit kapitána za hrdlo, dovléci ho do lesa Měsíčního pohoří, mrštit jím do trávy, kde byl ukryt s Nathercií, a poručit mu: hledej, snad se dovíš, jsem-li kdosi na potkání!

V té chvíli přistoupila však ke stolu královna. Všichni vstali a uprázdnili jí místo v čele stolu.

– Přeje si královská Milost hrát?

– Ne, pokračujte. Chci slyšet novinky. Nedopověděl jste mi, jakou jste měli zpáteční cestu, kapitáne.

Gonzalo Borges zvolna vyprávěl o bouři, která je postihla hned v přístavu, o dlouhých dnech bez větru, o vzpouře otroků. Každým slovem se jeho tvář rozsvětlovala a Luíz zapadal do stínu.

– To je vyprávění pro básníka, obrátila se královna milostivě na Luíze. – Hrdinství, které si zaslouží, aby bylo opěvováno. Dovedete si vážit kapitánových zkušeností?

– Jistě, královská Milosti.

Raději by byl polykal blín. Borges na něho upíral pohled, jaký věnujeme protivníkovi, který se nám válí u nohou. Sebevědomě se usmíval na Kateřinu a během hovoru ji vzal za ruku. Luíz strnul, ale královna sama zakročila.

– Jak se chovají lidé z afrických zemí k ženám?

Na kapitána to byla příliš vzdálená narážka, ale Kateřina sklopila víčka a odtáhla paži se stolu. Teprve pak Borges pochopil.

– Tam dole zapomene člověk často na mrav, Milosti, a přiučí se, co je v Evropě přestupkem.

– V jednom se jistě sobě podobají křesťané bílí i pokřtění černoši, pravila královna. – Že činí rozdíl mezi dobou před sňatkem a po něm.

– Většinou je tomu tak, uklonil se Borges.

K čertu s těmi zabalenými narážkami, myslil si Luíz. Ale v jednom se nemohl mýlit: královna ví o Borgesovu vztahu k Nathercii. Nebo mu ji dokonce sama dohazuje? Královna prý vždycky rozhodovala o sňatcích svých dvorních dam.

Proud divoké lítosti mu padal do duše. A z té černé záplavy se drala hejna pochyb. Byla mu snad Nathercia zaslíbena a přijala Luízovo dvoření jako mezihru, kterou se srdce baví, než se odevzdá jinému?

Královna se zvedla, poděkovala za pozdravy a odešla k jinému stolu.

– Pokračujeme ve hře?

Luíz by nejraději odešel. Ale hrál jako stroj, cítil, že i ponížení je pouto, tušil, že večer nemůže takto skončit. Pokusil se vyčíst z Natherciiných očí, co je pravdy na jeho podezření. Ale neuměl v nich číst. Vracel se k smutku jako k zakázané rozkoši. Byl jím opilý víc než vínem. Se zvláštní úpěnlivostí si uvědomoval, jak je Nathercia krásná a jak to byla krása stvořená pro něho. Dovedl někdo jiný ocenit její rty, sklopení temných víček, křivku jejích ramen a něžnost jejího hrdla?

Slyšel vedle sebe Caminhu, ale nevnímal už, co říká. Všechny hlasy šly kolem něho do prázdna, necítil dlaň, která se mu konejšivě položila na rameno, podléhal pocitu závrati mezi nenávistí a láskou. Nathercia! Vše se v něm zjednodušovalo do vášně, která nezná ohledy a chce se obětovat.

Kladl karty na stůl, ještě se ovládal. Ale pak uviděl, jak muž proti němu přisunul své křeslo blíž k Nathercii, tak blízko, že se jí musel dotýkat, všiml si, jak tomu muži spadla karta na zem, jistě to bylo úmyslné, muž se pro ni sehnul, ale ta vteřina byla příliš dlouhá, aby bylo možné snést blízkost jeho tváře u Natherciiných nohou – a Luíz vyskočil, odhodil karty a opřel se o stůl, jako by jej chtěl převrhnout.

Spoluhráči ho strhovali zpět. Nathercia zbledla, jako by se jí byla dotkla smrt. Výstup vzbudil pozornost u ostatních stolů. Komoří dozírající na pořádek vykročil. Ale Gonzalo Borges už stál těsně proti Luízovi.

– Přejete si něco, pane?

I Luíz si uvědomil, že se dopustil něčeho neobyčejného, ale jevilo se mu to spíš jako nutné pokračování ve hře.

– Abyste se choval – jako šlechtic, vypravil ze sebe těžce.

Borges se vteřinu rozmýšlel, má-li ho uhodit pěstí nebo jen slovem.

– Zakazuji vám, abyste jakýmkoli způsobem mluvil o mém vztahu k doně Kateřině, k níž nejste hoden pozdvihnout oči.

– Že ne? křikl na něho Luíz.

Jeho ztěžklá ruka nebyla v rozčilení s to rozepnout kabát a najít pod ním zelenou stužku, kterou nosil jako symbol vítězství.

Komoří mu stanul po boku.

– Prosím, abyste se okamžitě vzdálil ze sálu.

Vzdálit se? Proč ne? Má zrovna dost té prkenné urozenosti. Ale potřebuje si odtud odnést Natherciin pohled. Hledal jej. Nathercia byla odvrácena a z jejích ramen čišel mráz.

– Měl jsem dnes oznámit – královské Milosti – o své básni, pokusil se namítnout Luíz.

Komoří našel zrakem královnu, která věděla, co se děje, ale pokračovala ve hře. Pochopil její rozkaz.

– Královská Milost si dnes nepřeje přijmout zprávu. Pan Luíz de Camões se okamžitě odebere do svého příbytku a vyčká tam dalších rozkazů.

Luízovi bylo jasno, že se stalo něco strašlivého. Jeho pohled se naposled zavěsil na dívčí šíji a pak pohasl. Vztyčil hlavu a uklonil se přítomným, kteří by lehce uvěřili, že ten, kdo tak snadno promarnil svou příležitost, zešílel. Odcházel křečovitým krokem.

Jen abych neublížil Nathercii, ozvalo se v něm najednou jako opožděné předsevzetí. Neublížil jsem, proboha, Nathercii?

Sestupoval po schodech.

Vezmi ďas všechny kapitány, celý dvůr i s králem, ať mě oberou o vše, co mi patří – jen ať netrpí Nathercia! Rychle si vyvolával z mysli, co se stalo, ale byl příliš rozrušen, všechno se mu hrnulo z paměti najednou, nedovedl si odpovědět a uklidnit se.

U východu z paláce se mu dostalo jistoty.

Přistoupil k němu mladý muž a se studenou zdvořilostí se ho zeptal, kde by se mohli zítra setkat. Luíz se na něho zděšeně zadíval a bezduše přikyvoval na vše, co mladík navrhl. Až když se rozloučili, teprve ho zdrtila míra provinění.

Ten mladý muž, který považuje za svou povinnost se s ním zítra bít, je João, bratr Kateřiny d’Ataide.

Píseň o naději

Já odcházím, však moje duše
jde s vaší věčně pospolu…

— SONETY

Jitro přichází na oči umučené nočním bděním jako léčivý obklad; ale všechno, co je okolo, živé i neživé, příliš připomíná skutečný svět a včerejšek, který se v něm odehrál. A v pozadí všeho se tyčí výčitka, na niž není odpověď.

Dveře se otevřely a do Luízova pokoje vešel hrabě Linhares. Vidí ztrhanou Luízovu tvář, jeho vyděšené oči, otázku, kterou nemůže uspokojit.

– Bylo to včera hrozné?

– Nevýslovně. Musíme spolu mluvit upřímně. Vy přece nejste člověk, který padá na kolena při první ráně.

– Mám v hlavě hejna divokých ptáků. Křižují se, křičí, zblázním se z nich…

– Proto k vám přicházím. Stojíte těsně nad srázem. Chcete se dát vést?

– Nezasloužím si vaši laskavost, pane hrabě. Jak jsem vám mohl něco takového provést? Byl jsem jako zbavený smyslů. Nevím už – zavinilo to víno, nebo rozčilení…?

– Musíme se dívat do budoucnosti. Chtěl jsem vám říci, abyste nechodil z domu dříve, než pro vás vzkážu.

– Ale, proboha, prozraďte mi aspoň, kam vás v duchu může provázet má nedočkavost, moje lítost?

– Půjdu k hraběti Fonsekovi.

– Jemuž jsem měl psát divadelní hru?

– Ano. A pak ke králi.

– Můj bože! A nechcete mě vyslechnout, abyste aspoň vy byl přesvědčen, že nic jsem neudělal z pouhé zlomyslnosti…?

– Kdybych o tom nebyl přesvědčen, už bychom se nebyli setkali.

– Co si mám tedy počít?

– Zabývejte se Antoniem jako jindy – a nehněte se z domu.

Vtom se Luíz uhodil do hlavy a sepjal ruce.

– Můj pane, nemohu zůstat doma. Mám se dnes bít v souboji.

– Zrovna dnes? Jaké to zas bylo dobrodružství?

– Včera, když jsem odcházel, vyzval mě bratr Kateřiny d’Ataide.

Hrabě Linhares se prošel pokojem a jeho čelo se svraštilo.

– Jste přesvědčen, že jste lepší šermíř než on?

– Rád bych mu to dal najevo.

– Co když ho zabijete?

– To snad není nutné. Rád bych jen, aby uznal, že jsem byl v právu.

– Uzná to i Kateřina?

Mračna dravců znovu tloukla křídly zevnitř o jeho čelo.

– Dám se tedy zabít já, rozhodl se Luíz.

– Volíte jen mezi ztřeštěnostmi, krčil hrabě rameny. – Cožpak už pro vás nemá život smysl?

– Ale já nevidím jiné východisko, upřímně přiznával Luíz.

– Čí čest by tak byla zachráněna? Vaše? I to je otázkou. Snad by vám všichni odpustili. Snad by někdo o vás složil píseň a příští zimu by ji u dvora zpívali. Stačí vám to?

– Můj drahý pane, chytil se Luíz za spánky, – prosím vás, pomozte mé ubohé hlavě. Nestačím vašim myšlenkám. Nejsem už schopen soudit, nevidím cestu z toho labyrintu, otevřte mi, prosím vás, oči!

– Je jedna cesta, která je nejtěžší, ale nejodvážnější. Beru tedy zpět rozkaz, že nesmíte opustit dům. Naopak, odejdete co nejrychleji, navštívíte mladého pana de Lima a požádáte ho, aby vám prominul, čeho jste se včera dopustil.

Luíz sebou trhl, jako by dostal ránu mezi oči.

– Omluvit se místo souboje? Pane hrabě, vy žertujete?

– Budete ho prosit tak dlouho, až vám odpustí.

– A co když mi plivne do tváře?

– Řeknete, že ho chápete a že ani to ponížení nesmyje vaše provinění.

– Co když zavolá sluhy, aby mě zpráskali?

– Budete to opakovat před nimi.

– Možná, že na konci té cesty je spása, ale já po ní nedovedu jít. Nevypravil bych ze sebe ani slovo, a kdyby se mi vysmál, tasil bych.

– Zapomenete kord doma.

– Aby mě mohl zpolíčkovat?

– Aby viděl vaši pokoru a upřímnost vašeho pokání.

– Oč lehčí by bylo dát se zabít! Dopřát mu jeho ránu, nekrýt ji a padnout. Proč mi to nechcete dovolit? Moje zbabělost se stane hanbou mého rodu. Celého Portugalska!

Hrabě Linhares přistoupil ke stolu a vzal do rukou lístky, které tam ležely. Chvíli do nich mlčky nahlížel. Pak začal číst.

Hoj, třeskly o štít oštěpy a meče
tak prudce jako blesk by slét.
Svou víru každý nese do té seče,
ten vzývá světce své, ten křičí „Mohamed!“
Už celá pláň v potocích krve teče,
řev raněných až k nebi vleče svět,
a tam, kde prchající k žití sbírá spěch,
se řítí do krve a udusí v ní dech.

Luíz se na něho díval beze slova.

– To už je Affonsův boj? otázal se hrabě.

– Ano.

– Zdá se mi to krásné. Živoucí. Škoda!

– Čeho?

– Dnes už asi nic nedopíšete.

– Chcete mi říci, že bych měl žít, abych mohl psát?

– Je to moje přesvědčení.

– Přestal jsem věřit, že bych tím někomu prospěl. Jsem jim všem lhostejný.

– Některým dokonce překážíte. Ale máte možnost být neobyčejně štědrý, potřásl Linhares popsanými listy.

– Pro koho to může něco znamenat? Pro krále? Nemůže svou velikost ani dohlédnout. Nehledí k svým nohám.

– Proč jen pro krále? Proč ne třeba pro mne? A pro mé syny? Pro vaše syny?

– Chcete mě utěšit…

– Nesmysl. Mladých životů je dost a marnotratně je ztrácíme. Nechci zachránit vás. Myslím především na vaše básně.

Linhares se naposled podíval na Luíze, jako by se chtěl přesvědčit, zda jejich rozhovor pro něho něco znamenal, a odešel.

Luíz přistoupil k rukopisu, který hrabě rozhodil po stole, a pečlivě jej srovnal. Ano, věřil, že se tím zpěvem naplňuje jeho úděl, jemuž se zasvětil už v prvním dětství láskou k velkým stínům. Ale jak se dovědět, zda to není všechno smyšlenka, kterou se podváděl a z níž naopak civí marnost jeho bytí?

Pokročil ke dveřím, jako by chtěl ještě přivolat hraběte, prvního člověka, jenž uvěřil jeho básni. Ale řádky na posledním listě ho přitáhly zpět. Ano, to psal včera, než šel na večírek. Byl v řadách těch, o nichž psal, bojoval s nimi, cítil bolest za každého, kdo vedle něho padl, i štěstí, když se vítězové, pokrytí prachem a krví, mohli rozhlédnout po osvobozené krajině. Vítězství Lusitanů nad Maury bylo dobojováno.

S tím vším se navždy rozloučit? I s Ines, která teď měla vstoupit do jeho veršů, aby vyzpívala bolest svého zavražděného srdce? Jak dlouho už mu šeptal v nitru pramínek, který měl nyní vyvřít?

Ty velká lásko, jejíž mocná síla
nám srdce otročí, ó, proč jsi chtěla,
by její život krutost zahubila,
jak na tebe by byla zapomněla.
Ač vlny slz už tvoje žízeň pila,
přec znovu chceš, by větší bolest měla,
a tam se objevuje vítězně tvůj zjev,
kde tobě v oběť prolita je krev.

Znělo to jako naříkání flétny, která by chtěla dát vzpomínat na obraz Ines, nakloněné nad zvonky vln tichého Mondega… Ale slova hraběte tu zůstala a vyzývají.

Luíz odhodil pero a vstal. Dlaň položená na čerstvě napsaných řádcích jako by čekala, že z nich poproudí síla k srdci. A pak zdvihl hlavu, nasadil si baret a vyšel.

Ne. Ještě jednou se vrátil. Zapomněl odepnout kord.

Když jej zesláblýma, neochotnýma rukama pustil k zemi, zařinčela zbraň, jako by se zachechtala.

Slyšel ten výsměch znovu, když už stál před Joãem a koktavě, neobratně mu vyslovoval omluvu.

Slunce z roztopeného zlata se blížilo vrcholu své dráhy a žhavý vzduch se vléval oknem do síně.

Luíz, jako by ze sebe shodil těžký náklad, zůstal utrmácen, vyčerpán, s otupělými smysly. Zvenčí slyšel křik slepic a bzučení hmyzu. Jako z dálky zazníval k němu i hlas soupeřův, který oceňoval jeho překvapující odhodlání, ale nezastíral tón pohrdání.

– Nejste nemocen? objevil se v hlase mladého šlechtice dokonce soucit. – Mám vás dát doprovodit domů?

– Ne, děkuji, řekl Luíz, ale zůstal stát na místě.

– Mohu pro vás něco učinit? byl bezradný João.

– Odpustil jste mi mé včerejší provinění?

– Což jsem vám to neřekl?

– Smím tedy počítat s vaším přátelstvím?

Mladému šlechtici se objevil na tváři úsměv, s jakým se skláníme k nemocnému, jemuž vzali naději na vyléčení.

– Co se to s vámi děje, pane de Camões?

– Rád bych vás požádal o laskavost.

– Prosím.

– Mohl byste mi poskytnout možnost, abych se omluvil také vaší sestře?

Mladý muž svraštil čelo.

– To přání je nesplnitelné. Zavolali ji dnes časně ráno ke dvoru, ačkoli neměla službu. Dosud se nevrátila.

– Díky, uklonil se Luíz a obrátil se k odchodu.

Soustrastný hlas Kateřinina bratra ho však ještě zastavil.

– Chápu, pane de Camões, jak nadlidské síly bylo třeba, abyste za mnou přišel bez meče a se skloněnou hlavou. Snažím se uhodnout, proč jste to učinil. Chci se vám odvděčit upřímností: byla to marná oběť. Má sestra sotva bude moci vyslechnout vaši omluvu.

– Proč? zašeptal Luíz.

– Ublížil jste jí příliš. Chcete-li ode mne službu, tedy vám dám radu: nesnažte se už setkat se s ní.

Luíz se cítil tak pokořen, že už nebyl s to ani poděkovat. Ale když nemá mít Nathercii, k čemu je tedy všechno ostatní?

Vyšel z paláce a dal se rychlým krokem k domovu. Přestával myslet na báseň a na její záchranu. Uvědomoval si, co pro něho Nathercia znamená. Ve chvíli, kdy mu řekli, že musí zůstat na břehu, zatímco ji odvážejí, cítil, že musí za ní, i kdyby se měl probrodit mořem.

Pln zmatku se na cestě obrátil a znovu zamířil k paláci. Musí s ní mluvit. I kdyby ji měl zapřísahat kleče na každém jejím kroku, musí ho vyslechnout a musí mu odpustit. Jinak nemůže dále ani žít, ani psát.

Vtom těsně před ním zastavil kočár. Hrabě Linhares ho přivolal prudkým gestem.

– Král odpouští!

Marně se chtěl Luíz ptát, vysvětlovat, namítat. Hrabě ho vtáhl do povozu a překotně mu sděloval radostný výsledek zásahu. Fonseka se přimluvil a král odpustil. Umění Luíze zachránilo. Ale je třeba se odvděčit. Divadelní hra k oslavě svatby Fonsekovy dcery musí být včas a co nejlepší.

A Kateřina? Cože je s ní? Ať se Luíz netáže, teď musí všechno stranou. Mnoho lze získat, ale jen poslušností a pracovitostí. Zavřít se doma a psát, to je teď důležité, vyjít až na zkoušku představení, jen aby se závistníkům a hlídačům cti nedostalo ani nejmenší záminky k obžalobě.

Cože? Co Kateřina? Ale ano, ano. Všechno lze napravit. Rozvahou. Pílí. Rozumem.

Okov naděje na záchranu připoutal Luíze do domácího vězení a hrabě Linhares byl bedlivým žalářníkem.

Divadlo ho tedy mělo spasit? Hle, nač byly dobré studentské zábavy o masopustu v Coimbře. Cítil k divadlu vždycky náklonnost a litoval, že nepoznal Ribeiru, dramatika posměváčka, jehož vojáci, zloději a hrdopyšní rytíři mu kdysi učarovali. Uvědomoval si vlastní schopnost převtělit se do bytosti jiného člověka a mluvit jeho hlasem, podle chvění jeho duše. Lákalo ho tvořit perem nové lidi, vnuknout jim myšlenky, poslat je k činům. Proměna v herce, který mohl plynně mluvit za hrdinu v antické tóze, v tom byla jeho převaha nad urozenými synky, kteří dovedli nasednout k turnaji nebo jakž takž promluvit španělsky nebo francouzsky, ale něco takového jim bylo odepřeno. Býval hrdý, když on, chudý a přehlížený, který nesměl v ničem vyniknout, aby ostatní neurazil, stával stopu nad ostatními, sbíral jejich obdivné pohledy a vodil jejich pozornost jako psa na řetízku. Bylo zvykem začínat a končit každou hru veršovaným výstupem toho, kdo hru řídil, zpravidla autora. Luíz se nemusel příliš připravovat, měl vždycky pohotovost k rýmu. Stačilo mu rozhlédnout se a už improvizoval veršíky o přítomných, o těch, které chtěl pochválit a jimž se chtěl zavděčit; protože mluvit o někom špatně bylo zakázáno, trestal své nepřátele aspoň mlčením.

V králově paláci bylo divadlo řídkou podívanou. Soudilo se, že je v něm něco nebezpečného, že v napodobování lidí a jejich vlastností se skrývá rouhání vládě nebeské i světské. Tím oblíbenější zábavou bylo představeni připravené k výjimečným příležitostem. Před ním i potom se o něm dlouho mluvívalo.

Estacios de Fonseka byl vysokým úředníkem králova pokladu. Pobyt ve Francii ho sblížil s hrabětem de Linhares a dal mu pružnější názory na smysl lidského života a jak si jej zpříjemnit. Nedovedl si představit, že by měl provdat Gonçalves bez veselého představení v předvečer svatby a všichni příbuzní a pozvaní hosté jej v tom podporovali. Proto volil Linhares Fonseku za přímluvce a král neodepřel svému rádci svolení.

V té době měl už Camões hotový počátek komedie a celý děj v hlavě. Štědrý Plutarchos mu nabídl námět. Hle, to je syrský král Seleukus. Je už starý, ale jako ohař hlídá úctyhodný počet svých žen. Antiochus je jeho syn, skvělý chlapec, jenže přihodí se mu nehoda: vzplane citem k jedné z krasavic otcova mnohomanželství. Tajná, zapíraná láska – pozor, Luízi, zde bude nutná opatrnost a jasně dát najevo, že jméno té lásky není Nathercia, ale Stratoniké. A přece: čemu bys mohl pravdivěji vdechnout život, než právě vášnivé touze po ženě, kterou hlídají moc, předpis, bohatství?

Hrabě Linhares zbavil Luíze vychovatelské povinnosti a často se přicházel přesvědčit, jak práce pokračuje.

– Nezapomeňte, Luízi, řekl, když viděl jeho pobledlou tvář a unavené oči, – že je to žert pro svatbu. Nepište tragédii!

– Kdepak, usmíval se Luíz vyčerpaný nočním bděním, – jde přece o lásku, která netrvá v nesplnění, ale která skončí štěstím.

– Oblomil se už král Seleukus?

– Ano. Princ se svěřil dvornímu lékaři a ten všechno prozradil králi.

– A starý král?

– Bude v té hře dobrý a laskavý. Dá synovi Stratoniké.

– To je v pořádku, aby všichni, i hosté, byli spokojeni. Dám text opsat. Kdy mi dáte závěr?

– Zítra ráno, pane.

– A předehra?

– Je hotova.

– Jen těch pár listů? Víte přece, že sám Fonseka chce představovat domácího pána, který přijímá herce…

– Je to jeho úloha. Pro sebe to ani psát nemusím.

Hrabě Linhares spokojeně srovnal svazek listů.

– Můj pane…

– Nějaké přání?

– Dověděl jste se něco o Kateřině d’Ataide?

– Zůstala na místě dvorní dámy.

– Díky nebi! Myslíte, že bych jí směl napsat…?

– Luízi, pokáral ho Linhares. – To by se přece neutajilo. A král by byl pohoršen. Dvorní dámy jsou pod mateřským královniným dozorem – a vyznání lásky bez jejího svolení je provinění, které se přísně trestá. Varuji vás, Luízi. Nemyslete na to.

Několik kroků se k němu vrátil.

– Řekněte si plnou pravdu: je to opravdu jediná žena, která pro vás může něco znamenat? Opravdu byste nemohl žít, kdybyste jí nebyl nablízku? Není to vzdor, není to nenávist k překážkám, není to žárlivost a uražená ctižádost?

Šlechticův hlas zazněl Luízovi podezřele. Co se skrývá za tou důvěrností? Pohled, jímž hrabě uhnul, domněnku potvrdil.

– Jediná, řekl.

– Dobře, usmál se hrabě. Ale Luízovi se zdálo, že rozpoznal na jeho tváři zklamání.

Když osaměl, vrátil se k práci rozladěn. Dodatečně litoval, že hraběti přisvědčil. Snad by se byl jinak dověděl příčinu podivné otázky.

Ale nemohl vyslovit takovou lež. Kolikrát během práce vyskočil a běžel k oknu, aby mohl aspoň upřít pohled v tu stranu, kde bděl jeho duch u Natherciina spánku! Kolikrát musel odsunout listy, na něž zapisoval slova Seleukova a Antiochova, aby aspoň v několika řádcích mohl zachytit vlnu citu, která zalévala v duši stopu každé jiné myšlenky!

Vedle rozepsané hry měl stránky Lusovců. Proto posedlá tvář a tmavé stíny pod očima. Příběh Ines de Castro začínal už potřetí. Když se vrátil k stránkám, které den předtím napsal, vždy se ho zmocnil pocit nespokojenosti. Trhal popsané listy na kusy a začínal znovu, zase více nadšen, více zanícen, více nešťasten.

Sonet, který měl rozpustit chlad milované bytosti, to byla hranice, na níž se vzňaly smysly. Verše o velikosti prvních portugalských bojovníků měly v sobě vědomí pokrevního bratrství a Luízovi se zdálo, že dotvořuje tak skutky, které se kdysi staly, a že – chudý a neznámý – staví se do řady nejpřednějších.

Ale teď na to nemysli! Je tu jiný úkol, ze všech nejmenší, ale nejnaléhavější. Je nutno dokončit veselohru o starém králi a o princi, který se chce oženit. Ti, kdo mu mohou darovat život, nechtějí ani verše vzlétající z hranice smyslů, ani zpěv o hrdinství předků, nýbrž komedii.

Co asi myslil hrabě svou podivnou otázkou, zda je pro něho Nathercia jediná? Pochybuje snad o tom ona? Mluvila o tom? S kým? Či by se mohlo zdát, že jeho cit pohasl?

Ne, takhle by Antiochus nikdy nedosáhl Stratoniké. Luíz musí mít jasno. Píše, ale ne pokračování hry. Nathercia musí za každou cenu dostat jeho dopis. Kdo ho však dodá?

– Antonio!

Luízovu žáku prošlo čtrnáct let. Je bystrý, vyspělý a má svého učitele rád.

– Antonio, mám dnes pro tebe výjimečný úkol. Nesmírně se mi zavděčíš, když jej splníš.

Antonio chápe. Úcta k lásce je vlastnost, s níž portugalské děti přicházejí na svět.

Přijímací síň ve Fonsekově paláci se změnila v divadelní sál, který šuměl hovory, smíchem, náladou nedočkavosti. Paní s dcerou přijímaly hosty, hrabě sám se objeví až na scéně. Vědomí, že hru napsal mladý básník, který má na svědomí výstup u dvora a který se má odvděčit za milost odpuštění, přidávalo do svátečního ovzduší napětí. Divadlo po dlouhé době! A za jakých okolností!

Hlediště se naplnilo. Hrabě Linhares s chotí usedli blízko jeviště a v jejich obličejích bylo zadostiučinění vykonaného dobrého skutku. Nad pódiem se šklebily na obecenstvo dvě masky antického divadla.

Za závěsem, který odděloval jeviště od šatny, bylo víc vzrušení než v hledišti. Hrabě, oděný v dlouhý plášť a s loveckým kloboukem na hlavě, neklidně přecházel po místnosti, občas vyběhl až na chodbu a vyhlížel z okna. Ostatní herci byli připraveni a tiše si opakovali úlohy. Páže, které představovalo Stratoniké, se třáslo úzkostí a občas hlasitě zajektalo zuby.

– Konečně, zvolal s hněvem i ulehčením hrabě.

Luíz vstoupil. Sloužící rychle přinášeli kostým a hrabě mu dal nalít číši vína.

– Zasluhoval byste trest. Ale dnes jsem velkomyslný. Budeme veselí.

– Ano, řekl Luíz a vyprázdnil sklenici, aniž připil hraběti, jak se slušelo.

Hrabě si všiml horečné Luízovy tváře, prohloubené novými vráskami.

– Je vám něco? Nemáte horečku?

Luíz mávl rukou a začal se oblékat. Pážata na něho pověsila červený plášť vůdce herecké tlupy a na hlavu mu postavila špičatý klobouk.

Ze sálu zněly kytary a hrabě se připravoval ke vstupu na scénu. Přivítá hosty a oznámí jim příchod herců.

Luíz se vztyčil a opřel se o stůl. Ještě jednu číši? Ale jeho obličej se zkřivil, jako by požil jed. Jak to bylo? Co se přihodilo? Rozpomeň se, hlavo z olova, spánky z žuly!

Nedostal na svůj dopis odpověď. Odevzdal jsi jej, Antonio? Odevzdal, té dámě přímo do rukou. A po tolik dnů žádná odpověď? Těžce se dopisovala svatební komedie bez jistoty o Nathercii. Nechtěla odpovědět, nemohla, bránili jí, nenávidí mě? Konečně byla hra dopsána a začalo se zkoušet. Ale je možné vystoupit na jeviště bez odpovědi aspoň na jednu z hejna otázek, které zmítají nitrem? Vyzvěď, Antonio, vyzvěď, příteli, jestli má ta dáma dnes službu u královny. Ne, Luízi, je doma a chystá se s rodiči k Fonsekům na divadlo.

– Musíte už taky jít, Luízi, je čas.

– Ano, snad, ale napřed ještě musím něco vyšetřit.

Vrata domu se otevřela. Nikdy snad nešel rychleji, nikdy neletěla duše před jeho kroky jako tentokrát. Pak stanul v komnatě, jejíž stěny už znal – zde se odehrál potupný souboj bez mečů – a čeká, tiskne k sobě rty, nechtěl by tu být, ale musí, jedná, ne jak mu káže rozum, ale cosi silnějšího, proti čemu nenachází obranu. Vešel mladý muž, ten, před nímž se tehdy musel sklonit, a s vážnou tváří se mu blíží. Co to nese?

– To je dopis, který jste poslal mé sestře, řekl João. – Mám vám jej vrátit.

Pečeť je neporušena.

– Nečetla jej?

– Nemyslím, pane de Camões, že byste se choval rozumně. Neuvěřil jste mé radě. Je mi vás líto.

– Vaše sestra…?

– Má sestra si už nepřeje se s vámi setkat. Nechce už s vámi nikdy mluvit.

Luíz vyrazil několik slov, která pravila, že nechápe, že neporozuměl ani jedinému slovu.

– Je to kruté, ale musím vám to říci, abych vám uspořil mnoho zbytečných úvah a skutků.

– Co jste říkal? roztřásly se Luízovi rty. – Buďte tak laskav…

– Moje sestra Kateřina se už s vámi nikdy nesetká. Proto je zbytečné, aby četla váš dopis. Nikdy se už s vámi nesetká.

Pusto. Pusto v nitru. Pocit stavitele, který po léta budoval klenbu chrámu, který dal do svých představ celou duši a do zdiva mísil vlastní krev a jemuž v předvečer prvních bohoslužeb smete zemětřesení stavbu do trosek. Zoufalství bližší smrti než životu.

– Upustil jste dopis, upozornil ho João.

– Vy lžete, vydechl Luíz, – to přece nemůže být pravda.

João ukázal na nedotčený dopis.

– To nemůže být její vůle, protestoval Luíz. – Plní něčí rozkaz. Kdo jí to poručil?

– Máte možná pravdu, zamyšleně řekl João. – Myslím, že jí to nařídila královna.

– Královna? s nenávistí vyslovuje Luíz. – A ona uposlechla?

– Kateřina bezpodmínečně splní rozkaz, který dostala.

– Snad musela přisvědčit, ale jistě nesouhlasí…

– Snažně vás prosím, přerušil ho João, – abyste odešel. Je nevhodné, abychom o tom spolu dále mluvili. Prosím vás, šetřte čest mé sestry. Jistě nechcete, abych proti vám musel jednou tasit, třeba bez výzvy.

– Porazil jste mě po druhé, zašeptal Luíz. – Děkuji vám.

João ho vyprovázel ke dveřím a ještě kus po schodech. Náhle mu položil ruku na rameno, aby jej zastavil. Naslouchal.

– Ano. Už odjeli. Můžete klidně jít.

Odjeli. Ani v okně kočáru ji neuvidí, aby ji mohl zasáhnout aspoň pohledem.

Ale ještě tě čeká hra, Luízi. Tam ji přece uvidíš, docela blízko, několik stop od sebe. Rozloučil se a spěchal. Král, neobyčejně dobrý král… Pochopil Linharesovy otázky a narážky. Je opravdu jediná…? Nemohl byste žít bez ní…? Hrabě zkoumal, jak snese závěr toho všeho. Byla to podvodná hra. Říkali mu: piš, nevycházej, připravuj divadlo – budeš vzat na milost – a zatím? Jak je nenávidí, tu povýšenou chásku, krále, který si myslí, že spolkl slunce, královnu s jejím nelidským chladem, i ty patolízaly okolo nich, kteří by rádi udupali každou známku svobodného života!

Blížil se k Fonsekovu domu. Do zmatených myšlenek mu začišel hlas hraběte Linharesa: jediná záchrana! Ale záchrana čeho? A proč?

Hrabě už přednáší přivítání. Přeříkává se, ale nikomu to nevadí, všichni se chtějí pobavit, každé oslovení přijímají s potěšeným ohlasem, vzruch se zvýší, když hrabě tvrdí, že právě přijela známá herecká družina.

Kdosi Luíze postrčil. Octl se na jevišti. Hlediště je nadšeno jeho červeným pláštěm i špičatým kloboukem.

– Buďte vítán, patrone herecké družiny, obrátil se na něho hrabě Fonseka, zřejmě v dobré náladě. – Chci, abyste mým hostům zahrál divadlo. Máte dobré komedianty?

Matnými slovy vypočítával Camóes přednosti své družiny. Nespletl se, ačkoli jeho pohled šel přitom zvolna hledištěm a zmocňoval se obličeje za obličejem. Vidí je všechny, darebáky, kterým se hodilo jeho neštěstí a kteří jistě učinili všechno, aby královnu přemluvili a vzali mu lásku i úspěch. Vidí Linharesovy. Hledal Nathercii. Teď! Dech se v něm zastavil. Vše se rozestoupilo a její bílý obličej mu zazářil vstříc.

Hrabě musel po druhé, po třetí opakovat otázku.

Moje Nathercie! Kdybys slyšela hlas, který ve mně po tobě volá, kdybys dovedla rozpoznat vroucnost písně, která donekonečna opakuje tvoje jméno, nemohla bys být tak klidná, tak soustředěná, tak cizí.

Hrabě už rozčilen ještě jednou opakoval narážku.

– Dovedeme hrát znamenité kousky, pravil Luíz a měl v hlase nenávist, která do úlohy nepatřila. – Můžeme vás rozplakat nebo rozesmát, jak se dohodneme. Nic lehčího, než přinutit vaše hosty, aby jim tekly slzy – stačí hrát o slibech, které se neplní, o věrnosti, která neplatí, o lásce, která podvádí. Rozumíte, pane? Či se chcete raději bavit?

Hrabě se chytil příležitosti a navazoval.

– Jakou komedii sehrajete dnes?

– Neobyčejně zajímavou. Jestli vám dobře rozumím, chcete se raději smát. Výborně! Předvedeme vám tedy frašku, v níž vystoupí nejsměšnější ze všech králů. Ani král Sancho nebyl tak směšný, když tančil o masopustu na náměstí. Protože náš král, ten nemá v hlavě mnoho moudrosti. Je tu jen proto, aby nás bavil svými pošetilými nápady.

– A co se ve vaší hře přihodí? znepokojen ho přerušil hrabě.

– Přijde ještě královna, klidně pokračoval Luíz. – Povedená královna! Kudy chodí, všude s sebou nosí ošatku plnou ošklivých opic. Rozlezou se po celém paláci – puknete smíchem! Ti opičáci dělají totéž, co jejich paní, a ta, pane, dovede pěkné věci.

– Pojďte, pojďte tedy, vlekl ho hrabě za scénu. – Musíte začít.

Hlediště zůstalo zmateno. Nejdříve se kradmé pohledy navzájem dotázaly, zda zde není něco v nepořádku. Pak se domluvili první dva. Jen vyslovili svůj názor, zněl významný šepot ze všech stran. Neslýchané! Tohle strpí královský úředník ve svém domě? Slyšeli jste dobře? Bylo to přece jasné. Ale koho myslel těmi opicemi?

Hrabě Fonseka za scénou zuřil.

– Camõesi, vy jste se zbláznil! Šílíte. Zničíte sebe i mne.

Zdálo se, že Luíz nechápe, čím se provinil.

– Rychle začněte! Ale žádám vás, ani slovo, které není v úloze. Všechno se musí napravit, lidé na to musí zapomenout. Spěchejte!

Camões se vrátil na jeviště. Představoval nyní fortnýře u krále Seleuka. Hlediště ztichlo. Dravec zhltl sousto, které v něm vzbudilo chuť. Co dostane dál?

Luíz recitoval svůj výstup a vzbudil dokonce trochu smířlivého smíchu. Když se vrátil za scénu, poklepal mu hrabě na rameno.

– Chcete se osvěžit?

– Trochu vína, prosím.

Hra diváky bavila. Byla vtipná a zajímavá. Luíz, opřen o stěnu, poslouchal slova, která napsal. Jak se asi tváří Nathercia, když je slyší? Pochopí? Vždycky poznala, který řádek básně patři jí.

I hlediště pozorně poslouchalo. Vidělo ve hře jednoduchou zápletku zvolenou pro příbuznost se zítřejší rodinnou slavností. Ale zlomyslnost byla prvním výstupem podnícena.

– Mou ženu za manželku? řekl na jevišti Seleukus.

A z řady mladých dvořanů se polohlasně ozvalo: – Manoel!

Několik lidí se zasmálo. Manoel, otec nynějšího krále, také míval se synem spory o ženy, ale řešil je opačně: místo, aby mu je dával, bral je pro sebe. Když zemřel, přál si lid, aby se João III. oženil s královnou vdovou, s níž byl dříve zasnouben. On odmítl, vzal si její sestru – zatímco vdova se stala královnou francouzskou – a to byla jedna z příčin jeho neoblíbenosti.

Polohlasité poznámky, které hledaly ve hře narážky na současné záležitosti, se množily.

Fortnýř se opět objevil na scéně. To už se král rozhodl dát Stratoniké synovi a mladá láska se chystala slavit závěrečné vítězství. Těsně před koncem hry měl Luíz zazpívat krátkou píseň. Hrabě za jevištěm se uklidnil. Teď už se nemohlo nic zkazit.

Zazněla kytara. Luíz začal tiše a lehce o naději, která byla dlouho uvězněna, o štěstí, které se zdálo ztracené… Jeho zrak se zase vydal na pouť hledištěm, ale ne už tak jistě jako dříve, spíš jako by vrávoral a bál se položit pohled na místo, k němuž směřoval. Konečně našel Natherciinu tvář. Zastihl na ní úsměv. Tu poslední chvíli mu ještě patřila. Ale za chvíli zmizí – a i když se za ní vypraví, narazí zase jen na chladná slova cizích lidí. Nedovolí mu s ní nikdy v životě promluvit. Musí jí proto nyní říci všechno tím, co dovede vložit do vratkých slov písničky.

Nespouštěl z ní oči.

— Pevným provazem jsem svázal naději…

Zpola zpíval, zpola se k ní modlil. Její pohled se sklopil do klína. Luíz stál na pokraji jeviště, obrácen celým tělem tam, kde světélkoval její bílý obličej, a zpíval:

— Naděje visela na hřebíku,
však sotva Amor popatřil,
už provaz ve dví byl…

Rozumíš mi, Nathercie? Rozumíš mi, než se rozejdeme a než mi navždy zmizíš? Má láska mi nedovoluje si zoufat, nemohu se vzdát toho, co je mým životem, má umučená naděje vstává z mrtvých a já věřím, znovu věřím, že se tě dočkám…

Mluvil a zpíval jen pro ni. Všem v hledišti to bylo jasné, všichni se ohlíželi na Kateřinu a její rodiče. Luíz viděl, že dívka zatíná zuby, klade si dlaň na tvář, ale byl jako oslepen zuřivou touhou a snahou mluvit s ní, mluvit s ní navzdory všem zákazům a překážkám. Ještě poslední vyznání:

— a láska, zahnaná a vysmívaná,
ochuzená, bičovaná,
se vrátí zas…!

Uklonil se a chtěl odejít. Ale náhle spatřil, že Nathercie se prudce kácí na jedno rameno, její otec že vstává, bere ji do náruče, podpírá ji a odvádí. Za nimi se zdvihla matka. Všechny pohledy je sledovaly.

Kdosi odtáhl Luíze ze scény. Dohrával se poslední výstup krále se synem, ale nikdo už nedával pozor, všichni byli vzrušeni neslýchaným kouskem ztřeštěného básníka, který si dovolil před celým dvorem urazit královnu a přinutit dvorní dámu k mdlobám.

– Okamžitě zmizte! křičel na něho za scénou hrabě Fonseka.

V sále hlasitě vzlykala nešťastná Gonçalves, jejíž sňatek bude zítra smutný.

– Je ztracen, říkali si mezi sebou dvořané.

Luíz odchází. Cestou ztratil někde plášť i klobouk, odchází, v hrdle hořkost a jed, v ústech prázdno po slovech, která neměl říci, opilý záštím i beznadějí.

Bratr Ovidiův

Ani přejda Lethe
nezapomenu svých neštěstí…

— ELEGIE

Ó, vlny! Ó, proudění!

Vy jste mě viděly přicházet, nesly jste kýl mé lodi k vytouženému městu, váš protichůdný tok se tříštil pode dnem. Teď se vracím s vaším proudem a zadržuji krok, abych nepředstihl váš běh.

Jak je chudý ten, kdo měl vše. Co mu chybělo, ukazovala náruč již se otevírající. Nyní, zbaven všeho, vidí, že i to, co mu patřilo, bylo půjčkou, za niž dlouho bude platit krvavý úrok.

Ovidie, nešťastný příteli, kolikrát jsem si vzpomněl na tvůj žal, slovo za slovem, jak jsem porozuměl slabosti tvého pláče!

Vyhnán! Vypovězen!

Dlouho podpíral Luíze vzdor, dlouho se cítil jako rek, jemuž sto protivníků vyrvalo kord a podťalo síly. V blízkosti stála a posilovala víra v přátele, v pomoc, ve slitování. Neřekli o něm víckrát, že se stane „jejich Vergiliem“? Ale najednou se setkával s cizími pohledy. Nebylo radno dávat najevo známost s ním. Těm, kteří se za něho dříve přimlouvali, zavřela ústa hanba.

Dvanáct mil od Lisabonu! Tak zněl rozsudek.

Je ještě někde vzduch, který by mohl dýchat, kdo žil jednou duší se svým městem? V okamžiku ztráty poznal, co vše zde miloval. Všechno, co tvořilo jeho všední den, plný drobných radostí, soustředění, práce, tvorby. Truchlivá přehlídka: zklamaný a pohledem unikající obličej dobrého hraběte, soucitné slzy paní Violanty, uplakaný Antonio… Věci, které mu věrně sloužily a které také promluvily lítostí a výčitkou: glóbus, kalamář, stůl, okno, knihy… Sochy, skříně, koberce. Křížová cesta!

Kam mě to vlečete, vlny? Jak odlišný odchod proti veselému loučení s Coimbrou! Tehdy jsem připjal na keř báseň. Dnes se deru o trny. Tehdy letěl do světa pták s dravým srdcem. Vrací se s přeraženými křídly.

Vrací se? Ani to není pravda. Strýc Bento, který by dovedl utěšit moudrostí, odešel už ke svému milému Bohu a Luíz nemohl udělat víc než poslat za ním sonet plný vděčné úcty. Macecha je stejně chudá jako předtím. Otec se už dlouho neozval. Je vůbec možné vrátit se do Coimbry se znamením potupy na čele? Ne. Dovleče se dvanáct mil od místa, kde dál tluče jeho krev, a bude čekat, číhat, prosit, aby mu znovu otevřeli brány. Bude psát dopisy. Po každém lodníku pošle vzkaz. Na každou příď, která zastaví v Ribateju, vryje ostrým kamenem: Čekám.

Čí je to krev, která pobízí srdce, že nesnese klid a podléhá tak snadno bláznovské zuřivosti? Mám po tobě, otče, neklid, který mě vyhání na blátivé cesty, jimiž se nyní vleču opuštěný, zchudlý, bez jediné jasné vyhlídky?

Není to nelidský trest za provinění tak lidské? Vyhnanství není to nejhorší; když si představíme život na venkově. Ale kruté je odepření všeho, co bylo naše: láska, čest, naděje. Mám tolik životů, že mohu prohrát ten jediný?

Luíz se zastavuje u všeho, co může potěšit krásou: u stromu, u kříže, v zátočině. Ale kalný déšť, který padá jeho duší, a mlhy, které se tam valí, změní každou krásu v mohylu.

Zrychluje krok. Snad pomůže vzdálit se všech připomínek a upoutat se na řetěz nařízených dvanácti mil. Raději mít v sobě tmu než falešné hvězdy.

Ale je těžké uniknout představám, které vítězí nad únavou těla i malátností duše. Když zmizí lidská stavení, jsou zde háje na břehu řeky a každá zlomená větvička je stopou lásky, která tudy prošla. Zavíráš oči? Nic ti to nepomůže, protože chumáč listí, který ti šlehne do tváře, rozjiskří ve tvé pleti upomínku na ženu, které se teď, ztracené v dálce, nevyrovná ani nejkrásnější dryáda. Poddej se, padni raději celým tělem na štíhlý kmen borovice, obejmi ho, rvi a hryzej, protože ty neumíš milovat rozumně a málo, protože tvá láska je tvůj život a zůstane jim, i kdyby sis na drsné kůře zkrvavil ústa, i kdybys stokrát vbodl nůž do stromu, který jsi objal.

Větře, který mi chladíš tvář, ty, který smíš svobodně spěchat k Lisabonu, řekni jí, že i na kraji světa zůstanu její, a ať se přijde podívat sem, na borovici, z níž jsem nehty orval do naha kůru, aby se přesvědčila, zda bude kdy mít smutnějšího milence.

A zase těžké a rychlé kroky, v tupém omámení, které se roztrhne jen pro nový žal: to až pozdě večer usedne Luíz v rybářské jizbě a položí zemdlené lokty na stůl. Zastudí to. Bude to cizí stůl.

– Radím ti, udělej jako já, přemlouval Luíze jeho nový druh Callisto, když spolu večer sedali na pobřežních kamenech a dívali se na západ utápějící se v širokém ústí. – Nebo tu chceš dožít?

– Napsal jsem nový dopis. Ještě doufám.

– Tak nic nedosáhneš. Věčně hledět na moře? To dovede strom, ale ne člověk.

První dny se živil Luíz jen smutkem. Když rána otrnula, dostavil se pocit prázdnoty. Nečinnosti se bál nejvíc, dlouhé chvíle, vleklého času.

Callisto di Siqueira byl už vojákem a strávil rok v Africe. Vrátil se, aby provdal sestru, a přihlásil se znovu na výpravu. Čekal ve svém rodišti, až ho zavolají.

– Je to zábavnější než tady třít bídu! Zvykneš si, vyděláš peníze – a doma ti kyne odměna. Mně stačí být celníkem, tebe by vzali zase ke dvoru. Dobře ti radím.

– Nesrovnává se to s mou povahou.

– Jsi chlapík jako z křemene, proč bys tedy neměl vojenskou povahu? Kord v ruce udržíš – a co chceš víc?

–  Stát se vojákem? otřásal se Luíz.

– Do Afriky jezdí synové nejurozenějších otců. Proč ty bys nemohl?

– Jezdí tam jako do přípravné školy, než se vydají do Orientu, aby tam získali slávu a bohatství. Ale vydělávat si tak chleba?

– Máš ho tolik, že bys mohl pohrdnout?

Hrstka reisů, které vnutil Luízovi hrabě Linhares, se vytrácela jako kalužina zapomenutá přílivem na odpoledním slunci. Venkované, kteří hleděli napřed na mladého šlechtice s úctou, ztráceli obdiv, když viděli, jak mne peníz v dlani, než jej položí. Zbývaly jen dvě cesty: jít prosit do Coimbry – nebo…

Luíz poslechl Callista. Napsal list s prosbou o změnu vyhnanství na vojenskou službu. S nadějí, že po jejím skončení…, že doufá, že věří…

Míjely dny, v nichž nevěděl, zda se má na odpověď těšit nebo mít z ní hrůzu.

– Příznivé zprávy! volal Callisto, když se vracel z přístavu za Luízem, který dlouhé chvíle sedával nad rukopisem o Lusovcích; pročítal pomalu své verše, někde opravil slovo, někde pozměnil rytmus.

– Přivezli dopis?

– Ne. Ale mluvil jsem s lodníkem, který se setkal s lidmi z Ceuty. Ti černí ďáblové se prý rojí. Bude třeba nových lidí do pevností. Uvidíš, že tě vezmou.

Callisto větřil dobře. Jednoho dne přišel dopis hraběte z Linhares. Považoval Luízovu žádost za svědectví cti, která hledá cestu k nápravě viny. Chystá se pomocná výprava do severní Afriky a král milostivě vyhověl Luízově žádosti a změnil mu trest vyhnanství ve dvouletou vojenskou službu. Až ji skončí, smí se vrátit do Lisabonu. Rovněž mu nyní povoluje cestu do města, aby se mohl přihlásit a aby mohl být vyzbrojen a vyplacen. Galiony přichystané pro pomocné posádky kotví už v přístavu.

K Luízovi začišela znovu dálka. Bylo to záhadné poselství vyprávěné v neznámém jazyce. A přece Luíze rozechvívalo.

Znáte zklamání člověka, který má možnost prožít někde chvíli života patřícího už jinam? Je to bolest vězně, kterého vyvedou na dvě minuty, aby promluvil s nejdražší bytostí. Pocit nemocného, jemuž ukazují nejlepší jídla, slepce, jemuž vychvalují barevný svět, mrzáka, který vidí milováníhodnou ženu. Luíz kráčel městem, ale vědomí, že už sem nepatří, mu podlamovalo půdu pod nohama.

Byl rád, že má s sebou druha, který neměl mnoho smyslu pro jeho pocity. Usnadnilo mu to také první kroky na vojenské dráze. Callistova hrubozrnnost dovedla odrazit každou neomalenost. Luíz čekal, že s ním budou zacházet jako s mladým dvořanem. Úředníci vojenské pokladny mu však s chutí dávali najevo hloubku příkopu, v němž se ocitl.

Přece však, když vycházel z brány velitelství, měl tři sta reisů v kapse a byl zase na čas svým pánem. Nové šaty. Zbraň. Kožený vak. Zase jednou se po chuti najíst. Byl to žold na čtvrt roku, ale všichni noví vojáci s ním nakládali marnotratně. V Ceutě jistě nebude tolik příležitostí utratit peníze jako v Lisabonu.

Do Linharesova paláce se neodvážil dříve, než se mohl ukázat před hrabětem jako člověk, který nese odhodlaně všechny důsledky svého rozhodnutí. I do tohoto shledání vanul však jitřivý vítr brzkého rozchodu.

– Nejste mým synem, Luízi, řekl mu hrabě, – ale budu na vás hrdý, jako bych byl vaším otcem, když o vás uslyším dobré zprávy. Věřím, že za dvě léta se vrátíte s vysvědčením bezúhonného chování a s výpočtem statečných činů.

– Dvě léta jsou dlouhá doba, odpověděl měkce Luíz. – Svého otce jsem vlastně nepoznal a pochybuji, že je ještě živ a že se s ním kdy setkám. A tak když dovolíte, budu na vás vzpomínat s vděčností, která patřívá otci, a bude mi ctí, když vás nezarmoutím.

– Škoda, že Antonio není starší. Jednou ho ta služba čeká, a kdyby jel s vámi, měl by s sebou dobrého přítele.

– Antonio pojede jinak než já, usmál se Luíz. – A vrátí se jako kapitán a bude na něho čekat bohatství celé Indie.

Hrabě svraštil čelo.

– Indie nám v poslední době neposílá růžové zprávy. Mějte oči otevřené, Luízi. Poznáte a pochopíte jistě mnoho nových věcí. S myšlenkou na velkou báseň o minulosti jste se, doufám, nerozloučil?

– Ne, pane. Mám už ve vaku rukopis i čisté listy. Snad mi služba dovolí, abych mohl přivézt zpět hotovou báseň.

Pak oba zaváhali. Jedno jméno mezi nimi zůstalo zatím nevysloveno. Pohlédli na sebe.

– Rozumím. Nezapomněl jste, pochopil Linhares.

– Ať chodím kudykoli, jako bych stále kroužil okolo jednoho domu.

– Dobře činíte, že se mu nepřibližujete. Potrvá, než bude moci ta dívka zdvihnout čelo.

– Myslíte, že mě nenávidí?

– Vím jenom, že jste se choval, jako byste vy nenáviděl ji. A bylo to neprávem.

– Učte srdce právu. Co nedokáže odpustit, je zklamání ve chvíli, kdy vypovědělo válku celému světu.

Hrabě Linhares dlouho neodpovídal. Přecházel místností, několikrát se zastavil, jako by se k něčemu rozhodoval, ale znovu se pohnul a usilovně přemítal.

– Čeká mě nová cesta k francouzskému dvoru, řekl konečně. – Ale daleko víc uvažuji nyní o něčem jiném.

– Je něco na světě, co byste mi nemohl říci?

– Nejsem si jist, jestli vám svými slovy ztížím odjezd – nebo zda vám prospěji.

– Promluvte, prosím vás.

– Řekli vám nepochybně, že ta dáma se už s vámi nechce nikdy setkat?

– Ano. To bylo nešťastné znamení toho večera…

– Zuřil jste proto, že dovedla zapomenout na svůj cit?

– Velice mě to bolelo. Bylo přece pro ni snadné najít si cestu, aby mi mohla říci několik slov…

– Dejte pozor, Luízi, řekl hrabě vážně. – Křivdil jste jí. Ona sama rozhodovala o vašem osudu a chránila jej statečněji, než jste mohl tušit, a než jsme věděli my všichni.

Luíz na něho nedůvěřivě pohlédl.

– Jak víte, udělili vám tehdy milost. Byla vázána na podmínku, o níž věděla jen ona. Pan de Camões smí zůstat v Lisabonu – bylo jí řečeno – když se zavážete královně slibem, že s ním už nikdy nepromluvíte ani slovo.

– Nemá to být opožděná útěcha, pane?

– Když se vše zkazilo, nebylo už co tajit.

– Nathercia se tedy rozhodla…?

– … zachránit vás za tu cenu, že sebe samu ve vašem srdci pohřbí.

– Nemohla mi vzkázat? Napsat?

– Nemohla porušit daný slib. Co kdyby tím všechno zmařila? Věděla asi, co znamená pro vás Lisabon a život u dvora a jak by vás zkrušil každý trest.

– Je to možné? šeptal Luíz.

– Nevím, zda doufala, že bude někdy zproštěna svého slibu. V každém případě to byla velká oběť.

– Děkuji vám, že jste mi to prozradil, pravil vděčně Luíz.

– Vlastní vina mi dá snad sílu, abych rychleji prožil svůj trest. A její nevina naději, že mi ji život nevzal navždycky – a že snad – po návratu… Je těžké nedoufat.

– Taková víra sluší ušlechtilému muži, řekl hrabě a objal ho.

V předvečer odjezdu potkala Luíze zvláštní příhoda.

Marně na něho čekali noví druhové v krčmě, kde nocovali. Po rozhovoru s hrabětem nebylo pro něho té poslední noci jiné cesty než kolem Natherciiných oken.

– Koho vyhlížíš? otázal se strážce, který šel ulicí a osvítil lucernou Luízovu tvář.

– Nejjasnější z hvězd, starý brachu.

Dlouhé hodiny prostál proti oknu, které mu kdysi zjevovalo drahý obličej. Široká bílá záclona splývala přes celou šíři okna, i ve tmě ji bylo vidět při matném světle nebe, promodralého okolo shluků hvězd a rozplývajícího se měsíce.

Náhle se záclona rozechvěla.

Štíhlá ruka ji odsunula a světlý stín se objevil v okně. Luízův pohled se zoufale prodíral tmou. Nathercia! Nikdy nebyla neskutečnější. Učinila paží pohyb. Hle, zároveň se otvírají dveře. Luíz chápe. Spěchá dovnitř. Nevšiml si, kdo mu otvírá, ví jen, že ho kdosi vede tmou, stále dál temnou chodbou a pak ven, na písčitou cestu zahrady. Silná vůně, jakou vydávají květiny před zvadnutím, mu stoupá k spánkům. A tam, na konci cesty, před tmavým cypřišem – je to ona? Nathercia tam stojí štíhlá a vzpřímená, se zkříženýma rukama. Čeká, až k ní dojde. Neklekej, praví mu oči světice, stůj a mluv, než nám odbije rozloučení.

– Drahá Nathercie, dověděl jsem se pravdu o tvé obětavosti. Nesmírně jsem se provinil.

– Odpouštím ti rány, které mi zasadila tvá láska.

– Musím odjet. Ztratím všechno. Smím si odvézt víru v tebe?

– Nesmíš být slabší než já.

– Jsi tak dobrá, že půjdu třeba do pekla, abych si vydobyl místo vedle tebe.

– Obejmi mě, abys nezapomněl.

Bere ji kolem ramen. Nesmírná blaženost mu proudí do celého těla.

– Na shledanou, slyší a neví ani, zda to řekl sám či zda to řekla ona, tak jsou spjati úzkým objetím a jedinou myšlenkou.

A pak odchází – Nathercie zůstává vztyčena pod tmavou vížkou cypřiše – při posledním ohlédnutí už ji ztrácí z očí, kroky chodbou, kdosi otvírá dveře a zase je na ulici s promodralým nebem nad hlavou.

Malátně se opírá o chladnoucí stěnu a blednoucí svit hvězd mu praví, že se naklání jitro. Ale on ještě hledí k oknu a čeká.

Marně. Nikdo se neobjeví.

Ale bílá záclona splývající dolů po celé šíři okna se chvěje, jako by se jí dotýkaly dívčí ruce.

Luíz má nitro zalité vděčným úžasem za to, co mu tato noc dopřála prožít.

Žel, prožil to jen ve snu.

Ale nikdy nezapomněl ani slovo z toho, co mu Nathercia řekla.

Jitro ho nalodilo na plachetnici, která nesla symbolické jméno Zítra. Neprospaná noc zostřovala dojmy. Luíz poznával svou proměnu. Přestával být sám sebou a stával se jedním z mnohých. Vyvolali jméno jako každé jiné – a on stál v řadě, zlomek celku, neprodyšně v něm ztracený.

Callisto zůstával po jeho boku a s ním několik nových druhů, s nimiž se spolčili v Lisabonu. Byli to obhroublí muži, kteří mu však svou nechápavostí a drsností připomínali, jak je sám odlišný, zranitelný. Se změněným životem ho spíš smiřovaly dojmy, jimiž ho zahrnovala plavba. Byl najat jako voják, ne jako námořník; neměl tedy na lodi nižší pracovní povinnosti a mohl se volně pohybovat. Byla to jeho první plavba na širé moře a musel se teprve spřátelit s černou hloubkou, ubíhající pod lodí. Lidské smysly se obnažily a nebe k nim mluvilo otevřeněji než ve městě nebo v lese. Sahalo na všech stranách k obzoru a Luíz byl zaujatým svědkem jeho proměn od jaspisového východu slunce až do konce dne, kdy se nořila do vod nádherná rudá medúza.

– Pojď mezi nás, zazpíváme si, zvali ho po setmění vojáci.

Se zakloněnými hlavami sedali pod stožáry mladí muži s tváří spálenou slaným větrem a mručívali píseň, kterou jeden z nich předzpěvoval. Struny kytary doprovázelo chvění plachet a temný šum na lodních bocích.

Luíz byl překvapen, jak každá nová míle nakládala plavcům na ramena těžší břemeno stesku. Jejich večerní touha po zemi, která dávno roztála pod obzorem, byla i jemu útěchou. Protiváhou k životu na lodi mu vyvstávalo v představě ovzduší královské síně. Falešná dvornost, vylhaná čest, pokrytecký lov na bohatství. Námořníci se dali najmout za peníze, aby se uživili, a nevěděli ani, kam jedou bojovat. Nedovedli by o lásce k zemi promluvit. Ale byla v nich. Jejich večerní smutek je zrazoval.

To je národ, tito muži – uvědomoval si Luíz de Camões. V jejich nesdílné plachosti nacházel jednu z podob své portugalské duše. Ale jen se jim zmiň o podezření ze slabosti nebo zbabělosti a ztřeštěná pýcha je povede spíš k smrti než k ústupu. Ve dne se jevili vojáci jako skály. Večer znejistěli a polostíny jim zaplavily tváře. Když ses otázal, z odpovědí jsi vycítil, že jsou náhle bez hranic. Že se vyhýbají slovům, která omezují skutečnost, a přejí si přivítat sen. Saudade. Luíz mezi nimi usínal jako mezi bratry.

Nathercia s ním plula neustále. Ta vzpomínka byla záchranným pásem pro zesláblou duši.

– Co píšeš? ptávali se ho druhové.

– Dopis, odpovídal a neodvážil se jim přiznat, že báseň.

Proměna

Tak jsem byl vržen do cest nových směrů!
Ne já – to záměr osudu byl pachatelem;
já úděl takový bych nezvolil…

— ZPĚV ŽIVOTA

Můj vzácný a drahý hrabě,

nevím ani, jaká slova volit, abych vás nezarmoutil příliš. Neboť, není-liž pravda, vám bych měl vaši laskavost odplácet jen zlatem vděčnosti a drahokamy dobrých skutků? Ale jak vám ušlechtile vypovědět tíhu horkého vzduchu, jehož pudy mi leží na čele, zrádné mlčení pobřežních balvanů, řeřavost písku, který mi naplňuje pokrmy, dech, útroby a rozleptává myšlenky? Můj hlas odvykl jemným tónům.

Stal jste se mi, drahý hrabě, druhým otcem, sám jste k té úloze přikývl. Nezrazujte, prosím, nikomu můj stesk, ale dovolte mi, abych směl svrhnout břímě, které mi drtí hruď, a abych aspoň vám směl říci: jsem víc než nešťasten.

Od prvního okamžiku, kdy mě vysadili jako jednoho z tisíce neznámých na tuto prokletou výspu, která stála už naši zemi tolik krve, navlékám na zasukovanou nit svého života nekonečný počet mučivých chvil.

Nejklidnější jsem, když vskutku sloužím. Stát na stráži, to aspoň znamená – být sám se sebou. Ale hrozím se chvíle, kdy budu vystřídán, protože to znamená povinný návrat do světa, kde mě vše uráží a rozhořčuje.

Vy jste přivítal moje rozhodnutí – a proto teď při četbě dopisu vrtíte možná nechápavě hlavou. Ne, nezklamal jsem vás a nikdo mě nemůže obvinit z nemužnosti. Ale hrubost a krutost se mi hnusí víc než dřív, protože teprve tady jsem ji dokonale poznal. Abych vám to lépe vysvětlil: ten, kdo by chtěl napínat struny od měsíce k zemi a zpívat ódu na velikost lidství, těžko bere do ruky kopí, aby je vbodl do člověka, který se neprovinil jinak, než že se narodil z ženy, jejíž pleť je o odstín tmavší, než byla pleť mé matky. Uhodnete, že se sotva stanu dobrým vojákem. Protože já nechci odvyknout hře na neviditelné struny. Posílám vám o tom malý důkaz. Má óda na měsíční bohyni bude pro vás průzračná jako moře na mělčině. Vtělil jsem se svatokrádežně v Endymiona. Můj bože, která žena by mohla být Dianou?

Dobrá – řeknete si, můj nejvzácnější pane – je tedy nešťasten, jeho dopis je neobratnou výčitkou, ale snad mohl také napsat něco o svém životě, abych věděl, jak zmáhá novou službu. Rád se polepším. To jen stín, který vrhla moje ruka na papír, odvedl hned na začátku pero jinam, než jsem si přál.

Zde jsou tedy novinky, kterými jsem měl začít. Doporučující listy na pana Affonsa de Noronha a na jeho synovce jsou dosud v mém vaku a nebudou už asi nikdy odevzdány. Oba pánové odjeli už před naším vyloděním a nenašel jsem tu tedy ani jedinou osobnost, která by mi aspoň povrchní pozorností učinila první dny přijatelnými. Proto se mi také dostalo zkušenosti, jak hrubí dovedou být moji představení. Skály na pobřeží jsou proti nim bytostmi prodchnutými něhou; snad proto mohu mezi nimi probloumat kolik hodin v zamyšlení. Mezi lidmi vždy hned zabloudím, nenacházím cestu ani vpřed, ani vzad a rozbiju si čelo.

Ještě pro něco mám rád skály: vídám v jejich blízkosti koupat se nymfy. Na lodi mi naháněla roztříštěná hladina strach. Zde, z břehu, vidím v každé vlně ženu, která mi běží vstříc, připravená pro rozkoš objetí.

Nebesa, slíbil jsem vám popsat své zážitky od příjezdu do města a zase jsem se dal unést nymfami vln. Ano, měl jsem úmysl vyprávět vám o životě v Ceutě, o zvycích maurského obyvatelstva, o ošklivém půvabu této pevnosti s její pokřtěnou mešitou, o životě plném zákeřnosti, do něhož shlíží Sjebel Sidi Musa a z pozadí Sierra Bullones, kam prý půjdeme někdy na lvy, ale vidím, že stačí krok a propadám se do podzemí obrazotvornosti. Vinu nesou asi mé studie klasické literatury, ale vím, že takové dojmy jsou hanbou vojáka Jeho královské Milosti.

Odloučení dává vzpomínkám nadlidskou moc. Vteřiny strávené ve vašem domě byly rájem, můj nejvzácnější pane. Představte si, čím jsou mi zde vzpomínky na ráj! Antonio se mi vznáší ve snu jako seraf. Moji druhové z tvrze si najdou ve volných večerech trochu barevného života po krčmách, kde tančí horkokrevné domorodky. Dávám přednost bakchantkám. Vy mi rozumíte. Dám se raději uštvat snům. Netoužím po květech natrhaných na cizích záhonech špinavýma rukama. Nechci falešné šperky z dlaní potměšilých kuplířů. Volím lásku a zůstávám jí věrný.

Kéž byste jí to mohl aspoň pohledem říci!

Ale ani kdybyste užil všech slov, jež zná náš jazyk, nemohl byste jí dost přesvědčivě vylíčit, jak vzlétá má duše, když stávám na svahu Monte de Hacho a vyhlížím loď, která přichází z Portugalska. Ta bílá plachta, to je Nathercia. To je země, kterou jsem musel opustit, protože jsem neuměl milovat málo. Borové lesy mého pobřeží jsou jejími vlasy, lesk velkých měst je svitem jejích očí, jedna tichá zahrada v Lisabonu jejím srdcem.

Ano, chtěl jsem vám původně psát o prvních půtkách se vzbouřeným kmenem, který přepadl naši pevnost na jih od Sebty. Ale nezdá se mi to nijak zajímavé. Tisíckrát víc mě vzrušuje, když bílá plachta, kterou jsem vítal, opouští zase břeh. Umiňoval jsem si, že si nevezmu s sebou do Afriky srdce. Ale přece mi ho cár zůstal. Loučím se s každou lodí tak truchlivě, jako by odvážela mrtvolu mé lásky.

Ne, nic z toho nebudete moci, drahý hrabě, říci Nathercii, protože ani vy sám se o ničem nedovíte. Až budu po sobě číst tento list, zastydím se za svou slabost a neodvážím se vám jej poslat. Podařilo se mi zapřít své slzy, a přece se v nich rozplývají konce mých odstavců. Ale strach z hanby mě uchrání, abych neukázal rozbolestněnou tvář těm, jimž jsem ublížil a kteří si přejí ode mne všechno jiné než zbabělost.

Skončím tedy dopis, který nesvěřím žádné plachtě, ani nejprudší vítr by nevysušil smutek mé opuštěnosti. Zůstávám však věrný vám i všemu, co jsem opustil.

Svou elegii připisuji tentokrát milému Antoniovi, jemuž zase přibyl rok. Snad by aspoň jemu bylo možno podat mi malou zprávu, která by mě trochu těšila.

… neb když mě osud bude věznit dále,
vyhnance z štěstí, potom bude lépe,
když slábnoucí duch tělu řekne „vale“…

Váš ubohý

Luíz

V Ceutě v květnu 1550

Můj vzácný pane,

dlouho jsem vám nepsal. Nejsem si dokonce jist, zda jsem vám vůbec kdy napsal. Nedivte se mi. Zapomíná se zde lehce. Horko se lije v nepřetržitých vlnách. Naráží na hlavu a vytřásá z ní myšlenky, které nemají čas se zachytit a přirůst.

Vyhlížíme všichni jako tlupa vytřeštěnců. Nechápeme, co jsme právě vykonali, a nemáme tušení, co se s námi stane v příští chvíli. Víme jen o přítomnosti, a to ještě jen jako v omráčení. Proto se z nás stávají lenochové bez mozku nebo zběsilci, kteří včera nežili, nebudou žít zítra a mohou tedy svůj život vykoupit jen dneškem.

Míváme tu teď zřídka hosty z Portugalska. Obracíme tvář neustále k jihu a jsme v nepřetržitých rvačkách s těmi černými hlupáky, kteří se tak ochotně dávají zabíjet pro vavříny našich kapitánů. Přece mi však došel váš vzkaz, abych vám oznámil, jak pokračuje má literární práce a abych vám z ní poslal ukázku. Ten dotaz mě bodl. Ale vyhovět nemohu. Prázdno, které okolo mne krouží, pohltilo moje plány. Dva zpěvy o historii Lusovců jsou – doufám aspoň, dlouho jsem je neměl v ruce – v mém vaku a nevím, proč by jej měly opustit. Je to dávno, co jsem zkoušel pracovat aspoň na některých úpravách. Afrika vstřebává z mozku fantazii. Není ve mně síla, která by ty nejisté bažiny svedla do řečiště sjízdného pro slova veršů. K čemu by to také bylo? – ptá se mne vnitřní hlas, zatímco píšu. Být velký? Proč? Vy víte, že se směju oprávněně. Kdysi jsem měl pro všechno v sobě a kolem sebe plno příčin, odpovědí, vysvětlení. Ale zde se snadno zapomíná a příčinnost je vztah, který zde neexistuje.

Přesto vám o své africké velikosti mohu říci několik slov, která budou velmi zřetelná. Asi před šesti týdny jsme dostali nového velitele. Byl jsem překvapen, když si pro mne poslal, i mé otupělé mysli se zmocnila radost, že je to snad někdo ze známých nebo vůbec kdosi, kdo o mně ví a chce mi to říci. Nedočkavě jsem vešel dovnitř. Můj úsměv byl brzy v prachu. Můj nový velitel – Gonzalo Borges!

Hlásil jsem se, jak to káže služba. Doufám, že jsi potěšen, že mě tu vidíš, otázal se. Neodpověděl jsem. Vstal, přistoupil ke mně a pokračoval: Ale mě to těší, rozumíš? – Řekl jsem, že mne se to netýká. – Týká! A jak! zařval na mne. Protože jsem tady pro tvé hanebné chování. – Projevil jsem pochybnost, že s tím mám něco společného. – Ať to víš, křičel, musel jsem z Lisabonu, aby se celá záležitost smazala. Královna nezvolí své dámě za manžela toho, kdo byl zapleten do výtržnosti v paláci. – Jeho řeč mě rozechvěla tak, že jsem se odvážil zeptat, má-li se snad Nathercia vdávat. – Kliď se, křikl na mne, a pamatuj si, že z tebe nespustím oči. Poznáš, kdo jsem!

Mám smlčet, že jsem ho před několika dny skutečně poznal? Vypíšu-li to, neodešlu pro stud ani tento dopis. Ale ať se mi aspoň znovu svaří krev při té vzpomínce!

Dostal jakousi zprávu, která ho rozzuřila. Proháněl celou posádku jako posedlý ďáblem. V poledne nám nedali najíst. Měl jsem toho právě dost a roztřískl jsem prázdnou nádobu o zeď. Víte, že jsem trpěl vznětlivými záchvaty a africké slunce mě z toho nevyléčilo. Na neštěstí byl jsem toho dne ve službě jako hlídka. Dal mě okamžitě zatknout a svázat. Byl mrazivý a jízlivý, jeho záští našlo konečně příležitost a rozvážně hledalo způsob pomsty.

Nebál jsem se. Věděl jsem, že v nejhorším případě mě čeká pár dnů vězení. Nikdy se u nás jinak netrestalo.

Asi za hodinu mě dal vyvést na dvůr. Bylo po odtroubení. Borges seděl před svým stanem, okolo něho jeho pobočníci. Vzadu pralo několik ženských, které se hlasitě smály. Nedal jsem najevo ani stín bázně, ale Borgesův obličej nevěstil nic dobrého.

Přivažte ho, řekl několika mužům. Uviděl jsem kolíky v zemi a pochopil jsem. Ale nemohl jsem uvěřit. Chce mě dát zbičovat nejhorším způsobem, jakým jsou trestáni jen vzpurní domorodci? Vzepřel jsem se v poutech. Ale srazili mě k zemi, bylo jich na mne mnoho, převrátili mě hrudí k zemi, rozpřažené ruce mi připoutali ke kolům, až mi žíly naběhly, a za chvíli povolila pouta na nohou jen proto, abych se octl před všemi hezky roztažený jako zvíře, které budou čtvrtit. Košili mi strhli z těla.

Ryl jsem čelem do horké země. Nejraději bych se jí prorval do hlubin, abych unikl slovům, která pronášel jeho pánovitý hlas, a tupému přitakávání jeho důstojníků. A abych neslyšel pokořující halas žen, které nejprve ztichly, ale pak se rozradovaly podívanou, od které nebyly odehnány. Asi zostření trestu.

Můj velitel, Gonzalo Borges, žvanil něco o povinnosti, provinění a o výstražném trestu. Nejsem zbabělec, když stojím protivníku tváří v tvář, ale přiznávám se, že jsem se chvěl hrůzou. Viděl jsem příliš často černochy, jimž servali karabáčem kůži z těla, a slýchal jsem jejich řev. A potupa mi hnala do očí slzavý vztek.

Borges vzal do ruky bič a svěsil jej, že se jeho konec dotýkal mých nahých zad. Pak se rozpřáhl a udeřil. Vtiskl jsem otevřená ústa do prachu, abych zatajil výkřik. Zdálo se mi, že mám rozseknutou kůži. Čekal jsem další rány. Dlouho jsem čekal. Pak se nade mnou ozval smích.

Umřel by hrůzou, posměšně řekl Borges. Ostatní mu přizvukovali a ženské se tiše chechtaly. – Raději ho odvažte. To má pro výstrahu. Zapamatuje si to.

Hodil mi bič na krk a odešel.

Ušel jsem dalším ranám, ale podařilo se mu pokořit mě nejhorším způsobem. Neodvažoval jsem se zdvihnout, ani když jsem cítil, že už nejsem připoután.

– Vstaň, řekl mi jeden z hlídačů.

– Splatím mu to ještě dnes, byla má první slova.

– Hlupáku, strčil do mne voják. – Najdeš si jistě lepší příležitost.

Dal jsem mu za pravdu. Tu jednu ránu jsem důkladně omyl vínem, i když teklo hrdlem. Ta holka, která se mi nejvíc smála, když mě přivazovali, už to taky odpykala a neměl jsem s ní slitování.

Ze slohu, kterým o tom píšu, vidíte jistě, že se příliš netrudím. Ano, mám v sobě rovnováhu. Snažím se teď úzkostlivě, abych se vyhnul rvačkám v krčmách. Nerad bych, aby mě některý holomek přizabil dřív, než se vypořádám se svým velitelem.

Kdybyste tento dopis dostal, můj hrabě, řekl byste si asi, že jej nepsal už básník, ale kdosi, z koho dávno vytloukli schopnost vidět krásu vztahů mezi lidmi, věcmi a událostmi. Hrome, zuřím, ale měl byste pravdu. Civím na nebe a nedovedu říci nic jiného než: nebe. Vidím, jak lezou mraky po obloze, snažím se v nich nechat oči, servat je dolů, aby se smísily se zdejším těžkým podnebím, ale nevybaví se mi nic, co by se podobalo písni. Řeknu si zase jen: mraky.

A vzpomínky, které mě tak dlouho držely nad vodou? Je mi, jako bych se vším ztrácel souvislost, s kamennými králi, které jsem opustil v jejich kryptách, i s životem v Lisabonu, který mi připadá jako pohádka vykládaná dětem. Cosi zbývá, cosi ve mně zbývá – ale co to je? Když jsem někdy k smrti znaven pochodem, prací nebo nočním bděním, a padnu na zem, ať na skále, na poušti nebo na břehu moře, slyším vždy, jak se ve mně zřetelně ozve: to není půda tvé vlasti. A když dám ucho k zemi, odpoví mi její ticho zřetelně: ne, já nejsem Portugalsko. Musím pak myslet na mnoho jiných věcí, abych zahnal toto neodbytné svědectví a abych vůbec mohl na té cizí půdě usnout.

A to je vše, co vám dnes mohu napsat.

Váš

Luíz

V Ceutě v nemocnici, v listopadu roku 1550

Buďte zdráv, hrabě!

Moje písmo nebude dnes valně úhledné. Přičtěte to stavu, v němž píšu. Jsem desátý den v nemocnici a dnes poprvé mi sundali z hlavy ohyzdný turban, který mě zavřel do slepoty. Dnes konečně vidím aspoň jedním okem. U všech čertů, trvá to našim ranhojičům dlouho, než člověka uzdraví. Nemohu se dočkat chvíle, než shodím i ten poslední hadr a podívám se na svět zase oběma očima. Takhle si připadám hůř než jednooký a sotva bych se tak mohl ukázat nějaké krásence v Lisabonu. Začali mi tu dokonce už říkat Bezoký. To není podle mého vkusu. Bijcožrout, jak na mne volali kamarádi vojáci, nebo Ďábel, na něhož mě tu a tam pasovali, se mi hodilo víc. Ale vidím v duchu vaše oči, plné údivu. Jak to všechno souvisí, ptáte se. To vám právě chci napsat.

Čím začít? Snad takhle. Psal jste mi jednou, že Antonio je stálým druhem prince Joãa, který jeví velký zájem o písemnictví. Přišla za mnou bláhová naděje, že by si mého díla mohl někdo všimnout, a poslal jsem vám svůj Převrácený svět. Ale brzy nato mi psal Lopes, že princ dává přednost spisovatelům, kteří jsou mu nablízku. Co s básníkem, kterého mlátí v Africe karabáčem? A možná, že mé verše byly tak špatné, že se ani ke čtení nehodily. Nechci se vás na to ptát. Struny mé lyry už důkladně vrzaly, já vím. Nechal jsem je tedy zvetšet a popraskat. Proč ne? Nemyslím, že by z nich bylo možno nadělat tětiv do luků nebo samostřílů. Co tedy s nimi?

– – – – – – – – –

Na změněném písmu poznáváte, že jsem zde učinil přestávku. Zmohla mě únava, ruka, která odvykla peru, dá se těžko vést okem, které odvyklo bdělosti.

Víte, oč mi šlo? Dokázat tomu hrubci Borgesovi a jeho nohsledům, že vím, co je odvaha. Měl jsem vztek na všecko, na celý svět, a nejvíc na ty pitomé maurské hlavy, protože tady kvůli nim musíme pomalu cepenět. Nedalo mi to ani mnoho přemáhání trochu se jim pomstít a při těch věčných potyčkách jich pár poslat do věčné blaženosti. Jindy jsem měl příležitost na honu lvů, kdy jsme pomáhali nadhánět svým urozeným velitelům. Složil jsem jednoho dravce takovým způsobem, že všichni říkali, že jsem čaroděj.

– Kdo to byl? ptal se Borges. – Ďábel, řekli mu vojáci. – Kdo je to? – Ukázali na mne. Ani jsem se nehnul. Jen v očích jsem ponechal hrozbu, která je ve mně neustále. Neodvážil se ani ceknout. Od té doby mě posílá na všechny objížďky. Mýlí se. I kdyby se z nich nikdo nevrátil, já ano. Mne se nezbaví dřív, než dostane zpět svůj krvavý dluh.

Před dvěma týdny se chystala malá výprava na moře. Arabští piráti zajali naši loď a měli jsme jim vysvětlit, že to byla od nich nerozvážnost. Hlásil jsem se dobrovolně, aby mě tam ten ničema Borges nemusel posílat sám. A ještě něco mě tam vedlo. Zaslechl jsem, že na té lodi byl můj otec, kterého, jak víte, jsem dosud nepoznal.

Abyste nečekal na rozřešení – otce jsem nenašel, odcestoval prý zatím do Goa. Ale na tom nezáleží. Učinilo by to můj život jen složitější.

Zato div se nestalo po vůli kapitánu Borgesovi. Našli jsme tu lupičskou bandu, padli jsme na ni, rvali jsme se s těmi chlapy muž proti muži a do toho ještě stříleli naši z pobřeží. Mířili tak nádherně, že ačkoli se už pirát potápěl, zasáhli několikrát naši loď a rozsekali nás na padrť. Několik našich lidí to zabilo. Mne omráčila v jedné chvíli krutá bolest v obličeji. Jako by mě někdo z největší blízkosti udeřil mečem přes oči a vyrazil mi z hlavy mozek.

Probral jsem se, až když jsme se vraceli. Probral? Myslel jsem, že se zblázním, že už snad nežiju, že jsem na nějakém jiném a ještě horším světě. Neviděl jsem, to bylo nejhorší, byl jsem slepý. Náš mastičkář, který sice chlastá od rána do večera, ale rozumí svému řemeslu, mi zavázal oči a vysvětlil mi, že jsem dostal do obličeje kus dělové koule, že mi musel vybrat úlomky z kůže a že potrvá několik týdnů, než budu moci otevřít oči…

Zase bolestivý převaz. Sebral jsem síly, abych mohl dokončit dopis. Budete možná soudit, že jsem podlehl šibeničnímu veselí. Ale jaký jiný protilék zvolit? Nikdo z lidí nemá na světě dobrý úděl, jenom ten, kdo ho za dobrý považuje. Proto jsem si řekl, že se se svým trápením smířím, vytrvalý vzdor by mě dohnal k šílenství.

Jak víte, naklání se mi doba dvou let. V poslední době jsem začal čítat dny. Co dříve ubíhalo, vleče se teď jako dodělávající krab. Vem čert Lisabon se vším všudy, říkával jsem si ten druhý rok. Ale když nadcházely poslední měsíce, rozeznával jsem, že za pevnou ohradou hrubosti a bezcitnosti se začíná objevovat malé světýlko a že se musí skrývat, aby je zdejší vichřice nezhasily. Neříkám tím, že bych byl lepší, než se jevím. Až poznáte Ďábla, stvořeného Ceutou, uvidíte, že na něho neplatí kouzla, která básníci věší na hvězdy, aby omámili panice a panny. Nechápu dnes, co jsem kdy v ohavných nocích shledával tajemného, když je jasné, že jediná cesta, která vede tmou, končí u vrat nejbližší krčmy. Ale přesto jsem vítal, že se blíží konec mé africké služby. Z pekla do očistce, to vždycky jde.

Nevím, zda mi kyne naděje na získání nějakého místa. Přemýšlel jsem o tom, co jsem, co umím a co bych mohl dělat. Svět se mi nejeví příliš přátelský.

Sáhl jsem na tep všem stavům a zjistil jsem, že všechny jsou nemocné.

Ale snad se mi chtěl osud zavděčit tím zraněním. Představuji si, že je to něco jako vyznamenání a že královský dvůr nebude nevděčný k muži, který pro slávu královské výsosti div nevypustil duši, tím spíš, že se dal přizabít naší vlastní houfnicí. Těším se, že až ztratím obvaz, budu zase tím, kdo opouštěl Lisabon. Že se mi snad podaří svléknout drsnou pokožku, kterou na mně utvořil africký prach, a že najdu ještě milost u dam lisabonského dvora. Snad se mi zatím všechny neprovdaly. Jestli si dobře vzpomínám, nesmýšlely o mně právě nejhůř. Zbylo mi trochu vtipu a budu znát spoustu povedených historek o honech na nepřátele krále. Možná, že mi slunce udělalo tvář výbojnější, než jsem míval dříve. Čert vem Lisabon, řeknu možná ještě, až budu nasedat na loď, ale bude to přetvářka a tajně vám prozrazuji: nemohu se dočkat.

Váš méně než se zdá proměněný

Luíz

Připisuji: Právě mi sňali obvaz a řekli mi, že na levé oko už nikdy neuvidím. Musí mi je vyjmout. Ptal jsem se, jak budu vypadat. Vypukli v smích.

Šťastnou cestu do vlasti, Jednooký!

KNIHA DRUHÁ

Ďábel

DVA V ROZEPŘI

Ten první jasné dvě a ostré oči má,
ten druhý jedno jen a k tomu poloslepé
a přece nad prvním se nadýmá
a sází se, že vidí víc a lépe.
Ten první sázku ovšem přijímá
a volá: Hop! A na kapsu si klepe.
Však druhý dí: Já vyhrál! Přenáramně!
Dvě oči vidím na tobě — a ty jen jedno na mně!

— PEDRO DE ANDRADE CAMINHA

Konec portugalského jara bývá plný kouzel. Čaroděj, skrytý pod obzorem, mává na nebi dlouhými šátky, které každou chvíli mění barvu. V noci čaroděj zůstává; mění však šátky za vůně. Vše je v pohybu, vše proudí. Když klesá šero, zdvihá se z keřů, zvlhlých deštěm a vysušených horkými ústy večerního slunce, sladký pach. Ve tmě můžeš potkat kterýkoli ze svých snů; nadlehčen tě předskočí a nadejde ti.

Ale dej pozor! Jsou ještě jiné stíny, které se plouží lisabonskými ulicemi pod modrým prohnutím nebe. Potkáš-li postavu s lucernou, nestrachuj se, to pokojný občan vychází, aby si obstaral záležitost, od které ho zdrželo denní vedro. Jsou bazary, které se otvírají až s příchodem soumraku. Jsou lodníci, kteří obchodují jen v noci. Ale když se náhle odlepí od zdi několik temných postav a vrhnou se proti tobě, připrav se na všechno. Chudákovi se mnoho nestane, nejvýš mu zklamání zlodějů přišije na záda pořádného berana. Ale když máš v kapse pár zlaťáků, posledním krokem jsi jim odzvonil. To na tebe padla tlupa darmošlapů, vojáků bez žoldu, dobrodruhů přišlých bůhví odkud, kteří buď zmeškali loď, nebo se jim nechtělo na výpravu, zůstali Lisabonu na krku a mají králi za zlé, že je nechce živit. Ti darebáci považují za nespravedlivé, že má někdo peníze, když jim chybí, a lehce přesvědčí napadené, že je nutné se rozdělit. Oběť může být ráda, že vyvázne se zdravou kůží. Lidé, kteří mají za sebou Afriku, nedělají si svědomí z pěkné rány ani z toho, že tu a tam ubude v Lisabonu jeden obyvatel. Zbytečně hlučný a rozvleklý spor na ulici skrývá nebezpečí i pro ně: královská stráž má za povinnost dbát, aby noční tuláci byli co nejdřív zneškodněni, čeká je oprátka.

– Hola, pane, je-li vám život milý?

Skupina temných tváří se kupí kolem zděšeného kupce. Výkřik zdusí hrubá dlaň a silné paže srazí kupce na kolena. Odpor je marný. Ruka spěchá k opasku pro peníze, aby dokázala dobrou vůli. Sevření povolí. Ubožák se bojí i odkašlat.

– Milost, milost, brebentí tiše.

– Kdo je rozumný, tomu neublížíme, hučí jeden z temných mužů.

– Je to všechno? ptá se druhý, když shrábl peníze. – Prsteny nemáš?

– Ne, ukazuje kupec roztřesené prsty. – Už mě tak jednou chytili.

Trochu se uchechtnou jeho zkušenosti. Ten, který mu vzal peníze, cinkne jedním ze zlaťáků o meč a hodí jej na zem.

– Abys neřekl, že nemáme uznání.

Kupec něžně sahá po opuštěném zlaťáku, který se k němu vrací.

– Teď dej pozor, praví zakuklenec. – Obrátíš a nehneš se, dokud nenapočítáš do sta. Pak se vrátíš, odkud jsi přišel, a dnes už nevyjdeš. Rozumíš?

Výmluvná hrozba pěstí – a smečka se vzdaluje.

Kupec stojí na místě, pohybuje ústy, ale nečítá.

– Darebáci, prokletí darebáci, opakuje, – však vás král naučí, neznabozi, čert aby vás sebral a navěky trápil…

Udělal si sice na zlaťáky z opatrnosti znamení, ale co mu to pomůže? Kolik krčem, tolik lupičských družin.

Zlodějíčci se sešli s těmi, kteří hlídali na nároží, proběhli několika ulicemi, podjezdem – a jsou doma, v komoře hospody U dvou mouřenínů.

Peníze zvoní na dubové desce. Dělí se v spravedlivě odpočítané díly. Zase pár dnů rytířského živobytí. Tvrdé dlaně shrabují mince. Jeden díl zůstal nedotčen.

– Ďáble, to je tvoje.

Muž, který seděl u krbu, v ruce několik popsaných listů, se neotočil.

– Nebyl s námi, upozornil jeden z mužů.

– Omrzel tě život či co? podivil se druhý a významně si uhodil na čelo. – Nebyl s námi… Ale až ti půjde o krk, budeš rád, že ho budeš mít v zádech.

– Luíz by si zasloužil tři díly, i kdyby odtud nevytáhl paty, řekl třetí.

Ten, který lakotil, se vzpamatoval, jako by se zastavil před hrotem kordu, přistoupil k muži u krbu a řekl s tichou nevrlostí:

– Tak si vem, co ti patří.

Muž vstal a přikročil ke stolu. Světlo louče mu ozářilo tvář, rezavé vlasy přepadávající do čela, červenou pásku obtočenou kolem lebky a přikrývající jeden oční důlek. Své listy odložil na stůl.

Ten, který želel zmenšených dílů, nahlédl do rukopisu. Četl:

To, co mi chybělo, byl aspoň zlomek citu.
Z mých přátel byli rázem nepřátelé,
když osud kývl; pak už země není,
kde setrvat bych mohl déle,
už není pro mne vzduchu ani svitu
a neznám ani radost ani jmění.

Ten, kterému říkali Ďábel, mu vytrhl lístky z rukou a napřáhl ruku.

– Nech ho, zasáhl Callisto di Sigueira, – nerozumí z toho ani slabice. – Obrátil se k druhým, jako by Ďábla omlouval:

– Když člověk měsíc běhá marně po úřadech…

– Že jsou úředníci lotři a král že se stará jenom o svou kapsu, to není objev, namítl třetí.

– Slibovali, že až se vrátím, bude všechno zapomenuto. A pak mě vykopli jako prašivého psa.

– Dneska znovu?

Ďábel sklonil tvář a mluvil s tmou nenávisti v hlase:

– Že ses dobře choval? Tvoje povinnost. Žádost? Zamítnuta. Odpykal jsem si trest? Zapomenuto. Když je to zapomenuto, mohu si podat žádost o úřad? Všechno je zapomenuto – i ty jsi dokonale zapomenut…

– Dvě léta? To je pro ně málo.

– A co tohle? strhl si Ďábel pásku a ukazuje prázdný důlek po ztraceném oku, – taky málo? Měl jsem jen dvě oči.

– Řekls jim to? Co oni?

– Prý nešťastná náhoda.

Callisto mu vzal z ruky obvaz a znovu mu jej připevnil na hlavu.

– Právě proto jsi náš a ne jejich.

– Viděl jsi už někdy rybu vyvrženou na písek, která by nechtěla zpátky do vln? Viděl jsi ji do krvava otlučenou, jak se snaží domrskat k vodě…?

– Než lekne? Viděl. Chytřejší ryba si počká na příliv.

– Příliv přichází pozdě. Ta smrt je ještě horší.

Muži pokyvovali čely zbrázděnými vráskami a jizvami. Vždycky cítili, že Ďábel je z jiného světa. Byl z nich nejodvážnější, měl štěstí, jako by nad ním drželo peklo ochrannou ruku, ale nikdy nepatřil mezi ně. Nebylo možné k němu přilnout a on o to nestál. Nebál se nikoho, a proto mohl zůstat sám. Vyzýval na souboj pro každé pírko, které mu sedlo na rukáv, a neodmítal žádné vyzvání. Jako by v každém tasení viděl příležitost k pomstě nad světem. Přestali mu říkat Bezoký, nikdo ze známých mu už neřekl jinak než Ďábel.

Kdosi hodil na stůl kožené karty, jakých užívali v Ceutě.

– Španělskou?

Callisto rozdával. Ptáci, čtvernožci, rostliny, divoši. Zkroucené postavy s hrubými tvářemi hleděly z karetních obrázků. Tři, čtyři, devět. Ďábel zdvihl dámu, aby přebil.

V tom okamžiku někdo prudce zabušil na okenici.

Všichni vyskočili a strčili karty do kapes. Ty údery znamenaly výstrahu. Callisto rozrazil okno, které vedlo na dvůr.

– Stráž! zavolal podomek.

Hledají někoho? Přišli na stopu jejich dnešního lovu? Bylo nutno vyčkat. Muži od Dvou mouřenínů nepřijímali takovou návštěvu poprvé. Nemuseli promluvit ani slovo, každý znal svou úlohu.

Na chodbě zazněl ostrý hlas a dveře se zatřásly.

– Ve jménu krále!

Velitel stanul na prahu. Za ním se v šeru ježily halapartny.

– Ať žije král, řekl klidně Ďábel a zdvihl číši. Ostatní usrkli z pohárů.

– Jsou tu mezi vámi noční lupiči, pokročil velitel.

– Špatně hledáte, odpověděl Manoel Serrao. – Ti budou o hospodu dál.

– Není to ode dneška, co o vás víme. Buďto se viníci přiznají, nebo půjdete všichni.

Muži se na sebe podívali. Velitel stráže byl zřejmě nováček, který si chtěl získat pochvalu.

Callisto vytáhl pár mincí a potřásl jimi v dlani.

– Nebylo by rozumnější zůstat tu s námi? Potěžkej!

Velitel stráže zaváhal, ale pak vztáhl po penězích dlaň. Chápavý úsměv zahrál na všech tvářích. Kdosi už podával židli. Ale velitel se obrátil a zavolal do chodby. Objevil se malý tlustý mužíček. K ďasu, není to kupec, kterého dnes obrali? Velitel mu podal mince k prohlédnutí.

– Ano, jsou to ony, zašeptal radostně i s úzkostí kupec. – Tu je křížek. Tu taky. Jsou to moje.

Teď bylo na veliteli, aby se usmál. Udělal dobrý lov. Povzneseně se obrátil, aby udělil svým vojákům rozkaz, ale v té chvíli se opozdil o mžiknutí oka.

Jednooký vyrazil jako střela, udeřil velitele do prsou a složil ho do náruče jeho halapartníků v chodbě. Callisto přirazil dveře a všechny kordy byly rázem bez pochev. Ubohý kupčík se octl v jámě lvové.

– Běžte, řekl Ďábel. – Zadržím je s Manoelem.

Jeden po druhém se tiše přehoupli přes okno a mizeli ve tmě jako kočky.

– Běž s nimi, prosil Manoel. Nenechávali Ďábla rádi v takových bitkách; jeho divokost ho vystavovala nebezpečí.

– Neboj se, smál se a jeho jedno oko svítilo jako pochodeň.

Halapartny se zabořily do dveří. Kordem popohnal Ďábel kupce na to místo. Hroty pronikly dřevem a ubožák spustil křik.

– Jdi, Manoeli!

Manoel, meč v zubech, přelezl okno a skočil. Ale jak dopadl, vyrazil výkřik bolesti. Spokojené hlasy si dole pochvalovaly dílo.

Úskok! Obešli je.

Teď visí tvůj život na vlásku, Luízi. Nerozpakoval se ani vteřinu. Rázem otevřel dveře do chodby a uvolnil vstup. Několik ozbrojenců skočilo na práh. Luíz chytil kupce za límec a kryl se jím jako štítem. Chudák se tetelil strachem a proklínal v duchu chvíli, která mu vnukla myšlenku, aby sem přivedl stráž.

Pozor, Luízi! Lidé venku poznali, že jsi zde sám. Je jich mnoho a jsou ti také v zádech. Sápou se na okno.

Mrštil kupcem proti nepřátelům ve dveřích – a než se vzpamatovali, vyskočil na okno. To útočníci nečekali. První dva se skáceli zpět a strhli ostatní. Prudkým skokem se odrazil Luíz přes jejich hlavy. Dopadl, sklouzl – snad ne v Manoelově krvi? – ale hned vyrazil dál a než se ozbrojenci otočili, už byl u zídky a přemetl se přes ni. Teď už záleželo všechno jen na rychlosti. Zahrada, nová zeď, kroky v zádech a řinčení přilbic, vzhůru na altán, skok na střechu – nebe je bez hvězd, ale ani za světla by se nikdo za tebou neodvážil – a než oběhli ulici, byl už u stáje, kůň byl osedlán, vyrazil do nočního ticha jako běs. Daleko za ním zůstalo nechápavé zaržání Manoelova ryzáka, zděšený hlídač uskočil, pokřižoval se a řekl upřímně: Ďábel sám!

Zatímco zesílené stráže prohledávaly všechny hospody té čtvrtě, dojel Luíz do Xabregas, vetřel se do dvora, uvázal koně a smrtelně znaven padl do slámy.

– Stůj! Kam jdeš?

Callisto se postavil příchozímu do cesty.

– Hledám zde známého, odpověděl mladý šlechtic.

– Tu nejsou vaši známí, řekl Callisto. – A kdybyste to nepochopil, mohlo by vás to přijít draho.

– Hledám…

– Antonio! zazněl výkřik překvapení. – Antonio, pojď dál!

Callisto pomalu ustoupil a mladík vešel dovnitř. V šeru stodoly nevítala ho však radostná tvář, kterou čekal; rysy ztuhly do suché podoby, pohled se ohradil zarputilostí, stažené koutky úst se předem bránily proti dohodě.

– Luízi, to je štěstí zase se s tebou setkat…

Jednooký ho vzal oběma dlaněmi za ramena a mlčky se na něho díval. Ale marně hledal Antonio v jeho tváři místo, kde by roztál led.

– Nedivíš se, že jsem tě našel?

– Nejsem rád, že je to tak snadné.

– Prozradil mi to krčmář od Dvou mouřenínů.

– Ale to odpyká.

– Ne, královským neprozradil nic a taky vyzvídali. Ostatně, dal si to dobře zaplatit.

– A příčina, proč mě hledáš?

– Nemluv se mnou tak cize, Luízi.

– Tím jménem mi už nikdo neříká.

– Pro mne nebudeš mít nikdy jiné.

Antonio si sedl na hromadu slámy proti Luízovi a podvědomě sepjal ruce.

– Je toho všeho třeba, Luízi? Nemohl bys mít trochu trpělivosti? Otec je ve Francii, ale zkusil jsem už o tobě promluvit s princem.

– Slyšel jsem, že jsi s ním celé dny. Být prvním šlechticem země, hezká vyhlídka. Nu, a co princ?

Antonio hledal v rozpacích slova:

– Neměl dosud možnost – slíbil přímluvu – ale vyhrazoval si, aby ses do té doby dobře choval… Odpusť, že ti to tlumočím…

Luízova tvář se zašklebila:

– Tobě všechno, Antonio, ale jim už nic. Do té doby! Do jaké doby? Ta písnička už se mi zprotivila. Až bych zcepeněl hladem, řekli by: dobře se mu stalo. Mám falešných slibů až po krk. Starám se o sebe sám.

– Bože, ztišil se Antoniův hlas, – když si vzpomenu, co jsi pro mne znamenal. Otáčel jsi globusem a vyprávěl mi o králi Mořeplavci, o odvaze, kterou máme v sobě zakletu, o cti, která je naším prvním zákonem… Kdyby nebylo tebe, nebyl by si mne princ nikdy vybral, protože bych nebyl tím, kým jsi mě udělal.

– O odvaze jsem ti vykládal? O cti?

Antoniův hlas se zvlnil naléhavostí, jako by chápal, jak důležitou roli teď může v Luízově životě hrát:

– Předčítal jsi mi své verše. Zpěvy o Lusovcích, o králích, kteří zakládali velikost naší země, o krvi, která netekla nikdy marně… Nepamatuješ se? Ty žertuješ.

Luízovo oko hledělo jako uhranuté, ale mázdra netečnosti z něho nesklouzla.

– Nepamatuji se. Nač by to všechno taky bylo?

– Chtěl jsi nám vrátit minulost.

Kyselý ozvuk smíchu.

– To byl omyl. Cítím na kůži jen to, co právě žiju. Minulost mě nezahřeje.

Bezmocný hněv vzkypěl Antoniovi v mysli:

– Nechceš přece být zlodějem a rváčem?

Luíz přikývl:

– Můžeš se mnou mluvit otevřeně. Měl jsem asi k tomu ke všemu vždycky sklony. Moje studia, to byl omyl. Řecká mytologie je mi na obtíž a Vergil se mi nehodí, když za mnou uhání městská stráž.

– Omyl? Ty už nepíšeš básně? užasl Antonio.

– Píšu – krysám a vzteklým psům. Moc se jim zamlouvají.

Antonio poznal, že Luíz úmyslně mluví jiným jazykem; nepřál si, aby se dorozuměli. Ale nechtěl se ještě vzdát. A s úmyslnou nedbalostí to zkusil ještě jednou cestou:

– A co tvá láska?

Luíz se mimoděčně usmál.

– Nemyslel jsem, že my dva budeme spolu mluvit o takových věcech.

– Žije v tobě dosud – nebo už zemřela? ucítil Antonio jeho nejistotu.

Jeho přímost vskutku Luíze odzbrojila.

– Říkají mi Ďábel, chlapče, a říkají mi taky Bezoký. Ani mé srdce už nemá oči a nepoznává, o čem to mluvíš.

– Je mi tě líto, Luízi.

– Opravdu? Dovedeš odhadnout, oč jsem ochuzen?

– Ano, vážně řekl Antonio. – Protože já taky miluji. Nešťastně. Margarida da Silva je příliš mladá. A její rodiče… Tehdy, když jsem byl ještě chlapec a nesl jsem tvůj dopis, tehdy jsem ti ještě nerozuměl. Dnes se mi to jeví docela jinak.

– O čem to mluvíš?

– O Nathercii tvých básní. Myslel jsem, že by tě těšilo, kdybych jí mohl od tebe donést vzkaz.

– Já nechci, křikl Luíz.

– Ale proč?

– Protože to už nejsem já.

Antonio zaťal prsty do dřevěného trámce.

– Ale ona na tebe dosud myslí. Sama mi to řekla. Slyšíš?

Luízovi to zacukalo na víčkách a v hrdle měl zajíkavý pocit. Chtělo se mu sklonit hlavu a skrýt tvář v dlaních, aby mohl tu zvěst zažít sám. Ale místo toho se zvolna napřímil a těžce řekl:

– Víš, kdo to byl Luíz de Camões, Antonio? A vidíš dost zřetelně můj dnešní obličej?

– Já vím, co myslíš, Luízi, potkalo tě neštěstí, ale když ona sama si přeje o tobě slyšet, když by tě chtěla vidět…?

– Milenec bez oka, se zohavenou tváří – ne, to není vkus dvorních dam. I kdyby se mne nezděsila, v nejlepším případě by se zmohla na soucit, předstírala by, že si nevšímá, že jsem ztratil polovinu tváře – a taky polovinu duše. A to by bylo to nejhorší, co by mě mohlo potkat, Antonio. Rozumím ti, jsi dobrý, zasloužíš si za to od života štěstí. Ale já, Antonio, já bych se dal raději mučit žhavým železem, než trpět soucitem, v který by se proměnila láska.

Antonio mu rozuměl. Sklonil čelo a na krajky na prsou mu stékaly slzy.

Kam jdeš, tváři z kamene? Městem proudí svátek k oslavě Božího těla. Kam míří tvé oko, že ani na okamžik neutkví na nádheře průvodů, na zlatohlavu rouch, na odznacích řádů?

Je slepý, říkají lidé a ustupují mu z cesty.

Červnové horko padá na ploché střechy, na vyschlé ulice a na přístaviště. Tisíce květů vadnou ve svatostáncích. Baldachýn se vznáší nad božím tělem, před nímž padají davy na kolena.

Shora se snášejí kovová křídla zvonů. Jako když vítr zalehne do vysoké trávy, davu se zmocní rozechvění a počíná modlitbu, do níž zní bušení pěstí do prsou.

V hrudi jednookého se neozývá nic. Oč prosit? Jakou milost žádat? Nic.

Stojí mezi lidmi, kteří žasnou nad nádherou vyzdobených vozů. Co představují alegorické postavy? Diváci hádají. Hle, to je Portugalsko vládnoucí Indii. Tam? Lovkyně s pardálem. A tu skuteční divoši prosící o milost. Vidíš?

Náhle se mu v hrudi něco prolomilo.

Vidíš? Bývaly doby, kdy ses dívával do toho okna oběma očima. Teď zleva se tlačí do pohledu tma a tíž, až rozbolavuje hlavu. Ale druhé oko v sobě soustřeďuje všechnu zbylou sílu. Tvář se křiví napětím.

Je tedy přece něco, co dovede prorvat drsnou kůru tvé bezcitné masky?

Vozy přejely. Chvíli ticho, pak se zastříbří zvonky a u vstupu do ulice se zaleskne zlato baldachýnů. Zpěv stoupá k nebi jako kouř oběti.

V té chvíli se Luíz skoro zapotácel. Lidé okolo něho klekali. On se opřel o zeď domu. Jeho tvář ztemněla krví.

Na balkónu –

Nathercia!

Její bledá tvář se sklonila dolů, pak se však neklidně rozhlédla – jako by ucítila, že k ní prudce vzletěla čísi duše.

Její pohled se ho dotkl.

Klesl mezi klečící, aby se ztratil mezi nimi.

Zahlédla ho?

Průvod je oddělil. Když ji opět spatřil, viděl, že i ona už klečí na balkóně mezi příbuznými, ruce sepjaté, čelo nachýlené.

Luízovo hrdlo se sevřelo dojetím. Jak tak oba klečeli, spojeni ovzduším plynoucím nad průvodem, zdálo se mu, že jsou blízko sebe, tak blízko jako kdysi. Jejich zraky se setkávaly na téže monstranci, sledovaly týž pohyb, křižovaly se, jejich ústa dýchala jednu vůni.

Poslední klekal, poslední vstává. Ještě se s ní smí rozloučit. Ještě smí vžít poslední její ohlédnutí, pohyb, zavlání šatu… Přibíjí si tu chvíli do nitra.

Když opustil své místo a dal se vléci davem, bylo jeho oko zrudlé bolestným vypětím. A rýhy v tváři se prohloubily, jako by byl přestál rychlou, ale těžkou nemoc.

Nezapíral si lásku. Myslíval na ni s hořkým vyrovnáním. Ale nepřipomínal si minulost. Sčetl ji, přestal doufat, že by k výpočtu mohlo ještě něco přibýt, vytrhl list a zahodil.

Teď mu jej vítr přivál zpět. Stačil jediný pohyb – a srdce propadlo bouři lítosti. Vlastní ubohost chrlila proud výčitek do tváře všem viníkům.

Odliv davu ho nesl proti směru průvodu, který se roztěkal do pobočních ulic. Z druhé strany už to znělo novou hudbou. Jak bylo starým zvykem, po skončení nábožné slavnosti si přišla na své i touha po veselosti: bude se tančit, kozí měchy s vínem rychle splasknou, do ulic se vhrne zábava. Ještě nedozněly vážné kroky mnišských řádů, už je vystřídala vratká chůze prvních opilců.

Luíz kráčel zase bez úmyslu, bez duše. Nachová barva mu z obličeje nemizela.

– Co to máš za škrabošku? křikl na něho kdosi z největší blízkosti.

Odpověděl štulcem, který z posměváčka vyrazil dech.

To se líbilo všem okolo, pozvali ho na sousto jehněčího a připili si s ním.

Maskovaní mladíci pořádali milostné hony. Z domů vycházely ženy, které si přály stát se kořistí. Ze dvorků zněla hudba. Střevíce tančících klapaly na kameni. Růžová mlha pokrývala oblohu.

Dva muži s maskami žertem přepadli Luíze.

– Ďáble! Máme štěstí.

Poznal je, až sejmuli larvy.

– Migueli! Luízi de Lemos!

– Máme ho. Včera přijel. Je zde.

Rudá opona padla Luízovi před zrak.

– Kde je?

– Pojď s námi!

Poslední doušek. Pustil se za nimi. Poráželi lidi.

Octli se v ulici svatého Antonia, proti klášteru svatého Dominika.

– To je jeho kůň.

Nebylo to třeba ani říkat. Na prahu největší lisabonské hospody U měděného hroznu stála postava, kterou by byl poznal i po tmě.

Miguel Dias a Luíz de Lemos byli z afrických Camõesových druhů. Dva, kteří sdíleli jeho nenávist, kteří jako on přísahali pomstu krutému veliteli a týdny slídili po příležitosti k ní.

S nasazenými maskami se blížili k jeho koni. Kapitán Gonzalo Borges jen nepatrně zpozorněl a vložil nohu do třmene. Miguel se škraboškou medvěda mu ji stáhl zpět. Borges pohnul posměšně rty a sáhl do kapsy; hodil oběma mužům hrst mincí.

Luíz se pomalu blížil.

– Co chcete, ničemové?

– Nepoznáváš nás?

– Se zvířaty se nepřátelím.

– Chceme si s tebou zatančit.

– Dám vás zavřít.

– Nejsme v Africe.

Okolo koně se nakupil houf rozjařených diváků. Škrabošky na tvářích mužů dodávaly výstupu zábavnosti.

Ale Borges se rozhodl pro rázné řešení: tasil šavli.

Jak zasvištěl vzduchem kov, připomnělo to Luízovi okamžik, kdy hvízdla rána na jeho ponížené tělo. Krev mu šlehla do spánků.

– Pusťte mě! zařval Borges.

– Jsi vzteklý pes, odpověděl Miguel a pevně držel uzdu.

Borges znovu mávl šavlí a udeřil ho plochou hranou do hlavy. Maska padla z obličeje a Miguel se zraněným čelem se potácel zpět. Dav vykřikl. Ale Borges už měl nohu ve třmenu a chtěl vyskočit na koně.

Vtom však přiskočil Luíz, zadržel ho a otočil ho k sobě.

– Nedali jsme si tu schůzku? vykřikl.

Borges se mu vztekle podíval do tváře, poznal ho a rozlícen, že se dal zaplést do pouliční srážky, rozmáchl se jilcem šavle a uhodil Luíze do tváře.

Lidé kolem vykřikli podruhé.

Ale ani Luíz nedovedl ovládnout vztek. Věděl jen, že křečovitě stiskl rukojeť dýky. Jeho touha po pomstě za ponížení jednala sama. Viděl, jak Borges před ním klesá k zemi, jak bílý límec na jeho krku prosakuje krví, noha jak se smeká z třmenu, když kůň neklidně poskočil.

– Stráž, stráž! ozval se zděšený pokřik.

Kruh diváků se semkl do neproniknutelnosti. Ale Luíz ani nepomyslil na útěk. Chtěl se s protivníkem utkat v boji. Ale ten už sténal na dlažbě a nemohl se zvednout, aby mu čelil. Skoro nechápavě se podíval Luíz na dýku ve své ruce. Otevřel dlaň. A jak kov zazvonil o kámen, probudilo se v Luízovi vědomí nepředloženého činu, a co se mu otevřelo v nachové temnotě před očima, byl jícen nové propasti.

Lidé odnášeli kapitána Borgesa.

Luíz ucítil na rukou pouta. Kdosi ho uhodil do ramene, do spánku. Už ho vedou.

Maskovaní tanečníci a rozdychtěné tanečnice přihlížejí podivnému průvodu.

Luíz má opět tvář z kamene a na ústech hořkost. Slyší Antoniův hlas, který se zvyšuje, jak klade naléhavé otázky.

Ale je zbytečné odpovídat.

Umírající duše

… zda kdosi cizí nade mnou se sklání
či, zajat bludem horečky, se mýlím,
a v hořkých mukách nerozeznám ani,
zda ještě při smyslech jsem či už šílím!

— SONET

Dálka je tma, výška je tma, šířka je tma. Zločincům není třeba světla; ať vidí svůj skutek i sebe co nejčerněji.

Pověsti o lisabonských podzemních žalářích nepřeháněly. Je to hrob, kde se dá jen těžko dýchat. Třikrát za den zarachotí zámek. Pohne se okénko ve dveřích a žalářníkova ruka podá potravu. Rychle, pustá tmo vězení, nasaj do sebe aspoň skomíravý odlesk svítilny, zapamatuj si ten rudý plamínek, abys mě těšila jeho připomínkou po hodiny, z nichž každá je stoletím.

Kdyby byla duše ozářena zevnitř, snad by přemohla hrobovou temnotu kolem. Ale ani uvnitř není nic jiného než tma. I uvnitř je hrob.

Jediné svědectví o životě je tupá bolest hlavy, rozlézající se od čela okolo zdravého i ztraceného oka, přes spánky dozadu na lebku. Bodá dlouhým a neumdlévajícím dotykem.

Hlava kněze v okénku.

Ne, otče, není mi třeba posily, nepotřebuji vůbec nic.

Lítost? Ano, jedinou: že se mi nepodařilo poslat toho ničemu k jeho bratru Belzebubovi.

Těžké provinění? Nečestné a zbabělé? Snad. Musel bych vám, otče, vypravovat jednu příhodu z Ceuty, ale to by vás zdrželo. Nejsem jediný, kdo tak smýšlí, mnoho z nás mělo takovou zkušenost. Nečestně a zbaběle jednal on, to mi sotva vymluvíte. Běžte raději za jinými vězni, snad si ještě pamatují, že byli lidmi, ti vás potřebují.

Já bažím po slunci a po vzduchu, moje krev jej potřebuje, dusím se.

Lítost? Ne.

Tři měsíce.

Nač čekají? Jsem ještě málo zničen tím pozvolným rozkladem života?

Dověděl jsem se o slavnostech v Xabregas. Antonio byl prý čestným soupeřem královského prince na turnajích. Xabregas, Lisabon – to je někde na konci světa? Já zde vím jen o zimě v noci a o horku ve dne. O zápachu, v němž se topím a který mi brání pozřít několik soust, když bych přemohl odpor k jídlu. Slábnu, propadám se do sebe, hynu, aniž si to uvědomuji.

Čas se vleče a bije mě těžkým řetězem čekání den ze dne. Jsem už zpola mrtev.

V této chvíli je nahoře na světě jistě krásně. Znám hladkost stěn a všech předmětů, když na ně položí slunce horké tlapky. Vybavuji si dojem, když vyjde člověk z domu a překvapí ho jas oblohy. Vzduch vonívá teď v létě jako granátové jablko.

Dovedu si představit mysl člověka, který smí dělat, co mu napadne. Vzpomene-li si, vykročí a dojde k přístavu. Když si zamane, navštíví přítele. Může si utrhnout pomeranč. Může se zastavit a dívat se do oblak. Může sáhnout po knize a číst.

V této chvíli lidé – to jsou ti, kteří chodí po zemském povrchu, nemají na nohou železa a nejsou vtlučeni do podzemní kobky večeří. Někteří už spí. Oddychují klidně, protože až se probudí, čeká je jitro bílé jako sůl. I otroci jdou klidně spát. I oni uvidí ráno.

Ze zahrad na okraji města se vracejí milenci. Vedou se za ruce. V pleti osmahlé sluncem mají tiché uspokojení. Ona je šťastná, jako by už věděla, že se stane jednou matkou. On se na ni dívá něžně jako na své budoucí dítě.

A keře i květiny jim patří, nebesa!

S večerem, kdy únava omráčí všechen vzdor, zchladne duše a uklidní se. Chceš zkusit, zda jsi ještě schopen úvahy?

Kdo vlastně zavinil tvůj nový pád?

Odpykal sis provinění dvouročním očistcem. Vrátil ses těžce zraněný. Měl jsi nárok na odměnu.

Kdo ti rozkázal vrhnout se přímo do jícnu pekla?

Odvaž se odpovědi. Byla to žena? Nathercia? Je skryta v ženském pokolení nějaká tajná kletba, která stihne toho, kdo se ji pokusí rozluštit? Či je to trest právě pro toho, kdo hádat nedovedl?

Znáš ženy, které jsou lidskými anděly stvořenými pro zbožňování, pro jejichž vykupující úsměv se lze dát zabít. A znáš ty druhé, které se prostě berou, ať už se prodávají za peníze nebo za lásku.

Stěny pochyb stojí v cestě.

Není tvůj osud pomstou za to, že jsi jedny přeceňoval a opovrhoval druhými? Měls odvahu k velikému citu, ale ne k velké vášni.

Miloval jsi vůbec tu ženu, když jsi miloval víc chvění záclony v jejím okně než její objetí? Když jsi přijímal s větší rozkoší žalost než slib?

Teď nenávidíš. Znásilnil bys ji bez lásky. Ve vězení s tebou bydlí nejnižší pudy.

Jaké jiné umínění může vzniknout nad obrázkem nahé královny divochů, který ti zůstal v kapse z přerušené hry od Dvou mouřenínů?

Princ João slavil sňatek s dcerou Karla V., řekl mu žalářník.

Luíz se neodvažuje představit si nádheru, jakou si bude město přát oslnit hosty ze Španělska. Ale sňatek, který má dát portugalskému trůnu nové panovníky, mu připomíná jeho krále. Dívat se z hrobu na dějiny, které se odehrávají na zemi – to znamená mít velký rozhled do minulosti i budoucnosti. Celá země se před ním otvírá jako v průřezu. Dole se hemží pastýři, rolníci, dělníci, a tam na okrajích se odvážní námořníci nepřetržitě vrhají do vln, aby urvali nová území pro kořist své slávychtivosti. Nad tímto množstvím, které dýchá jednou velkou a společnou duší, se pohybují strážci udatnosti, učenosti a zbožnosti: šlechta, kněží, učenci. A král, který nemá po boku nikoho, se ohlíží, kde zůstali jeho otcové a dědové. Ano, jsou tam, Luíz je vidí. Králi, vidíš je též? Ukazují, mluví, dávají znamení… Porozumí-li král, dobře. Nepochopí-li, běda. Pak všichni, kteří dříve nesli na bedrech vládu a ustupují do stínu minulosti, sklánějí těžce hlavu. Pak není pomoci.

Poslední král se málokdy ohlížel. Hleděl spíš vpřed, hledal místo, kam postaví svého nástupce. Proto vítal Luíz prince, který byl moudřejší a vzdělanější. Vynutil si prý sňatek proti otcově vůli. Dovedl velmi milovat. Svět mu tedy bude patřit. Láska je základním kamenem všech ctností.

Princi! Mysli zároveň se zkušenostmi minulosti a s představami budoucnosti. Slyšíš mě? Chtěl bych ti poradit. Ale jak?

A v Luízovi se – jako podnět k životu i jako záchrana podupané duše – obnovuje myšlenka na velkou píseň o Lusovcích.

Dny zrychlily svůj těžkopádný pochod.

Luíz si zoufale vybavuje z paměti sloky svých zpěvů. Jde to těžce. Jak dávno už neměl ty listy v rukou. Jsou vůbec ještě na světě? Jestli mu někdo zatím ukradl jeho vojenský vak, už se s nimi neshledá.

Když se nemůže rozpomenout, je to ještě horší. Hlava třeští.

Velcí králové, odpusťte, že jsem vás zradil. Jsem na ohybu cesty – chci se vrátit k vám! – věnujte mi ještě jednou svou náklonnost, svou důvěru, chci vyzpívat vaše velké činy věrněji a vroucněji než tehdy.

Bratře Vasco de Gama, bývaly časy, kdy jsem si chlubivě myslil, žes mi svěřil svou duši. Dnes, ubohý vězeň, umučený hladem a tmou, se neodvažuji zdvihnout čelo k tvé velikosti. A přece bych znovu rád sáhl do strun své chudé lyry. Všichni nejsme stvořeni k mohutnosti činů. Ale ať na mne padne aspoň tvůj stín – a já jej budu přebírat v dlaních a snad z mé pokorné práce vyroste památník, který ti nebude k necti.

Jak jsem začínal ten zpěv?

Dejte mi pero! Dejte mi papír a pero!

Cože? – Jak zní ten návrh? Já že mám prosit za odpuštění a slitování? Pokořit se před kapitánem Borgesem? Snad ještě před ním kleknout? To že je jediná cesta, kterou lze dojít k milosti?

Ne, ne, ne!

Neslibuji si už nic od lásky. Nechte mi tedy aspoň pomstu. A prořídlou hrst cti.

Nechají mě tu padesát let? Dobrá, vyjdu v osmdesáti. To budu ještě trochu vládnout rukou.

Řekni jim: Ne!

… jak trosečník v moři,
který nezří zemi, na kterou by pad.
I vzduch k dýchání už byl mi vzat.
Čas i svět se zamkl mému hoři.
Jakou divnou šarádu mi život tvoří!
Žiju ještě, není mi však dán
ani zlomek štěstí, který žitím sluje.
Smrt mě ještě nevysvobozuje
a přece jsem k ní už navždy připoután.

Šest měsíců. Osm už?

Dlouhé horečky vášnivého blouznění o ženách a kruté nenávisti k nim. Týdny prožité v jediném vleklém snu, který na sebe bral podoby kruté neřesti, zrozené ze samoty bez vůle, mučené neubitou obrazností. A dny, kdy všechno, i ženské postavy ztrácely ohnivou přitažlivost a kdy se smysly ptaly po jediném: světlo, světlo, světlo!

S otlučenými pěstmi a chorou hlavou padal Luíz k zemi a v posledním zásvitu vědomí před omdlením si uvědomoval hrůznou jistotu: jsem šílený.

Co jiného může vzniknout z věků nečinnosti naplněné jen nestvůrnými představami? Co všechno už vystřídal, aby se udržel při smyslech. Z představy ženských boků mu vyrůstal každé noci ohnivý sloup mučivých žádostí, vrcholících v trýznění dívčích těl, jaké by si nevymyslil nejsurovější mistr inkvizice. Z lásky i nenávisti. Z nenávisti i lásky.

Když se pak probíral z mdlob, zapřísahal mrtvé zdi, že nechce nikdy myslet na ženy, dají-li mu světlo.

Světlo!

Král se rozhodl udělit mu milost, odprosí-li před svědky kapitána Borgese a dá se najmout na indickou výpravu.

Přijímáš?

Ne!

To neznamená přece trest, to znamená milost. Nuže?

Ne, k ďasu!

Devátý měsíc.

Tělo je ještě odolné, pracuje a dýchá, ale Luíz je stále více přesvědčen, že mu umírá duše. Ještě okamžik – a už neodpoví na otázku života. V posledních dnech necítí mysl v hlavě, ale někde mimo sebe. Jako by tu někde ve tmě ležela ještě jedna bytost, světlá, průsvitná, a dodýchávala a ubývalo jí: jeho duše. A pak se rozloží v nic – a on zůstane ne víc než kámen.

Už nikdy nepocítím vzrušení. Nepoznám pocit vlastní vůle. Už nikdy nezazpívám.

Umře mi duše.

Luízi de Camões, nadchází ti poslední možnost. Když nepřijmeš návrh milosti…

Léta vězení? Můj bože!

Tedy odprosíš? Před svědky? Před notářem?

– – – Ano.

Požádáš o službu v Indii?

Ano.

Ano, jen když budu smět ještě jednou vdechnout čistý vzduch, jen když ještě jednou uvidím slunce.

Dovím se, zda jsem ještě při smyslech? Zachráním svou duši před smrtí?

V křeči, v odporu a ponížení: Ano!

Bohové vstupují do básně

Ingrata patria, non possidebis ossa mea.
(Nevděčná vlasti, nepochováš mé kosti)

— VÝROK SCIPIONA AFRICKÉHO,
CITOVANÝ V CAMÕESOVĚ DOPISE

Doznělo volání. Lisabon se nížil, vzdaloval, mizel.

Plachetnice San Bento, vedená Fernao Cabralem, byla v čele malého loďstva. Soumrak stíral obrys hřbetu Cintry nad městem a okolo obzorů se spouštěly stěny tmy, jejichž okraje čeřila tichá hladina.

Jako před čtyřmi lety. Tehdy čekala plavba týdenní – dnes půlroční. Tehdy blízká Afrika, dnes Indie.

Kolikrát si už myslil Luíz, že je jeho nitro prázdné, kolikrát se učil tvrdému chladu, který nezní a nemluví. A přece když znovu stál na zádi tváří v tvář hasnoucím pozdravům otčiny, cítil, jak se v něm něco napíná a trhá, i proti jeho vůli a odhodlání, i kdyby stokrát vmetl nevděčné vlasti do tváře urážku a opovržení.

Odbylo se to vše rychle. Kapitán Borges netrval na obřadnostech. Notář přinesl protokol, podepsal se, hotovo. Jak by Borges nebyl spokojen? Lehce se zbaví soupeře, který mu přísahal pomstu, a kdoví, co se přihodí v Indii. Luíz měl během celého řízení oko sklopené. To byla jen lávka, za kterou ho čekala výspa svobody. Žold, nové šaty, volný pohyb. Slunce vyprošené na kolenou. Až ho zděsilo, jak rychle si zase na všechno, co mu bylo tak dlouho odepřeno, zvykl. Myslíval v těch devíti měsících hrobního života, že až vyjde, nepřestane vzývat lehkost vzduchu a nebe nad hlavou, ale sotva se rozhlédl, už se mu to všechno zdálo přirozené, a druhého dne, když se probudil, sotva že trochu zamžikal, když mu světlo skočilo na tvář.

Loď ryje do hladiny ostrou rýhu. Hluboké vzrušení, na něž se hrnou vlny nových pohybů, rýha se zaceluje a za chvíli splývá s okolní hladinou. Neuvěřil bys, že tudy projela před nedávnem tak velká loď. Že ti prošel životem tak strašný zážitek. Jen trochu pěny zůstane na černém povrchu. Jen trochu paměti, s kterou si hraje přítomnost.

– Antonio, víš už, že odjíždím do Indie?

– Slyšel jsem to. Byla to jediná možnost.

– Ano. Ale jednou, před rokem, jsi mi nabízel dar – vzpomeneš si?

– Vím, co myslíš. Budu prosit prince.

João, který měl po svatbě, byl přístupen prosbám přednášeným láskou.

– Princ svolil, Luízi. Ale musí se to stát bez vědomí královnina. Ta se nedá oblomit, ta se cítí stále uražena.

– Nepůjdu jí to hlásit. Ale kdy, proboha, kdy se to má stát? Zítra odplouváme.

– Zítra ráno, časně z rána, v kostele na ranní mši, když tam bývá málo lidí. Je to smluveno. Ona souhlasí. Slíbila, že přijde.

A tak se ráno v den odjezdu setkali v kostele, kde se uviděli poprvé. Tam se viděli i naposled. Naposled?

Jen několik slov. Jen jeden dlouhý pohled zakalený dvojími slzami. Ale jak vznešeně vyrostlo to ráno nad věže lisabonských chrámů, jakou pamětí se zapsalo do dějin životů dvou lidí! Ano, dvou. Luíz se nemýlil. Nathercia byla velmi pohnuta. Bylo v ní vědomí, jakého osudu se stala příčinou a součástí, a soucit i touha jí dávaly přecitlivou duši.

– Vím, měl bych vás zapřísahat, abyste neplakala. Ale slzy ve vašich očích mi dávají rozhřešení.

– Budu se modlit, šeptala Nathercia, když se loučili, a třásla se žalem i chladem, – budu se modlit, abyste se vrátil a dosáhl všeho, po čem jste toužil.

Snad řekla docela jiná slova, ale i kdyby je byl Luíz všechna zapomněl, nezapomene na pohled, s kterým odcházela. Bylo v něm odpuštění, přiznání k spravedlivé části viny, smíření i slib.

Její smutek a její něžně přátelské rozloučení vyzbrojily Luíze štítem pro útrapu dlouhého odloučení: vědomí muže, že nebyl ve svém citu osamocen, že jeho život hozený do prostoru nepadne do nicoty.

V jejím pohledu bylo odpuštění, přiznání k spravedlivé části viny, smíření i slib. Luíz poznal, že nebyl ve svém citu osamocen.

To smutkem kalné a přec láskyplné ráno,
bohaté útrapou, než rozbřeskl se svit,
tak dlouho mělo by být vděčně vzpomínáno,
jak dlouho bude lidská touha žít;

jen ono vidělo, když v kráse barev vstalo
a prvním paprskem se prochvělo,
jak loučí se, co vroucí lásku znalo
a co se nikdy loučit nemělo,

vidělo slzy, v kterých žal se zračí
a které z dvojích zraků padaly,
vidělo milence, spojené láskou v pláči:
než osud odvleče je do dáli;
ten pláč jim útěchu dal naposled,
když oheň citu v srdcích změnil v led.

– Jel jsi už do Indie? ptal se Luíz Pedra, s nímž se dělil o lůžko.

– Dělám tu cestu po třetí.

– To znamená, že se lze vrátit. Není to tak nebezpečné?

Pedro pokrčil rameny.

– Hůř se člověk vrací, než jede.

– Umírá se hodně na lodích?

– Je nás tu sto. Deset nedojede. Když nás převrátí bouřka, bude to sto ze sta. Někdy taky loď shoří.

– Ale ti, kdo dojedou, mají možnost postoupit, ne?

– Když se nebudeš bát o krk, mohl bys to dotáhnout na velitele nějaké pevnůstky. Máš titul. Tak za pět let…

– Jaký mají plat takoví velitelé?

– Podíl z kořisti. Troufáš si?

– Člověk musí věřit v nejlepší, omlouvavě se usmál Luíz. – To horší přijde i bez naší vůle.

– Jede s tebou smutek? zavětřil Pedro.

– Nesmysl.

Při vstupu na loď si umiňoval, že svůj stesk nikomu nevystaví na odiv. I poslední sonet zatloukl do rakve zapomnění. A jestli kdy pocítí jeho duše touhu po léku, kterým umí být jen smutek – radost být smutným! – nedopřeje nikomu, aby byl účasten jeho posvátného požívání.

Pak všechno ztratilo se s obzoru
jen vzduch a moře zbyly v prostoru.

Usmál se myšlence, která ho napadla. Nestál právě takto na zádi, s očima letícíma za uplouvající vlastí – Vasco de Gama, když odjížděl na první cestu do Indie, která tehdy žila jen v jeho snu? Jak je to dávno? Padesát let. Ta připomínka mu obohatila počátek plavby. Jenže Gamu čekal ve vysněné zemi účel života, kdežto Camões jej nechával za sebou. Gama chtěl jet; Camões byl vyhnán. Gamu nic nepoutalo k životu ve vlasti, Camõese všechno. Gama neuměl zpívat, nýbrž jednat, Camões není válečníkem.

Náhle mu pronikl myslí zásvit vědomí, ne ještě myšlenka, ani nápad, jen poodhrnutí tajemství uzavřeného ve vlastním životním údělu.

Gamovy skutky se navršily na sebe k slávě země. Ale nejsou viditelné, nemluví, nevolají, nepotkávají nás. Jsou dávné, oněměly. Potřebují, aby jim nový čas daroval hlas. Potřebují pěvce, který by je stvořil znovu a zaklel do mohyly, která bude mluvit ke všem, kdo půjdou okolo jejího úpatí.

Gamovou cestou dosáhla velikost národa vrcholu. A on, Camões, jede stopou této cesty o padesát let později. Proč?

Ne, nedohnal spád podvědomí. Byl to jen paprsek, který přelétl tajné místo v duši. Zatím se ještě nic nehnulo. Únava brání zrození myšlenky.

Na hladině hrají odrazy hvězd a pochodní. Vítr se probírá provazci plachet. Jak se vlny převalují, světlo a tma se v nich střídá, jako by se v nich bleskově odrážela dvojí tvář světa. Světlo – tma, život – smrt… Ta černá láká k zániku, k zmarnění, k nicotnosti. Bílá vlna je obličejem dobroty, láskyplnosti, budoucnosti. Světlo – tma, život – smrt, bílá – černá…

Luíz chce. Náruživě chce. Po dlouhé době se dobral zase k vůli, k umínění, k touze. Vlajka nad jeho hlavou je proto zase zástavou naděje.

Bílá… světlo… život…!

Luíz opouští své místo nad zpěněnou brázdou ubíhající vzad. Přechází na příď.

Chce vyhlížet budoucnost.

Madeira. Kanárské ostrovy… A v pozadí jména plná černých tajemství a černějších nebezpečí: Ethiopie, Senegal, Gambie, Kongo…

Luíz si zvykl žit dvojím životem: jedním sloužil, druhým se opíjel. I kdyby se byl na loď dostal v poutech a zcela bez své vůle, přece by se ho jistě zmocnila vzrušující podívaná, která se mu nabízela. Vzlétal v duchu k hvězdám, upínal pozornost k obzorům, rozezníval se mlčením nocí, které nesly v dlani jejich malou loď. Nadlehčen a osvobozen od tíhy země prožíval opojení, v němž bylo málo citu, ale tím víc smyslů. Luíz prvního života čistil zbraň, žvýkal suchar, zapíjel vínem. Jeho druhý život se potácel od nebe k hladině, od východu k západu, plnými doušky hltal řev vichřic i ticho po zpustošení. První Luíz chladnokrevně zapisoval do lodního deníku při rozdílení sušených ryb, cibulí a arrob nasoleného masa. Luíz druhý, na stožáru fantazie, sváděl nepřetržitý souboj s vesmírem a s všemi jeho úkazy a viděními.

Znovu se v něm zrodila touha zachytit tuto báječnou podívanou do básně. Zdálo se mu, že i jeho ruka prošla očistnou koupelí. A že jeho oko je obdařeno schopností lépe vidět. Jeho slova nikdy dosud nehledávala tak zvláštní spojení. Když po sobě četl, býval překvapen, že něco takového mohl vůbec napsat; děkoval nekonečnu, že se stalo jeho milovaným protivníkem.

Jindy, když chtěl v té závratné chůzi spěšně pokračovat, zklamával sám sebe, zdávalo se mu, že uvázl na suchu, slova byla jako titěrný a těžkopádný hmyz proti zjevením, která se vznášela na ostří obzorů, jako rostliny bez šťávy a ptáci bez křídel. Ne, musí najít novou řeč, aby obsáhla vesmír, jazyk nových podobenství, jazyk, který by nepřekládal dojmy, ale který by zpíval souhlasně s ovzduším a silami, které je ovládají.

Po odpočinku u ostrova sv. Jakuba objížděli africkou pevninu. U Dorkád si připomněl Medusu a její sestry. Nedohledným guinejským zálivem pluli k jihu, u ostrova sv. Tomáše překročili rovník, Velký Medvěd se vnořil do moře a oni uviděli Jižní kříž. Luíz viděl zjevy, o nichž slýchal vědce pochybovat, ale které námořníci dobře znají, jako ohýnky na vrcholech stožárů po bouřích, zažil vodní smršť, při níž větrný vír vsál do sebe vodu z hladiny a spojil ji štíhlým válcem s mračnem na nebi. Užaslýma očima zíral Luíz s ostatními lodníky a vojáky na podivuhodný přelud, který se smršťoval, rozšiřoval – jako pijavice, která saje moři krev, napadlo Luízovi – až odbočil konečně stranou, ale ještě jim poslal hromobití a zuřivost vln velkých jako oživlé pohoří.

Tak je přivítal mys, který nosíval jméno Bouří, ale který Bartolomeo Dias překřtil na mys Dobré naděje. Bylo to, jako by se byl střetl jih se severem na nepřátelském tažení proti sobě. Vichřice rozervala plachtu dřív, než ji mohli námořníci stáhnout. Nebe zalehl mrak, z něhož padala tma hustého lijáku, a blesky rozžhavovaly celé prostory a v hromobití jako by se lámala země.

Kormidlo museli přivázat lanem. Lodníci u pump nepřetržitě pracovali.

Loď San Bento, plující osaměle, byla nebezpečně blízko pobřeží. Když se vyjasnilo, bylo vidět vysoké černé skály otvírající kamenné tlamy. Občas se v pozadí ukázala nejvyšší hora mysu s plochým vrcholem, jako by jí vichřice urazila hlavu; doleva uhýbala hora Větrů, vpředu se nakláněla hora Lví. Tam kdesi mezi nimi zabodla portugalská pýcha znamení své moci. Vybraly si proto vichřice jejich skořápku za předmět pomsty? Ano, tento mys se umí mstít. Nezahubil svého objevitele Diase, když se sem znovu odvážil?

Ve chvíli, kdy Luíz znovu přivazoval kormidelníka i sebe, aby je nesmetl příval, a kdy zraky všech se točily tam, kde z par a vodní tříště vyvstávaly černé skály mysu, uchvátilo Luíze podivné vidění.

Jen zeptám se a náhle roste z moří
tvor obrovský, jenž blíží se nám z dáli,
je hranatý a stále výš se noří,
má čelo mrak a do vlasů se halí…

Obr, velký jako rhodský kolos, měl zlobný zrak a vousy plné hlíny, z černých úst mu duněl hlas, jako by přicházel z hloubky moře, až zmrazoval krev. Ty drzý pronárode, křičel, jak se opovažuješ překračovat hranice, kde odedávna držím stráž? Vari, kliď se zpátky, jinak tě čeká boj se mnou a věz, že smrt bude nejmenší zlo, které tě potká…

Úžasné zjevení se míhalo mezi průrvami vysokých vln. Luízovým uhranutým vědomím projela náhlá otázka: viděl to též Gama? A jeho ústy se zeptal skalního obra: Kdo jsi? A strážce Afriky odpověděl: Jsem Adamastor a zamiloval jsem se, když jsem na břehu jednou spatřil nahou nymfu Thetis. Chtěl jsem ji dobýt bojem, ale ona mi vzkázala, že se jí jedné noci dočkám. Ale když se to stalo a já ji chtěl sevřít v objetí, poznal jsem, že jsem byl podveden, objímal jsem skálu a já sám jsem zkameněl.

A aby moje muka vetší byla,
Thetis mě všude mořem obklopila.

Jak se vlny snížily a roztrhly se mraky, bylo vidět chocholy pěny, které vysahovaly na kamenné stěny a klouzaly dolů jako prsty milenčiny po mužově hrudi. Luíz se zasvěceně usmíval: bohyně Thetis dovede být krutá i něžná, mstí se i odprošuje, zahrnuje zkamenělého milence svou ničivou láskou.

Ano, moře, v tvém věčném a marném objetí se skalami je zakleta taková láska, jakou milují Portugalci: nesplnitelná.

Noční hlídky nebyly pro Luíze postrachem. V lodnících, kteří s ním jeli na San Bentu, viděl lodníky z Gamova San Gabriela. Všímal si jejich pohybů, naslouchal jim; i když vzrostlo jejich sebevědomí, nezměnila se jejich práce. Vrýval si do paměti jejich chování a promítal si je na palubu lodi, která tudy jela poprvé.

Zemdlení spánkem, ještě rozespalí,
těžce se zvednou, zívajíce ještě,
a jenom hadry jejich těla halí,
i když jim vládnou vichřice a deště,
k bdění se derou, protahují svaly
a z očí spánek vymnou jejich pěstě;
aby snad k ránu neusnuli znova,
tak příběh hledají a k němu slova.

Z úst námořníků zněly nově mnohé události, které znal. Vybízeli se tak k pýše. Třeba historkou o dvanácti uražených dámách v Anglii, jejichž cti se neujal nikdo, až dvanáct zcela neznámých portugalských kavalírů, kteří se přeplavili přes moře, aby ochránili ženskou čest.

A když zůstal Luíz sám, uzavíral zase jiná přátelství, tajemství světa se mu otvírala jako lastury a do jeho básně vstupovali bohové. Působilo mu stvořitelské potěšení podkládat změnám světa úmysly neobyčejných bytostí. Nebylo náhod, všechno byl boj, láska a nenávist jednaly, vtěleny do zázračných zjevení. Pohanští bohové podléhají vášním; z jejich svárů rostly zápletky.

Když přistáli na Mozambiku, měli všichni radost, že opět vidí stromy rostoucí z pevné půdy, a těšil je křik slepic a bekot ovcí. Luíz objevil sloup s nápisem, který hlásal, že roku 6685 od stvoření světa a roku 1485 od narození Kristova vytvořil ten kus země první stupeň portugalské cesty k moci. V lehkých pangaios museli jezdit na pevninu pro pitnou vodu. Bylo pekelné léto a vítr přinášel výdech podsvětí.

Na pobřeží se dověděli lodníci ze San Benta příběh, který se tu před několika týdny odehrál. V divoké bouři ztroskotal galion San João. Kapitán Manoel de Sepulveda na něm vezl svou ženu, dceru vznešeného pana Albukerka, strůjce indické říše, a dva syny, dvě stě Portugalců, tři sta otroků, nesmírný majetek, který nashromáždil za dlouhá léta pobytu v Indii. Před zraky obyvatel seběhnuvších se na břehu ztratila loď kormidlo, stožár i plachty. Stala se hračkou vln a nebylo jí pomoci. V noci zmizela a nebylo po ní vidu. Teprve po několika týdnech se dověděli o jejím osudu. Kapitán se pokusil zachránit lidi na dvou vorech. Jeden z nich se hned potopil i s lodí, druhý s polovinou posádky přistál na neosídleném pobřeží. Nastala strastiplná cesta podél břehu, v neustálém zápase s hladem a žízní, v nepřetržitých potyčkách s černošským kmenem, jehož územím museli projít. Lidé mřeli vysílením i jedovatými šípy. Při jedné ze srážek upadla do zajetí i kapitánova žena; zachránili ji právě, když z ní divoši strhali šaty a chystali se ji mučit. Nešťastná žena propadla zoufalství. Nohy propálené horkým pískem a zkrvácené ostrými kameny ji už nenesly. Zahalena jen do dlouhých vlasů zůstala sedět na břehu a nemohla se zdvihnout slabostí. K srdci tiskla menšího z chlapců; nevěděla, že jí v náručí zemřel. Kapitán Sepulveda se vypravil s několika lidmi hledat v pralese stromy s jedlými plody. Když se vrátil do tábora, byla už mrtva i paní Leonora i jeho druhý syn. Dokázal je ještě pochovat a postavit jim do hlav větve ve znamení kříže. Ale dál už také nechtěl. Modlitbou se rozloučil s ostatními a zmizel v džungli, zesláblý a zpola šílený, lehká kořist dravých zvířat. Tucet otroků a osm Portugalců, kteří se jako živé kostry přece nakonec dostali do Mozambiku, neměli dost slov, aby vylíčili strašlivé zážitky.

Luíz slyšel to vyprávění, při němž stydla v žilách krev, když je zachránění lodníci přišli opakovat kapitánovi San Benta. Po prvé nahlédl na hořké dno zámořské slávy. Cítil, že v něm klíčí nový obdiv. Prožíval muka objevitelů jako zanícení, které je necitelné k vlastní bolesti, když vykupuje budoucnost vlasti. Zapomněl na své osudy v Ceutě, na ironické pohledy, na nechuť, kterou v něm budily způsoby portugalských pánů. Potřeboval se nadchnout, měla-li tato výprava mít pro něho smysl, měl-li ji přežít, měla-li se stát hodnotou a ne ztrátou.

Dávno už doznělo vyprávění, dávno se loď chytila nového větru, ale Luíz zůstával stále zajatcem rozechvění.

– Kapitáne, hlásím se dobrovolně k noční službě.

Až dosud byli pro něho vzory hrdinů bojovníci, kteří ujížděli proti nepříteli v čele vojska s vlajícími praporci. Teď před ním vysoko vyrůstali ti, kteří se vydávali do války proti nekonečnu a neměli proti sobě lidi, ale tisícero neviditelných nebezpečí.

Tragický příběh kapitána Sepulvedy mu přiblížil Gamu. Každá bytost, s kterou se na své cestě setkal, byla mu nepřítelem, každý břeh, který se objevil, nebezpečím. Touha spálit se činem, která jistě žíznila v Gamově srdci, v něm zněla zřetelným ohlasem. Zasnoubení, které Portugalci slavili s mořem, to nebyla hra s prstenem, jak ji prováděli benátští dóžové. Celé lodi s posádkami klesaly do hloubek oceánu jako výkupné za cenu velikosti. Bylo to zasnoubení k lásce na smrt a snad na život.

Luíz si našel zašlé písmo prvních veršů o slávě Lusitanů. Nebyl s těmi zpěvy spokojen. Škrtal, upravoval, několikrát byl v pokušení roztrhat je a hodit je do vln. Ale přece jen se mu zdálo, že další cesta je schůdná.

Chápe: tudy, mořem, vede cesta národa. Tudy se musí brát krok za krokem i jeho zpěv.

Jeho osud je trpký a nebezpečný. Ale nemohl být jiný. Události byly moudřejší než on sám a donutily ho dostat se tam, kde jedině mohl zapsat pravdu o minulosti. I jeho hříchy a viny byly tedy moudré. Vše to bylo nástrojem a cestou k dílu, které je povinen napsat.

Luíz stojí na noční hlídce a střeží bezpečí posádky, bezpečí lidí své vlasti na cestě mezi minulostí a budoucností. S vámi bdím, hvězdy. Tudy vede výprava Portugalska k velikosti. Na této mořské poušti můj národ hyne, ale i vítězí. Ani smrt není bezútěšná. Je součástí příštího života. Je zlá, když mu ubližuje. Je dobrá, když mu slouží.

Luíz končí službu, ale nechce jít spát, aby mu neunikly dálky duše. Blednoucí noc mu nahlíží přes rameno a čte s ním. Ale nerozumí tak dobře jako on sám, co z jeho písně zůstane a co se rozplyne ve vlnách. Ne, nesmí to být jen zveršování historie. Bude to báseň. Báseň, v jejíž pravdu Luíz věří a kterou miluje.

Očima Babylónu

Ó, lesku vlády! Marná, bídná touho
po nicotě, jež se zove sláva!

— LUSOVCI

Panství malého evropského národa v zámořské říši se vznáší na trojnožce, jejíž opěry jsou Goa, Malaka a Ormuz. Goa je nejdůležitější, Goa je hlavní město se čtvrt miliónem obyvatelů, Goa je brána nového světa, klíč k Indii.

Goa je Babylón, říkal si Camões, když vnímal užaslým zrakem mnohobarevné vzezření města na ostrůvku mezi lagunami. V tvářích lidí z davu, který se tlačil v přístavišti, aby pozdravil nové příchozí z království, mohl by číst svůj budoucí osud. Byl jsem už jmenován? Dostal jsem odpuštění? Zapomněli na mne? Vezete mi dopis? Ale ne, Luíz se ještě bránil hladu opuštěných a zdvihal pohled přes jejich hlavy.

Nechtěl ztratit úmysl, který mu vnukly noci na San Bentu: přicházel do Indie hledat cestu, kudy se brala velikost Gamova Portugalska.

Jen několik kroků od přístavu, přeplněného lomozem, vedla Přímá ulice a šla do nedohledna. Proudily tam obličeje všech barev, od sněhobílé přes všechny žluti a hnědi až do černé; byly tam bazary všech věcí, které umožňují a zpříjemňují život; pobočné uličky volaly o pozornost znaky řemesel, jimž byly vykázány. Skupiny nováčků se každou chvíli zachytily u krámků, kde svítily drahé kameny nebo zlaté ozdoby, kde je oslňovaly perly, korály nebo porcelán, kde byly vystaveny indické zbraně a oděvy, koberce, hedvábí – a zde, na náměstí před radnicí, hned vedle biskupského kostela – není to první trh na otroky, který Luíz vidí? Je jich tu hodně třeba. Na proudu, který šel proti nim, viděli, že šlechtici, kteří se dávají nést v palankinech, nemohou se dát sledovat méně než dvaceti otroky, a dámy, které lze vytušit za záclonami nosítek, musí mít okolo sebe právě tolik otrokyň, aby se cítily dost vznešené.

Z náměstí svatého Lazara byl krásný rozhled: aspoň čtyřicet kostelních věží strmí k nebi, tamta budova, to je nemocnice, tam soud. Jezuité si pospíšili, je jich tu vidět plno v černých sutanách, dominikány tu nemáme rádi, zato františkáni, to jsou naši bratři, neleknou se ani hltu vína, ani silnějšího žertu, rádi si s námi zazpívají.

– Babylón, opakoval si Luíz. – Nedostavěná babylónská věž.

– Habešané, určoval Manoel, druh z lodi. – Afgánci, Číňané, Arabové.

Ale ani Manoel nerozeznal, zda jde o Peršany, Malajce či Siamce, o Benátčany, Němce nebo Flámy… Goa se stala ohniskem mezinárodního života, v němž se střetají paprsky všech ras a kmenů. Portugalská krev namnoze splynula s indickou. Místokrál Affonso de Albukerk pochopil nejsnadnější způsob dobývání země a ustálení obyvatelstva.

Desatero řečí se nepřetržitě utkávalo a naráželo o sebe.

To všechno jsme založili, dokázali, soustředili my, říkal si Luíz.

Dokud měl zbytek žoldu v kapse, šel příštími dny s hrdým čelem. Připadal si jako nový dobyvatel. Nepřeháněl svůj vojenský stav bez hodnosti, ale přičítal si neustále poslání, k němuž se jmenoval, i když o něm zatím nikdo nevěděl a nikdo ho o nic nepožádal.

Když vyžil dny v přístavišti a mezi bazary, došlo také na noci, do nichž svítil Medvěd i Jižní kříž, noci tajemné jako náhle spuštěné žaluzie, plné šepotu na balkónech, noci tichého šumění platanů a mandlovníků nad hlavou.

Ale to všechno je jenom příprava, byl si vědom Luíz. Chtěl do sebe pojmout všechno, co zde zasadili a zalili krví jako sémě budoucí slávy Gama, Albukerk a ostatní. Chtěl znát a mít v sobě lidi.

Pak se vydal na první cestu za živobytím.

– Camões? vrtěli hlavou nádherně oblečení mužové v palácích. Jejich jména mu připomínala léta počínající lisabonské slávy. Ale jim jeho jméno nepřipomínalo nic. Nepamatovali se. Nepotřebovali ho. Neměli čas.

Měl za kabátcem svitky papíru popsané verši, ale neodvážil se na ně sáhnout.

– Co si vlastně přeješ? Nějaký úřad?

– Chtěl bych být platný království.

– Máš peníze?

– Co mi zbylo z žoldu.

– A to chceš úřad? Blázne! Do obchodu se musí něco vložit. I bohatství si tu musí člověk koupit, i naději na ně.

– Nechci obchodovat.

– A domů se chceš vrátit? K tomu potřebuješ zastávat nějakou hodnost. Ale tu ti zástupce královské komory nedá, když mu nezaplatíš. Jak by mohl, když musí sám platit správci královského pokladu a ten zase místokráli?

– Copak se tu nedá poctivě žít?

– Můžeš jet na moře. Stát se kapitánem, mít podíl z kořisti. Ovšem, má to taky háček. Musíš hodně obdarovat vrchního kapitána.

Luíz příliš brzy poznal, že se vydal na neschůdnou cestu. Hledal pýchu národa – a nalézal měšec. Toužil po výkvětu; nacházel hmyz na okvětí.

Nebyl však zdrcen. Připomínal si jen lisabonské obměny a styděl se jen za omyl, s nímž nastoupil falešnou cestu. Rychle dát sbohem vznešenosti, lakotě a falši. Má cesta povede k vám, malí a neznámí. Protluču se, nepotřebuji mnoho, jen základ života, abych mohl psát, ale pro tu sílu musím k vám, přátelé s prostým srdcem, které nezapomnělo na nejvzácnější umění, na schopnost obětovat se.

Místokrál Albukerk nařizoval přistěhovalcům, aby se ženili s domorodými ženami, a vybavoval je za to různými výsadami. Ale ani v těchto lidech, kuklících se ve svých chatrčích a slídících na pěšinách drobného obchodu, neviděl Luíz Portugalsko. Přiváželi je sem odvážlivci na velkých lodích, ohlíželi se ještě po otčině v dálce, ale nesli už její novou slávu na svých štítech.

Za vámi chci jít, rekové.

– Táhni mi z cesty, zašklebil se na něho námořník s tváří ošvihanou monzuny. – Nenávidím vás, vy nováčci. Jak se objeví vaše loď, nás vyhodí do starého železa. A co teď?

– Král se o vás postará.

– Ten? Rozpustí prapor – a hoňte se za živobytím, jak umíte. Chodím jíst zadarmo na loď, která tu kotví, kapitán nás živí…

– Tak si nestěžuj!

– Jíme hůř než psi a živí nás jen proto, že na to dostává a dává si zaplatit dvojnásobně. To tě ještě každou chvíli pošle seprat se s nějakými holomky, a když neposlechneš, zítra tě tam nepustí. Zatracené peklo je Goa.

Peklo. Ale čí vinou? uvažoval Camões. Že prošel nejdříve paláci, nemusel ji dlouho hledat. Jak by se mohli ti, kteří bez přestání přepočítávají řádky svých zlaťáků, starat o osud vojáků? Čím víc jim utáhnou náhubek, tím víc si vydělají.

– Buď klidný, ošidil jsem je, vytřel jsem jim zrak, chechtal se námořník. – Napřed jsem se dal živit v nemocnici. Když poznali, že mi nic není, vyhodili mě a nařídili, abych se přihlásil do výpravy. U rohatých čertů! Udělal jsem to, shrábl žold na tři měsíce, ale na loď jsem nešel. Proč taky? Okrádají mě, proč bych jednou neokradl já je?

– Co když tě chytnou…?

– Do té doby!

– Ale tak se nedostaneš domů nikdy.

Mávl rukou: – Odtud se málokdo dostane.

Luízovi se zdávalo, že denně se nad Goa níží nebe a vzduch byl ustavičně plný dusivého prachu. Síla, s kterou vystupoval z lodi, se sesychala. Nebylo by líp usnout v těch deštivých horkých vůních a prodřímat tu zbytek života? Vidět, ale nemuset do ničeho zasahovat. Žít bez pohybu. Uvědomoval si, že to je vliv podnebí, které podrývá vůli, že tomu podlehli snad všichni, kdo sem přijeli, a že už tu není nikdo, kdo by se dovedl té chorobě postavit s čistým úmyslem, se snahou po mravnosti, po lidském charakteru. Bylo nesnadné bojovat proti malátnosti všech smyslů a tím líp i hůř, že si člověk za podušku té mdloby mohl představit klín některé krásné mulatky. Jejich rty byly plné, jako by byly nedávno obsypány polibky, ale jejich úsměv byl také líný, bez ohně a prudkosti. Byla to smyslnost vody. Padnout a pak už nic nechtít. Tonout.

Ne, nesmím se tomu poddat, uvědomoval si, jinak jsem jel vstříc strašné prohře. Neprohrál jsem přece ještě žádný souboj, musím být ve střehu.

Jeho majetek se vypařil ve dnech, kdy přijela do přístavu druhá loď ze společné výpravy; bouře ji přinutily po týdny čekat v Mozambiku. Byl na ní Callisto di Sigueira, druh z Afriky, a několik jiných, s nimiž už tolik prožil, a přece si byli stále cizí. Vrátil se do jejich skupiny. Musí se naučit, co je to být portugalským vojákem v Indii.

Callisto i ostatní se smáli jeho stížnostem. Takhle mluví Ďábel lisabonských nocí?

Nejdůležitější je dát dohromady družinu vojáků, kteří si věří, pronajmout si chýši a koupit otroka pro posluhu. Údobí, než vyplují výpravy, je dlouhé a je nutno šetřit. Žije se tedy o rýži a o nasolených rybách. Pak je třeba navázat spojení s těmi, kteří se právě vrátili z ostrovů, a nabídnout se jim k odběru pepře, s kterým se dá obchodovat. Za to lze koupit pár přikrývek, měch s vínem, aspoň dvoje slušné šaty.

– Ty si šetři nejvíc, dostalo se Luízovi ponaučení. – Když je ztratíš, nedostaneš se domů a vůbec nikam.

Ten dvojí šat je majetkem celé skupiny. Dva vycházejí ven, zatímco ostatní jsou doma jen v režných halenách. Ti dva jsou představiteli skupiny, musí být tedy oděni co nejnápadněji a nesmějí jim chybět ani slunečníky, aby si jich některý kapitán všiml a zavolal si je.

– Statní chlapci! Líbíte se mi.

– Je nás takových dvanáct, pane.

– Mohl bych vás potřebovat. Přijďte na palubu San Fenão. Těch dvanáct si zamlouvám pro jízdu na Moluky.

Volavky se vracejí vítězně ke kamarádům. Ovšem, nepodaří se to hned při první vycházce a někdy zkusí celá družina dost hladu. Ale jakmile se vzbudí zájem bohatého kapitána, je vyhráno. Mít družinu chlapců, s nimiž se lze pustit do dobrodružství, to není k zahození. A čím líp je krmí, tím lépe vyhlížejí, tím jsou oddanější a vzbudí dojem, když se s nimi kapitán objeví před velitelem nebo před vzácnou paní. A pro ně, pro ně to znamená kus veselejšího života.

– Kapitán zaplatil! Navštívíme jednou pagodes!

Pagodes! Luíz slýchal to slovo často, vždy s temnou žádostivostí, s tichým zamlasknutím, s povzdechem po nedostupném. Co to je, co uvádí zdejší muže do tak vzrušujících představ?

Dali se od starého pranýře Přímou ulicí a zabočili do Zlatnické. Malé hospůdky vytlačily odtud krámy. Vkročíš dovnitř červenými dveřmi. Nevíš, jestli je to vůně či zápach, co tě ovane, ale nedovedl by ses vrátit. Zvědavost tě vede za jednu ruku a probuzená žádostivost za druhou. Podrážděné smysly předstihují kroky.

Ve vzduchu plném kouře se vypínají a ohýbají ženská těla. Několik nahých černých otrokyň pobíhá místností. Na stolech, před tvářemi zrudlých mužů, haraší kostky a duní úhozy karet. Ale hra má ráz vyčkávání. Jakmile se otevřou dveře a z vnitřních místností vyjde některá z míšenek, oblečená do průhledných závojů, vstávají mužové a se sveřepostí někdy zastíranou, někdy přeháněnou ji berou do objetí. Slova jsou stručná a jasná. Nejvyšší nabídka vítězí. Dvojice odchází a v ovzduší zůstává napětí nevybité smyslnosti.

Luíz a jeho druhové usedli do kouta místnosti na koberec. Otrokyně jim hodily mezi kolena kostky, přinesly zapálené dýmky a do širokých pohárů nalily nápoj opojnější než víno. Začali hrát. Pili. Odněkud drnkaly struny.

Jedna z otrokyň si po chvíli přisedla.

– Táhni, zvíře, křikl jeden z vojáků.

– Nech ji, bránil ji Luíz.

– Nemohu černošky ani cítit.

Luíz si maně rozpomněl na slova strýce Benta. Ale vtom vešly tři hnědé dívky a rázem na sebe připoutaly pozornost. Karty zůstaly zpřeházeny. V jednom rohu vypukl okamžitě spor a dlaně už sahaly po sáčcích s tvrdým pískem, které si nosí voják večer ven místo zbraně; lze s nimi rozbít obličej na padrť.

– Víš, kdo jsem? chvástal se jeden ze soupeřů. – Mám za sebou deset výprav. Touhle rukou jsem zakroutil jednomu kalifovi krk.

– Nikdy nikde nebyl, řekl zkušený Manoel Luízovi. – Tihle žvanilové jsou nejhorší.

Luíz zíral překvapen na jednu ze tří dívek. Z druhé strany se k němu lísala malá černoška, ale jeho paže ji oddálila. Co to je? Jaká zvláštní tvář? Ne, nebyla podobná Nathercii, nebylo to přece možné, ale postavou ji připomínala, poměrem ramen a boků, výškou, rukama… Luíz vstal a nedbal smíchu kamarádů, povzbuzujícího i odrazujícího.

– Nevadí ti, že to není lisabonský email?

Chlapíkovi, který vlastní rukou zakroutil krk kalifovi, se však dívka také zalíbila.

– Byl jsem tu dřív, řekl.

– Taky dřív odejdeš, odsekl Luíz.

Dívka se tomu dala do smíchu. Luíz cítil, jak se mu lehce chvějí nohy. Dlouho už nestál tak blízko ženy, dlouho se jí nedotkl.

– Mám tamhle dva bambusy, vyzval ho kalifův vrah. – Pojď si pohovořit do ústraní.

– Jsem šlechtic, nebiju se s kdekým.

– Já taky, všichni jsou mi tu svědky.

– Zítra večer tedy, smířil se s návrhem Luíz. – Kde tě mám počkat?

– Po západu slunce u nemocnice.

– Proč u nemocnice? usmál se Luíz – proč ne zrovna u hřbitova?

Všichni ocenili jeho vtip.

Než se protivník vzpamatoval, chvěla se už záclona, za kterou si dívka Luíze odváděla.

Za první místností byla druhá, temnější, na poduškách tam leželo několik dvojic. Vzduch byl zde hustší a vůně drsnější.

A ještě jeden pokojík. Polštáře zrazují, že je před chvílí někdo opustil.

– Kdo jsi? Jak se jmenuješ? zeptal se Luíz zvědavě.

– Neptej se zbytečně, podivilo se děvče a stisklo plné rty.

– Žiješ už dávno v Goa?

– Než začneme mluvit, máš peníze?

– Tu máš peníze. Odpovídat mi nemusíš. I když se tě budu ptát, raději mlč, bude mi to milejší.

– Jsi hlupák, zamručela míšenka, ale chtivě shrábla peníze. Luíz se jí líbil, hlavně proto, že se nebál. Přitiskla se k němu a objala ho. Dotkla se jeho těla. Žhavé obruče se sesunuly Luízovi k bokům. Tak dlouho už neobjal ženská ramena. Tiskl děvče k sobě, jako by ji chtěl vtěsnat do sebe.

Plamen se zažehl i v dívčiných očích. Otevřela ústa a hlasitě dýchala.

Luíz se k ní naklonil. Ne, to není Natherciina vůně. To není její dech.

Hlupáku, nač myslíš? Zapomněl jsi, že máš smysly, tělo, vášeň? Co s tím oltářem minulosti? Budeš k smíchu všem a nakonec i sám sobě.

Děvče ho strhlo na sebe.

Ucítil dotek jejího těla, jejích rukou a nohou, hmatal vlastními ústy její ústa, milostivé zapomenutí ho obestřelo, nebylo vzpomínek, byla jen zoufalá snaha zmocnit se, nevědět, odevzdat se.

Planula chvíle, která nebyla ničím jiným než touto chvílí.

Byl vděčný za to vytržení, podvědomě cítil, že je to jediná možnost úniku z bídy, strastí, bezbřehé nostalgie.

Ale jak krátké bylo zapomenutí, tak rychle přišlo studené vystřízlivění.

Nenáviděl ženu, kterou před několika vteřinami miloval, měl pocit studu, obviňoval se, že se dal obelstít, přelhat, viděl střepy, které byly nedávno vášní, přál by si být co nejrychleji daleko odtud.

Míšenka čekala něžnou dohru a vztáhla k němu ruce.

– Odejdi, řekl prosebně. – Odejdi, opakoval drsněji.

Teprve když osaměl, nadechl se volněji.

Je to nemoc? ptal se sám sebe. Touha po Nathercii mi ji zobrazuje v mnoha ženách. Každá mi ji připomene, žádná nenahradí. To znamená, že kolikrát takto podlehnu, tolikrát budu zklamán, nespokojen.

Nathercie! Hvězdo, lese, moře, nebe!

Vím už, co je nejzřetelnějším dotvrzením lásky: zrada. Nemohl bych to jinak tak cítit. Jsem mladý a vášnivý, chci ženu, ženy, chci je objímat, chci se spalovat v jejich náruči. Ale je mi zapovězeno pocítit uspokojení. Zrazuji.

Jaký to bude život mezi skutečností a snem s napřaženým nahým mečem? Buď odolám, hrdý a zmučený – nebo mě horko podlomí a utonu v hříchu malátném únavou a lhostejností.

Chtěl jsi jít pevným krokem. Ale to, co hledáš, není ani v síních paláců, ani v chatrčích ožebračených taškářů a zákeřníků – kde tedy?

Vzpomínej: vidíš ujíždět lodi, slyšíš pokřik a zpěv dobyvatelů… v té chvíli snad uhodneš svou cestu. Ne na polštářích provoněných těly hnědých milenek, ale na drsné a slané pláni je cesta, kudy se bral tvůj národ. Neměl jsi ji opouštět. Jak to, žes to nepochopil, že ses jí zpronevěřil? Tam je místo pro ctnosti. Zde, zde je jejich hrob.

Luíz odkopl pestrý koberec, který se mu shrnul u nohou, a přistoupil k úzkému okénku.

– Malaka! Malageta! Santos! Bengál!

Šeptal si jména, která znamenají budoucnost. Goa, to je požitek a zemdlení.

– Siam! Guardafui! Malabar!

Tam je třeba mužů.

Nezradím tě, Nathercie. Bojoval jsem jako vyhnanec a z trestu. Nyní chci do boje z víry a z žárlivosti, abych nikomu nepřenechal přední stráž.

Má lásko, má básni, vybojuji si vás.

S Goa nebylo loučení těžké.

Než vyplulo loďstvo válečné výpravy na Malabar, viděl Luíz, jak zvolna mizí z dohledu plachetnice, která se vracela do Portugalska. Vezla s sebou jeho listy. Dojdou?

Výprava čítala sto lodí, čtyřicet s plachtami a šedesát s vesly, a vedl ji místokrálův syn; jejím účelem bylo potrestat vládce Pimentu, který uzmul sousednímu vládci jeden z malých ostrůvků. Byla to současně vzpoura proti králi, odepření poslušnosti, nebylo možné to strpět.

Camõesova odvaha ho postavila v čelo houfu a tato hodnost trvala i na lodi, ačkoli mezi jeho lidmi byli i vojáci, kteří už žili v Goa více let. Luíz nesnímal přilbu ani v noci, těžký kovový plát mu kryl prsa, po boku mu visel kord.

– To je zvláštní. Krále Pimentu jedu trestat už po třetí, uvažoval Manoel Serrao.

– Je tak vytrvalým nepřítelem Portugalců?

– Spíš bych řekl, že má nejlepší pepř.

Ďábel je bdělý, rozhodný, ovládá svou družinu. Ale občas se mění v Luíze, odkládá meč a bere pero. Oba nástroje jsou stejně ostré. Není to už jen oživování dějin, obnovování zašlých obrazů, nanášení barev do předkreslených čar; je to skutečnost, kterou její básník sám prožívá. Jak vítězně klouzá Gamova flotila po mořských proudech! Jak dychtivě se nadýmají plachty větrem, jak zuřivě tleskají vlajky! Z paluby si odnáší básník do temné komůrky nekonečnost oceánu a prostoru nad ním. Tam dole, v šeru a pod sténajícími trámy, přivolává jeho pero do veršů celý Olymp. Kdo jiný by mohl chovat přízeň pro Portugalce, vždycky statečné i zamilované, než Venuše a Mars a jejich otec Jupiter? A kdo může být z olympských zákeřnější než Bakchus, závistivý, že sláva Lusovců zastíní pověst o jeho dobrodružstvích?

Brzy popsal Camões všechny listy, které si vzal na cestu. Psal tedy mezi řádky, a když už nebylo místo, četl aspoň, co napsal, a škrtal, co se mu nelíbilo. Jedna bezesná noc překlenula propast mezi zpěvy o bojích králů, které napsal ještě v Lisabonu, a mezi zbásněním počátku Gamovy cesty. Dal si v duchu odehrávat zradu Bakchovu, který v podobě mouřenína předstihl Gamu a chystal mu léčku; přisoudil spásu pomoci Venušině, jejíž zásluhou našeptal Merkur Gamovi cestu z Mozambiku do Melindy… A té noci mu bleskl hlavou nápad, jak najít lávku mezi velkou hrou bohů a bojem za záchranu.

Gama přichází ke králi Melindy. Je cizinec. Co je přirozenější, než že ho král požádá, aby mu vyprávěl o sobě a o své zemi? Ušlechtilost portugalské duše je známá bohům, ať ji pozná i král černé říše. Dva udatné národy se nesetkávají jen v bitvách, ale i ve vztazích vzájemné úcty. V noci sblížení zdraví lodě lid na břehu výstřely a pobřeží odpovídá sršením barevných raket. Nesmí-li Gama opustit palubu – zakázal mu to král, může se vládce Melindy vypravit za svými hosty. Zní pozouny, září barvy vlajek. Obdiv jímá černého panovníka před tváří velkého kapitána…

A teď mi určitou a jasnou podej zprávu
o vašem kraji, podnebí a mravu,
o slávě válek promluv podrobně mi,
ať poznám, k čemu cítím úctu: tvoji zemi.

A Vasco de Gama, jehož hlavu obletuje Kalliope, múza epického zpěvu, se dává do vyprávění…

Ano, zde bylo místo pro dříve napsané zpěvy o minulosti králů, o bojích za samostatnost, sváděných rodem Lusitanů. Zde budou zasazeny jako drahokam v prstenu. Jako Odysseus vypravoval Fajákům, tak bude Vasco slavit činy svého národa. On, který je svými skutky převýšil, má na to právo.

A ač byla noc k ránu, vzal Luíz tehdy do ruky pero, namočil je a psal verše, na něž už neviděl, psal napříč přes starší písmo:

Teď přišla vhodná doba k vyprávění,
hleď, každý z nás je zvědavostí tich,
a kolik je nás, každý si tu cení
odvahu Portugalců udatných.

Rána, která zahřměla nad šírající hladinou, Luíze nepřekvapila. Hromobití slávy, které slyšel v duchu, bylo mnohem hřmotnější.

Ale jeho druhové kvapem vybíhali.

– Malabar! křičeli.

Loďstvo zastavilo plavbu, čluny velitelů přirážely ke galionu vrchního kapitána. V podpalubí to řinčelo, jak se navlékalo brnění, nasazovaly se přilbice, pásaly meče. Na přídi zaměřovalo mužstvo děla.

– Ďáble! volali na něho.

Odložil pero a vzal kord. Vyběhl na palubu.

V dohledu bylo několik nízkých ostrůvků porostlých palmami. Rozeznal několik pagodovitých střech. Marně však pátral po nepřátelském loďstvu. Kam se skryli krvelační divoši krále Pimentu, kteří nevědí, co je spravedlnost, a uznávají jen zákon síly a krutosti? Kde je zloduch, který nechce pochopit, že jsme přinesli z Evropy poselství mírumilovného náboženství?

Válečný plán byl jednoduchý. Loďstvo se rozdělilo. Obepluje ostrov, aby sevřelo nepřítele do kleští.

Luíz se chvěl nedočkavostí.

Ale uplynulo ještě několik hodin, než padl rozkaz a mužstvo naskákalo do malých člunů a na připravené vory. Na pobřeží bylo možno už rozeznat první lidské postavy. Několik dělových ran je zahnalo pod ochranu hustých hájů.

Písčitý břeh byl prázdný a tichý. Ale je nutné zachovávat opatrnost. Každou chvíli se mohou zavlnit větve a ti ďáblové v lidské podobě začnou krvavé dílo. Dunění dělostřelby z dálky oznamovalo, že i na protějším břehu začalo vyloďování.

Odněkud z hlubokého lesa znělo temné bubnování. Napětí pronikalo krví.

Náhle vskutku zaharašilo křoví a objevil se domorodec. Na hlavě měl vysoký turban, kolem ramen plášť, pestře pomalovaný, v ruce vysoké kopí. Druhou ruku měl zdviženou a něco volal.

Luíz se ohlížel po tlumočníkovi.

Ale velitel jeho setniny křikl:

– Střelte!

Luíz však nedal svému hloučku povel. Bylo jasné, že ten člověk chce vyjednávat. Bylo nutné ho vyslechnout.

Velitel však křikl znovu a na druhém křídle ho poslechli. Zahučelo několik výstřelů z mušket. Vyjednavač padl. Z houštin se ozval bolestný i výhrůžný křik. Množství šípů vyrazilo jako ptačí hejno a skončilo let u nohou portugalských vojáků. Konečně, pomyslil si Luíz. Byla to tedy léčka?

– Střílejte, znovu nařizoval kapitán.

Po salvě se nářek v podrostu znásobil. Několik potácejících se postav vyběhlo z lesa a kleslo na písek. Pohyb pod větvemi dosvědčoval, že domorodci prchají.

– Vpřed!

Postupovali. Nesetkali se už s odporem. Běželi dál, aby znemožnili protivníkovi úskok. Brzy pronikli palmovým hájem a spatřili vesnici. U cisterny klečelo na zemi několik žen.

Velitel opakoval povel. Luíz byl se svým hloučkem v čele, ale bylo mu proti mysli uposlechnout.

– Kde je nepřítel? Kde jsou vojáci? tázal se.

Nikdo mu neodpověděl. Kapitán pokročil k ženám, které tiskly obličeje do písku. Mávl kordem. Krev vystříkla. Jeho muži šli za ním. Každý si vybral oběť.

– Proč stojíme? protestoval Callisto. – Nic na nás nezůstane.

Vyrazil tedy. U prvních chatrčí se zachytil odpor domorodců. Než tam dospěli, viděl Luíz, že i několik mužů z kapitánovy tělesné stráže padlo. Domorodci rozsazení na stromech posílali šípy z obou boků do řad útočníků. Kapitán k sobě volal posilu. Luíz si všiml, jak přímo nad ním, na nejvyšší větvi, přitisknut ke kmeni sedí jeden z divochů a míří lukem na kapitána. Luíz zatřásl stromem. Šíp se minul cíle. Luíz skočil na první nízké větve. Divoch zamířil teď přímo na jeho obličej. Brnění Luíze tížilo, ale soukal se nahoru, zatínal zuby a šplhal stále výš. Šíp! Ale oko je bystré a obličej se včas kryl. Jen okrajem ucha pronikla bolest. Ale Luíz je nahoře a tasil.

Domorodý bojovník neměl čas zacílit a bezbranně čekal, že ho Luíz skolí. Zatímco se dole mísil pokřik vítězů i poražených, hleděl Luíz zblízka do tváře tvora, který se krčil na konci větve. Měl tmavou kůži, ale ústa a oči byly lidské. V očích byl strach, strach s nenávistí. Za těma očima byla duše. Luíz se přidržel jednou rukou kmene, naklonil se vpřed a vztáhl druhou ruku beze zbraně k divochovi.

Ale domorodý bojovník nechápal od bílého válečníka tak podivné chování. Lekl se, v obraně zdvihl lokty, rozmáchl se, ztratil rovnováhu a skácel se zpět. Jeho tělo se otočilo ve vzduchu a s temným úderem dopadlo na kořeny stromu vlnící se nad zemí. Byl mrtev.

– Camões! křičeli zdola jeho druhové. – Bravo, Camões!

Sestupoval dolů s hořkým pocitem v ústech.

První vlna útoku dávno už byla v osadě.

– Opozdili jsme se! vyčítali jeho lidé.

Rychle prohlíželi zabité domorodce, zda u sebe nemají skvosty. Vzali jim luky a toulce. Za nimi už se ozývalo praskání. To padaly bambusové stromy. Všechny palmy musí být skáceny. Protože každý strom znamená pro domorodce rok života; trest jim musí znemožnit nezávislost.

Postup vsí byl cestou mrtvol a pustošení. Všechny chatrče už byly vypleněny.

Na svahu na konci vesnice stála pagoda a okolo ní byl rozsáhlý dvůr s několika budovami. Domorodci před branou dávno odhodili zbraně. Padli na kolena a klaněli se.

Kapitán se svými muži šel vpřed, kolena v krvi. Už se nebojovalo. Byly to hromadné popravy mužů, žen i dětí, všech, kdo prosili o milost, kdo prchali, kdo se prohřešili tím, že zde žili.

Konečně se vojáci dostali k pagodě. Roztříštili vrata. Ještě tu zůstalo několik těch zvířat? V několika okamžicích jsou na cáry. Zvůle dostoupila vrcholu. Luíz, který dostihl smečku v čele, křičel, ale nikdo ho neposlouchal. Rozbíjeli truhlice, olamovali stěny, ze schránek rozsypávali kameny podivných barev.

Poslední dveře s třeskem padly na podlahu. Starý muž v rouše plném zlatých kreseb stál tam se vztyčenýma rukama, bílý vous mu padal na prsa. Dvě mladé dívky, ještě děti, tiskly se k němu, zcela nahé. Chtěl mluvit, ale nebylo jej slyšet.

– Jakému božstvu tu sloužíš? chechtal se kapitán.

Jeden z jeho mužů, aby se mu zavděčil, chytil starce za vous a ťal mu do brady šavlí. Krev potřísnila šediny. Jiný nechtěl zůstat pozadu a uťal špičkou dýky ucho jedné z dívek. Stařec s oběma dětmi se skácel pod nohy vetřelců, hroty kordů se zabořily do jejich těl, vojáci klouzali v tekoucí krvi. Cpali se sem další a další, klopýtali o mrtvé, ale viděli jen zlaté nádoby poskládané na průčelní stěně a jejich ruce se předstihovaly, aby se zmocnily kusu bohatství, které jim tu jejich král dal v plen.

Než přišlo poledne, byla vesnice vyvražděna a vydrancována. Obdobná zpráva přišla z protilehlého pobřeží. Až uvidí vládce souostroví jednu ze svých zemiček bez lidí, bez stromů, bez cenných věcí a bez zásob koření, pokloní se moci portugalského krále.

Luíz kráčel zpět ke břehu, paže daleko od sebe, prsty roztaženy. Každý dotyk vlastního těla se mu ošklivil. Tvář měl sevřenou, jako by se napil nejodpornějšího nápoje na světě. Zdálo se mu, že má prsty polepené krví, cítil ji v ústech, v oku, v mozku. Jak je ti, básníku bitev, drsných a zoufalých bitev? Ne, toto nebyla bitva, to bylo vraždění. Neměla tu místo ani čest, ani odvaha. Bylo to horší, než když hejno vlků vpadne do ovčince a začne dávit jehňátka. To že byli lstiví a krutí nepřátelé, kteří nevědí, co je spravedlnost? S odporem si připomínal slova velitelů. Ještě že jsme je poučili, co je to spravedlnost. Navždy budou vědět, jaký je křesťanský bůh. Budou ho milovat pro milosrdné poselství, které jim v nás poslal. Aspoň ti mrtví.

Došel ke stromu, kde svedl zápas. Suchá nachová skvrna byla na spleti kořenů. Nechápavé pohledy námořníků ho provázely. Cítil se mezi nimi zase nevýslovně sám. Hledal v jejich očích zásvit, který by mu prozradil tajného přítele.

– Pojď si pro podíl, Ďáble, zavolal na něho jeden z vojáků, kteří dělili kořist.

Proč si nedokážeš zasloužit svou přezdívku? Jak chceš bojovat, když ti pohled na umírání drtí duši?

V Africe jsi přece něco zažil, ještě ti svědomí dost neokoralo? Tam jsme sloužili na hlídkách, byli jsme napadáni, museli jsme se bránit, šli proti nám válečníci, lstiví a silní, měli na své straně horko a písek, byli jsme slabší a museli jsme být stateční, ale tady? Tady je to vraždění nevinných, vraždění ze vzteku, pro zlatý plíšek, pro kus dřeva, vraždění z nudy.

Otřásal se, když na něho vojáci promluvili. Štítil se usednout mezi ně.

To je tedy hrdinství národa, které jsem hledal? Tu končí velikost reků, kteří znali jediné heslo: Čest a svoboda?

Krev, kterou viděl prolít, položila na slávu vlasti rubáš.

Canavor, Cravangor, Travancor… Ta krásná jména zemí v růženci portugalských vítězství kdysi zpívala. Ale představy ztratily pyšná odění a zůstaly v cárech.

Luíz se pokusil zpívat o zážitcích z výprav. Ale i z pera stékala krev. Tyto řádky nevejdou do básně o Lusovcích. Zůstanou elegií plnou obžalob.

Přátelé a hlad ho vyhnali na výpravu proti pirátům: ale přivezl si zase odpor a zklamání. Zimu strávil se svou posádkou v Ormuzu, na pevnině prorostlé solí. Karavany z Bagdadu, Kaira a Turkestanu se potkávaly, předkládaly své zboží arabským a adenským kupcům. Luíz viděl svět v pohybu, ale ta výměna nádhery a bohatství měla už pro něho příliš odpudivé barvy.

Na jaře poslali jeho družinu hlídat úžinu Bab-el-Mandeb, kudy měl vést jakýsi paša patnáct galér z Perského zálivu do Suezu. Vyzvědači nelhali. Šest lodí se podařilo Portugalcům chytit, vydrancovat, vyvraždit.

— … zpívám, i když tak těžce,
jen pravdu, pravdu, kořeněnou žalem…

Luíz ztrácel svěžest a radost. Zavěšoval se pohledy na křídla ptáků, kteří přeletovali loď a mířili někam ke svahům Ras-el-Filu nad arabsko-habešským mořem. Měl rád drsné a neohrožené muže, dovedl ocenit jejich hbitost a chladnokrevnost, ale na padrť se rozbila představa národa, který vypravil do neznámých krajů poselství dobra a štěstí.

– Co je ti? ptali se ho kamarádi.

– Jsem někdy ze všeho smuten až k smrti.

– Tak proč neumřeš? smáli se mu do tváře.

– Copak všichni neumíráme?

Copak nelámali vlastní zem kus po kuse a nepohřbívali ji do mořských propastí? Ale nemohl přijmout vlčí hlas, aby mohl žít se smečkou. Našel účel, jehož člunem učinil svůj život. Zmítej se v bouřích, ale nepotápěj se!

U Ras-el-Filu, což znamená Šťastná hora, ztratil mladého přítele mezi námořníky a jeho konec vzbudil v něm píseň lítosti. Loučil se s ním, jako by opravdu umíral sám.

Tak málo let mi dopřál žití čas,
jen pětkrát pět to bylo mladých jar
a už noc přišla odejmout mi jas
a chudým rokům přichystala zmar;
mořem i zeměmi mě vlekla touha stálá,
by osud někde štěstí kus mi dal,
však tu milost mi plavba nedopřála
a věznily mě strast a strach a žal…

Když se vraceli z Perského zálivu, prováděl jim lodní mistr prohlídku zavazadel.

– Co je tohle? zdvihl listy popsané hustým písmem.

– Rukopis. Básně.

– K čemu je to? Ukážu to kapitánovi.

– Nerozumí tomu o nic víc než ty. Nech to ležet.

– To se mýlíš, vojáku. Mám právo vědět, co je v těch básních.

– Jeho se to netýká a tebe taky ne.

– To je urážka?

– Hleď, vytáhl Luíz z vaku dvě perly spojené stříbrným můstkem. – Toho sis nevšiml. Nelíbí se ti to?

– Pěkný kousek.

– Vezmi si to a vrať mi moje papíry.

Nádherný obchod. Půl dne bude mistr kroutit hlavou nad tím, jak mohou mít taková lejstra pro toho podivného vojáka větší cenu než šperk.

– Jsi blázen, vysmívali se Luízovi jeho druhové. – Za to jsi jistě dal celé bohatství.

Ano, dal všechno, co měl. Byl to šperk, který chtěl přivézt z Indie Nathercii. Domníval se, že je jí hoden.

Je asi opravdu blázen, když obětoval Natherciinu radost své básni.

Nejvíc síly je třeba k boji s nicotou. Nepřítel je v tobě a těžko se mu bránit. A sílí vším, čím tebe život oslabuje. Když se vrátila výprava do Goa, našla zbytky slavnostního vyzdobení pokrytého čerstvým smutkem.

Slavnosti se chystaly na počest nového místokrále, Dona de Mascarenhas, který měl přijet s velkým lisabonským loďstvem. Dočkali se ho, ale černé sukno vlálo z přídě a truchlivá zpráva se okamžitě roznesla městem.

– Don João, náš dobrý mladý princ, zemřel v sedmnácti letech!

– Nebesa, kde padl? Byl teprve rok ženat.

– Nepadl. Zemřel láskou. Zemřel příliš velkou láskou.

Morreu de amores. Není jiného národa, který by znal tento odchod ze života. Umilovat se, to umí jen Portugalec. Už Gil Vicente řekl v kterési hře, že Portugalci neznají v lásce míru.

– A jeho mladá žena?

– Žije. A dala život chlapci.

– Král má tedy vnuka? Nového prince? Jak se jmenuje?

– Don Sebastião. Ale když se narodil, tajná znamení prý se objevila v Lisabonu. Smrt prošla pokojem, kde ležela rodička. A na střeše paláce se prý objevily v noci postavy Maurů v bílých burnusech, v jakých chodívají na pohřby.

Co všechno během posledních měsíců prožívali v indickém Babelu – a netušili, jak se daleko od nich mění tvář Lisabonu, jaký žal prožívá a jakou radost pro útěchu. Celá země jistě přenese na nového prince lásku, kterou chovala k jeho otci. I zde, v Goa, kam přichází zpráva opožděna skoro o rok, budou se lidé za novorozeného prince modlit, aby mu přálo nebe dlouhý život. Zdědí zemi, která by jinak spadla do klína španělskému Carlosovi. Jaká dálka! Kdoví, co v této chvíli se opět změnilo a jaká zpráva nastupuje cestu přes oceán.

Luíz pátral, zda dostal odpověď na některý ze svých listů. Toužil spojit se s královstvím. Jeden dopis! Ale nebyl od hraběte de Linhares, ani od Antonia. Proč? Dopis mu dal odpověď.

Luíz de Lemos mu psal. Byl to dlouhý dopis. Básníkovy oči hledaly nejdřív jméno Kateřinino, ale neměly ani čas dohlédnout, protože padly na zprávu, při níž mu lítost zkřivila ústa.

„… tvůj přítel, mladý Antonio de Linhares, je mrtev. Jako by byl jeho život spjat s životem princovým, zahynul přibližně v touž dobu blízko Ceuty. Nevím, zda jsi věděl, že Antonio miloval Margaridu da Silva. Jeho otec poslal syna do Ceuty, aby se naučil válečnému řemeslu a na lásku zapomněl. Byla to zrovna doba, kdy alkád z Tetuanu začal znovu nepřátelství. Pedro de Menezes proti němu vytáhl se svým plukem. Tetuánec poslal vzkaz, že si nepřeje zbytečné prolévání krve; ať prý Portugalci pošlou na Hraběnčin vrch tři sta bojovníků, on že pošle také tolik. Menezesovi to bylo vhod a vyzval své vojáky, aby se přihlásili dobrovolníci. Těch tři sta, to byl výkvět našich rodin. Ale alkád z Tetuánu zradil. Nepřátel přišly tři tisíce, na každého z našich deset. Naši padli skoro všichni. Padl Antonio de Linhares, padl syn básníka Sâ de Miranda, jen několik jich přežilo zranění a mohlo se v noci odvléci do tábora. To vše mi vyprávěl João Pereira, který přinesl v torbě královskou vlajku prosáklou krví…“

Jaká strašlivá dálka! Měří víc než lidský život. Nemůžeš přijít na pomoc těm, kteří tě opouštějí, ani slovem je v poslední chvíli potěšit, ani hrob pokřižovat, když se dovíš, že odešli, odcházejí už zase jiní. Jsme tak obří národ, že můžeme darovat válkám všechno mládí?

V dopise byly zprávy i z Coimbry. Matka že už dlouho nedostala zprávu od otce – ale Luíz se přes všechnu snahu taky o něm nic nedověděl, tu a tam probleskla stopa, kapitán se rozpomněl, námořníkovi se zazdálo, že se s ním setkal, ale jak najít člověka na rozbouřeném moři věčně neklidné Indie, stopy byly falešné, seznamy neúplné a lživé.

A také byla v dopise zmínka o dávném kamarádu Antoniovi, o nepokojném bratranci, který se zřejmě nezměnil: vnikl prý do kláštera za dívkou jménem Francisca Rebella, vzbudil tím pohoršení – co ho mohlo čekat, než pět let vězení a vypovězení do Brazílie? Přesto se Luíz při té zprávě mimoděk usmíval. Antonio se z toho dostane, ten má, co dnes Portugalec potřebuje, pevnou kůži, tvrdou hlavu, sílu k výsměchu. Takoví mají štěstí. Vrátí se do Coimbry a vezme si Franciscu.

S novými koráby připlulo zase několik známých, kteří věděli o Camõesovu peru, a vyzvali ho, aby připravil na počest místokrálova odjezdu divadelní představení. Vyhledal tedy svého starého „Filodema“, napsaného ještě doma, přepsal ho a slíbil, že bude hrát. Ale museli ho do paláce dovléci skoro násilím; příliš podléhal truchlivým myšlenkám, jeho pohled se ostřil, ztrácel představy.

Den po představení se odbývalo mnohem vznešenější divadlo na pobřeží, kde se nakládaly hory pokladů na místokrálovy lodě. Až se vrátí do Portugalska, bude jistě po králi nejbohatším mužem. Truhlice plné zlata a šperků, slonovina, drahocenné dřevo, sta pytlů vzácného koření, otroci, otrokyně. Vybraná tělesná stráž mladých šlechticů bude místokrále na zpáteční cestě doprovázet.

Jen málo týdnů uplynulo – a město se od arabských kupců dovědělo o třetím jednání místokrálova loučení s Indií. Jeho jevištěm bylo divoké moře u Bouřlivého mysu, u Luízova zkamenělého Adamastora. Ten obr asi neměl rád lakomce, zbohatlíky, zlato s krví. Loď se všemi vzácnými životy a poklady si našla hrob na dně moře.

Luíz vzýval svou vlast, ptal se jí, útočil výčitkami. Byla to v jeho představě krásná žena s čelem v nebesích, průsvitná, s pažemi rozpřaženými, jak objímala obrovskou část světa. Ale dívej se dobře, Luízi! Vidíš, jak jí z otevřených žil uniká krev? Snad proto je průsvitná, že stále slábne.

Vzpomínáš na opuštěná pole okolo vesnic v Portugalsku. Vzpomínáš na hřbitovy v Africe, které přijaly už celé pluky hrdinů. Dovedls naslouchat vytí mořských bouří, kdy vlny vracejí všechny kletby a nářky, které zaslechly z úst, nad nimiž se navždy zavíraly. Nejvíc jich bylo v jazyce, který je jazykem tvým, Luízi de Camões.

Chtěl jsi slavit národ, který kráčí vpřed. Ale vždyť on vrávorá, klesá, umírá. Nejvyšší Bože! Můj národ hyne. Jeho krev vsakuje do všech pouští. Tvoří se nová portugalská říše. Ale je to říše mrtvých pod mořem.

Jak se postavit do cesty proti všem a jak promluvit, aby pochopili? Zpátky! Vysmáli by se mu. Zpátky? Je šílený. Vpřed! Kam se to ženete? Dobývat nová království. Kde je to vaše království? Rozhlédni se a uvidíš.

Zpátky! To nové království byl sen. Jen ve snu bylo vaše. Zpátky!

Ale co když se národ nedá zastavit? Co pak?

Vejde do zkázy. Žene se k ní. Vpřed!

Ne, tak krutou odpověď nelze vyslovit. Snad prožije toto pokolení život na kolenou, ale pokolení prince Sebastiãa, to půjde opět vzhůru, k hvězdám slávy.

Rozumíš, Luízi?

Rozumím. Nový národ se setká s druhy z dřívějších let, s Gamou a s přáteli jeho slávy.

Bude mít v cestě propast. Rozumíš, Luízi?

Rozumím. Vystavím přes ni most.

To je dokončení myšlenky, vložené do jeho ducha tichem v hrobce králů a dozrálé za plavby do Indie. Pochopil, že jeho báseň má být zvěstí.

Moudrý přítel

Jak Kanake, než smrt ji strhla v šero:
meč v jedné ruce třímá, v druhé pero.

— LUSOVCI

Lakotně si odnášel Luíz svůj díl žoldu a zpeněžené kořisti. Šel nevšímavě okolo obchodníků, kteří se kupili podél cesty vyplacených vojáků a doufali, že zbohatlí chudáci najdou nyní zájem o věci, které si dosud dopřát nemohli. Luíz však zrychlil krok. O kus dál stáli se svým zbožím prodavači mladých otroků. A konečně hezké mulatky, které si také dělaly nárok na část žoldu.

Luíz však věděl: jestli chce mnoho pracovat, musí mu skromné jměníčko vystačit co nejdéle. Pronajme si bambusovou chatrč na kraji města a tam bude přespávat. Jíst bude co nejskromněji. Mohl by se přiživovat jako dosud s družinou kamarádů nebo u pohostinného stolu některého z kapitánů, ale to znamenalo vždy nové závazky, příležitost k útratě peněz, pitky, rvačky, a to vše do nekonečna. Práce, kterou si umiňoval, potřebovala soustředění.

U guvernéra ležela jeho žádost. Vypočítal v ní svědomitě všechny své vojenské zásluhy – od prvních bitek s Maury a ztráty oka v Africe až po poslední výpravy. Připomněl v ní i zásluhy otce, kterého už Luíz nikdy nenajde, protože utonul v oceánu na válečné lodi krátce před jeho příjezdem, někdy v roce 1553, a v Goa mu už vztyčili čestný kříž. A jeho prosba? Civilní úřad. Byl syt vraždění a drancování. Podotkl v žádosti, že dovede slušně vládnout perem. Nic však o básních. Tušil, že taková zmínka může vojákovi jen uškodit. Věděl též, že žádostí jsou stohy a bude muset čekat, až budou uspokojeni jeho předchůdci. Úředník, který žádost přijímal, snažil se ho utěšit: nemoci kosí lidi, každou chvíli se potopí loď a s ní mnoho žadatelů… Luíz tedy doufal, že vydrží ve své chýši, než se pro něho uprázdní nějaké místo. Nutně je potřebuje. Blížil se třetí rok jeho indického pobytu, bude čas pomýšlet na návrat – a cesta není zadarmo. Vlast nepečuje o to, aby se jí synové vraceli; naopak, je ráda, když jich zůstane co nejvíc v Indii, aby pomáhali držet pohromadě panství, tisíckrát větší než je domácí království.

Luíz se vyhýbal známým a zapíral se těm, kteří ho poznali. Celé dny proseděl nad tenkými hedvábnými listy, které se rychle plnily jeho písmem.

Zvláštní byly schůzky s verši psanými před mnoha lety na nejrůznějších místech. Ten rukopis byl mapou jeho života, cestovním deníkem, dějinami jeho štěstí i útrap. Poznával se jako s přáteli z mládí s řádky, které napsal, i když ještě neznal pravý smysl básně, s řádky psanými v horečce a zármutku, s jinými, při jichž psaní věřil ještě v dobrý osud. Jako by se díval do tůně a hladina mu výsměšně vracela obraz z dávných let, chlapeckou tvář s oběma očima, vlasy bez šedin, pleť bez vrásek, a co krásné domýšlivosti v pohledu. Co tušených polibků okolo úst!

Ale když skryt ve stínu bambusové stříšky usedal k práci, neměl v nitru hořkost. Rodila se v něm radost a byla stále jistější.

Uspořádal báseň do přesných celků, do pěti kapitol. Nebylo mu dosud jasno, jaká slova by měl postavit v čelo, ale v prvním zpěvu se mu zřetelně odehrávalo Vascovo vyplutí a rozruch, který probudilo na Olympu; druhý zpěv v sobě zavíral pomoc, kterou poskytne mořeplavcům Venuše, připlutí do Melindy a příznivé přivítání; ve třetím a ve čtvrtém vyprávěl nyní Vasco černému vládci o činech svého národa. V příštím zpěvu, k němuž měl už mnoho náčrtků, chtěl popsat vlastní dojmy z plavby, potyčky s bouřemi, s hladem, žízní a nemocemi, s vlastním strachem. Byl si jist, že píše pravdu.

Tak sedával skoro celý den před chýší a s ním Vasco de Gama; jeden vypravoval, druhý psal, bývalo jim spolu lehce.

A když večer vehnal nebi do tváře ruměnec, mizíval Gama a Luíz sám vycházel do svahů nad městem, konával dlouhé procházky pod čalouny opuncií, háji banánovníků a chlebovníků, a s kyticí neznámých mohutných květů se vracíval bílým šerem domů.

Byly to dny klidné jako moře, když vyjde slunce na tichou hladinu po noční bouři. Doba žní nerušených dešti. Čas jasných jiter, spokojených večerů a tiše zpívajících nocí.

Západ jednoho dne v dubnu, v nejteplejším měsíci indického léta, ho potkal unaveného v hájích nad městem. Horku v krvi odpovídaly plaménky červených sezamů a žluť vysokých dosen prozrazujících vodu. Když skládal unavené tělo do travin, necítil ten dotyk cize jako kdysi v Africe; snad prach rozpadávajících se těl Portugalců, kteří sem přišli zemřít, udržuje i v cizí zemi teplo rodného kraje.

Než stačil zavřít oči, všiml si, že ze skupiny mandloní se volným krokem blíží vysoký štíhlý muž. Měl hustý šedý plnovous, bylo mu jistě okolo šedesáti, ale šel vztyčen a pružně. Po boku mu visela slaměná torba.

Když se přiblížil, viděl Luíz moudré hnědé oči pod hustým obočím, pevné a ušlechtilé rysy obličeje. Dlaně byly zpola ukryty v širokých rukávech haleny, která se podivně pojila s evropským oblečením.

Luíz se zvedl a vstal.

Cizí muž k němu přistoupil a řekl:

– Stále se mi zdá, že vás odněkud znám. Odpusťte, ale vaše páska přes oko je mi povědomá. Nehrál jste asi před rokem divadlo na guvernérovu počest?

– Ano, ve Filodemovi.

– Viděl jsem vás. Připomnělo mi to moje studentská léta v Salamance. V masopustu jsme taky hrávali, Plauta a Terentia.

Úsměv starého muže si Luíze získal. Bylo nezvyklé potkat zde šlechtice, který neměl v obličeji vepsánu žádostivost, domýšlivost, vypínavost.

– Nechtěl jsem vás vyrušit, řekl omluvně ten muž. – Ale viděl jsem vás už několikrát jít okolo své zahrady. A myslel jsem, že máme k sobě blízko. Jsem lékař, dřívější profesor lisabonské university, také píšu, i když jen vědecké spisy. Jmenuji se Garcia da Horta.

Luíz už slyšel o proslulém vědci, který připlul do Indie jako lékař jednoho z velkých kapitánů námořní plavby, ale který se tu rozhodl zůstat, protože ho zajímala podivná zdejší květena. Prodělal s vojevůdcem Martimem Affonsem do Sousa mnoho nebezpečných válečných výprav, ale nyní už se věnoval jen lékařskému povolání a pokojně připravoval dílo o rostlinách v Indii a o jejich lékařském využití.

– Opravdu jsem vás nechtěl vyrušit, opakoval učenec. – Blíží se večer, musím jít. Hodně štěstí. Hodně prozíravosti.

Věnoval Luízovi ještě jeden laskavý úsměv a opíraje se o hůl vydal se k městu.

Luízovi bylo líto, že by setkání s tak zajímavým člověkem mělo trvat tak krátce. Rozběhl se za ním. Dostihl ho v záhybu cesty, když se lékař snažil odhrabat prsť, aby mohl i s kořínkem vyjmout ze země rostlinu kvetoucí zelenavě bílými zvonky.

– Stalo se něco?

– Myslel jsem, řekl Luíz zadýchaně, – že bych vás mohl doprovodit…

– Znáte tyto byliny? ukázal mu učenec. – Jmenují se galgán. Podívejte se! Domorodci suší oddenky a připravují z nich odvar pro nemocné, kteří trpí křečemi útrob. Musíme se od nich mnoho přiučit, když tu chceme žít. Příroda často nabízí lék, který neznáme. Chcete mi pomoci?

– Jistě, rád, řekl Luíz a přiklekl k němu.

Dlouhé procházky po svazích nad Goa i po mořských písčinách sblížily Luíze, který ctil v Garciovi zjevení strýce Benta, a starého lékaře, který pro svou schopnost ovládat se a pro soužití s přírodou zůstal mnohem mladší než všichni jeho vrstevníci; přijímal Luízův zájem nejdříve s mírnou shovívavostí, ale když v něm našel citlivost umělce a bezohlednost spravedlivého člověka, přilnul k němu jako k mladšímu bratru.

Předčítali si navzájem, posuzovali, rokovali. Byly to nejharmoničtější dny, které Camões v Goa vůbec žil.

Někdy, když dozněl křik dne, sedávali oba muži na terase Garciova příbytku; teplý vítr dýchal v keřích jedovatých chebulí a cikády si ostřily smyčce. Učenec vypravoval Luízovi o výpravách a bojích, kterých se zúčastnil, o podivuhodných ostrovech, kde jako první Evropan od stvoření světa navštívil pohanské kláštery vtesané do skal, o Nizamalukovi, vzdělaném dekanském vládci, na jehož oslnivém dvoře léčil Garcia bajadéry, o surových bitvách sloních stád.

Luíz věděl, že se může mnoho dovědět o Indii nejen pro zkušenost vlastního života, ale i pro příští básně. Garcia da Horta byl lékařem těl, rozuměl však i duším. A jeho jemným otázkám vycházel Luíz rád vstříc. Dlouhá léta neměl možnost někomu se o sobě zpovídat.

– Uzavřel jsem v mládí tolik přátelství, že mi už pro ně v mužném věku nezůstalo ani dost síly, ani dost upřímnosti. Věřil jsem v ně pokaždé, ale čím větší byla má důvěra, tím hůř jsem býval podveden. Nechtěl jsem pak už mít přátele. Poloviční city mě odstrašovaly, ve velké jsem nedoufal, bál jsem se zrady.

– A náš vztah? nadhodil lékař s úsměvem, který netkvěl jen na ústech, ale v celé tváři.

– To je průzračné ovzduší po bouři. Jako prsten duhy. Velikost bývá často v klidu.

– Ten sluší mně. Ale na tebe ještě mají právo bouře.

– Nevyhnu se jim. Ale vytrpěl jsem už dost a tak jsem starší než ve skutečnosti.

Doktor Garcia da Horta položil Luízovi ruku na rameno.

– Tys mnoho trpěl, pravíš. Ale bylo někdy tvé utrpení větší, než mohla obsáhnout tvá duše?

– Byl jsem stvořen k smutku srdce – a sám nevím proč.

– I smutek může být údělem duše. Slovem, které jí bylo napovězeno při zrození a které ji neopouští. Je ovšem jedna cesta, po níž se k němu dojde zcela určitě.

– Ta je?

– Je to cesta jasného myšlení. A odvaha zaměřit tuto cestu k věčnosti. Ozvěna, která ti na tvé zavolání odpoví, musí tě naplnit marností tak, že smutek z ní zůstane stínem každého tvého činu, každé myšlenky.

Luíz hleděl chvíli mlčky do kraje, který se převlékal ze světlejšího šera do temnějšího.

– Ale ty, řekl pak, – ty, který jsi jistě neměl strach položit i nejposlednější otázku, ty přece s sebou nevlečeš smutek?

– Náš smutek je, Luízi, nekonečný a nevyléčitelný. Proto nemá smysl pokoušet se s ním o nějakou hru. Když má skončit smrtí, proč se jím podlamovat nebo proč jej předčasně stavět na odiv? Je slušností k životu – ukazovat mu příjemnou tvář. A pak – je to též posláním moudřejších vůči těm, kteří se nedovedli dát cestou jasného myšlení, ať už k tomu neměli schopnost, nebo se báli. Proč je zavádět do tůní, když jsou bezbranní? Raději se s nimi tvařme vesele, ať nás neprohlédnou.

– Ano, zaklonil Luíz hlavu, jako by vyprazdňoval průsvitnou číši večera, – lépe je opíjet se a blouznit.

– Jen pozor, ať místo protijedu nevezmeš dvojitou dávku jedu.

– O čem mě chceš přesvědčit, Garcio?

– Četls mi své zpěvy o Lusovcích. Dívám se na tebe jako na odvážného stavitele, který se upsal svým úmyslem Bohu. Kdo zná ten velký smutek, nemyslím malé a sobecké smutky, kdo tedy zná ten moudrý smutek, umí být dobrý a je schopen milovat. Když jsi mi vyprávěl o své nešťastné lásce, obával jsem se, abys nezvolil příliš úzký výhled na svět.

– Možná, že nesu ten hřích. Na počátku života se mi zdálo, že mi patří všechno. Ale ztrácel jsem část po části, jako bych ustupoval, a nepřítel zabíral mou krásnou zemi krok za krokem.

– Nehleděl jsi na sebe s jistým potěšením, že se vidíš na ústupu a poražen? Cítil jsi stejně bolestně i cizí ztráty, nejen vlastní?

– Nelitoval jsem se s rozkoší, ale přiznávám se, že jsem bolest neodháněl. Vítal jsem ji, protože mi dávala mé sonety. Nevím, zda jsem dost pravdivě prožíval i cizí bolesti. Je možné, že jsem k tomu neměl ani dost pravého soucitu, ani dost síly. Zdá se mi, že málokteří lidé to dovedou.

– Máš pravdu, i malá snaha v tom smyslu je velkou zásluhou.

Šero houstlo v širokých vrstvách a noc jím spouštěla nové závoje spjaté hvězdami. Vítr se jí teple lísal ke kotníkům.

– Co tedy poradí tvá moudrost mé lásce? Jak skončit ten věčný svár mezi snem a skutečností?

– Má rada by tě asi zarmoutila. Nemyslím, že by láska byla vtělena v tom, koho milujeme. Láska je vždy jen naším citem.

– Ale ženeme se za jejím splněním. Nemohu se přece smířit s cestou, kterou mi určuje náhodný cizí osud.

– Jsi Portugalec, a proto možná dokážeš zasvětit jednomu citu celý život. Ale prosím tě: když dojdeš na konec života – a tvá láska se s tvou cestou přece nesejde – zachovej si moudrost, které má dostatek příroda kolem tebe, a řekni si: Stačí, že jsem žil krásný sen. Buď pak vděčný, že se můžeš ohlédnout a říci si: Hle, jakou jsem urazil cestu… Tehdy teprve poznáš svou pravou sílu. Sílu svého snu. A to je ocenění života, činy, které vykonáme pro sen.

– Budu se modlit, abych to dokázal, zašeptal Luíz.

Noc spustila šat až k zemi.

Ani rozpory, v nichž se někdy střetli, je nerozdělily. Pro vědce, jehož uvažování bylo chladné a bezpečné jako mrznutí vody, až nejistota ztuhla v krystal přesvědčení, byla Camõesova poezie koutem hudby; Luízovi vidícímu vše jen skrze sebe byl styk s Garciou poučením, jak hledat svět, jaký je ve skutečnosti, dělat si o něm úsudky, i sebe pozorovat v úhlu přecházejícího času. Život byl dosud pro něho plamenem. Nyní viděl člověka, jemuž byl život plánem a jeho prováděním. Snažil se osvojit si podobnou schopnost a dařilo se mu to, protože už byl k ní na půl cesty. Dávno už se neptal: co dostanu, čím budu? – nýbrž jen: co vytvořím? Co dám?

Mezi oběma přáteli, z nichž jednomu bylo šedesát a druhému málo přes třicet, docházelo k rozladění jen pro způsob, jímž vyjadřovali svůj poměr k světu, který je obklopoval. Garcia byl mírný a snášenlivý, Luíz se jen těžce bránil prchlivosti. Už když hledal známé po příjezdu do Goa, byl roztrpčen vlastnostmi těch, kteří měli řídit osudy vlasti. Během uplynulých let měl tisíc příležitostí, aby odkryl další choroby: sobectví, úplatkářství, ziskuchtivost, velikášství, omezenost, pokrytectví. A když zlo demaskoval, všechno ho nutilo k tomu, aby se s ním po zásluze vypořádal.

– Když je vidím, jak se sjíždějí k turnajům, pyšní jen na svou truhlu zlata, jak se vypínají jeden před druhým, bezohlední k zemi, se znaky, které lhou statečnost…

– Měj rozum, zpřísněl Garcia, – chceš-li žít mezi nimi a vrátit se jednou do vlasti, musíš mlčet.

– Sluší se, aby se to všechno dělo bez soudce?

– Jeden meč je slabý.

– A jedno pero? Pravá láska nemůže přece být ke zlu němá.

Vzájemné návštěvy přerušila výprava proti králi kalikutskému, které se Luíz musel zúčastnit. Vedl ji Alvaro de Silveira, který v katovských výkonech nezadal svým předchůdcům. Opakovalo se, co Luíz už dobře znal: vraždění obyvatelstva, loupení majetku, kácení palmových hájů. O mír se nejednalo, vyjednavači byli pobiti, rozkaz zněl: válčit a trestat. Luíz musel plnit své vojenské povinnosti, ale jeho nenávist vůči vlastním krajanům, onemocnělým horečkou zločinu, ještě vzrostla.

Po návratu do Goa se několik týdnů příteli Garciovi vyhýbal.

Jednoho dne ho navštívil lékař sám.

– Zdálo se mi v posledních dnech, že dýchám zase společný vzduch s tebou. Přicházím se podívat, jestli jsem se nemýlil.

Luíz mu rozuměl.

– Divíš se, že jsem se ti vyhýbal? Vrátil jsem se z Kalikutu jako statečný dobyvatel. Podívej se mi na ruce.

– Vidím stopu tuše.

– Nezapírej, vidíš krev. Mohl bys přijmout vraha?

– Vedl ti ruku tvůj vlastní úmysl?

– Máš pravdu, řekl Luíz tvrdě. – Ty stovky Indů, pobitých jako ryby, mstít nemohu. Ale sebe pomstím.

Garcia se odmlčel a po chvíli začal zdánlivě o jiném.

– Nedostaly se ti ještě do rukou nové satiry na Barettovy turnaje?

Luíz zamručel, že neví, oč jde.

– Myslím satiry na ty přehnaně nádherné guvernérovy turnaje a slavnosti. Dostal jsem opis, má to kdekdo, myslel jsem, že to taky znáš. Někteří to jmenují Bláznovství v Indii.

– Máš pravdu, něco jsem o tom slyšel, připouštěl Luíz se skloněným čelem.

– Jsou ty satiry výstižné, vtipné, ostré jako mořský ježek. Kdo je jimi raněn, běda mu.

– Skutečně?

– Mají, bohužel, jednu vadu. Jejich sloh se nápadně podobá tvému.

– Opravdu? vzhlédl Luíz.

– Dověděl jsem se to náhodou, když jsem se byl ptát po osudu tvé žádosti. Guvernér prý byl velice nakloněn jejímu vyřízení, ale dnes prý se najisto prokázalo – že jsi psal ty satiry ty.

Luíz se zvedl a udělal několik kroků. Pak se obrátil tváří ke Garciovi.

– Nemohl jsem už jinak, řekl pak tiše. – Musel bych začít nenávidět i sama sebe jako spoluviníka toho všeho.

– Považoval bych za rozumnější, kdyby tvé pero chválilo jejich velkomyslnost a urozenost.

Luíz se na něho díval zpod smračeného obočí a pak se rozesmál.

– Lžeš. Máš z mých satir radost, viď? Máš mě za ně ještě raději? Že se nemýlím?

Garcia se nebránil, ale jeho tvář neopouštěla starostlivost.

– Máš pravdu. Tvoje satiry, to je skutek čestného muže. Je to protilék, který potřebuje portugalská moc, aby se nezalkla jedem. Vtiskl jsi všem těm hejskům na čelo znak necti a podlosti. Dobře, výborně, ale co dál? Proto jsem přišel. Musíme zachránit, co se dá. Nepřiznal ses ještě nikomu?

– Ani jsem neměl příležitost.

– Nezapomínej, že se nechceš vrátit domů jako žebrák a trestanec a že chceš donést do vlasti svou báseň.

– Myslíš, že by mě ten pamflet mohl ohrozit?

– Bojím se. Kdoví, jestli právě nepřichází živý důkaz… I o tom se mluvilo.

– Že za mnou přijdou?

– Ale ne v dobrém.

Muž, který se blížil k chatrči, byl bohatě oděn; za ním šli tři zbrojnoši.

– Hola, zvolal cizinec, – bydlí zde jistý šlechtic jménem de Camões?

– Nejen jménem, ale i duchem, odpověděl lékař.

Cizí muž překvapeně pozoroval jeho prošedlé vlasy.

– Nejste to přece vy?

– Já, řekl Luíz a vystoupil.

– Jsem Bathasar de Pereira.

Byl to jeden z napadených. Pamatuj se, zapři, zapřísahal Luíze Garciův pohled.

– Nuže, a čím vám mohu ve svém chudém obydlí sloužit?

– Bylo mi sděleno, že jste původcem hloupých veršů, které hanobí mou čest a nápis na mé vlajce.

Luíz se napřímil, ale slabý Garciův pohyb ho zadržel.

– Myslím, řekl Luíz zdvořile, – že se mýlíte hned na počátku. Lisabonský dvůr byl zajedno v tom, že mé verše nejsou hloupé.

– Rád se chlubíte? vysmíval se mu Pereira.

– Ne, přijal Luíz jeho ostrý tón, – ale nedám svou důstojnost ponižovat od toho, koho si nevážím.

– Tak? vzkřikl Bathasar de Pereira. – A nazvat mě prázdnou hlavou, žokem peněz a falešným hráčem, tomu říkáte důstojnost?

– Tak otevřeně to řekl ten básník?

– Řekl to v narážkách, ale tak, že je každý pochopí.

– To bývá smyslem satir. Rozhodující je, jestli měl k tomu ten básník právo.

– Jsou věci, rozčiloval se Pereira, – o kterých se nemluví a nepíše. Je to darebáctví – a toho názoru nejsem sám. Proto jsem si pro vás přišel. Vy máte ostré pero – a já meč. Nechcete to porovnat?

– Milerád, zvolal Luíz.

– Dá se rád svést k boji, zakročil lékař, – ale jaký smysl by mělo bít se s člověkem, který ty satiry nepsal?

– Poznali ho podle jakési ódy. Našli jeho rukopis k divadelní hře. A k tomu ho ještě kdosi prozradil.

Učenec vrtěl hlavou.

– To není pravděpodobné. Luíz byl na výpravě a v tak krátké době by nemohl napsat tak dlouhé dílo. Luízi, zůstaneš doma a já navštívím guvernéra a vysvětlím mu, že došlo k omylu. Nač by se bili dva nevinní lidé pro třetího?

Luíz měl tisíc chutí podepsat svou satiru i kordem. Ale úcta k starému příteli a důvěra v jeho moudrost ho držela na uzdě.

Vzteklý Bathasar zvedl paži:

– Ale jestli se ukáže, že je to přece jenom ten lotr, co o mně napsal, že nic nedělám a jenom kořistím ze svého úřadu…

Garcia chtěl soupeře rozdělit.

– Pojďte, pane, doprovodím vás kus cesty… Jistě neznáte rostlinu, která nejrychleji léčí horečku.

Ještě poslední pohled požádal Luíze o chladnou krev. A Luíz byl dojat, když viděl, jak se starý muž snaží uklidnit toho klacka a chránit Luízovo bezpečí.

Lékař doprovodil Bathasara až na rozcestí, odkud už nebylo na Luízovu chýši vidět. A teprve když se přesvědčil, že Bathasarova postava zmizela v úvozu směrem k městu, obrátil se uklidněn k svému domovu.

Neviděl už, jak se v úžlabině objevil před překvapeným Bathasarem udýchaný Luíz a s úsměvem mu zastoupil cestu.

– Vzpomínám si dobře? Řekl jste – lotr?

– Lotr, opakoval Bathasar. – Protože se opovážil tak nestoudně o mně psát.

– To slovo je mi odporné, zejména když se týká mne, řekl Luíz s jemnou výsměšností. – Dovolíte, abych vám je vrátil? Řekl bych, že vám bude líp slušet.

– Vy – vy – vy jste si rozmyslil…? koktal Bathasar.

– Myslím trochu pomalu, omlouval se Luíz. – Tím rychleji jednám…

Kývl na jednoho z protivníkových průvodců.

– Prokážete mi čest být mým svědkem?

– Vy se chcete bít? vzkřikl Bathasar.

– Přece si toho lotra nenecháte na čele – či ano? smál se Luíz. – Čekám.

A tasil se stejnou radostí, s jakou blížil pero k papíru.

Od toho večera se bil Luíz de Camões skoro denně. Teprve v sedmnáctém souboji byl raněn. To ho přinutilo překonat stud za porušení slibu a najít znovu cestu k příteli Garciovi.

– Kam jsi dal své drahocenné vázy z Dekanu? všiml si, sotva vkročil do jeho příbytku.

– Daroval jsem je, odpověděl lékař.

Prohlédl Luízovo poranění a pečlivě je ošetřil.

– A perské koberce? divil se Luíz.

– Ty už tu nejsou dávno.

Jizva obložená suchými bylinami byla brzy obvázána.

– Bude se to dlouho hojit?

– Sotva několik dnů, odpověděl Garcia. Zdálo se, že jeho tvář ztratila obvyklý úsměv. Místo něho bylo v ní odhodlávání k jakési rozhodnosti. – Změna ovzduší ti neobyčejně prospěje.

– Ale já nemám v úmyslu odjíždět.

– Jak by ne? Dokonce velmi brzy.

– Proč? Kam?

Garciův hlas nabyl na ostrosti jako vždy, když chtěl nějakou myšlenku zdůraznit:

– Rád věřím, že jsi možná nejlepší šermíř v Indii. Ale jednoho dne si na tebe počkají a zabijí tě zezadu. Podlehneš, protože jich bude sto nebo tisíc. Ne, tu nemůžeš počítat s rytířstvím svých hrdinů. A co já si počnu s láskou, kterou ubijí zároveň s tebou, s úmysly, které nesplníš, s rukopisem, který nikdo nedopíše?

– Musím odjet? chápal Luíz, – ale kam?

– Byl jsem u místokrále. Zuřil. Naštěstí guvernér Baretto uznal mé prosby. Má vůči mně jisté dluhy. Zde máš úřad. Hodila se jim tvá právnická studia.

Ukázal na listinu, která ležela svinutá na stole.

Luíz ji otevřel. Prsty se mu chvěly.

Četl své jméno. Jmenován – čím? „Provedor-Mor dos Defunctos e Ausentes“ – prokurátor mrtvých a nepřítomných… Znal ten úřad. Jeho péčí bylo starat se o majetek námořníků a vojáků, kteří zemřeli, byli nezvěstní nebo na dalekých výpravách. Ale kde, na kterém místě? Zde konečně: Makao!

– Makao? To je přece v Číně.

– Ano, pravil Garcia, který zarmouceně pozoroval mladšího přítele. – Ale tím jsi bezpečnější. Tím větší klid si získáš. Tím vzdálenější bude úhel, kterým se budeš dívat na nás, na Indii, na vlast…

– Taková dálka, zašeptal Luíz, omráčen představou nových nekonečných moří, tajemnějších než všechna, která dosud poznal, neznámých ostrovů a zemí, kde žije jen málo Portugalců na nejzazších hlídkách nesmírné říše.

Vzal znovu do rukou jmenovací listinu.

– Vždyť to neplatí okamžitě, zvolal. – Mám nastoupit až po dvou letech.

– Protože, bohužel, teprve potom se uprázdní místo, které ti umožní návrat domů.

– Zůstanu tedy ještě dvě léta s tebou!

Garcia zavrtěl hlavou a stíny v jeho tvářích byly ještě hlubší.

– Místokrál připojil podmínku. Vidíš?

Sám ji přečetl hlubokým hlasem:

– Jmenovaný Luíz de Camões se odebere s nejbližší výpravou, směřující k ostrovům Molukám, a zúčastní se vojenského tažení.

– Proboha, řekl Luíz.

Zdálo se mu, že všechno, co bylo dosud jeho světem, i tím špatným babylónským světem plným hříchů, se láme a padá do nedozírných propastí, že stojí na poslední výspě, ale i ta se kymácí a propadá…

Ruka přítele na rameně nikdy neměla takovou váhu jako dnes.

– Lekáš se – a zatím je to cesta tvé záchrany. Vnímej, prosím tě, má slova: Jestli zůstaneš v Goa, jsi odsouzen k smrti. Zmizíš – a nikdo tě nepohřeší. I kdybys někde živořil pod jiným jménem, co by tě čekalo? Neumíš ani loupit, ani obchodovat. Nikdy bys už neuviděl Lisabon. Mně na tom nezáleží. Ale tobě na tom musí záležet. Čekají tě dvě léta na lodích okolo Moluk. Budiž! Ale pak si v Makao odpočineš. Uvidíš nové země, octneš se daleko od našich malicherností, lépe pochopíš, kam jde naše století. Nic tě nebude rušit v práci. A s prostředky k životu – a také s tisíci veršů – se vrátíš do Goa – a pak domů…

– A ty? otázal se Luíz, aby se něčeho mohl zachytit.

– Budu na tebe čekat. Budu pracovat. Nezapomeň, že než odjedeš, musíš mi napsat slíbenou báseň do čela mé knihy. Ať jsme v ní spojeni. Pak vypluješ za svým posláním. Osud tě zkouší, ale nemíní tě zatratit.

Luíz se zahleděl do dálky. Do dálky své duše, kde sídlil krásný sen, od jehož odrazu ve skutečnosti ho mělo nyní znovu oddělit dlouhých pět let a mnoho tisíc mil plných nebezpečí.

– Luízi? chtěl ho Garcia probrat ze zamyšlení.

Básník odtrhl svůj pohled od dálky v sobě a chtěl vyslovit jméno, které bylo zaklínadlem všeho. Ale když se obrátil k příteli, spatřil jeho tvář sevřenou přemáhanou bolestí. A za ní příbytek, z něhož zmizelo všechno, co mělo nějakou cenu. To byla cena za to, aby Luíz dostal úřad.

– Je to zlé – opustit tě, řekl básník.

– Víra dokáže dát mnoho síly.

– Budu ti psávat, sliboval Luíz. – S každou lodí ti pošlu dopis.

– Mně nepiš, nabyl konečně starý lékař sílu k úsměvu. – To by tě nezbavilo stesku.

– Komu tedy?

– Proč bys nepsal jí? otázal se Garcia vážně.

Dopisy Nathercii

… ty zůstaneš v mých básních věčně živá
a déle, nežli půjde lidská paměť,
ať moje píseň nad tvým hrobem zpívá.

— SONET

Na Bance v lednu roku 1558

Má nejdražší Nathercie,

dlouho jsem se zdráhal uposlechnout rady svého ušlechtilého přítele z Goa a obával jsem se Ti psát. Jen Bůh a já však víme, jaké mi přineslo osvobození, když jsem se toho konečně odvážil. Má duše se otevřela. Proudí v mých dopisech k Tobě. Bohužel, nevím, jestli jsi dostala aspoň některé z mých dopisů, které jsem odevzdal lodníkům na Meliapuru, u Bornea nebo na Celebesu. Psal jsem je na Tvé jméno. Kéž jsi je dostala!

Zdá se mi, že žijeme ve světě pohádky. Je představitelné, že dva malí lidští tvorové na sebe současně myslí, vzdáleni od sebe nespočitatelné tisíce mil? Když dopis, který dnes začínám, bude v Tvých rukou, bude-li tomu přát osud, až se sejde s rokem rok? Kde já budu v té době a co zatím prožiju? Jak nesmírný musí být cit, který je v nás, že strmí nad nejvyšší hory a klene se nad nimi pohled duší, kterým se navzájem dosahujeme!

Píši o naší lásce, ač bych měl snad psát jen o své. Odpustíš mi to? Až dosud nepřišel za mnou nikdo, aby mi řekl, že Kateřina d’Ataide se provdala a nepřeje si už, aby se k ní utíkaly mé myšlenky z dálky. Proto doufám. Je to možná víra šíleného, ale je mou krví a živí mne.

Žiješ u rodičů, kteří Tě zbožňují, mezi sourozenci, jejichž jsi pýchou; sotva si dovedeš představit, čím jsi člověku ztracenému mezi vlnami a pustinami, čím jsi někdejšímu Luízovi, který se podobou změnil, ale jehož nitro zůstalo totéž.

Potkat někoho, kdo se vrací do Portugalska, znamená zahlédnout Tvůj obraz na prchavé tváři vlny, do které se opřel vítr. Stalo se mi to v Lampacao, kde jsem se sešel s Mendesem Pintou. Jestli se už vrátil do Lisabonu, jistě jsi o tom podivném básníkovi zaslechla. Zdálo se mi, že potkávám sám sebe, staršího ještě o několik let. Víc než desetkrát byl zajat a prodán do otroctví. Poznal Tatary, Ethiopské, Makasarské; ale poznal i Františka Xaverského, který zemřel někde na moři téhož roku jako můj otec. I Mendesovi jsem dal jeden ze svých dopisů pro Tebe. Snad ho má věrnost, v listu uložená, zachrání před záhubou při ztroskotání, které pronásleduje naše lodi jako nemoc. Když se na sebe díváme s některým známým, čteme navzájem své tajné myšlenky: kdoví, zda se nevidíme naposledy, kdoví, zda ne na shledanou na dně oceánu.

Snad je to má naděje, která mě drží nad hladinou. Jsi se mnou, aniž to tušíš. Víš o tom, že jsi se mnou chodila trhem v Malace? Byli jsme spolu ztraceni mezi Araby, Peršany, Javanci – a nádherně sami. Hrál jsem si před Tebou na boháče. Chceš hřebíček z Timoru? Rubín z Pegu? Bengálské tkaniny nebo čínský porcelán? Slušely by Ti perly z Calesaré? Nebo diamant z Narsingy?

Neměl jsem mnoho času psát básně, protože nás neustále čekal boj. A Tobě psát o krvi a o válkách, to mi připadá jako překládat hrubou lidskou řeč do jazyka andělů.

Molukami vedla kdysi čára, kterou rozdělil papež panství portugalské a španělské. Když za ně náš král znovu zaplatil, domníval se, že tím vykoupil mír a že nasadil našemu zámořskému panství korunu. Nevěděl, že je to koruna ze žhavého železa. Zde nebude klid asi nikdy. Ale díky Bohu, že jsme se konečně jednou také bránili a neprolévali krev nevinných jako už tolikrát!

Měli jsme původně jen střežit bezpečí našich korábů, které svážely do skladišť zázvor, pepř a rýži. Ale skončili jsme tím, že jsme válčili, Portugalci proti Portugalcům. Jeden z našich kapitánů, který se neštítí nejhorších zločinů a kterého také od počátku své služby nenávidím víc než nepřátele, dopustil se na vládci Ternatu úskoku. Zajal královskou rodinu a kořistil z opuštěné země surovým způsobem. Můj kapitán, Pereira Brandeo, na kterého se ode dvora jistě pamatuješ, byl naštěstí mého názoru, a když zlotřilý Duarte Deca nechtěl upustit od své zvůle, vypověděl mu boj. Věř mi, duše má, byl to první spravedlivý boj, který jsem v Indii podstoupil.

Patří k mému osudu, že právě v potyčce s Portugalci byl jsem v Indii poprvé raněn, i když mě moji přátelé po léta přesvědčovali, že jsem nezranitelný. Dostal jsem ránu z muškety. Několik měsíců jsem ležel v nemocnici na malém ostrůvku Banka. Dnes, kdy jsem zdráv, nezní už slzavě, když si vzpomínám, že mě dali zaopatřit poslední svátostí. Loučil jsem se se svým prázdným životem.

Ale Tys přišla ke mně, když jsem stál na lávce mezi životem a smrtí. Tvůj obraz mě zastavil a přivedl zpět. Tehdy jsem ti napsal svůj první list. Děkoval jsem Ti, žes mi vrátila život. Unikl jsem hrobu a vyprosil si na osudu ještě několik let. Mé přání není takové, aby se ho osud musel lekat: vidět ještě jednou Tvoje dobré oči. A pak si vezmi můj den, smrti.

Má Nathercie, lidská bytosti první po Bohu, uzavírám svůj dopis. Pojede k Tobě lodí, která poveze náklad muškátového květu. Svou báseň k tomuto dopisu nepřipojím. Snad ji, když dovolíš, odevzdám jednou do Tvých dlaní. Do té doby zůstane zde se mnou, jen nahý, nevyslyšený a prostydlý hlas, který se snad jednou donese k blízkému srdci, změněn už časem v ozvěnu.

Úděl mých básní se podobá mému údělu. Nejsem si jist, zda žiji vskutku pro to, proč žiji. Má báseň – byla napsána pro to, proč byla napsána? Jistota dlouho nepřijde. Ale díky i za čekání, když smí být prodchnuto nadějí.

Nekonečně Tvůj

Luíz

V Makao v květnu 1559

Ach, má drahá Nathercie,

proč nemohu svěřit své vzkazy monzunům, aby Ti hodily moje básně večer napsané do klína hned, jakmile se ráno probudíš? Ale ani monzun neuběhne tak rychle vzdálenost dvou tisíc mil a jen myšlence rozechvělé láskou je přána taková rychlost.

Jsem na konci naší říše, na jejím nejvzdušnějším okraji, má drahá. Když jsme někdy řekli ve společných hrách slovo „Čína“, bylo to, jako bychom řekli „nebe“ nebo „peklo“, tak neskutečně to znělo. A hle! Osud pohnul dlaní a vlny se se mnou daly znovu na pochod. Viděl jsem Singapúr, Siam, Annám… Viděl jsem Čínskou zeď. Octl jsem se v podivuhodné zemi, kterou také objevily světu lodi Portugalců.

Čína! Měl jsem zprvu pocit, že visím nad propastí a že se musím zřítit do prázdného prostoru. Byl bych dal půl života, kdybych mohl slyšet jediné Tvé slůvko – nebo je aspoň číst. Země dešťů, cyklonů a pirátů mě děsila. Ale to trvalo krátce. Po ročním pobytu se mi zdá, že jsem zde našel všechno. Co všechno? Tebe i sebe.

Můj přítel z Goa měl pravdu, když předpovídal, jak v odstupu od vlasti uvidím všechny její děje ve vyrovnávacím úhlu. Co se mi kdysi zdálo nesmírně důležité, pozoruji teď jako malichernost. Mám tvář v oblacích.

Poslal jsem Tobě a přátelům – žijí-li ještě jména, která jsem znával – do Lisabonu své básně. Až na jednu, na velkou báseň, která mi musí vrátit život. I jí se zde lépe dýchá. Dostalo se pro její růst prostornějšího ovzduší. Poznal jsem všechna místa, kudy si portugalská příď razila cestu vlnami. Obsáhl jsem celé naše dějiny. Měl některý portugalský básník takové štěstí?

Chceš, má drahá, navštívit se mnou místa mých nejpodivuhodnějších příhod? Jak by sis to nepřála, ty, Nathercie, kterou jsem si stvořil? Pojď, opustíme Terrafeiro, naši čtvrť, a půjdeme směrem k moři, na štíhlý hřbet, který spadá do moře a pokračuje v ostrovu Yang-Tchang. Slyšíš, jak všechna jména zde zvoní jak údery vln o skály? Stoupáš se mnou? Jak by ne, kráčíš tou cestou se mnou už po třísté. Vidíš ty dvě kolmé skály a plochý balvan na nich? To je má jeskyně, mé královské sídlo, které mi zde připravili neznámí praobyvatelé. Zde jsem sám u sebe, tváří v tvář východu. Tam někde je podivná země zvaná Japan, kterou jsme objevili před několika lety a která prý skrývá nesmírné bohatství. Ale já nemyslím na Japan. Je to mé nesmírné okno otevřené do nebes. Nevidím ani vesničky na Yang-Tchangu, ani nízké pobřeží Sintaa a Typy, které za jasných dnů vypluje nad čáru obzoru. Vidím jen moře, které má modrozelenou barvu a je zbrázděno pěšinkami pěny. A to je půda, do které sázím své sny.

V jeskyni nad Makao jsem dozpíval několik nových zpěvů své básně o Lusovcích. Nikdy jsem nebyl při své práci tak zbaven všeho světského jako zde. K jednomu zpěvu jsem připojil pověst o dvanácti statečných Portugalcích. Vzpomínáš si na ni? Jednou jsi ji chválila. Angličtí rytíři pohaněli dvanáct dam a nikdo se nezastal jejich cti. Až se to dovědělo dvanáct reků v zemi Lusovců. Hned se vydali na cestu, aby se bili za čest žen, které ani neznali. V té příhodě se mi zdá zakleto všechno, co je zvláštní v naší národní povaze: úcta k ženě, úcta ke cti, touha obětovat se pro něco, i když to neznáme. A láska je v pozadí všeho. Stojí i u zrodu mé básně. Myslím, že se za to nemusím stydět. Co jiného než láska zhlazuje ze země špatné vlastnosti, dává život nenarozeným, nové žití poraněným a ukřivděným a mění svět aspoň na krátké okamžiky v předobraz ráje?

Z této víry vyplynul mi jednoho dne zvláštní sen, když jsem, duchem ještě u Gamy a jeho druhů, zdvihl hlavu a svěřil oči kolébce vln. Vody ožívaly před mými zraky. Bílé labutě ozdobené sněhovými růžemi vyplouvaly z hlubin a na nich dcery Nereovy… Už kdysi v Africe jsem míval podobná vidění a v přepadu vlny jsem vidíval sklonění dívčího těla. Chápu to: nejsou v mé blízkosti ženy, které by mi Tě mohly připomínat, a tak se té služby ujaly vlny. Jsou – jako Ty – nezachytitelné, křehké, vzdálené, bez pevného tvaru, věčné… Můj Bože! Tolik let mě od Tebe dělí. Vím vůbec, zda jsi to Ty a zda je to Tvoje podoba, kterou mám před očima, když si Tě přivolávám?

Nikdy se dosud nesloučily sny s mořem k takovým úkladům proti mým smyslům jako za těchto dnů. Hle, tam vystupuje z lastury vod celý zástup nymf, nahých a vlhkých, ramena, ňadra, pas – a když jim hladina klesá pod boky, padá náhle zástup těch krásných bohyň vzad, jejich těla se blesknou na okamžik v slunci, ale už se tříští v křišťál vodního prachu a pod ním v široké vlnění celé hladiny. A zvedá se nová řada nahých ramen a hrudí a boků – a zase padá – a nikdy ani na chvíli nestanou, aby mohl člověk aspoň myslí padnout do jejich objetí.

Chtěl bych takový ostrov lásky, zbavené zemské tíže, stvořit pro své druhy z Gamovy výpravy jako odměnu za trýzeň, kterou znovu podstupují, oživlí z mé vůle. Ostrov, kde by mezi myrtami a oranžovníky napínaly luk ze slonoviny vodní víly, čekající, až je obejmou žádostivé paže. Kde by moruše a broskve přetékaly šťávou, kde by stromy nabízely žluté citróny, krásné jako dívčí ňadra. Kde by se sladkost fléten a citer pojila se zpěvem tisíců slavíků. Ostrov, kde by moji muži prožili honbu za ztělesněním krásy a nalezli by v objetí nymf nejzářivější splnění lidské touhy po milování.

Mohl bych se, drahá Nathercie, bát, že odsoudíš nahotu mých smyslů. Odvahy mi však dodává samota, v níž vášeň více sálá a zima více mrazí. Otvírá se mi moře a oživuje před mým zrakem. I za ten zázračný stav nitra vděčím Tobě. Dálka a čas mi z Tebe stvořily bohyni. Kdy se mi zjevíš? Věřím, že jsem jeden z mála smrtelníků, kteří dovedli až k nejvyššímu napětí natáhnout tětivu luku, jemuž se říká víra. Buď mířím správně – nebo se minu a můj šíp vymrštěný do prázdna se nikdy nevrátí.

Nořím zrak do vln. Zapřísahám Tě, Nathercie, zjev se mi! Dříve než dostaneš můj dopis, mnohem dříve, snad už zítra, jako poslední z nymf vystoupíš z vod, vykouzlena silou mé vůle a šílenstvím mé lásky.

Tvůj

Luíz

V Makao v lednu roku 1560

Nathercia! Nathercia!

Rok jde za rokem a mně ubývá sil. Mohu ještě doufat, že osud ustoupí před zbraněmi mé duše a že uvidím jednou nebesa otevřená?

Má životní pouť se krátí, nebude nekonečná, přibývá mi vrásek a v duši roste bohatství zklamaných nadějí. Jaký cíl jsem si to dal, že mě stále pohání, zvedá mě, když padnu, ale když se mi zdá, že je nablízku, rozplývá se mi před očima.

Naučil jsem se mnoho. Naučil jsem se cítit se doma v klínu nepřátelských skal, mluvit řečmi, které neznají něhy, čelit mořským bouřím, vydržet průvody smutných a mrtvých dnů, žár slunce, žhavé vichřice, nepřetržitě nést závaží svých utrpení. Naučil jsem se také vznášet se myšlenkami do nadoblačných prostorů, zkonejšit svým veršem moře, zahánět zlé hvězdy, zapomínat na sebe…

Ale lidské síly nejsou nekonečné. Potřebuji jediné: jistotu, že Tvé oči mě občas zahlédnou aspoň v představě, že si ještě dovedeš vybavit můj hlas, a že odešla-li láska, zůstalo aspoň trochu soucitu jako její ozvěna.

Jen vzpomínky mě uchránily od záhuby, vzpomínky klenoucí se přes nekonečnou dálku. Jitří mé rány a to mě probouzí ze spánku, do něhož by se chtěla utéci má tolikrát zraněná duše.

Všechny živly se mě ptají, jak je možné, že jsem dosud nezemřel. A já jim odpovídám svou kancónou: to proto, že nepřetržitě umírám láskou.

Luíz

Vítězství nad smrtí

… hned zkoušen bídou, která ponižuje,
pod cizí střechou trpěn v nemilosti,
hned silný nadějí, jež věčně se mnou pluje,
a přece s duší chudou bez radosti,
já často stěží zachránil jsem život,
když smrt je u mne nejčastějším z hostí…

— LUSOVCI, VIII, 80

Jediná loď připlouvala během roku z Indie do Číny a do Japanu, jediná se vracela. Portugalci, které poslal král do osady v Makao, si připadali od vlasti odděleni nekonečnými prostory a věky. Vítali proto plachtu té jediné lodi jako křídlo archanděla. Protože posádky, které se sem náhodou dostaly, neměly stálého správce, byl kapitán lodi dočasným velitelem osady a vykonával zde jménem královým všechnu potřebnou pravomoc.

Luíz vítal únorový příjezd lodi s radostí a nedočkavostí jako všichni ostatní vyděděnci. Zápisky o své činnosti měl v pořádku a připravil je, kdyby do nich chtěl kapitán nahlédnout.

Byl potěšen, když u něho zaklepal lodní poručík a představil se mu.

– Jorge de Moura.

Zval ho dál, nabízel mu kalíšek čínské kořalky, především byl zvědav na události v Goa a v Lisabonu.

– Už běží čtvrtý rok, co jsem odjel z Goa. Nemluvil jsem s nikým z Lisabonu ani nepamatuji. Chápejte, poručíku, co od vás čekám. Stalo se mnoho za ta léta?

Důstojník byl zdrženlivý, ale znal Camõesovo jméno, jednal s ním uctivě, překvapeně se rozhlížel po jeho chudém obydlí.

– Jsme taky dlouho pryč. Ale stalo se tam dost. Že vpadli do Evropy Turci, jste se dověděl?

– To ještě ano. K Pyrenejím se, doufám, nedostali.

– I pod Pyrenejemi se ledacos změnilo. Karel Pátý odevzdal španělský trůn Filipovi.

– A u nás?

– Že zemřel starý král, víte?

– Tušil jsem to. Ale kdo vládne, když i syn je mrtev?

– Královna Kateřina.

– Je už hodně stará, ne? Co její vnuk, Sebastião?

– Když jsem odjížděl, bylo mu pět let. Dnes tedy sedm. Málo, aby se mohl ujmout vlády.

– Špatné vyhlídky, že?

Trochu se soucitem se díval Luíz na mladého důstojníka, který ještě patrně neměl možnost přesvědčit se, co vše chybí zámořské říši do velikosti.

– Náš osud je zvláštní, řekl mu. – Králové odcházejí, hranice se mění – a my jsme zde na kraji světa. A kdyby se celý hispánský poloostrov propadl do moře, dovíme se to za dvě za tři léta – a do té doby budeme sloužit dvoru, který dávno nebude existovat.

– Myslím, řekl úředním tónem důstojník, – že každý z nás zde koná svou povinnost a tím že trvá moc říše.

– Jistě, přikývl Luíz. – Myslel jsem víc na svou práci, ukázal na rozepsané listy. – Člověk sní o tom, jak by mohl prospět své zemi. Ale její osudy se rozhodují jinde.

Poručík pokrčil rameny. Luíz měl stále pocit, že se nedověděl všechno.

– Buďte tak hodný, zeptal se ještě, – řekněte mi, co je nového u dvora? Před několika lety jsem tam býval, předčítal jsem tam své verše…

– Vím o tom, řekl poručík.

– Vy mě tedy znáte? potěšil se Luíz.

– Opisovali jsme si vaše sonety.

– Nevěřím. Které? Vzpomenete si?

– Ty nejdvornější. Třeba ten pro donu Giomar de Blasfé, co se spálila svíčkou ve tváři.

– Ano, usmál se při vzpomínce Luíz, – ta byla hezká. Přičetl jsem to neštěstí Amorovi, aby ji to míň bolelo.

– Často jsme si taky říkali vaše verše o vdané paní… Ano, mnohokrát jsme je opakovali. Tak krásná – a bohužel, tak špatně vdaná!

– Abych se vám přiznal, řekl Luíz nedočkavě, – byly to spíš dvorné hry, zveršované lichotky, básně ze zdvořilosti. Jestli jste nikdy nečetl mé jiné verše, zůstal jsem vám neznám. Ale je možné, že jste o nic nepřišel.

Zdálo se mu, že poručík má tvář sevřenou nad jakýmsi tajemstvím. Jestli opravdu znal jeho jméno, jestli je zaslechl u dvora, jistě se dověděl také o Nathercii. Není možné, aby se o ní nezmínil, když si jistě dovede představit, jak vzpomíná člověk v mnohaleté samotě. A jestli se nezmiňuje…?

Poručík vstal a přistoupil k okénku. Vedlo do skalnaté stráně, pod níž bylo lze tušit moře. Stmívalo se. Kdesi v dálce se blýskalo bez hromobití. Žluté odlesky ozařovaly poručíkovu tvář. Luízovi se zdálo, že se k něčemu odhodlává. Prudce k němu přistoupil a uchopil ho za loket.

– Mluvte, proboha! vydechl. – Víte přece, nač čekám.

– Ano, řekl skoro bez hlasu Jorge. – Je mrtva.

– Je mrtva? Kateřina d’Ataide už nežije?

– Než jsem odjížděl, viděl jsem její náhrobní kámen.

V té jedné vteřině, provázené sírovými blesky a jektáním přicházející bouře, se odbyl v Luízově nitru zoufalý pohřeb. Velká černá dlaň v mžiku rozdrtila všechny průsvitné zámky, které naděje nepřestávala budovat.

Luíz ani nevěděl, jak křečovitě tiskl Jorgeovo rameno, až ten se neklidně pohnul a vymanil se. Pak teprve se Luíz vzpamatoval. Došel ke stolu a těžce usedl, tvář v dlaních.

– Děkuji vám, zašeptal. – Buďte zdráv.

Důstojník však neodcházel. Přistoupil ke stolu a zapálil kahan. Zadíval se na rozepsaný rukopis. Sáhl po knihách, které ležely na stole. Historie dobytí a objevení Indie od Castanhedy. Kronika Fernea Velhy. Asijské dekády od Barrose.

Luíz slyšel, jak poručík listuje v knihách a vzhlédl.

– Promiňte, zajímá mě to.

– Rád vám ty knihy půjčím. Pobaví vás víc než já.

Ale poručíkův úkol stále ještě nebyl splněn.

– Vy opravdu nevíte, proč jsem za vámi přišel, pane de Camões?

Nebyl schopen přemýšlet. Podvrátil se základní kámen, na němž tvrdošíjně stavěl celý svůj život, a nevyznal se zatím v troskách. Nechápavě se podíval na poručíka.

– Přišel jsem vás zatknout. Musím vás odvést na loď.

Zajat smutkem neporozuměl Luíz, co poručík říká. Nehnutě na něho pohlížel, jako by netušil, že se ta slova týkají jeho.

– Kapitán mě pro vás poslal. Můžete si vzít s sebou, co chcete, pokud se to vejde do námořnického vaku. Úřední zápisy necháte zde. Váš úřad převezme někdo jiný.

– Kdo to nařídil?

– Nevím, od koho dostal rozkaz kapitán. Patrně na vás přišlo udání a místokrál v Goa je uznal za správné.

Teprve nyní přijalo Luízovo vědomí poručíkovo sdělení. Zatýkají ho. Berou mu to, co si vysloužil lety služby, berou mu ubohý příjem, klid, čas na práci, také čest. Ale nepobouřilo ho to tak, jak poručík čekal. Omráčen zprávou, že nežije ta, které posílal dopisy plné vroucnosti, ta, s kterou nepřetržitě sdílel své dny a noci, i když byl sám, přijímal vše ostatní jako v hlubokém spánku.

– Půjdeme hned?

– Jak si přejete.

Dovedl ocenit jeho jemnost a ohleduplnost.

– Nevíte, jak znělo udání?

– Kapitán mi je necitoval. Ale podle jeho slov hádám, že jste prý vykonával své povolání nedbale.

Luíz se tiše a hořce rozesmál.

– Já… Všichni se mohou přetrhnout horlivostí a čestností, a já, v tom nejposlednějším úřadě, který naše říše má, já jsem ohrozil její slávu nedbalostí… Poručíku, teprve teď se cítím jak se patří důležitý.

Otevřel skřínku a položil na stůl několik předmětů, které v minulých měsících koupil od čínských a japonských překupníků: tři šperky, několik kusů hedvábí, celé jmění vysloužilého vojáka.

– Víte, kdo si asi na mne stěžoval? Ti, co nic neměli, a jimž jsem tedy nemohl nic zachránit. A ti, co předstírali, že se ztratili v moři, aby nemuseli na válečnou výpravu. Nebo mi někdo ten smutný úřad záviděl?

– I to je možné.

– Myslíte, že se mohu nějak bránit?

– Kapitán je vaším žalobcem. Soudce najdete v Goa.

– Nelpěl jsem na tom úřadu. Považoval jsem ho za prostředek.

– To kapitánovi neříkejte.

– Nemyslím prostředek k obohacení, tomu jsem se nepřiučil, řekl Luíz, opatrně složil a přihladil silný svazek listů se sedmi zpěvy Lusovců a vložil jej na dno vaku.

– Můžeme jít. Budu spoután?

– Jste přece šlechtic.

Koráb byl nový a pevný. Poručík se s Luízem rozloučil a desátník ho dovedl do kajuty v podpalubí; sdílel ji s třemi námořníky obviněnými ze vzpoury proti nadřízeným, kteří měli okovy. Luíz se směl volně pohybovat, ale zůstával v dusném podpalubí u vězňů, jimž se cítil nejblíž; jen večer, když je připoutali ke skobám, vycházíval na chvíli nadechnout se vzduchu. Byl by si přál mluvit s kapitánem, ale jeho snaha byla marná.

Když loď vyrazila, s pocitem výčitky se díval Luíz za čínskými břehy. Darovaly mu mnoho, ale nakonec tím tragičtěji zklamaly. Předstíraly klid a štěstí, domníval se, že tam dokončí Lusovce; místo toho se vracel do Goa ochuzen a odrán, zatížen novou žalostí, s novými obavami z prodejné justice portugalských guvernérů.

Večer, při kmitavém světle kahance, připsal několik slov k vyprávění o Gamově cestě. Byl příliš pln hořkosti, aby toho směl nevyužít. Výjimečně nepsal o Gamovi, ale o sobě. Káral se, že se nedokáže ovládnout, že se nedrží námětu, ale jeho nitro chtělo mluvit, a tak si dovolil vstoupit do básně a vychrlit ze sebe pokoření a hněv.

Vzpomínal na vodní víly z Teja a Mondega, s jejichž něžnou pomocí se vydával na svou životní pouť. Uvědomoval si, jak ho osud přinutil, aby plul, i když o padesát let později, s Gamovými lodníky okolo Afriky do Indie, a aby poznal nebezpečí moře i bitev, aby je mohl pravdivě zapsat. Prožil jsem bídu, zpovídal se, ztroskotání přemnoha nadějí, víckrát jsem stěží zachránil život. Ale to stačilo, mé nymfy. Ti, které chtělo mé dílo slavit, se mi prašpatně odměnili. Místo čekané vděčnosti mě zasypali ranami a utrpením. Špatný příklad pro příští pěvce! Sotva se dají mou cestou… Ale ať se děje co děje, umiňoval si ve verších, nebudu slavit ty, kdo nad krále a národ stavějí vlastní sobectví a jednají proti zákonům božským i lidským. Nebudu chválit ty, kdo šilhají po hodnostech a jimž je moc a úřad jen příležitostí k dalším hříchům a korytem. Nechci znát ty, kdo zneužívají své moci a pokrytecky se chtějí zalíbit lidu, ale neznají soucit, nedají mu, co si zaslouží, a ještě ho olupují o plody jeho dřiny.

– Co píšeš? Žádost o milost? ptali se ho vězňové. – Napiš nám taky.

Přečetl jim několik posledních slok. Odplivli si.

– Jak to, že jsme v železech my a ne ty? Takovouhle řečí si škemráš o smyčku nebo o hranici.

To Luíz věděl. Ale chce-li slavit dobro a velikost, nemůže snášet surovost a lakotu, přetvářku a hrabivost. To je cesta ke zkáze a ne k dobré budoucnosti. Nechal verše v básni.

Když vycházel na palubu, často pršelo. Nevadilo mu to a nastavoval horké čelo dešti. Viděl, jak se v moři přeskupují zlověstné barvy hloubek. Loď plula tiše, jako v bázni, aby se nedotkla pýchy živlů.

Stával na zádi, jako by se nepřetržitě loučil s tím, co nechával za sebou. Jako by tam někde zůstávala ta naděje, která v něm už byla mrtvá. Temné moře se chvělo a přelévalo, pěna stoupala k povrchu a vlny se bíle čeřily. Luíz znal ten pohyb: tak se zavírá moře nad mrtvým, tak končí pohřeb na oceáně. A pak už není nic, nic, jen tvrdá, ledová, nepřátelská hladina.

Má drahá duše, jež jsi odešla mi
ze světa náhle, časem podvedena,
kéž tebe nebe věčným sněním zmámí
a duše má ať navždy žalem sténá.
Když v nebi, kam jsi jistě vzlétla,
si mrtví někdy život připomenou,
pak dobře víš, žes byla šťastnou ženou,
jež v očích mých vždy jen lásku četla.
A poznáš-li, že smí být odměněna
i lidská žalost, která v srdci zraje,
věř, že se se mnou stala krutá změna;
a Boha pros, jenž odňal život tobě:
kéž tvář tvá brzy zas mi vrácena je,
kéž setkají se naše duše obě!

Jednoho večera se nakupily nad lodí těžké, husté mraky a tvrdé poryvy větru přinutily stáhnout plachty. Vichřice sílila, měnila směr, ale stále to byl jen počátek něčeho horšího. Loď se kymácela a sténala ve všech spárách.

Kapitán se pokusil změnit směr a zahnul k pobřeží, ale dostal se do souboje dvou bouří. Bylo k půlnoci, když koráb narazil na výspu skalnatých ostrůvků skrytých pod hladinou. Otevřeným bokem vnikal dovnitř příval vody. Loď se lámala v půli.

– Zachraň se, kdo můžeš! slyšel Luíz křičet poručíka. Po něm to opakovali všichni lodníci.

Luíz vyběhl z kajuty, kde řvali přikovaní vězni. Snažil se zastavit některého námořníka, volal na poručíka, chtěl klíč, aby mohl osvobodit spoutané. Ale nikdo ho neposlouchal. V žlutých záblescích blesků pobíhaly po palubě postavy, které jako šílené vlekly lana, zavazadla, mávaly rukama, válely se po zemi a padaly do vln.

Oba čluny, které se pokusila posádka spustit, se roztříštily. Loď se rozpadávala s přeraženou páteří. Vlny se sápaly stále výš. Poslední stěžeň se zřítil a smetl několik námořníků do moře.

Luíz se zlámanými nehty a zkrvácenými prsty snažil se servat vězňům okovy. Najednou praskla stěna a dovnitř se vlil proud vody. Luíz skočil k lůžku. Roztrhl vak. Co zkusit zachránit? Zběsile vyhazoval věci, které ležely nahoře, šaty, knihy, šperky.

Vězňové, jimž stoupala voda už k obličeji, křičeli jako zvířata na porážce.

Stříbrný opasek? Šňůru perel?

Luízova dlaň nahmatala svazek papíru a vyrvala jej ven.

V té chvíli se stěna zřítila a všechno zmizelo ve víru černé vody. Ten vír uchopil Luíze, mrštil jím proti dveřím, které se rozletěly, tloukl jím o schody, o uvolněné trámy, vlna ho pokryla a opět propustila.

Peklo slané a hořké vody ho bičovalo ze všech stran. Ve vteřinách oddechu napínal zrak, aby rozpoznal, co se ve tmě děje.

Loď už neviděl. Tušil, že někde poblíž plavou lidé. Zdálo se mu, že zahlédl Jorgeho. Pokusil se k němu dostat. Ale vysoká vlna mu zastřela Jorgeovu hlavu – a pak už Luíz neviděl nic.

Držel se nad vodou, oslepen, zděšen, vyčerpán.

Hádal rytmus a směr vln a snažil se, aby ho nepřekvapila jejich kladiva.

Udržet se na povrchu, nezalknout se, nezadusit.

Zmocnil se úlomku stěžně, který mu vrazil do boku.

Plaval. Zápasil. Bojoval.

Jedna ruka se křečovitě držela dřeva, druhá občas hmátla na prsa, aby se přesvědčila, zda je tam dosud svitek papíru.

Jeho boj trval mnoho hodin.

Nebe a moře se nad ním přelévaly. Smysly otupovaly. Viděl čerň a červeň. Protékal jím ustavičný hukot. Tělo bylo bezvládné, prostydlé, jen jiskřička dřímající v mozku oživovala pozůstatek vědomí.

I zdravé oko měl rozbité slanými šípy. A důlek po druhém oku bolel jako tehdy, když mu je rvali. Všechna zranění se mu v těle obnovila, každou chvíli se mu zdálo, že ho už derou zuby mořských oblud.

A ráno nepřicházelo. Ani záblesk naděje. Nic. Jen živořící lidská odrobinka uprostřed nekonečné bouře.

Šero, které se po dlouhé době vzneslo od hladiny vzhůru, přineslo krutou jistotu. Snížené vlny dovolily přehlédnout obzor. Nikde břeh. Nebylo záchrany.

A tak, když se roztrhaly nízké mraky, které s ním přenocovaly, když se Luíz odvážil otevřít oko ochraňované před rudými přívaly vln, viděl, že není sám.

Na trosce, která ho držela nad vodou, seděla průsvitná postava.

Luíz cítil, že se Smrt na něho dívá. Tušil její dráp vedle své dlaně, zaťaté do dřeva. Pronikal jím ostrý chlad. To je její předzvěst? Vezme si mě a ani nezavolá?

Pak ji zaslechl mluvit. Její hlas zněl tiše, ale bylo ho slyšet nad duněním hloubek.

– Ano. Jsem ti nablízku. Nemýlíš se. Jsem tu.

– Přišel už můj okamžik? pomyslil si Luíz a Smrt slyšela jeho myšlenku a odpověděla mu:

– Šla jsem za tebou celým životem.

– Věděl jsem o tobě. Proč se mi zjevuješ?

– Stála jsem u tvé hlavy před dvěma lety v nemocnici. Ale tys příliš miloval – a nevěděl jsi, že tvá láska je dávno jen utrženou květinou v mé ruce. Dnes už to víš.

Její pohled – vlhké záření, které padá Luízovi na obličej – je něžný a soucitný. I Smrti je mne líto, uvědomil si zoufalou ztrátu, jejíž pocit ho neopouštěl. Vzala mu majetek, naději na život a prozradila mu kruté prázdno, které zůstalo v jeho snech po Nathercii.

– Všechny své dopisy jsi psal mrtvé, uhodla Smrt jeho myšlenky a přisunula svůj spár blíž k jeho dlani. – Proč bys ještě žil?

Luízovi se zdálo, že ho lituje nebe i moře. Smrt se na něho dívala. Patřil jí.

Jeho paže klesala. Zastavila se na prsou. Jako by na cosi vzpomínala. Pak se přitiskla vší zbývající silou k hrudi.

– Jsem u tebe, konejšivě šeptala Smrt.

– Ještě žiji, řekl však náhle Luíz, aby si dosvědčil skutečnost, kterou už ani nevnímal smysly.

Mrazivé prsty Smrti couvly.

– To je pošetilost. Proč?

– Musím žít.

– Proč? opakovala Smrt.

Luízovo myšlení bylo proniknuto úzkostí.

– Chci dopsat svou báseň.

Zasmála se to vichřice nebo Smrt?

– Pro báseň chceš žít? Pro několik popsaných listů?

– Musím žít, prosil Luíz.

Smrt k němu mluvila slitovným hlasem – jako když se kolem unavených spánků toužících po odpočinutí kladou vlhké listy mořského kapradí.

– Pro koho chceš žít? Pro svou čest? Víš, že jí nedosáhneš. Láska ti už zůstane odepřena. A lidé? Štvou tě jako vyvrhela. Nedopřejí ti sousto, aby ses nasytil, píď země, aby sis odpočinul, den klidu, který by ti patřil.

Luíz to všechno věděl. A přece prosil o slitování.

Smrt se k němu nakláněla blíž. V hrůze zatínal prsty do vlhkého dřeva. A slyšel lákající vlhký hlas:

– Nebyl by to nádherný pohřeb pro básníka, uprostřed divoké bouře, pod nebem s blesky, v nekonečném oceánu?

Luíz, na pokraji konce, křečovitě tiskl na prsa promočené listy. Ani Smrt nechápala tu zběsilou vůli.

– Což jsi po mně mnohokrát nevolal? Nebyl jsi tolikrát připraven sám skončit život? Smrt by byla záchranou a hrdinstvím.

– Musím žít, zoufale věřil Luíz.

A tu ucítil, jak se ráhno uvolnilo. Byl sám. Hluk ustával. Záře vstávala nad obzorem.

Náhle poznal pod nohama dotyk pevné země. Nemohl tomu uvěřit. Udělal několik kroků. Byl příliš vysílen. Pojala ho závrať a on se skácel v mdlobách.

Ale Smrt se už neodvážila k němu vrátit. Básník měl v sobě víc než vlastní život. Byl silnější.

Mnichové, kteří žili v Kambodži při širokém ústí Mekongu, patřili k buddhistické sektě, která přivedla učení Gautamy z rodu Sakya během mnoha staletí k neobyčejnému stupni jemnosti. Přesvědčeni o nebezpečí každé žádostivosti, klidící jen bolest, dovedli v sobě umrtvit všechno dychtění.

Dlouho trvalo, než přivedli k životu trosečníka nalezeného při odlivu na mělčině. Ošetřili jeho rány. Na nahém těle objevili listy rozmočené vodou. Ale písmo psané čínskou tuší bylo neporušené.

Když se Luíz probral z únavy a poznal, s jakou starostlivostí se o něho pohanští mniši starají, domníval se, že je mezi neskutečnými bytostmi. Jistě věděli, jakým způsobem šíří křesťané z Evropy svou moc. Chodili okolo něho tiše, zdánlivě nevšímavě, ale postřehli okamžik, kdy je potřeboval, a posloužili mu.

Když nabyl dost sil, zamířil ku břehu. Díval se na moře. Měl pocit hrůzy a ošklivosti. Tam v dálce utonula Nathercia a všechno bohatství jeho duše.

Cítil, že vskutku žije, když zase namočil brk do tuše. Zahleděn do té nepřátelské dálky napsal sonet zahalený do pastýřského podobenství o dvou vlcích, kteří zahubili všechno, co měl: jeden mu vzal majetek, zardousil stádo, a druhý zabil

mou drahou ovečku, mou touhu marně sněnou,
ach, touhu těšící mou duši unavenou.

Ale tam v dálce bylo zapsáno také jeho vítězství nad smrtí. To ho posilovalo. Měl rukopis jako potvrzení svého triumfu. Jeho báseň chce žít a on jí slouží.

Ale je v ní všechno, co potřebuje báseň k životu? Měl dost odvahy a mluvil vždy pravdu?

Díval se na buddhistické mnichy, kteří byli k němu dobří, aniž mohli čekat, že se jim kdy odvděčí. Byl to zákon jejich mysli. Přijdou-li sem křesťané, budou je trestat za jejich bludy a hranicemi je naučí znát pravou víru.

Buddhisté věří, že se duše převtělují, a proto konají dobré skutky. To je jejich cesta k nebi. Ale cesty křesťanů? Ti vidí ctnost v tom, co jim slouží. Proto vidí zbožný skutek i ve vyhlazení vesnice. Buddhistickým mnichům bylo zuřivé dychtění po majetku cizí a neznali utrpení závisti.

Luíz se vyptával, kdy přijede do ústí Mekongu loď, s kterou by se dostal do Goa, ale přijímal s potěšením, že se týdny jeho pobytu u mnichů prodlužují, a s tělem se uzdravovala i jeho duše.

Vrátil se k Lusovcům. Kam vložit myšlenky, které se mu vtíraly? Našel si místo, kde Gama vypravuje o odjezdu na výpravu, o pláči žen a milenek, o smutku těch, co se musí loučit.

Představil si postavu ctihodného starce, z jehož tváře jako by zářil pohled jeho kambodžských hostitelů, a dal mu promluvit –

— Ó lesku moci! Malicherná touho,
jež, nicotná, si dáváš jméno slávy!

Věděl, jak rozdílně zaznějí ta slova do ovzduší nadšených příprav, ale potřeboval tam tón, který se mu zdál nyní nejpravdivější. Pokračoval: Choutka po tobě, slávo, rozplamení chtivost, ale tvůj třpyt se často změní v krutý ortel, který znamená nebezpečí, muka a smrt.

Proč ke zkáze tvé kroky, slávo, pílí,
vždyť k bídě vedeš portugalskou říši.
Ty dáváš skvělé jméno tomu cíli,
však jenom tma a zhouba z něho čiší.

Jsme pohrobky těch, kdo zbloudili a byli vyhnáni z ráje. A ty nám slibuješ přeludy, za nimiž je marnost. Krutost nazýváš chrabrostí. Když potřebuješ boj, což není nablízku jiná příležitost?

Ač před prahem máš soka zákeřného,
tak do dálek jdeš hledat nepřítele,
jen chudne naše země z činu tvého
a krvácí a nebude žít déle…

Snad zacházím daleko, obviňoval se Luíz, ale ať je to vysloveno, ať ví budoucnost, co všechno v nás bylo.

Buď zatracen ten člověk, který kdysi
se svěřil s plachtou moři divokému!
On jistě v pekle svůj trest protrpí si,
jak božím soudem vyměřeno je mu!

Sklenice bez vína

I doušek rozkoše mé smysly poznat chtěly.
Však řekla hvězda má a platí dosud,
že jak ta slepá smrt, tak záhadný můj osud
mi i ten doušek navždy odepřely.

— SONETY

Znovu se svěřit východním monzunům, znovu se zasnoubit s mořem. Na obchodní plachetnici se plavil Luíz od rýžového pobřeží Mekongu do Malaky. Měl možnost ztratit se mezi pestrým světem přístavu, přijmout nové jméno a doživořit. Ale k tomu neměl dost zbabělosti; hořel přáním, aby se s jménem, vráceným cti, dostal opět na cestu, po které by došel ke konci svého poslání.

Přihlásil se v Malace vojenskému veliteli a žádal o převoz do Goa, aby mohl být souzen. Nové týdny na moři: měl znovu příležitost rozpomínat se a vážit všechno, co mu bylo dáno prožít. Vracel se zbaven všeho, jako poslední chuďas; musel se zdržovat v podpalubí, neměl ani slušný šat, byly to cáry rozhlodané vodou a sluncem. Stavěl jsem na větru, říkal si. Jediné bohatství: svitek listů naplněných zašlým, brzy už nečitelným písmem. To bylo vše.

Konečně Goa. Město bylo tiché. Luíz hledal druhy z válečných lodí. Ale všichni byli na výpravě místokrále Constantina de Braganza proti vládci Jafanapatanu. Šeptalo se o inkvizičním dvoru, který tu právě začínal činnost. Luíz hledal starého Garciu da Horta s obavou, že se doví o jeho úmrtí; ne, Garcia žije, ale musel jako lékař s výpravou. Po dlouhé době, když už vrávoral hladem, našel konečně jednoho ze starých spolubojovníků. Lopes Leitão neměl peníze, ale zavedl Luíze k jednomu z kapitánů, který nechal plavby a půjčoval peníze na vysoký úrok.

– Nevzpomínáš si na něho? Miguel Rodrigues! U Diú si vysloužil název Hrdlořez.

Jak by si Luíz nevzpomněl na kapitána, který se probrodil k majetku krví domorodců? Peníze, které si od něho odnesl, ho pálily v dlani. Ale mohl konečně ze sebe shodit hadry, jejichž děrami probleskovalo tělo, znamenané mnoha jizvami. A pronajmout si komůrku v hospodě. A koupit nové papíry, aby mohl přepsat – po kolikáté už – svou báseň.

– Bylo to pár hezkých výletů, co jsi byl v Číně, vypravoval mu Lopes. – V Malabaru jsme byli několikrát. Ukázali jsme jim, co dovedeme.

– Ještě o tom nebyli přesvědčeni?

– Zůstal tam ještě nějaký tajný poklad, tak jsme ho hledali. Bylo to stejné jako vždycky.

– Už bych nedovedl jet s vámi, řekl sklesle Luíz.

– V Dabulu nás ti ďábli obelstili. Muži zmizeli a odnesli s sebou všechno, co mělo špetku ceny. Nechali doma ženy a děti a mysleli, že odtáhneme s nepořízenou.

– Zchladili jste si žáhu? hádal Luíz.

– Ani duše nezůstala živá.

Lopes se zasmál, že se omylem zmínil o duši, když mluvil o domorodcích.

– Zabíjeli jste ženy a děti?

Lopes vycítil odpor v Camõesově otázce.

– Kapitán Alvaro zuřil. Řekl, že divoši si už nikdy nesmějí myslit, že by na nás mohli vyzrát.

Pátravě se zadíval Luízovi do tváře.

– Co tě změnilo? Nějaká slabost? Nemoc? Snad tě nezaskočily výčitky svědomí?

Těžko vysvětlovat. Kdo žije z pramenů minulosti a zakopává poklad pro budoucnost, je cizincem v současnosti.

– Snad žal z lásky? hádal Lopes. – Na to známe dobrý lék. Účinkuje okamžitě. Jiné objetí.

Luíz na to myslel, i když ho Lopes opustil, i během příštích dnů, kdy se chodil vyptávat na návrat lodí. Od chvíle, co se dověděl, že Nathercie nežije, přestaly být vlny nymfami; byly prázdné, nepřijímaly tvary dívčích těl, jejich pohyb ztratil výmluvnost. Zato se mohl pravdivěji podívat na jiné ženy. Po celá léta v nich neviděl nic jiného, než připomínky bytosti, kterou si zvolil jeho cit; někdy mu daly ozvuk štěstí, které připínal k vidině spojené i se záchvěvy smyslnosti, jindy prozrazovaly omyl a budily ošklivost, že podlehl. Nyní nepodbarvoval jeho dojmy cit; byly přesné a zřetelné. Uvědomoval si, že žena, kterou potkává, je sama sebou, svým lidským světem, který může vyplnit mezeru v mužově duši. I ovzduší jejího života že je tvořeno láskami žitými i přijímanými, spalujícími i tušenými, těmi, k nimž nebylo dost odvahy a příležitosti. Nejspodnějším podnětem nového pohledu na ženy byla touha po rozkoši, která se přihlásila, když touha po štěstí skončila krokem do prázdna.

Nové pocity sváděly boj s bolestí za Kateřinou, jejíž krutost jen pomalu otupoval čas, a také s rozrušením, do něhož ho přivedla obžaloba. Byl nedočkavý, aby skončila nejistota a aby se rozhodlo o jeho vině, která byla smyšlenkou. Ačkoli mu znovu hrozilo vězení a třeba ztráta cti navždy, nesmírně si přál, aby se místokrálův návrat do Goa urychlil.

Konečně se dočkal. Mohutné loďstvo se objevilo v dohledu a za dunění kanonády a za zvuků kotlů a trub se vracela vítězná místokrálova armáda z Cejlonu. Brzy se mohlo obyvatelstvo obdivovat obvyklému triumfálnímu pochodu. Jako rukojmí byl v něm tentokrát vezen syn pokořeného krále, spoutaný okovy obloženými rudým sametem. Jako největší kořist nesli však místokrálovi důstojníci podivuhodný klenot: zub Buddhův, zasazený do zlata. Každý z indických knížat by byl za tuto relikvii zaplatil statisíce. Ale arcibiskup zakročil a tak ještě téhož dne byl světcův zub roztlučen, prach spálen a popel hozen do moře.

S výpravou se vrátil i sedmdesátiletý Garcia da Horta. Luíz ho zahlédl, když šel průvod z přístaviště do paláce. Přál si na něho zavolat. Ale neodvážil se vyběhnout z řady nebo počkat u Garciova domu. Nechtěl za ním jít dříve, dokud se mu nebude moci podívat do tváře. Garcia, který tolik obětoval, aby získal pro Luíze místo, se jistě dověděl i o obvinění, a Luíz nechtěl v jeho zraku najít zaváhání nedůvěry.

Dělo se však, čeho se obával. Marně docházel denně do paláce. Místokrál byl příliš zaneprázdněn vyřizováním důležitějších starostí: doba jeho panování končila a město se zvolna chystalo k nové oslavě.

V prvních zářijových dnech připlulo z Portugalska loďstvo, přivážející na palubě vlajkového galionu nového místokrále, na něhož se přesunulo rozhodnutí o Luízově vině. Když se dověděl Luíz místokrálovo jméno, bylo mu, jako by mu na čelo zledovatělé mrazem padl po dlouhé době teplý paprsek: hrabě Coutinho de Redondo byl dobrým přítelem Linharesů a víckrát s Luízem za lisabonských dob přátelsky pohovořil.

Tentokrát vskutku nečekal Luíz dlouho. Jen pár dnů uplynulo a hrabě z Redondo jej přijal. Jak bývalo kdysi jeho zvykem, začínával hovor žertem, ale nechoval se vypínavě jako všichni jeho předchůdci i podřízení, přivítal Luíze vážně a s úctou. Jistě už zapomněl na jeho hru a na jeho básně. Ale díval se na něho jako na člověka, který mnoho vytrpěl.

– Jsi Portugalec od hlavy k patě, řekl mu, když vyslechl jeho zprávu. Vážným pohledem pozoroval jeho zrytou tvář i postavu, která nesla známky tolika bojů a útrap. – Máš jistě přání vrátit se do Lisabonu. Či zde chceš zůstat?

Luíz se mu svěřil se svým básnickým záměrem. Hrabě pozorně poslouchal, i když v předsíni čekaly na slyšení desítky žadatelů. Luíz se odvážil říci hraběti i o svých satirách a o slokách v básni o Lusovcích, v nichž soudil portugalské vládce a válečníky.

– Jsi, zdá se, příliš útlocitný. Ale chápu to: moji nejlepší vojáci byli také takoví.

– Ve své básni nejsem milosrdný, Milosti. Chci oslavit velký boj. Ale odsoudím bezpráví a sobectví.

– Dones mi svou báseň, prohlédnu si ji. Nezapomínej, že se nám tu vylodili páni inkvizitoři.

– Ale co obžaloba proti mně, Milosti?

– Kapitán, který tě zatýkal, utonul. To byl tvůj žalobce. Musím počkat, až se vrátí příští loď z Makaa.

– To bude až v lednu.

– Neznepokojuj se tím. Pracuj a žij, jako by se nic nedělo. Já pak rozhodnu.

Luíz se uklonil, ale jeho zaváhání bylo příliš zřetelné.

– Máš pravdu, usmál se hrabě, – i básník musí jíst. Moje pokladna ti bude vyplácet žold, jaký jsi bral v Makau.

Přistoupil k Luízovi blíž a přátelsky se usmíval.

– Potřebuješ přece pár grošů. Co kdyby ses chtěl oženit, aspoň na chvíli, což?

Luíz se chtěl odvděčit úsměvem, ale jen hořce zkřivil tvář. Místokrál překryl špatný žert úředním dovětkem.

– Jakmile připluje loď z Číny, okamžitě se u mne hlas!

Luíz odcházel s vděčným srdcem. Měl zase hrst peněz. A novou naději na ztracenou čest.

Úzkostlivě šetřil a do úpadu pracoval.

Večer, když opatrně obcházel Garciovo stavení, v duchu sliboval: už brzy se ti vrátím, příteli.

Leden roku 1561.

Loď z Číny zakotvila v přístavu.

Luíz spěchal do paláce.

Na základě přivezeného hlášení byl okamžitě zatčen a uvězněn.

– Dělám vždycky špatné žerty, já vím, pravil hrabě de Redondo, když mu po třech dnech oznamoval, že je svoboden. – To aby ti líp chutnala volnost. Víš, co je v hlášení? Žes špatně dohlížel na své podřízené. Napáchali spoustu krádeží a podvodů. V žádném případě jsi v tom neměl prsty. Pravda, zasloužil bys trest. Ale protože si myslím, že je v každém člověku něco božského, a protože si na tuto výsadu lidského rodu taky dělám nárok, chci soudit nejen podle lidského řádu. Bouře, kterou na tebe nebe seslalo a v níž jsi ztratil všechen majetek, a taky všechny své žalobce, byla podle mého přesvědčení soudem i trestem.

– Nechtěl jsem, aby se mi dostalo odpuštění, namítal Luíz. – Nařčení bylo křivé. Chtěl jsem být souzen, aby vyšla najevo má nevina.

– Zde máš rozsudek, usmíval se hrabě a podal mu listinu. – Teď se mi vtip podařil. Tohle byla zkouška na tebe a tys v ní obstál. Jsi osvobozen v celém rozsahu – podle našich zákonů. Není to moje dobrozdání, je to rozhodnutí soudce královské komory. Jsi spokojen?

Spokojen? říkal si Luíz, když odcházel z paláce. Nadšen, šťasten, znovuzrozen. A tak hrdý, že nemohl říci už místokráli ani prosbu o podporu. Šel ulicemi, v nichž vysušovalo chladné zimní slunce stopy deště, vzduch byl svěží a vonný, a Luíz se usmíval na každého, koho potkal. Dítě, které mu vběhlo do cesty, vzal do náruče. Na ženy se díval s obdivem, protože věděl, že jim tím způsobí radost. Cítil se v jiném městě, v novém světě.

Svoboden, zbaven podezření, ospravedlněn!

Nic ho nenutilo k návratu do Portugalska. Nic mu nenamlouvalo, že musí zbohatnout. I láska je ve své vzdušnosti poutem. Svět bez ní je prázdný. Ale o to se jde lehčeji. Můžeš teď žít jen pro sebe, můžeš zůstat chudý, ale můžeš také pravdivěji vidět a soudit.

Psal. Vracel se k některým zpěvům a přepisoval sloky, které se mu zdály příliš prosté nebo střídmé. Kupodivu, lákalo ho znovu se přimknout k příběhu Ines a Pedra, jako by se utíkal k své první smutné lásce. Připojil k vyprávění o jejich krutém osudu nové verše.

— A žínky z Mondega, ty vodní víly,
byly tou smrtí krutě poraněny;
a jejich čisté slzy vytvořily
pramen, jenž zůstal věčně nezkalený
a zve se „pramen lásky Inesiny“
a dodnes milencům je zasvěcený;
on nese travou mezi květinami
slzy všech, kteří v lásce zbudou sami.

Jednoho dne se rozhodl, že navštíví Garciu da Horta. Přepočítal peníze, zda mu může koupit dar na nové setkání. Rozhodl se pro nějaký cizokrajný šperk a zamířil na Lazarské náměstí.

Šel okolo krámků kupců a překupníků a prohlížel si jejich zboží. Několikrát se mu zalíbil prsten nebo přívěšek, pás, ozdoba. Ale neměl chuť vydat za to peníze, protože příliš dobře znal cenu, kterou za šperky platili ti, jimž patřily.

Pro povaleče, pro Portugalce, které vyhodil život na indický břeh, ať už je sem vyslalo dobrodružství nebo trest, byly to lesklé cetky, kterými si mohli získat ženskou přítulnost tu v Goa nebo po návratu doma, mohli si je dovézt jako svědectví toho dalekého kraje a svého bloudění. Ale pro toho, kdo věděl, jak se nohy lepí krví k zemi, kdo si zapamatoval úžas v pohledu pobíjených, to byla vyznamenání za zbabělost a úskočnost, odznaky krutosti, zlodějské mince. Celá Goa tu byla vyložena na krámcích se zbraněmi, šatstvem, náramky, nádobami, ohnivou vodou. Obchodníci se třásli nedočkavostí, aby prodali a udrželi se další den nad hladinou, vojáci se tvářili zkušeně a pyšně, i když se jim už na tažení nechtělo. Luízův obraz babylónu lakoty a kořistnictví se v něm už pevně ustálil. Ulicemi proudilo všechno zlo, jehož bylo lidstvo schopno. Někdy se mu zdávalo, že jeho báseň o Lusovcích patří jinému věku, jinému národu, docela odlišnému světu.

Tu, kde je zločin ctí a dobro zatracením,
kde tyranství je víc než čestný řád,
kde zaslepená vláda křivdy míní,
že může prázdným slovem Boha oklamat…

Někdo do Luíze vrazil. Zlostně se ohlédl.

– Lopes? Co tu děláš? Myslel jsem, že ses přihlásil na Moluky.

– Kamaráde, usmál se Lopes, – dát slovo a dodržet je, to jsou dvě rozdílné věci. Na to nestačí jeden člověk.

Luíz znal tu filosofii, chápal ji u těch nejmenších, kteří chránili holé živobytí a museli žít ze slibů a nesplněných závazků, když jim nic jiného nezbývalo. Ale ta nemoc zachvátila dávno celý košatý strom zdejší portugalské říše, nikdo nemínil, že by slovo a skutek měly tvořit nerozlučnou dvojici, každý slib byl zároveň hned lží a závazek podvodem,

zde v labyrintu tom, kde šlechetnost
jde žebrat, stejně jako moudrá ctnost,
až k bráně chtivosti a sprostoty…

– Kam jdeš? Nakupuješ?

– Nemám zač. Za chvíli přivedou otroky. Baví mě to.

– Tys přece měl děvče.

– Utekla mi. Nedivím se. Nenajedla se u mne. Vem ji čert! Byla stejně ošklivá. Jdu si vybírat novou, aspoň v duchu…

Rozloučili se. Luíz šel dál alejí krámků; někde je vytvořil jen hadřík rozprostřený v prachu a na něm několik bůhvíjak ukořistěných věcí. Díval se na zboží, ale ani je nevnímal. Ta lehce hozená Lopesova slova mu ozářila tajný kout duše. Mnoho Portugalců žilo s míšenkami většinou koupenými na trhu. Luíz jim někdy záviděl, když je viděl spěchat domů, když si představil jejich noci. Dokud měl vzpomínky a představy, byl silný. Ale když se to vše zbořilo, připadal si okradený i podvedený, a viníkem byl on sám. Verše mu byly zpovědnicí.

Blaženosti krátké doby —
netušil jsem, šťasten s nimi,
osud zlý že promění mi
všechno v dlouhé roky zloby.
Zámky, v nichž sny byly hosty,
dávno vichry odnesly mi.
Mou vinou mě bolest pálí:
vždyť jsem stavěl na marnosti.

Obviňoval se, dával si rozhřešení, protože se upřímně kál. Ale tím nepomíjel nový hlad po kusu plného života. Kdysi, když ležel mezi životem a smrtí na ostrově Banka, zapsal do jedné z elegií, že mu ruka boha války vykryla hrob krví a politováním a že by rád vyměnil ten dobrodružný život za jedinou vzpomínku, kterou by mu věnovaly krásné dívčí oči. Má důvěra je však už tak podvrácena, psal, že ztrácím i naději na smrt. Nyní ho znovu pokoušela touha poznat, jak chutná doušek, který hasí žízeň.

Neuvědomil si ani, že změnil směr a zabočil k prostranství, kde už začal trh na otroky. Přihlížel scénám, které dobře znal: prohlídka zubů, svalů, zkoušení síly, hrdlování o půl zlaťáku. Kupci byli většinou židovští obchodníci, kteří – křížek houpající se jim u pasu to dosvědčoval – přijali křesťanství a věděli, že jde o cenné zboží. Žen tu bylo málo; dodávaly se většinou přímo vznešenějším zákazníkům.

Náhle však se stal Luíz svědkem hlučného výstupu. Obchodník vychvaloval mladou mulatku, kterou přivedl, udal však vysokou cenu, kupci nabízeli menší, obchodník se vysmíval, obnažoval dívku, nadzvedal proud havraních vlasů, který jí padal na záda, ukazoval pružnost jejího těla. Dívka stála bez hnutí, odmýšlela si, co se s ní děje, ale Luíz poznal, že má zadržovaný pláč v celém výrazu obličeje, v chvějících se ňadrech.

– Co stojí ta dívka? zeptal se bez rozmyslu.

– Třicet zlatých, pane.

– Kdes ji vzal? Z jakého je rodu? Odkud?

– Válečná kořist, sám nic nevím, neprodal bych, kdybych nemusel, levněji nedám…

Podíval se na ni zblízka. Byla krásná, měla v obličeji smutek i pohrdání, zvláštní schopnost zůstat člověkem i v ponížení.

– Ukaž zuby, řekl jí, aby si před kupci nezadal, a ohmatal její ramena a paže. Ale byl už rozhodnut. Třicet zlatých, to bylo všechno, co měl připraveno na dar pro Garciu. – Kupuji, řekl. Vložil peníze do obchodníkovy ruky a odváděl si dívku.

– Jak se jmenuješ? zeptal se jí cestou.

– Barbara, řekla. – Ale jsem pokřtěna. Dostala jsem nové jméno Dinamene.

– Neboj se, Barbaro, řekl Luíz. – Budu k tobě hodný.

I když dlouhá nepřítomnost vzala osten nenávisti, kterou zplodily kdysi Luízovy satiry a souboje, přece stálo za to otřít se o něho vtipem. Posměváčci dali podle něho Barbaře třetí jméno – Luíza. Ale jemu i to připadalo jako lichotka. Zvítězil nad smrtí, která zvítězila nad láskou, přestával být dlužníkem minulosti. Těšilo ho udivovat kamarády a udivovat Barbaru. Hrdlořez Rodrigues půjčil ještě jednou. Kamarádi dostali měch vína, Barbara zrcadlo, hřeben, nové šaty a sandály. Těšilo ho překvapovat sám sebe – nápady, chtivostí, mládím. Bylo mu třicet sedm let. Chtěl ještě žít.

Na báseň však nezapomínal. Dopsal devátý zpěv a v desátém vkládal do úst bohyně Thetidy vše, co měli Portugalci objevit a získat po Gamově smrti. Vstupoval sám do básně: stěžoval si na únavu, na chabnoucí síly, na nedostatek vášně a žádal o pomoc Kalliope:

kéž paní Mus mi sílu do žil vžene,
bych dílo národu dal dokončené!

Musy mu byly nakloněné a další verše zvonily jako stříbrná kopyta pohádkových ořů.

– Proč jsi smutný? klekala před ním jeho bronzová milenka.

– To není smutek. Přemýšlím, Barbaro.

– Barbara tě má nevýslovně ráda. Proč přemýšlíš? ptala se.

V její otázce bylo tolik upřímného údivu, že ani Luíz se mu neubránil. Proč, ovšem, proč? Proč věšet každému okamžiku na šíji tíhu dlouhých úvah, když je sladkost života na dosah? Odkládal pero a přijímal příliv Barbařiných polibků.

Černé pleti svit
lásku žárem živí,
že sám sníh se diví,
chtěl by černý být!

Barbara spojovala s ženským půvabem oddanost zvířecího mláděte. Byla chytrá, uměla vyprávět i zpívat. Luízova dobrota jí byla neustálým předmětem obdivu; ráda se považovala za jeho majetek a dávala to najevo drobnými projevy radosti a úcty. A Luíz se cítil v jejím objetí jako v teplém hnízdě, které mu dosud nikdy život nedal.

A přece se někdy stávalo – po prvních týdnech prožitých jako v bezpečné plavbě se zvonícími plachtami – že se sám v sobě propadal, že všechno ztrácelo teplo a barvy, omámení se vypařilo, zůstalo jen střízlivé nasycení.

– Zase přemýšlíš? vyhlazovala mu Barbara vrásky z čela.

Větrné plachty svisly v tišině, v níž i vítr kamení. Na každé slovo, které se odvážil říci minulosti, zahlučela ozvěna prázdnoty. Nechtěl si to připustit. Bál se, že ty spodní hlasy ohlašují nemoc nebo stáří, chtěl žít a podnikal honbu za cípem štěstí, který mu život nastavoval. Jeho bytost rozbitá už tolikerými ztrátami a navštívená tolikerou smrtí by je sotva zachytila, kdyby hledala lásku u bílé ženy; Barbaře však nevadila ani jeho předčasně zestárlá duše, ani vzpomínky, které jí ho rvaly z náruče. Byla zvyklá chovat si smutek jako děcko a neobtěžovat s ním muže. Měla pro svého pána a milence jen úsměv a něhu. Vděčnost, které se jí dostávalo za chvíle zkonejšení, byla jejím vítězstvím.

I Luíz je uznával. Místo nových slok se objevovaly na papíře verše, které se vyznávaly z pravdy okouzlení, z radostné smyslnosti, ze štěstí ubohých lidských dnů.

Její přítomnost, hle,
utiší mé zmatky,
bolest žene zpátky
její sladký pohled.
Otrokyně moje,
jež mě zotročila,
v ní je moje síla,
moje spása to je.

Jednoho dne zavedl Luíz Barbaru k starému učenci. Bylo to shledání přátel, jejichž svazek nemohl podkopat čas. S porozuměním vyslechl Garcia Luízovy příběhy prožité za doby odloučení.

– Moje stáří udělalo dlouhý krok, řekl, – ale dovedu ještě tvé štěstí posoudit.

Položil dlaň na hlavu tmavé dívce, která seděla u jeho nohou, a zeptal se:

– A ty, dcero, jsi spokojena?

Neodpověděla. Garcia se naklonil a zpozoroval v jejích očích slzy.

– Co se ti stalo?

– Luíz mi nikdy neřekl, co vyprávěl tobě, pane.

Luíz si uvědomil, že Barbara poprvé slyšela z jeho úst o Nathercii a o její smrti.

– Všichni jsme mnoho prožili. I když neseme své zážitky s sebou, řekl Garcia, – máme schopnost se znovuzrodit. Není krásné dávat a uštědřovat štěstí?

Barbara se poprvé rozplakala.

– Když tolik miloval, co mu ještě mohu dát?

Luíz ji zdvihl k sobě.

– Mýlíš se. Prožil jsem mnoho smutku, to ano. Proč bys jej záviděla? Ale jestli jsem kdy byl aspoň trochu šťasten, tak je to dnes, teď, každou chvíli, kterou trávím s tebou…

– Jsem jen otrokyně.

– Nemiloval Achilles nade všechno svou otrokyni?

– Nejsem žena tvé krve.

Ale Luíz se vzdal náruživosti podněcované soucitem:

– Jsi krásnější než všechny. Bílá pleť? Ph, jako mouka, jako rybí maso… Tobě závidí i mořská pěna, Barbaro.

– Miluje tě, Barbaro, přisvědčoval lékař. – Potřeboval tě. Nemůžeme žít bez trochy radosti. Dáváš mu novou sílu a schopnost, aby byl dobrý. Příliv hořkosti má svou lidskou míru. Přišla jsi včas.

Poslední jeho slova jí osušila oči. Cítila hanbu za otevřenost, které se odvážila. Není jejím právem dávat najevo, že trpí; její povinností je starat se, aby nebyl smutný její pán.

Ale ani Luíz nechtěl jen přijímat. I kdyby se mu smálo celé město, učiní z té malé otrokyně královnu.

– Garcio, příteli, musíš ke mně přijít. Nesnesu pomyšlení, aby někdo podezíral mou spokojenost. Uspořádám večeři a pozvu všechny známé. Zítra po západu, přijdeš, Garcio?

Během večera pozval Luíz všechny známé, které mohl sehnat, ty, s nimiž sem přijel a kteří se stali kapitány, i ty, kteří sice mají šlechtický erb, ale zůstali prostými vojáky jako on sám.

– Barbaro, Dinamene, nikdo nesmí pochybovat o naší lásce, hořel novým nápadem.

Posedlý tou myšlenkou, strhoval ji do víru.

Barbara připravovala se starou služkou z hospody pokrmy.

– Nezbude nám ani penízek, upozorňovala ho.

– Ty mi zůstaneš!

Úpravu tabule si vyhradil sám. Celé odpoledne trhal papírové čtverce a vyplňoval je verši psanými barevnými tužkami. Ať poznají, že je pozval básník.

Večer přišli skoro všichni.

– Drazí přátelé, oslovil je Luíz, stoje v čele stolu a objímaje Barbaru kolem pasu, – pozval jsem vás, protože nemohu sám unést všechno štěstí, kterého se mi dostalo. Láska muže a ženy je květinou, nad niž celá Indie nezná opojnější. Že jsem ji nalezl, za to děkuji své drahé Barbaře, které klidně můžete říkat Luíza.

Hosté byli zaraženi. Barbara, něžná a usměvavá, přinášela polštáře a každého hosta se ptala na zdraví. Když někdo vyslovil lichotivé uznání o její kráse nebo o jejím chování, byl Luíz spokojen.

Když zasedli, každý našel na stole před sebou list papíru se svým jménem.

– Na rubu je jídelní lístek. Je libo?

Četli. Zprvu byli překvapeni, pak se ozval první výbuch smíchu a za chvíli se smáli všichni. Jeden četl nahlas:

— Omáčka — — — jen je-li tady,
prozatím je prázdná lžíce.
Rosol — — — z toho zemřeš hlady,
byl a není ho už více.
Maso — — — jez je v drobných kouscích,
jestli z nebe něco spadne.
Víno — — — pij je v střídmých doušcích,
ve sklenicích není žádné!

Četli jeden po druhém. Každý lístek nabízel skvělý soubor jídel; vtipným obratem bylo dáno najevo, že mísy i číše zůstanou prázdné. Hosté se bavili. Až když se v prvních tvářích objevila nedůvěra, že tato duchaplnost je jedinou lahůdkou, na niž byli pozváni, dal Luíz znamení a Barbara začala nosit podnosy s mísami.

Luíz byl rád, že vidí okolo sebe veselé tváře. Sám pil hodně, často se vracel k Barbařinu objetí, mluvil, mluvil a znovu přesvědčoval sebe, ji i ostatní o štěstí, které prožívá. Chválil ji plnými ústy a byl by ochoten svěřit ji po řadě do objetí všem, aby jim dokázal vlastní bohatství a zapálil v nich závist.

Večeře se protáhla dlouho do noci.

– Půjdeš s námi? zvali ho přátelé, když se loučili.

– Zůstanu s Barbarou.

S přehnanými poklonami zdravili všichni Barbaru, která chápala nejcitlivěji a krčila se do sebe jako zvířátko, s nímž hrají lidé ponižující hru.

Když milenci osaměli, zůstaly po hostech trosky veselého hodování a působily odpuzujícím dojmem. Mezi stěny vstoupilo studené ztišení.

Barbara stála v rohu a číhala na Luízův pohled. Ráda by mu padla do náruče, nyní, když už nestáli mezi nimi lidé se zvídavými pohledy a uštěpačnými poznámkami. Ale Luíz myslel na něco jiného; pomalu se vrátil ke stolu a těžce padl do křesla.

Přiklekla k němu a položila mu tvář na kolena.

Luíz se cítil zaskočen. Nic se nezměnilo, všechno je, jak bylo. Je zde on, je zde Barbara, o níž právě vyzpíval všem hodovníkům, jak ji miluje; a přece se propadá na zrádné půdě. Přesvědčoval sám sebe. Všechna ta okázalost byla určena jen jemu samému.

Nejen jeho tvář, ale i jeho duše má asi jen jedno oko. Zdálo se mu, že se na něho zevnitř dívá. Potměšile, vyčkávavě, zákeřně.

Položil Barbaře na rameno unavenou dlaň.

Barbara slyšela, jak si čte polohlasem lístek, kterým rozesmál své hosty:

Víno — — — pij je v střídmých doušcích,
ve sklenici není žádné!

Luíz byl churav. Ne určitou nemocí; na Garciovy otázky mohl odpovědět jenom, že v sobě cítí prázdno. A málo jistoty. Že když něco dělá, neví dobře, proč se nechová právě naopak. Na každém kroku by se mohl obrátit a kráčet zpět; nic by se v něm nezměnilo.

Na čas ho z tohoto pocitu vytrhla práce, k níž ho pozval Garcia. Inkvizice konečně schválila rukopis jeho „Prostých rozhovorů“, v nichž lékař a pěstitel rostlin vykládal o jejich léčivých a škodlivých účincích. Luíz pracoval s Garciou na závěrečném znění textu a odnášel jeho části sám k holandskému tiskaři Endenovi. Do čela knihy napsal ódu, v níž – s pozdravem místokráli – z upřímného přesvědčení chválil a doporučoval přítelovu práci.

Když viděl pak svou báseň otisknutou – první jeho verše, které vůbec pokřtila tiskařská čerň! – byl dojat. S radostí se dotýkal řádků, do nichž se přelilo jeho písmo. Šlo mu na čtyřicátý rok a konečně se stal básníkem.

– Tvá báseň je krásná, říkala mu Barbara. Nechápala dobře jeho vzrušení, ale byla rozradostněna jeho spokojeností. – Budou i básně, které jsi napsal o mně a které jsi mi četl, jednou v knize?

Luíz se na ni utrhl. Nemyslel na básně o otrokyni, ani na své elegie, nemyslel na básně, které posílal z Moluk do Lisabonu a o nichž ani nevěděl, v čích jsou dlaních. Myslel jen na rukopis o Lusovcích. Představoval si chvíli, až se stane knihou, kterou bude každý moci číst.

Barbara se už víc netázala. Zůstávala vždycky na svém místě, o schůdek níž, než seděli oba přátelé, kteří střídavě četli Garciovo dílo a vyměňovali si poznámky. Jen když ji něco zvlášť zajímalo, zdvihla čelo a podívala se na ústa čtoucího, jako by na nich hledala skutečnost, o které jen slyšela.

Doktor Garcia da Horta četl kapitolu o přípravcích z rostlin, které obsahují prudký jed.

– Strychnis – Kulčina východní. Zelenavě bílé květy dozrávají v kulovité bobule. Kůra i semena rostliny obsahují více jedů, mezi nimi hořký a silný jed strychnin. Vyrábí se z něho lék, působící proti křečím žaludku. Domorodci odedávna užívají šťávy vytlačené z kůry k přípravě smrtonosných šípů. Je to jeden z nejnebezpečnějších indických jedů…

– Která je to rostlina? odvážila se Barbara otázky.

Oba muži se na ni překvapeně podívali a Garcia, potěšen jejím zájmem, ukázal jí vyschlé plody podobné malým pomerančům.

– Neznáš ji? Často roste na pobřeží. Ne, raději se jí nedotýkej…

Brzy byly ukončeny poslední kapitoly knihy a tiskař dostal poslední stránky.

Luíze těšilo, že může na tisku spolupracovat, sám psal poslední příběhy svého eposu a večer odpočíval v Barbařině objetí.

Jednou se ozval před jeho dveřmi hlučný popěvek. Luíz pochopil, kdo přichází, byl to způsob kapitána Rodriguese zvaného Hrdlořez. Luíz zapomněl na splátky a Rodrigues si přišel pro úroky.

Odbylo se to krátce. Soudní úředník spočítal, co v místnosti patří Camõesovi, zejména šaty a zbraně, a sepsal stručný protokol. Luíz dostal výstrahu: nezaplatí-li do osmi dnů, přikročí se k prodeji věcí a uvěznění dlužníka.

Zbývala jediná cesta záchrany: k místokráli.

– Ničemo, přivítal Luíze hrabě z Redondo, unavený už výkonem úřadu, ale přece se pokoušející o dobrou náladu, aby dostál své pověsti, – proč jsi mě nepozval ke své básnické hostině? Moji důstojníci si o tom povídají ještě dnes…

– Jak bych se mohl odvážit, Milosti?

– Takový nápad! Pozvat si hosty na večeři a dát jim najíst veršů! Myslíš, že bych to neocenil?

– Vaše Milost tu nenáročnou zábavu přeceňuje. Ale jestli si přeje ochutnat mou kuchyni, připravím pokrm jen pro ni. Místokrál přece nejí, co obyčejní kapitáni.

– Dobrá, počkám si na tu pečeni. Ale ať měří aspoň deset oktáv.

– Okořením ji, Milosti, aby vydržela co nejdéle.

– Dobrá – a teď co znamená tvůj zkroušený obličej, který ti naprosto nesluší?

– Dějí se se mnou věci, které mi vůbec nesluší.

– Kdo ti ublížil? Do čeho ses zapletl?

– Do dluhů, Milosti.

– Když krmíš hosty verši, jak to, že děláš dluhy?

– Vaše Milost mi navrhla, abych se aspoň na čas oženil. Učinil jsem to.

– Chápu, řekl hrabě. – Jdeš včas. Potřebuješ službu? Vím o jedné. Dovedls vyřídit hezkou řádků protivníků. Jsi statečný a nebojíš se boje zblízka. Měl bych tu něco pro starého sekána, z čeho by kápla slušná odměna.

Luíz se zarazil. Domníval se, že už zúčtoval s dráhou válečníka. Chtěl dopsat své Lusovce a vrátit se do vlasti. Potřeboval prostředky k pokojnému životu a ne nová dobrodružství. Neodvážil se však místokráli odporovat a uklonil se.

– Malabarští si příliš troufají. Jezdí kořistit na sousední ostrovy. Odvádějí dávky nepravidelně. Budu je muset poučit.

Luíz se překvapeně podíval do Redondovy tváře. To od něho nečekal. Také už podlehl nemoci z Goa? Pohled, který nedávno ještě vyjadřoval nadvládu nad zištností, byl postižen horečkou těch, kteří vládli před ním.

– Potřebuji sto lodí koření, řekl hrabě. – Potřebuji zlato. Ne pro sebe. Ale královská skladiště jsou prázdnější, než kdy byla.

– Malabarští se vskutku provinili?

– Ne dost, aby si zasloužili trestnou výpravu. Stačí, když tam pošleme tři čtyři lodi, které si počíhají na osamocené čluny s nákladem. Rozumíš?

– Ale já už nechtěl válčit, vyrazil ze sebe Luíz tvrdě, – ať mi to vaše Milost promine.

– Škoda. Myslel jsem, že ty – s tvými zkušenostmi… a s tvými dluhy…

– Nemohla by mi vaše Milost svěřit jinou službu? zeptal se Luíz skoro šeptem, jako by se styděl za svou slabost.

– Zahazuješ své štěstí, řekl místokrál. – Hlas se tedy u mého komořího. Budeš počítat účty. Tvůj dluh zaplatím. Ale budeš litovat, Malabar by ti přinesl stokrát víc…

Hrabě svůj slib splnil. Camões, zbavený tíhy dluhu a hrozby prodeje svršků, mohl opět volněji dýchat. Dopoledne pracoval v kanceláři místokrálovy komory. Někdy vídal hraběte Redondo. Ale už nikdy nenašel v jeho očích starou veselost a poklid křesťana, jenž není ovládán honičkou za jměním. Z jeho tváře už nevymizelo napětí číhající na příležitost, lakomé sevření rtů, nešťastný rys propasených možností.

Ta chtivost byla zase ve všech obličejích. Skutkům přibývalo na zimničnosti. Nebylo to už ani blahobytné kořistění rozpočtené na léta; byla to křeč, která chtěla ukrást z nažatého pole kolik jen bylo lze, dříve než přijde bouře, která smete úrodu.

– Zase budeš šťastný, přesvědčovala Barbara Luíze, jako by mu vyprávěla pohádku. Tajný smutek jí dával nový půvab rostlin před večerem. – A jednoho dne se budeš moci vrátit do své země, dodávala pokaždé.

Luíz dovedl postřehnout v jejím zraku úzkostlivé čekání, jako by její slova byla spíš otázkou než ujištěním. A dovedl ještě najít sílu k něze.

– Proč bych odjížděl, když jsi tu se mnou?

Střežil se však projevit přílišnou náklonnost a přesvědčovat ji. Byla citlivá jako laň a větřila z každého záchvěvu jeho hlasu. Proto se tvářil spíš lhostejně, jako by ani nechápal důvod jejího stesku, jako by si na Lisabon nikdy ani nevzpomněl.

Přes její čelo, skloněné oddaně k jeho dlaním, pohlížel na oblohu celé té doby. Přibývalo příznaků, jako by se kdesi chystala nebezpečná smršť. I v lidech to nacházel. Jako by se lačnost po moci už vybila a nyní se děsila blížící se katastrofy. Ale jaká to měla přijít katastrofa? Vojevůdci skládali hodnosti. Bývalí odpůrci mnišských řádů si najednou vykupovali velkými dary, aby směli dokončit svůj životní příběh pod řeholním rouchem.

Zámky velké říše už nedržely a otevřel je kdejaký klíč. Aden nestačil uhlídat Rudé moře, ormuzská posádka byla pirátům v Perském zálivu pro smích, hrdinové v Malace byli bezbranní proti velikosti čínských moří. Mocní se vzdávali odpovědnosti a nekázeň podkopávala zevnitř.

Hrabě z Redondy uskutečnil svůj plán. Našel se kapitán, který se propůjčil k úloze lupiče, zákeřně přepadávajícího pokojné Malabarské. Luíz se občas dověděl o lodích, které mu padly do pařátů, i o počtu domorodců, které dal popravit a naházet do moře. Dřív než se ten darebák Dominges da Mesquita vrátil, přibylo do Goa poselství malabarského vládce, který ujišťoval svou věrností, nabízel rukojmí a žádal jen zastavení zákeřného vraždění. Dostalo se mu slavných slibů. Před očima malabarských vyslanců byl Mesquita po svém návratu okázale spoután. Ale už druhého dne sečítával Luíz v účtárně jeho výtěžek a dověděl se, že Mesquita, na svobodě a bohatě odměněn, vypravuje právě hraběti z Redondy, jak na zpáteční cestě vykoupal v krvi zemi královny Cananoru.

– Prosím, abych směl navštívit Jeho Milost, žádal Luíz komořího.

– Proč?

– Varovat ho.

Než mu povolili slyšení, bylo už pozdě a také už na jeho varování nezáleželo. Místokrále zachvátila náhlá horečka, a než mu mohli lékaři prospět, za velkých bolestí zemřel. Měl sotva čas si vyžádat, aby nebyl pohřben jako místokrál, ale v mnišské kutně, s růžencem v ruce. I on. A říkalo se, že byl otráven, aby nemohl odepsat svým podřízeným výnosy, které jim připadly po Mesquitově výpravě.

– Nemohu zde už dýchat, stěžoval si Luíz, když se toho dne vrátil domů. Stále byl tísněn pocitem blížícího se nebezpečí, které by nedovedl nazvat jménem.

– Je to trest, soudil o místokrálově smrti. – Trest, který potká všechny, kdo zbloudili z cesty cti. Copak se v Lisabonu nic neví? Tuší to mladý král? Co dělá dvůr? Tak zahyne všechno, co jsme zde vytvořili. Je nutno změnit lidi. Změnit ducha.

Lisabon byl věčným refrénem jeho samomluv.

A Barbařina náklonnost se mu stávala cenným břemenem, které se neodvážil svrhnout. Nesl v sobě dvojí lítost: svou i její.

Lačně obcházíval loděnice a přístav. Kde je plachta, která se nade mnou smiluje? Viděl v duchu Lisabon jako ráj, kde lidé neztratili dosud pravdivý pohled na podstatu života, kde se žilo pod vládou starých ctností, kde nehlodalo strašlivé indické podnebí na lidských duších.

Ale vidina nenabývala zřetelnosti, spíš naopak.

Po krátkém mezidobí byl Camões zbaven místa. Nový místokrál Antão Noronha měl jedinou starost, aby co nejdříve skončil tažení proti divochům a proti jejich posvátným hájům. Účty ho nezajímaly, chtěl vidět hotové peníze, zlato, poklady. A tak přízrak bídy se opět naklonil nad Luízovými dny.

Milenci se trýznili vzájemnými ohledy.

– Kam půjdeš, Barbaro, až nebudu mít co jíst?

– Umřu u tebe hladem.

– Nedovedla by sis najít muže, který by se ti líbil?

Neplakala. Ale jejího úsměvu se Luíz polekal. Uvědomil si, že jestli nemá způsobit jednoho dne Barbaře vražednou bolest, musí ji naučit, jak se zbavit lásky.

Zkusil poznat jiné ženy. Netoužil po nich, ale přál si vzbudit v sobě novou touhu. Barbaru s jejím vše uhodujícím instinktem by nemohl oklamat pouhým předstíráním; nutil se do přesvědčení, že je s to milovat jiné ženy. Přehlížel jejich chyby a zveličoval jejich přednosti. Dával si pozor, aby to vše před Barbarou prozradil. Přál si, aby se mu mstila. Protivil se sám sobě touto kuplířskou hrou, ale omlouval se sám sobě jako lékař, který připravuje nemoci hořký protilék.

Když předčítal Barbaře verše věnované jiné ženě, ustupovala do sebe, do skrytého nitra, raněna v citlivosti, která se v ní z dřívější ustrašené poslušnosti v Luízově objetí zrodila.

– Je ti divné, že se mi líbí taky jiné ženy? ptal se.

– Divím se, že jsem se ti kdy mohla zalíbit já.

– Proč? Copak pro tebe nejsou na světě jiní muži?

Nic neodpovědělo z Barbařiných očí. Teprve když od ní odcházel, řekla mu s úsměvem, pod nímž byla hlubina láskyplnosti:

– Nenuť mě k zlému.

– Však Sebastião…! říkali námořníci a vojáci přicházející z Portugalska. Byl to dozpěv všech jejich stížností. Druhové z kolonií přijímali jejich víru. Až Sebastião doroste, až se ujme vlády, až se stane králem…! Luízova láska k umdlévající vlasti se zdvihala jako bylina, popálená sluncem, které se dostalo vláhy.

– Jak vypadá kralevic? vyzvídal dychtivě.

– Viděl jsem ho zblízka. Koupal se v Teju za největšího přílivu. Přeplaval řeku. Když vystoupil, šel okolo mne. Vypadá jako bůh. Vlasy má rusé jako ty. Oči modré…

Luíz si přál uvidět prince, jako si kdysi přál zahlédnout Nathercii. Zdávalo se mu o něm. Propadal neklidu plnému výbuchů rozčilení.

Zprávy byly stále slibnější a divočejší.

– Sebastião prohlásil, že dobude Egypta.

– Vyvrátí z kořene Konstantinopol, aby uchránil Evropu od Turků!

– Chce, aby nad Svatým hrobem vlál portugalský prapor.

– Založí v severní Africe křesťanskou říši.

Každá taková zvěst působila na Luízovo zemdlení jako ostruha. Neúmorně se vrhal do práce. Dopisoval už desátý zpěv, který měl být poslední. Ale vyvstal mu nyní také počátek básně, který dosud marně hledal. Sebastião bude králem, jemuž může věnovat svou báseň. Jistě ji přijme, pochopí ji, ocení. Luíz si tím byl jist. A v zápalu oddanosti předeslal prvnímu zpěvu vroucí věnování. Ty, králi, se musíš stát štítem dávné volnosti Lusitanů, nadějí, že zchudlé síly zase vzrostou… Je jistě božím přáním, abys vstoupil na trůn a ukazoval křesťanstvu cestu k spáse… Jsi mladá větev ze stromu, který sám Kristus vyvolil, a proto ti do erbu vepsal znak kříže. Kéž se, panovníku říše, nad níž slunce vychází i zapadá, milostivě skloníš k zemi a všimneš si jako příkladu mého zpěvu, chválícího udatné činy našich zbraní!

– Moje báseň se musí dostat do rukou, kterým patří, říkával a díval se okénkem ven, jako by chtěl dohlédnout až do Lisabonu.

– Ano, Sebastião se narodil, aby přijal můj básnický dar.

Jindy ho škrtívala smyčka bezútěšnosti, když neviděl vyhlídku na cestu.

Tehdy se k němu blížívala Barbara.

– Bolí tě hlava?

– Musím do Lisabonu, Barbaro, abych odevzdal králi svou báseň. Chceme oba dát vlasti novou slávu. Musím za ním. Jinak je moje dílo marné.

– Já vím, šeptala.

Díval se na obličej, jehož nevinnost ho dráždila.

– Barbaro!

Očekávala zlé slovo. Ale Luíz se opanoval. Cizí bolest ho už naplňovala hrůzou. Zavrtěl hlavou, jako by se sám obviňoval, a zmlkl.

Přistoupila k němu, vděčně ho objala a přitiskla tvář k jeho srdci.

– Děkuji ti, zašeptala.

Když se Luíz vrátil toho večera domů, našel Barbaru mrtvou, sesutou pod oknem. Vedle její ruky ležela lahvička jedu. Zdálo se, jako by se ji v poslední chvíli ještě snažila ukrýt, aby i té bolesti Luíze ušetřila.

Lusovci

O, drahá moje vlasti, země milovaná,
kéž nebe mi tě ještě jednou vrátí!
A pak, až práce bude dokonána,
ať světlo mé se do tmy hrobu ztratí.

— LUSOVCI

Loučení s bolestí bývá těžké. Rád opouští voják hradby, které byly svědkem jeho služby do únavy, jeho bojů a zranění, ale přece se srdcem těžkým zármutkem. Lneme k tomu, co jsme si utrpením vykoupili.

Garcia da Horta varoval Luíze před návratem, ale on se nedal od svého rozhodnutí zvrátit.

– Našel jsi zde smysl svého života, odpovídal Garciovi, – dáš lidem poznání přírody v Indii, jsi první, kdo jim ji objeví – ale já?

– Čekáš od vlasti víc, než bude ochotna ti poskytnout.

– Můj život je spoután s kořeny portugalských borovic.

– Ale s Lisabonem se znepřátelíš…

– Vidím v duchu mladého krále v čele jeho družiny… Proto jsem přece podstoupil všechny ty nesnáze a těžkosti, abych mu mohl být prospěšný, abych ho posílil…

– Jednou si možná vzpomeneš na mé rady.

– Vždycky jsi mi radil jako otec, Garcio. Tentokrát mě však nemůžeš pochopit. Ten rukopis je smyslem mého života. Jestli přepínám, jestli vyvyšuji své verše, budu potrestán. Ale musím se pokusit dokončit, co jsem před lety začal.

– Co si od toho návratu slibuješ?

– Sebastião vrátí národu, který teď upadá a slábne, čest a slávu. Musím mu být nablízku a bdít. Potom každý z nás bude zase moci hrdě zvednout hlavu, i vy zde v Indii, Portugalci na všech ostrovech, na ztracených hlídkách… Netoužíš po tom?

– Jsem Portugalec. Ale zejména člověk – a jestli někomu pomohou má studia, moje bádání, nezáleží mi celkem na tom, odkud je.

– Rozumím ti, schvaluji to. Od dětství jsem se učil ctít každou lidskou bytost. Ale kromě toho mám v prsou lásku ke své otčině – a nemohu jednat jinak. Zapálil jsem pochodeň, nesu ji, stálo mě to hodně, dobře to víš, nemohu ji tedy odhodit. Musím ji donést králi. Je mlád, ale jistě už také ví, že jsme se octli v labyrintu a že v něm bloudíme. Ale ukážu mu cestu, má pochodeň ji ukáže… Tudy se šlo a bylo to dobré, tudy pokračuj… Dal jsem sliby moři, nebi, smrti, Garcio. Musím se vrátit. A tam, v dlani naší země, ať se rozpustím jako vločka sněhu.

Garcia dával nakonec Luízovi za pravdu a snažil se mu pomoci. Ale nebylo snadné dostat se z Indie do vlasti. Z Lisabonu do Goa jezdily lodi skoro prázdné. Co taky naložit? Trochu oleje a vína, nějaké peníze k nákupu koření. Zpět však odjížděly nabité k prasknutí. Každého koutu se muselo využít, hrabivost nakládala na lodi tolik, že se už v přístavu div nepotápěly. Bylo tedy málo místa pro vysloužilce. Každý byl ponechán vlastnímu osudu a vlastnímu důmyslu. Vyprosil sis místo na lodi? Ale co budeš osm měsíců jíst? Námořníci, kteří měli listiny v pořádku, dostali aspoň vodu a suchary, ale jenom k mysu Dobré naděje, na další cestě se museli živit sami. A vojáci? Ti nedostali ani sousto. Nevracejte se, odpovídalo se na jejich prosby, běžte na výpravy, Timor, Cananor, Moluky – tam je vás třeba. Plachetnice byly staré a na opravy bylo líto peněz; byly tedy zaslíbeny zkáze, jestliže se potkaly s bouří, smrt se naloďovala zároveň s lidmi.

Garcia prokázal Luízovi poslední přátelskou úsluhu. Vyprosil mu místo na lodi kapitána Pedra Baretta, který jede na Mozambik. Padesát dní znamená sotva pětinu cesty. Dál už si musí Luíz pomoci sám.

Jen s Garciou se Luíz loučil – a čemu všemu dával sbohem.

Když vstupoval na vratkou kocábku, měl ještě jistotu vyslance s důležitým poselstvím. To jeho báseň pluje do domova, on je jen jejím nosičem. Večery na palubě byly přeplněné prázdnotou, až bolívala hlava. Ke komu se vracíš? Nedovedl si představit žádné náručí. A stesk po opuštěné zemi? Dvě ženy tam ztratil – Nathercii a Barbaru. Sen i vášeň. Když se rozpomínal, splývaly mu; bylo to nesmyslné, ale nebránil se tomu. Viděl tělo s protékajícím teplem – a oduševnělou tvář krásy, zastřenou smrtí. A jindy snědé čelo a ruměná ústa, která pronášela slova patřící jiné ženě. Když na něho zavolal ten dvojí hlas, slitý v jeden zvuk, sevřela Luízovo hrdlo dlaň surové lítosti. Nevěděl už, které z obou žen patří zaslechnutý smích, pohyb hlavy, slovo, které si sám hlasitě opakoval, aby se o ně bodl do krve. Smrt je vzala obě pod svůj plášť a odnímá je jeho očím. Smí teď jen hádat. A Smrt si s ním hraje, jsou přece dobří známí, vícekrát se setkali, Smrt si vůči němu může dovolit svá kouzla. Najednou se zdálo, že to nejsou pod jejím ramenem dvě postavy, ale jen jedna. Jen jedna veliká Láska, kterou prožil Luíz od dětství dodnes. A která navždy zahynula Barbařiným jedem. Ne, láska už v něm nebydlí; zůstaly jen její smutné sestry, lítost a opuštěnost a marnost.

Mozambik byl rozčilujícím zastavením, protože předpokládané dny zdržení se protahovaly v týdny a týdny v měsíce. Čekalo se na lodi, které vypluly a nevracejí se. Čekalo se na příznivé větry, které však odmítaly dát svou sílu plachtám. Luíz byl nedočkavý a netrpělivý. Navštívil po řadě všechny kapitány, jejichž koráby se chystaly k odjezdu.

– Proč tak spěcháš? Nevíš, že je v Lisabonu mor?

– Musím odevzdat svůj rukopis. Je nejvyšší čas.

Kapitáni se smáli a vrtěli hlavou a zapírali se mu a odmítali ho. Proč by se měli dopustit takové pošetilosti a vykázat tomu potrhlému veršovci místo, kam docela dobře stěsnají dva tři otroky? Odkázali ho na později, i když počítali s odjezdem zítra.

Luíz si zakazoval hněv. Znal jediný předpis: nezpronevěřit se. Šel trpělivě dál a prosil.

Jenže v té době se na Mozambiku pátralo po pokladu Šalamounově. Hledání bylo marné a každá výprava se hojila nákladem „černého zlata“, otroků, napěchovaných do všech prostor lodi.

Jakou má cenu ten blázen s tou básní? Už jsi tu zase? Psy na tebe!

Jedna plachta za druhou mizela na obzoru. Luízův obličej šedl. Nestaral se už o to, aby žil, ale aby se dostal na loď. Hlad a vedro si ho podávaly. A to si představoval, že až dokončí Lusovce, bude moci ještě přichystat sbírku svých jiných veršů, postřehů a myšlenek; nazýval ji Parnas, měla být kyticí veršů, v nichž se vyzpovídal jeho cit, bylo v ní vše, co nenašlo místa v Lusovcích, kde všechno bylo podřízeno hlavní myšlence, byly v ní lítosti nad ztrátami, živoření nadějí, taky řídké radosti a potěšení z lásky, bylo v ní zamyšlení nad rozpadem života v Indii, satira na mor ziskuchtivosti, úzkosti a zkušenosti. Ale sestavení a příprava takové sbírky chce sebedůvěru a vnitřní vyváženost, opis si žádá aspoň několik hodin klidu denně. Ale to Luíz na Mozambiku neměl. Problémem bylo, zda se nají. A trvalou otázkou, kdy konečně získá slib přeplavby. Přece nezůstane se svým rukopisem na Mozambiku ještě několik let? To se nesmí stát, ani kdyby měl žebrat, kdyby se měl plazit po kolenou.

– Heitor! vykřikl jednoho dne.

Po delší době potkal známého. Heitor de Silveira je jeden z chlapíků, které vodil v Lisabonu i v Goa k vítězným půtkám.

Heitor stěží poznal bývalého náčelníka družiny.

– Jsi to ty? Je to možné?

– Dáš mi almužnu? Obdaruješ mě aspoň dobrou zprávou?

– Tak jsi na dně? Proč jsi nezůstal s námi?

– Nevadí, chytil se Luíz příležitosti. – Ale kdysi pro nás platilo: Jeden za všechny – a ten jeden, to jsem často býval já. Můžeme to obrátit? Jsou tu naši lidé?

Heitor jmenoval lidi, kteří se s ním vrátili z vnitrozemského tažení, a jiné, kteří připluli z Goa a chtějí taky domů. Nabízel Luízovi několik mincí.

– Ne, řekl Luíz pevně, – chci celý podíl. Potřebuji ho. Svolej kamarády, sejdeme se večer.

Heitor splnil slib a bývalí druhové, dnes většinou důstojníci na královských lodích, se sešli. Camões jim vyprávěl o svých strastiplných cestách a o své básni. Neporozuměli mu docela, ale pochopili, že je zapotřebí, aby se zúčastnili jakéhosi tajemného poslání. A bylo jim líto bývalého druha. Sebrali na jeho dluh vůči kapitánu Barettovi a složili se také, aby mu zaplatili další cestu na jedné z lodí, které měly v nejbližší době vyplout.

V listopadu roku 1569 přijal galion Santa Clara báseň Lusovci do podpalubí a Luíz ji střežil jako oko v hlavě. Jeho přátelé se nalodili s ním. Santa Clara byla stará loď, ale vyplula z celé výpravy první, příznivé větry ji hnaly vpřed, získala takový náskok, že se plavčíci neustále dívali vzad, kdy spatří další opožděné koráby, a po celé dny na ně při příležitostných zastávkách čekali. Plavba byla klidná. Smrt měla plné ruce práce jinde. V Lisabonu zuřil mor a denně odvlékal do říše stínů stovky lidí.

Santa Clara potkala výpravu ujíždějící do Indie. Ale v lisabonském přístavu nastoupil i mor jako černý pasažér. Lodi pluly pod černými vlajkami, lidé ze Santa Clara viděli přípravu hromadného pohřbu, polovina posádky cestou zahynula.

Když dorazila konečně loď k ústí Teja, musela zakotvit v úctyhodné dálce od břehů. Podezření z moru bylo v Cascae, mor mohl být na lodi. Dva důstojníci směli připlout na člunu do přístavu, aby odevzdali zprávu o indických záležitostech králi. Byl neklidný a nedočkavý. Také Luíz byl nedočkavý. Vracel se po sedmnácti letech do vlasti, zcela jiný, proměněný, zestárlý. Ale s dokončenou básní. Minuty byly dlouhé jako měsíce.

Konečně přijeli lékaři na rybářských lodicích prohlédnout posádku. Konečně padl povel a loď zvedla kotvu. Přiblížily se červené skály pobřeží, vítr přinesl vůni země, pinie mávaly větvemi na pozdrav.

V těchto chvílích se loučil s životem věrný Heitor de Silveira. Luíz stál nad ním, snažil se ho potěšit milosrdnou lží, tiskl mu ruku a v duchu se chvěl obavou, co by se stalo s jeho rukopisem, kdyby byl jeho potkal tak bezcitný osud.

Nad hladinou řeky vyvstaly známé pahorky. Všechno, co viděl Luíz jen ve snu, se mu vracelo, přijímalo ho, zdravilo. Opustil mrtvého Heitora a tiskl se k zábradlí. Všechno, co se zjevovalo jeho očím, bylo neuvěřitelné, protože to bylo skutečné. To vše tu bylo a trvalo, zatímco on se vlekl dalekými cestami, bouřemi, nemocemi. Nedovedl zatím rozeznat, zda ho Portugalsko vítá nebo odmítá.

Konečně se objevilo také město.

Byl 7. duben roku 1570.

V přístavišti ho kdosi čeká. Je to mladý statný muž, pyšná hlava, ztepilá postava. Kadeř rusá jako pálené zlato se mu chvěje nad čelem, v modrých očích je bohatství naděje a sebedůvěry.

Je to Luíz de Camões.

Po můstku proti němu přichází rychlým, ale nepevným krokem starý voják. Je mu čtyřicet a pět let, ale prožil událostí za tři životy. Jeho vous a vlas je prošit mnoha šedými nitkami, tvář zrytá vráskami, ošlehaná vichřicemi, rozedraná solí. Vybledlá modř jednoho oka obsahuje vzdálený odlesk věčnosti. Tmavá páska na druhém oku ukrývá poznané tajemství.

Je to Luíz de Camões.

Poznali se okamžitě.

Mladík na chvíli zaváhal.

– To jsi ty, Ďábel?

– Už dávno ne, odpověděl muž z lodi vyrovnaným hlasem.

Šli vedle sebe trochu nejistě.

– Ano, jsi to ty, myslil si s přemáhaným dojetím skutečný Luíz, když pozoroval podobu vlastního mládí. – Jsi to ty, který jsi jednoho dne přišel dobývat hlavní město a jeho dvůr.

A když přelétl zrakem svou postavu, když si uvědomil nachýlení ramen, tělo poseté bolestmi a duši jako ponížený a rozstřílený prapor, pronesený tolika ztracenými bitvami, pocítil osten nenávisti, který ho bodl při pohledu na toho hloupého a vyjeveného šťastlivce.

Když se mu déle díval do tváře, viděl, jaké v ní bylo bohatství naděje a důvěřivosti. Pocítil lítost nad svým mládím, jako nad odsouzencem, který se raduje z východu slunce a netuší dosud, že jej vidí naposled.

Šli tak vedle sebe, stále u sebe blíž a blíž, ten mladý krokem lehkomyslně pevným, ten starší jako by se bál došlápnout na posvátnou zem, jako by ještě nevěřil, že zbožný sen se stal pravdou.

Kam se poděla, město, nevinná nádhera tvých ulic? Kde je tvůj lesk, tvé královské průvody, slavnosti, sběhy lidí?

Tráva v ulicích zakřiknutě vypravuje o tom, jak tudy prošel jedovatými šlépějemi mor. Hlad a bída sbíraly klásky po žních smrti. Domy cení prázdná okna a na vratech lze ještě teď rozeznat rozmazané kříže, znaky hrozné návštěvy. Lidé, kteří kráčejí městem, nesou hlavy skloněné k zemi, nezdvihají zrak, neoslovují se, zapomněli se smát.

Námořník nevěří. Nevěří, že vše odešlo do minulosti. Výsměch mládí ho bolí. Odejdi, praví svému průvodci. Odejdi a nechoď mi už nikdy do cesty. Chci být sám, aby nikdo nerušil mou víru. Odejdi!

Neviditelnými pažemi si ho přisvojují domy, paláce, věže, zahrady. Ale učinil jen dvě dlouhá zastavení: první u okna, které, zatarasené prkny, tvrdě odmítlo rozechvělou připomínku, – druhé u hrobu, v němž spočívá ta, která už nedostala jeho dopisy.

Touto cestou ji přenášeli. Zde se s ní rozloučil svět. Strom, který jí zašuměl posledním pozdravem. Ach, Nathercie! Všechny bolesti mi zpívají na tvém hrobě chorál. Vsadil jsem život na nejvyšší kartu. Prohrál jsem jej nespravedlivě proti mnohem nižším barvám. Modlitba, kterou ti kladu na rov, je tato: kéž tě příliš nebolela moje láska!

Odehnal jsem od sebe svou minulost. Chybil jsem. Přivolávám ji zpět. Odpusť! Myslil jsem, ty z mládí, že bych tě nepochopil a snad nenáviděl, tento hrob nás však smiřuje. Nemohu ti nic zazlívat, když sis dovedl vydobýt tuto lásku. Ona to byla, která mi vložila do duše sílu k početí básně. Psal jsem ji ve víře ve vás dva. Pohřbívám nyní opožděně do svého hrobu, Nathercie, i své mládí. Nejsem věrolomník a dokončím, k čemu jsem byl zavolán. Spěte v pokoji, Nathercie a Luízi, spěte klidně a ať vám dá věčnost první požehnání. Tvá láska, Nathercie, se nevytratila do prázdna. Nebýt jí, zůstalo by po tobě jen jméno v kameni, kámen by zašel, jméno by oněmělo. Ale pro naši lásku žiješ v mých básních, jsou v nich tvé oči, vlasy, tvá pleť, tvé úsměvy i tvé vzlyky, a zůstanou v nich, dokud se na této zemi bude mluvit lidským jazykem, dokud budou lidé číst a zůstanou schopni chápat cit druhých.

Spěte klidně, nešťastní milenci. Já odcházím splnit přísahu, kterou jsem vám dal. To je amen mé modlitby.

Ačkoli jste mě, lidé mého národa, vyhnali na kraj světa, ačkoli jste mě zbavili každého dobra, na které jsem se odvážil pomyslet, zůstal jsem vám věrný. Minulost našich otců byla rájem, do něhož mě přivedla bolest a do něhož vám nabízím cestu svou písní. Má báseň – jejíž některé sloky jsou od sebe vzdáleny tisíce mil a jejíž mnohé verše jsou zbrocené krví – je mým darem otčině, když se vracím. Zde je.

Ale Lisabon byl studený a nedůvěřivý. Skoro všechny rodiny měly smutek po zemřelých, kterých se čítalo na padesát tisíc. Lékaři se na jaře obávali návratu moru. Život byl ochrnutý, obchod vynechával, rostla nouze. Vláda i církev se snažily podnítit novou činorodost. Krátce po Luízovu příjezdu se konalo obrovské děkovné procesí k Naší Paní Zdraví; v každém okně byla v předvečer děkovná svíce, v průvodu se vezly alegorické vozy a všechny řády nesly relikvie svých kostelů.

Luíz se pokusil najít známé a své bývalé příznivce nebo jejich syny; jen tak se mohl domoci odměny za vojenské služby a prosadit vydání své básně.

Někteří z dvořanů si na něho vzpomněli.

– Už vím. Vy jste ten chlapík, který nedovedl být nikdy s ničím spokojen, a proto přišel o všechno. Uspokojila vás aspoň Indie?

Jejich nezájem o přítomnost ho plnil úžasem a lhostejnost k budoucnosti omračovala. V Goa se utěšoval vzpomínkou na ušlechtilý Lisabon; ale nenašel zde nyní ani víc smyslu pro čest, ani víc soucitu.

Sám však byl citlivější než dřív a jeho smysl pro spravedlnost se neopotřeboval. Šel vyřídit poslední vzkazy nešťastného Heitora jeho ženě. Nebyla doma. Kde je? Ve vězení. Proč? Byla chudá, neměla co jíst, prodala se. Na to byl trest vypovězení do Brazílie. Ale může zákon odměřovat lidskou vinu jako libry masa? Luíz napsal veršovanou prosbu o milost a poslal ji soudci Laurençovi da Silva. Dosáhl propuštění mladé vdovy. Posloužil tím její budoucnosti? Heitor by mu byl za to jistě připil plnou číší.

Situace v Lisabonu byla stále horší. Král Sebastião zahájil svou vládu tím, že srazil cenu mědi; Angličané přiváželi pytle falešných mincí a skupovali zlato. Dvořané, kteří se o snížení dověděli včas, rychle zaplatili dluhy; měšťané a rolníci byli ožebračeni a měli proč nenávidět šlechtu. Vliv jezuitů, i když skoro jediní zápasili s následky moru, byl stále větší; vysvětlovali epidemii jako boží trest a lidé věřili. Věřili i pověrám. Tisíce jich opustilo město, když se rozneslo proroctví, že se hory Carmo a Castello srazí a pohřbí v sutinách ústí Teja.

Luíz prosil na úřadech, aby byl doporučen králi. Odmítli ho. Prosil o odměnu za své dlouholeté služby. Nabízel objetí dávným přátelům z mládí.

Sahala na něho horečka a on mluvil vzrušenými slovy o národu a jeho pravé cestě. Vyvedli ho z paláce.

Co bude s básní? Často listoval až k posledním stránkám, kam vepsal naději prosluněnou už skutečností návratu a setkání s vlastí.

Tak rozjásaným mořem dále jeli
a pravidelný vítr hnal je celý den,
až náhle rodnou zemi uviděli,
svou naplněnou touhu, krásný sen…

S lítostivým vztekem chytil pero a do míst, kam už měly přijít jen řádky věnování a oslavy, vryl ještě jednu sloku:

Mlč, dosti, Muso! Ztichla lyra moje.
Je rozladěna. Drsně zpívám dál,
neb duše má je plná nepokoje,
že hluchým surovcům jsem zpívával.
Žár lásky, s nímž jde srdce v boje,
krev mojí vlasti dosud nezahřál,
jen lakota tam dobře zná svůj díl
a tupý spánek všechno zabednil.

Zbýval jediný člověk, k němuž se mohl obrátit: král.

Představil si ho před sebou a tváří v tvář, jako by si byli rovni, mu v básni vyzpíval své rady, které zněly jako rozkazy. Musíš znát své bojovníky, králi. Jdou rozličnými cestami, plnými nebezpečí, nebojácní jako lvi, divocí jako býci, nedbají na hlad, mrazy, vedra, odolávají mečům i šípům, vichřicím a bouřím. Slouží ti a čekají na tvé rozkazy, ale musí tušit, že o nich víš, že si ceníš jejich statečnosti a poslušnosti. Jejich zkušenosti jsou tvými nejlepšími rádci, povolej muže tobě oddané k sobě, důvěřuj jim, ten, kdo sám nedal život v sázku, méně ví než ten, kdo si vydobyl uznání vlastní krví. Sám jsem jen prostý a nízký člověk, králi, ale moje myšlenky jsou ryzí a k meči přidal jsem na misku vah své básně, jimž mě naučily Múzy. Ale i já bych chtěl vědět, že král si váží mé poctivé služby a že přijímá mé dílo.

Dopsal báseň. Nic už neopravoval. Odložil pero a opásal se kordem. Byl odhodlán probít se ke králi třeba zbraní. Potřeboval asi ten poslední doušek nenávisti, aby si přestal rozumět s bázní a střízlivostí.

Protože jinak, jinak by musel proklít ten okamžik, kdy se mu podařilo zvítězit nad smrtí.

U brány se mu postavili do cesty. Zavolali stráž. Tasil. Pustil se na schodech paláce do souboje. Šel by proti celému vojsku. Šermoval, útočil kordem, rukopis mu byl štítem.

– Luízi!

Známý hlas.

Dom Manoel de Portugal, nejmocnější šlechtic dvora.

– Nepoznáváš mne?

Vzal ho pod paží a odváděl ho. Luíz se rozpomínal. Manoel, syn básníka, spřízněný s královským rodem; sám také psával verše ve španělském jazyku, jak bývalo zvykem, když si portugalští králové brali za ženy španělské princezny; ale především pečlivý ochránce básníků, „světlo paláce, miláček Múz“, jak ho nazval Francisco Sâ de Miranda. Měl kdysi rád dvorní dámu – jak se jmenovala? Ano, Francisca de Arago – a Luíz, druh v utrpení, býval jeho důvěrníkem. Pak se dokonce zamiloval do Kateřiny d’Ataide, ale také nešťastně. Zvláštní setkání po letech: mocný dvořan a básník žebrák. Ale je mezi nimi pouto. Nathercia koná poslední dobrý skutek: její stín je sbližuje.

Luíz se poprvé v životě rozloučil se svým rukopisem.

Napjatě čekal, protože v cestě byla ještě inkvizice. První Manoelovy zprávy nebyly příznivé. Cenzorovi nevadily některé posudky nectnostných velmožů, ale spíš to, že k znázornění útrap plavby bylo použito zásahů pohanských božstev.

Manoel umožnil Luízovi návštěvu u otce cenzora, kterým byl u dvora dominikán Bartolomeo Ferreira. Luíz našel vlídného a rozumného muže.

– Můj synu, tvá báseň je mohutná a důvtipná. Jenže ses dopustil omylu. Múzy nejsou božského původu. Svatý Augustin se něco podobného domníval ještě ve spise De ordine, ale brzy potom svůj omyl odvolal.

Luíz začal nesměle, ale vybídnut rozvzpomínal se a vyprávěl aspoň v stručných poznámkách o těch šesti tisících dvou stech a šestnácti dnech, které prožil v Indii a v Číně, a z nichž ani v jediném nezapomněl na své poslání, na tuto báseň, k níž se připoutal jako k stožáru v bouři. Páter cenzor byl dojat; zdálo se mu, že se Bohu zlíbilo dokázat, že i svatý Augustin se může mýlit. Ale nemohl propustit báseň bez vysvětlení, že olympští bohové nejsou bytosti zrozené z víry, nýbrž z obrazotvornosti.

Luíz připsal bohyni studená slova, kterými popřela v básni svou existenci i existenci ostatních bytostí z Olympu:

… my byli básně pouze okrasou.

Luíz neměl jinou cestu a cenzorovi to stačilo. Jednoho zářijového dne dostal Luíz rukopis zpět a s ním královský dekret, řečený alvará, který četl s tlukoucím srdcem:

Já, král, dávám vědět všem, kteří toto alvará zhlédnou, že jsem uvážil za dobré udělit Luízovi de Camões povolení, aby dílo v oktávách napsané a nazvané Lusiada, v městě Lisabone vytiskl…

Tiskař Antonio Gonçalves měl pak denně hosta, který bděl nad každou stránkou vznikající knihy.

Jednoho dne v březnu roku 1572 měl pak Luíz v rukou svazek tří set sedmdesáti šesti potištěných stran, ve které se změnil jeho rukopis.

Přijímal jej a nesl jej k očím jako oběť boží.

Manoelovi de Portugal se odměnil Camões za jeho pomoc děkovnou ódou.

– Tvá báseň je velké dílo, řekl mu Manoel.

– Ale kolem je ticho. Nikdo jiný mi to ještě neřekl.

– Nepoděkovali ti všichni, kterým jsi knihu poslal?

– Asi tak, jako se děkuje za pozdrav otrokovi.

– Nezapomeň, že všichni mají mnoho starostí o budoucnost. Hlad a bída neustupují.

– Nikdo s nimi nebojuje.

– Král myslí na chudé, namítl Manoel. – Přepych bude nyní trestán jako zločin. Drahocenná jídla, hedvábné oděvy, olejové malby – to vše bude zakázáno.

– Nečetli mou báseň, stísněně pravil Luíz. – Pravá cesta k nápravě vede zevnitř. Je třeba zakázat přepych hříchu. Duším je nutno vrátit čistotu.

– Snad, Luízi, ale přece jen musíme vykonat jistá vnější opatření, aby naše loď lépe plula.

– Sepnout obručemi vrak, aby se nerozpadl?

– Buď jsi škarohlíd – nebo vidíš líp než ostatní, temně řekl Manoel. – Nedovedeš už věřit v nic?

– Naopak, zvolal Luíz, – mám víru v budoucnost. Víš, co jsem jí obětoval? Mám víru v krále!

– V krále, přisvědčil Manoel.

A s ním to opakovalo celé Portugalsko.

Hned když se Luíz v Goa dověděl o pohrobku otcovy divoké lásky, věnoval mu všechny naděje. Jakmile ho v Lisabonu aspoň z dálky spatřil, dal mu všechnu úctu a oddanost, tak jak ji povinně zapsal do věnování a závěru Lusovců. Zdálo se, že královský jinoch dovede tento dar ocenit. Odměnil Luízovy služby roční rentou 15 tisíc reisů. Nebylo to mnoho, ale nebylo to také málo. Bylo to více, než si vydělá za rok námořník na lodi, o něco více než dostávala dvorní dáma, o něco více než měl korektor v universitní tiskárně, třikrát méně, než měl universitní profesor. Camões netoužil po bohatství. Bažil po spravedlivém uznání, přál si, aby mohl bydlet v Lisabonu a aby tam mohl uživit svou macechu, na jejíž péči nezapomněl a kterou k sobě pozval, aby se jí aspoň v stáří odvděčil. Mohl si opatřit sluhu; polovina obyvatelstva v Lisabonu byli otroci.

Král udělil básníkovi penzi v létě, ale ode dne 2. března, ode dne, kdy mu Manoel de Portugal odevzdal Camõesovu knihu. Penze měla být vyplácena po tři roky a byla odměnou především za vojenské služby, teprve v druhé řadě „za básnickou dovednost, kterou prokázal ve své knize při popsání Indie…“ Luíz se domýšlel, že král počítá s jeho dalšími službami.

Zdálo se, že král cítí tíhu odpovědnosti, kterou na něho země skládala, a že snad není v říši člověka, který by k němu nevzhlížel v naději v osvobozující čin. Vybral si družinu z mladých dvořanů, kteří měli odvahu nebo ji předstírali, a podnikal s nimi nenadálé výpravy do lesů a na pobřeží. Jednou mu papež Řehoř XII. poslal jako povzbuzení k boji proti nevěřícím šíp se stopami krve jeho svatého jmenovce, svatého Šebestiána. Několik měsíců potom, v srpnu 1574, se král vypravil na lov až do Ceuty v Africe. Došlo už k prvním zkušebním šarvátkám. Při návratu zahnala bouře královu loď až k Madeiře a vyděšené obyvatelstvo v Lisabonu už začalo oplakávat jeho smrt, konala se procesí a veřejné modlitby. Počátkem listopadu se však král vrátil na rozbitém korábu a vystoupil na břeh obklopen novou svatozáří vyvoleného miláčka nebes. Připravoval se tak na výpravu mnohem významnější a nebezpečnější.

Znal svůj národ jako milióny očí obrácených k němu a naplněných tmou otázek a nejistoty. Musel odpovědět světlem. Indické panství se začínalo rozpadat, nebylo dost sil, které by je udržely, krev tekla marně a všude byli Portugalci na ústupu. Pevnost Chalé musel vojevůdce Jorge de Casto vydat vládci Kalikutu, který čekal na tuto příležitost. Dvůr rozhodl, že nešťastný velitel bude v Goa veřejně popraven, aby se jeho osud stal odstrašujícím příkladem pro ty, kdo by chtěli ustupovat a vzdávat se. Bylo však třeba ukázat čekajícím očím nový velký úspěch. Křesťanská říše v Africe! Vrátit se na místa, kde kdysi učinili portugalští králové první kroky k velikosti. Ten výboj by se mohl stát novým plamenem sebevědomí a získat Portugalcům nejen slávu, ale znovu také úctu celého světa.

Vybízí-li někdo osud příliš nerozvážně, osud zpravidla hodí rukavici.

Ahmed ben Abdulah, marocký šerif, chtěl odstranit z trůnu svého krutého strýce Abd el Melika. Obrátil se na evropské panovníky s žádostí o pomoc. Španělský Filip II. nepovažoval za dobré třást stromem s nedozrálým ovocem. Nedočkavý Sebastião výzvu přijal.

– Nemáme peníze, obávali se ministři. – Nemáme dost lidí. Nemáme plavidla.

V azurových králových očích se zanítil oheň. Nemohl ustoupit. Když se nesetkával s porozuměním, zuřil a rozkazoval. Přisvojil si právo těžby a prodej soli, aby si opatřil peníze. Ani špetka soli bez almužny na marockou výpravu! Nestačí to? Dobrá, denně připlují do sítí portugalských rybářů tisíce ryb. Ani ploutev bez daně na vytouženou slávu.

Země se chvěla neklidem a chudobou. Odvážnější dvořané psali králi pamětní listy. Když dal rozprodat i korunní statky, prosila ho královna Kateřina na smrtelné posteli, aby se vzpamatoval, aby se zastavil. Toto je smrt, říkala.

Neposlouchal nikoho, planul odvahou a vášní, pohrdal těmi, kdo projevovali strach, posmíval se jim, chtěl kupředu a vyzýval statečné, aby ho následovali.

Luíz cítil, že v dějinách země nadcházel důležitý okamžik, že se blíží rozcestí, a že každý, kdo v té době žije, ponese část cti nebo viny na rozhodnutí. Mládí, které v něm setrvalo, hořelo bojechtivostí; rozum se vzpíral dát souhlas a vykřikoval černé věštby.

V ulicích zavířila výzva bubnů k sbírání vojska. Země už neměla nic. Král vyzbrojoval na svůj náklad. Deset tisíc Portugalců se sešlo pod prapory. Tučný žold přilákal tři tisíce španělských žoldnéřů. Papež poslal oddíl lenošné, ale bohatě vyhlížející stráže. Několik německých důstojníků přivedlo námezdné tlupy Valonů a Flámů. Podařilo se zajmout Italy, kteří se plavili do Skotska k válce s Angličany, a král je přeplatil do svých služeb. Nakonec čítal tábor vojska asi dvanáct tisíc mužů a nebylo lze se už nadít dál ani jediného.

Král slavil triumf nad svým nedůvěřivým národem. Přinutil vlastní zemi, aby se k němu připojila. Z hrobu v Coimbře dal pro sebe vyzvednout meč a štít prvního portugalského krále.

Časně ráno vycházel Luíz z domu a mísil se do zástupu, který mířil k táboru. Nikdy snad dosud nevypravovala vojsko tak chudá země, nikdo dosud neviděl tábor tak nádherný. Hedvábné stany šlechticů zdobilo zlato a stříbro. Byl to tábor mládí a všichni ti sotva zletilí kapitáni a poručíci se snažili králi zalíbit, vyrovnat se mu opojením, vypít ten báječný sen o životě až do dna.

Denně se před očima žasnoucích diváků rozvíjelo bohaté divadlo nástupů, předstíraných útoků a bojů. V noci hořel tábor jako nádherný záhon tisíci pochodní a řeckých ohňů a dával Lisabonu kouzlo, jaké nikdy nepoznal. Rozjařené písně napojené nejdražším vínem se vznášely nad ozářeným prostranstvím. Ze stanů, nad nimiž pochodně uhasly, zaznívalo dzinkání kytar a šelest hedvábí. Po půlnoci se odhrnovaly záclony a dámy, na obličeji škrabošku, vstupovaly do připravených nosítek a posílaly poslední polibek bledé tváři svého šlechtice. Náruživost vládla tomuto skvělému táboru. Bylo to nejkrásnější vojenské ležení, jaké si mohl tento věk představit.

Koncem července 1578 vyplulo z přístavu několik set lodí. Vítr žasl nad pýchou plachet a pestrostí vlajek.

Luíz de Camões stál na břehu mezi davem. Do rozechvění posledních dnů padla kapka hořkosti. Krátce předtím prodloužil král povinnost své pokladny vyplácet po další tři roky básníkovi rentu. Luíz mu poděkoval, jak bylo zvykem, sonetem a podal králi prosbu, aby s ním mohl na africkou výpravu jako kronikář. Mohl si to dovolit, jeho sebevědomí oprávněně stouplo, o jeho básni se mluvilo jen s chválou. Jeden z přátel Manoela de Portugal se vyjádřil: Lituji, že ta báseň není tak krátká, abych se jí naučil hned nazpaměť, nebo tak dlouhá, abych ji musel číst po celý život! Z Itálie přinesl kdosi zprávu, že i slavný Torquato Tasso vzdal Camõesově básni hold. Luíz se domníval, že si místo kronikáře vojenského tažení zaslouží také proto, že sám krále k takové výpravě podněcoval. Napsal v dedikaci: ó, králi, před tebou se maurský oštěp třese, zdůraznil víru ve vítězství nad pohany, a v závěru básně se zaručoval, že dosud pro službu králi pevně drží meč. Ovšem úspěch přinesl také kritiku a závist. Král žádost odmítl a na palubě stál Diego Bernardes s lahvičkou inkoustu u pasu a tvářil se, jako by všechny ty koráby si vytvořila jeho obrazotvornost. Luíz to pociťoval jako příkoří, které rozdráždilo dávná zranění. Kdo jiný měl právo vyzpívat toto vítězství než on, „portugalský Homér“, pěvec Lusovců?

Zvolna a velebně plula královská galéra. Za ní se nesla vlajka na lodi vévody z Lancasteru. Znak vévody z Bragança, který poslal dva syny. Loď biskupa z Coimbry. A korouhve všech šlechtických rodů, které považovaly za povinnost a čest věnovat výpravě všechno své mládí.

I když už ustalo víření kotlů a ustalo volání, Portugalsko na břehu dlouho ještě zíralo za Portugalskem, s nímž odjížděl jeho nádherný král zahájit vítězně nové dějiny.

Umřít s vlastí

Až mě v hrobě uložíte,
kámen dejte k němu.
Kytaře ať podoben je —
nebo srdci tvému.

— LIDOVÁ PÍSEŇ

Na první stránce Lusovců byl na rytině vyobrazen pelikán, živící mláďata vlastní krví.

Luíz cítil, že mu ubývá sil. Přelil svou krev do básně. Zbývá mu ještě nějaká? Nasytil někoho tou, kterou ztratil?

Jeho báseň se stala známou, i on se stával známým. Mluvilo se o tom, že se chystá překlad do španělštiny. Ale z nejbližšího okolí okamžitě zasyčela závist a nevraživost.

– Co dělají tvé sonety? ptával se ho při občasných setkáních Manoel.

– Sonety, těmi jsem dýchal, když jsem byl nejslabší. Teď se mi zdá, že potřebuji novou sílu. Začal jsem psát báseň o africkém tažení.

Zprávy o námořní výpravě přicházely náhodné a neověřené. Přesto těšily a dodávaly naděje. Cestou zhotovili prý zlatníci novou korunu, korunu příštího marockého krále, a krejčí šijí oděvy pro budoucí tělesnou stráž.

Poslední novina – někdy v srpnu – mluvila o sporu, který vznikl mezi králem a jeho vojenskými rádci, kteří doporučovali vést válku z moře. Národ jim spílal. Věřil králi. Když boží hlas, který je v něm skrytý, praví, že má bojovat na souši, musí to být pravda.

Přišel konec srpna roku 1578. Ale to už snad muselo dojít k rozhodné bitvě. Zprávy! Zprávy! Mnoho očí se upíralo k obzoru, kdy se objeví tvary známých lodí a milované vlajky.

Jednoho dne v září přistála obchodní loď z Tangeru, které nikdo nevěnoval pozornost. Vystoupilo z ní několik vyhublých a zbídačelých mužů, kteří se neodvažovali podívat se přímo do tváře svého města. Nikdo si jich nevšiml. Čekal se návrat slavné armády s obrovskou kořistí. A tak šest mladých mužů s provinilýma očima prošlo takřka neviditelně k paláci.

A bylo před polednem, když z radnice vyjel na vraníku jezdec s žerdí, z níž vlál dlouhý černý prapor. Za ním jeli tři radní města s černými štíty. Postačilo na ně pohlédnout a lidé strnuli hrůzou. Nikdo nevyřkl slovo a v několika okamžicích celé město znalo strašný ortel osudu.

Černí jezdci dojeli k chrámu a tam rozbili štíty o schodiště.

– Plačte, začal své provolání herold, – plačte…!

Ale nemohl dál mluvit pro slzy, které mu dusily hlas.

Celý Lisabon se dusil slzami. Lidé chodili se zledovělými ústy, vyhýbali se sobě navzájem, ale nemohli také zůstat doma, všichni byli ztělesněním žalu, proudem žalu, který se vylil z břehů.

Luíz si klestil cestu k radnici. Chtěl se dovědět, co se stalo. Má doma rozepsanou báseň o podrobení Afriky.

Šest mužů bylo dosud v hlavní síni radnice. Odpovídali na nekonečné otázky, unaveni, zmučeni.

Luíz usedl na prahu. Nedal se odehnat. Až k večeru si zjednal přístup dovnitř. Neznal nikoho z těch šesti. Přece jednoho… Leitão d’Andrade znal jeho knihu a několikrát už spolu mluvili. Přijal Luízovo pozvání.

Déšť, který přicházel s tmou a šuměl na střechách, zkolébával Leitãovu únavu, ale Luíz mu naléval a budil ho stále novými otázkami.

– Musíš mluvit, příteli, musíš mi všechno vypovědět… Mám na to právo, rozumíš? Pověz mi, co se dělo, když jste přistáli?

– Vytáhli jsme do pouště.

– Celá výprava? Do neznámé pouště?

– Vojáci v četách, pomocné oddíly, pážata, vozy se zavazadly. Kdo se bránil, upadl v nemilost.

– Říkalo se, že sám vévoda z Alby poslal králi zvláštní dopis a varoval ho…

– To je možné, ale král dal ten dopis spálit, aniž jej četl. Jakýsi kupec, který přinesl zprávu o velkém vojsku nevěřících, byl okamžitě uvězněn.

– Jak jste to mohli strpět?

– Nevím. Nevím, opakoval Leitão, – nikdo jsme se neodvážili protestovat. Nechápali jsme, oč jde. Všichni jsme souhlasili s králem. Byli jsme jako blázni.

– A dál? Mluv! Co dál?

– Přišli poslové, aby vyjednávali. Král je odmítl. Přišli zrádci, kteří nabízeli, že sultána otráví.

– A král?

– Odmítl. Chtěl zvítězit v boji a ne zradou.

– Díky, řekl Luíz.

– Díky? opakoval hořce Leitão. – Všechno by bylo lepší než to, co se stalo. Ještě v noci jsme byli všichni veselí a věřili jsme, že se budeme vracet po kobercích květin. Ráno oznámili vyzvědači, že se nepřátelské vojsko přiblížilo.

– Kolik jich bylo?

– Přes sto tisíc.

– Pane na nebi! A vás ani ne pětina. Věděli jste to?

– Věděli. Mluvilo se o tom, jak se budeme bránit. Ale král chtěl útočit…

Vzpomínka děsila Leitãa, dal tvář do dlaní, raději by mlčel, raději by usnul, aby nemusel mluvit dál.

– Neusínej, Leitão, prosím tě, pokračuj… Nic mi nezamlč!

– Velitelé nás seřadili jako k slavnostnímu pochodu. Byl jsem blízko krále. Byl krásný, zanícený, jeho brnění hořelo v slunci, hlas mu zněl jako kov. Nic ať se neděje bez mého rozkazu, řekl, – jen já budu velet v boji.

Luíz se mimoděk usmíval: krásné pokračování jeho africké básně.

– Vytáhli jsme. K poledni jsme je spatřili. Nejdříve jízdu.

– Vy jste neměli žádnou?

– Ne. Zastavili jsme se.

– Byl to hrozný okamžik?

– Bylo to úchvatné, opravil ho Leitão. – Všichni jsme hleděli k místu, kde zářil král. Pobídl koně a pustil se vpřed.

– Dál, prosil Luíz, – dál!

Leitão násilím otvíral unavené oči.

– Nepřátelská jízda se pohnula.

– Kupředu?

– Ne. Ustupovala.

– Nepřítel prchal?

– Byla to lest. Jízda se rozdělila a rozjela se do šíře. Udělali půlměsíc proti našemu sevřenému vojsku. Octli jsme se v chapadlech. Půlměsíc začal svírat ramena…

– A král? Řekl jsi, že vyjel kupředu…

– Můj bože, rozplakal se náhle Leitão. – Nechtěl bych to ještě jednou prožít, i při vzpomínce je to strašné…

– Co tedy dělal král? křičel na něho Luíz.

– Letěl nepříteli vstříc. Dal se do bitvy.

– A vy s ním?

– Ne, on sám, jektal Leitão zuby. – Řekl: jen na můj rozkaz. Ale zapomněl jej dát. Zapomněl, že má vojsko. Bojoval sám proti stu tisíců mužů.

– A co vy? lomcoval s ním Luíz.

– Nastal zmatek. Někteří jeli za králem, jiní se obrátili proti jezdcům, kteří najížděli z boků. Nikdo nevěděl, co má dělat.

– Nebyli jste vojáci. To nebylo vojsko, spínal Luíz ruce.

– Ne, souhlasil Leitão. – Mysleli jsme snad, že zvítězíme bez boje. Až když jsme uviděli krále v klubku nepřátel…

Luíz se na dlouhou dobu odmlčel, než se odvážil otázky.

– Don Sebastião?

– Padl, zašeptal Leitão, jako by se zbytečné otázce podivil. – Bojoval. Šel jejich řadami jako slunce mrakem. Udusili ho.

– Proč jste nepadli s ním? křikl znovu Luíz.

– Padli jsme skoro všichni. Bili jsme se jak zbaveni smyslů. Jako dravci. Ale každý sám, s nepřítelem, který byl nejblíž. Pobili nás jako mouchy.

– Jak ses vůbec mohl vrátit? prostydl Luízovi hlas.

Leitão si strhl kabátec s ramene a ukázal čerstvou ránu.

– Padl jsem pod koně, ztratil jsem vědomí. Když jsem se probral, byla noc. Slyšel jsem kroky. Zasténal jsem. Kdosi mi nalil mezi zuby trochu pálenky. Byli to kamarádi, kteří taky přežili zranění, zaslechli mě, zachránili mě… Odplížil jsem se s nimi. Bylo to pole mrtvých. Každou chvíli to zaznělo pod naším krokem, jako bys přetrhl strunu. Vojáci měli kytary. Tisíce. Našli jsme mezi nimi taky marockou korunu. Tu jsme dovezli. Taky štít a meč z Coimbry. Víc nic.

Leitão si zastřel tvář.

– Nevíš o synech hraběte z Linhares? Byli to dva poslední…

– Mrtvi. Padli blízko krále.

– Můj známý, soudce Laurenço de Silva?

– Mrtev.

– A náš král? Jeho tělo?

– Pokusili jsme se je příští noci najít. Vyzvídali jsme v přístavu. Nikdo nevěděl.

– Musí přece někde být?

– Strhli ho s koně, rozsekali, udupali…

– To není pravda, chytil Luíz Leitãa za kabát.

– Mascarenhas byl nedaleko, vyprávěl mi to, než umřel. Dva Mauři zajali našeho krále, byl několikrát raněn, hádali se o kořist. Jejich kapitán se rozmáchl mečem a zabil krále, aby je rozsoudil. Bezbranného krále. Mascarenhas mi to vykládal.

– Nevěřím, zatínal Luíz zuby a tiskl dlaně do pěstí. – Tak uboze přece nemohl skončit náš mladý král!

– Kde je tedy, proboha? Co si představuješ?

– Třeba žije, zajat, skryt – a vrátí se. Blázne, víš, co by to znamenalo, kdyby umřel? Tak nesmyslně neumírají poslední naděje… Ne, není to pravda.

Není to pravda, řekl celý národ, když uslyšel zlověstnou zprávu po bitvě u El-Ksar-el-Kebir.

Vrátí se.

Luíz de Camões spálil počátek básně o Africe.

Při stěhování do bytu v Maurské ulici se mu ztratila sbírka, které říkal jednoduše Parnas. Nebo o ni přišel už dřív? Nemohl se přesně rozpomenout. Při starosti o Lusovce a pod tíhou katastrofy, která padla na národ, nebylo ani času, aby se zrodila velká lítost. Utěšoval se tím, že mnoho myšlenek a úvah z pobytu v Indii by ani nemohl svěřit tisku, protože cenzura by je nepropustila; a v době národního žalu nebyla ani vhodná příležitost kázat a napravovat. Konec konců, měl doma ve skříni stovky básní, sonetů, ód; mnohé z nich si musel opsat z opisů nebo získat je od těch, jimž je kdysi poslal a věnoval. Některé se mu ani nevrátily. Kromě čtyř příležitostných básní se dosud nedostal do tisku ani jediný jeho sonet.

O Vánocích roku 1579 přišel do paláce královské komory a dostal splátku na králem vyměřený plat. Oslavili s macechou svátky Narození Páně u stolu ozdobeného květy a při pečených kaštanech.

Posledním sonetem o mladém králi uzavřel Luíz de Camões i pro sebe velký ztroskotaný sen. Nebyla to vroucí báseň. Výprava do Afriky se nyní jevila jako tragický omyl. Bylo v ní něco zrůdného, co budilo stud a hrůzu. V sonetu přišel král k Charónovi, který požadoval za vstup na bárku do podsvětí obolus. Ale král poukázal na své rány. To bylo vše.

Země musela uvěřit, že ztratila krále a že se jí nevrátí. Potřebovala nového vládce. Korunu zdědil šestašedesátiletý Henriques, šestý syn krále Manoela. Ale pro jeho staré ruce bylo nadlidským úkolem zadržet pád chátrající říše. Země byla u konce sil. Její mládí vyhynulo. Anglické a holandské lodi pluly nad potopeným znakem Portugalska a přisvojovaly si přístavy, trhy, panství.

Po krátkém údobí úzkostí, modliteb a nerozhodnosti opustil v lednu roku 1580 Henriques život a otázka následnictví se stala ještě nebezpečnější. Pět mužů si dělalo nárok na uprázdněný trůn. Nejmocnějším z nich byl španělský král Filip, který byl také vnukem krále Manoela. Španělsku se už delší dobu zdálo, že není celé bez portugalského břehu. Jiný z Manoelových vnuků, Don Antonio, se dal prohlásit králem a chystal se k obraně země. Hlásil se k odkazu prince Sebastiaa. Ale na hranicích se chystalo zkušené španělské vojsko pod velením vévody z Alby k vpádu.

Portugalsko tonulo v starostech. Sucho v celé Evropě přineslo hlad a bídu. Francie a Německo neměly, čím pomoci. Horko od jara a zátopy po deštích dovršily pohromu. A jednoho květnového dne padl uprostřed lisabonského náměstí první otrok s příznaky moru.

Město se zachvělo novou hrůzou. Nemilosrdná nákaza, která zdecimovala před deseti lety zemi, prošla skoro celou Evropou a nenasycena se vracela.

Brzy umíralo zase v městě několik desítek lidí denně. Obyvatelstvo prchalo z Lisabonu a roznášelo mor po celé zemi. Mrtvých bylo stále víc. Zahaleni jen do bílých plachet leželi před domy na ulici a čekali, kdo je pohřbí. Protože nebylo dost ani nosičů, ani hrobníků, bylo nutno otevřít závory vězení. Galejníci ve dne odváželi mrtvé křesťany na hřbitovy, do kostelů, do společných šachet, v noci loupili. Otroky házeli za bránu na pospas divokým psům. Mrtví se stávali pány živých. Někteří lidé zahrabávali členy své rodiny pod podlahu, na dvorcích a zahradách. V noci bloudily městem smečky divokých psů a rozhrabávaly špatně uzavřené hroby.

Každý myslel na smrt, každý se lekal nadcházejícího dne i blížící se noci. Život byl jen špatný a temný, jedinou nadějí bylo přežít zítřek.

Jednoho dne v červnu se zazdálo Luízovi, že vidí červeně. Přemáhal špatné pocity, přičítal je odezvám zranění z Indie. Ale do duše se mu vplížil zákeřný instinkt.

– Antonio, zavolal Javance, – myslím, že jsem onemocněl. Všechny jizvy na těle mi ožily.

Anna de Sâ, která se svou péčí stala v těch posledních letech Luízovi opravdu matkou, přispěchala a chystala obklady, zapalovala vonné koření, kropila kouty jizby.

– Co je ti, Luízi?

– Srdce mi tluče, jako by mi chtělo vypadnout z hrudi. Celý hořím. Antonio, dej mi pít.

Sama mu donesla ze studny čerstvou vodu a nakapala do ní pomerančovou šťávu.

Druhého dne bylo Luízovi ještě hůř. Věděl, že od chvíle, co se ozve nemoc, do čtyř dnů lidé umírají.

– Antonio, řekl tajně javánskému sluhovi, – podívej se mi na prsa. Řekni mi pravdu.

Na kůži se objevily zarudlé skrvny. Pod pažemi Luíze bolelo.

– Nic nevidím, pane, lhal Antonio.

Stařičká Anna de Sâ měla známé mezi mnichy z řádu bosých, které podporovala; jeden z nich jí slíbil, že najde pro nemocného básníka místo v nemocnici.

– Tak zase do souboje, vzdychl Luíz, když ho kladli na nosítka, a rukou bez kordu zdravil známou protivnici. Pak poprosil matku, aby mu dala s sebou jeho knihu. Chtěl jít k tomu poslednímu souboji vyzbrojen tak, aby mohl dokázat, že tehdy v bouři nevyhrál svůj život nadarmo. Nesl si svou knihu jako šlechtický znak.

„Kdo to kdy slyšel,“ napsal z nemocnice příteli kapitánu Franciscovi de Almeida, který uprostřed hrůz moru sbíral dobrovolníky k ochraně vlasti, „aby na tak úzkém loži ukazoval Osud tolikeré neštěstí? Ale já jsem s ním zajedno: pokoušet se odporovat tolika útrapám, by byla skoro nestoudnost. A tak končím svůj život a všichni poznají, jak nesmírně jsem lnul ke své vlasti: že jsem se nespokojil zemřít na její půdě, nýbrž že jsem zemřel s ní.“

Mysli všech tonuly v beznaději. Každý musel myslit na svou smrt a na smrt celého světa, v němž žili a který milovali.

Tak se Luíz dočkal dávné sokyně a přítelkyně, s níž se už tolikrát setkal a která se mu vždycky vyhnula. Tentokrát věděla, že má kořist jistou. I Luíz to věděl. Našla ho s knihou křečovitě sevřenou v dlaních. Ani stín leknutí nepadl mu na tvář. Jen se trochu pozdvihl a usmál.

– Neboj se, řekl jí, když zaváhala. – Už se nebudu bránit. Pojď blíž.

Oceán noci naplnil všechno, co bylo dosud Luízovým životem.

Dne desátého června vyňal bratr Josepe Indio, který ho v posledních chvílích ošetřoval a pokoušel se mu dodat důvěry v nekonečnou milost boží, z básníkových dlaní knihu. Byla mu blízká. Měl také za sebou indické tažení. Na rub její první stránky vepsal tato slova:

„Nemůže být nic smutnějšího než vidět tak velkého génia v bídě. Viděl jsem ho umírat v nemocnici v Lisabonu. On, který ujel po moři 5500 mil a bojoval vítězně v Indii, nemá ani prostěradlo, kterým by se přikryl. Věru, významný to pokyn pro všechny, kdo se dnem i nocí zabývají zbytečnou námahou, jako pavouk sítí, aby lapil mouchu.“

To psala slepá přítomnost. Velcí duchové odcházejí často tak nízkou cestou, že je současníci přehlédnou.

Aby nebyl Camões pohřben nahý, poslala rodina de Portugal rubáš, do něhož ho zabalili. Pochovali ho v den úmrtí se čtyřiceti devíti jinými mrtvými do šachty na hřbitově u kostela svaté Anny, který patřil františkánkám.

– Co řekl naposled? ptal se Dom Manoel dominikána.

– Vykřikl: Vidím zemi!

– Jeho život byl nepřetržitou bouří bez půdy pod nohama.

– Snad mínil zemí hrob.

Vlast přežila Luíze de Camões jen o dva měsíce. V srpnu překročila armáda vévody z Alby portugalské hranice a převalila se až k moři. Antoniovy pluky se zoufale bránily, ale bylo to marné, všechnu svou sílu vyplýtvala země marnotratně pro sen o zlatě a slávě.

Hned v prvních dnech po dobytí Lisabonu se ptali poslové krále Filipa po básníku Lusovců. Nikdo o něm nevěděl a později se zjistilo, že za morové nákazy zemřel. Král to přijal se špatným rozmarem.

– Vyhnul se mně. Ta pýcha! Jeho báseň se mi líbila. Ale on se se mnou nechtěl setkat.

Nikdo nedovedl určit ani místo, kde je básník pochován. Španělský král milostivě dovolil, aby básníkova nevlastní matka pobírala jeho penzi. Zato odmítl žádost jakéhosi neodbytného vysloužilce, který přitáhl do Lisabonu v řadách španělských vojáků a – podobně jako Camões krále portugalského – prosil o odměnu za léta služby i za léta otroctví v Alžíru a také za ruku ztracenou v bitvě u Lepanta.

Ten vysloužilec se jmenoval Miguel de Cervantes.

Přes královu nemilost byl Portugalskem nadšen. Všude nacházel čistotu, dvornost, lidé, s nimiž se setkal, byli přátelští a stále zamilovaní. A tak když ve svém pozdějším románě popisoval chvíli, kdy se jeho hrdinové blíží od moře k portugalským břehům, dal plavčíkovi do úst zvolání:

– Odměnu! Zasloužím si odměnu! Protože to není země, ale nebe!

Luíz de Camões miloval svou vlast tak, že s ní chtěl zemřít. Ale jeho láska přesáhla i jeho vůli.

Vtělen ve své knize, uchovávané v klášterech a školách, nepřestával tiše zpívat o velké minulosti.

Dlouho mu nerozuměli. Neznali ho. Až po dvaceti letech vyšly tiskem jeho první lyrické básně; ukázalo se, že je jich několik set. Až po šedesáti letech od smrti se objevily jeho divadelní hry. Ale o něm samém se vědělo stále méně. Kromě úředních aktů o zatčení, povolení knihy a přidělení penze se nezachovaly žádné památky. Války vyhubily ty, kdo o něm mohli podat svědectví. První životopisy byly proto plné chyb a lží.

Ale krev vnuků přijala básníkův zpěv. Lidé si opakovali jeho sloky. Učili se jim, když se loučili s domácími břehy. Zdravili se jimi, když se vraceli. Zpívali je jako písně.

Zas k novým činům přichystej se každý
a přej si, aby přetrvaly věky!

A básník nepřestal zpívat. Hlas se mu nezachvěl, jeho vroucnost neochladla, víra nezeslábla.

A jeho vlast, v níž dozrála znovuzrozená síla, svrhla jho cizí nadvlády a po mostě Camõesovy básně vešla do nové budoucnosti.

Zemětřesení, které navštívilo Portugalsko roku 1755, zničilo kostelík sv. Anny i s hřbitovem, i s náhrobním kamenem, kterým dali pokrýt domnělý básníkův hrob jeho přátelé. Za válek s Francií vyvrátili cizí vojáci skoro všechny vzácné hrobky a rozbili sochy na nich. Co ušetřili, zničila občanská válka o něco později: vzbouřenci vyhodili z hrobů pozůstatky světice lásky Ines, rozstříhali její vlasy a prodávali je jako talisman.

Teprve asi před sto lety pocítil probuzený národ bolestně, že nemá místo, u něhož by se mohl zastavit k vděčné vzpomínce.

V červnu roku 1880 se konal do kaple v Belemu – kterou si kdysi prohlížel Luíz s malým Antoniem – slavný pohřeb s královskými poctami. Průvod nesl dvě schránky se stříbrnými vavříny. Zastavil se u náhrobku kryjícího pozůstatky, které vydali kdysi Mauři jako tělo krále Sebastiãa. Vlevo od něho byly uloženy kosti Vasco de Gamy, který dal své zemi velikost. Po pravé straně byla uložena prsť vyzvednutá ze šachty na místě bývalého morového pohřebiště. To je hrob Luíze de Camões, který dal své zemi nesmrtelnost. Je to jen symbol.

Ale proč by měl mít hrob ten, kdo zůstává živ ve své básni a ve věčné duši národa?

DOSLOV

Dobrodružný život Luíze de Camões je sám o sobě románem; mně ten námět přiblížil především osud jeho portugalské vlasti a zaujalo mě poslání, které proto přijala na sebe Camõesova báseň o velké minulosti. Byl to námět, jímž jsem chtěl v době druhé světové války posílit čtenáře v důvěře ve spravedlnost. Celý náklad prvního sešitového vydání byl však zabaven a šel do stoupy.

Známí z pražského nakladatelství, zejména R. Jílovský, se brzy potom dověděli, že jsem se právě kvůli „Básníkovi“ i jiným kulturním akcím dostal do evidence gestapa, a – abych změnil prostředí – vymohli mi přeložení z brněnského rozhlasu do Prahy. Nemýlili se, do brněnského bytu si pro mne přišlo gestapo. Poznal jsem však obětavé přátele. Dr. M. Očadlík mě přinutil, abych okamžitě opustil rozhlasové působiště, dr. L. Tůma mi vystavil falešné lékařské vysvědčení, několik týdnů jsem bydlel na chatě Josefa Grusse a v bytě Karla Högra. Teprve když se brněnskému příteli arch. F. Kalivodovi podařilo přimět jednoho z příslušníků gestapa, aby ukradl mou kartu z evidence a před ním ji spálil, mohl jsem se vrátit do zaměstnání (onen příslušník gestapa, O. Boleloucký, byl pro tento a pro jiné skutky po revoluci osvobozen). To vše je dávno za námi a šlo uprostřed obrovských událostí o jeden malý lidský osud; ale zmiňuji se o tom všem proto, že to úzce souviselo s touto knihou, a také abych mohl uvést jména přátel, jimž bych chtěl vyslovit dodatečný dík.

Mezitím jsem s touto knihou prožíval ještě jinou svízel. Po vyjití Největšího z Pierotů jsem byl v recenzích upozorněn na přílišnou volnost, s níž jsem někdy zacházel s některými historickými fakty, tedy na přemíru románové fabulace. Byl jsem mladý autor a chtěl jsem se dát poučit: při práci na románu Básník neumírá jsem si počínal svědomitěji a opatrně jsem se držel zjištěných historických skutečností. Recenzenti, s nimiž jsem se po Pierotovi pustil do mladistvých bojovných polemik, považovali to za příležitost upozornit tentokrát na závislost některých pasáží mého románu na pramenech, zejména na Camõesově biografii od portugalské autorky Virginie de Castro. Byla to kniha, která byla poctěna první cenou v portugalské soutěži na životopis Camõesův, a proto jsem její údaje považoval za autentické. Kromě toho jsem se bránil odkazy na společné prameny, zejména na vyčerpávající vědeckou studii W. Sporcka, z níž i portugalská autorka přebírala četné informace; jinde, jak se ukázalo, beletristicky fabulovala. Založil jsem však svůj román na vlastním pojetí, odpovídajícím poslání, které jsem Camõesovi udělil, a byl jsem si jist, že jsem vědomě z cizích látek nic nepřevzal; něčeho takového by se mohl dopustit autor zcela omezený a kromě toho bez vlastní fantazie, jíž jsem měl dost.

Bylo přetěžké najít soudce. Vzpomínám si na strastiplnou pouť, když jsem s taškou plnou svých knižních pramenů navštívil postupně prof. Alberta Pražáka, dr. A. M. Píšu, dr. M. Rutteho a další. Každý chápavě pokýval hlavou, snažil se mě uklidnit – ale číst a porovnávat stovky stránek? Odpovídal jsem v tisku, ale ani to nebylo snadné, když se o tendenci knihy nesmělo veřejně mluvit. Jak to bývá, čtenáři mě ujišťovali sympatiemi; abych nebyl nespravedlivý, našli se i muži pera, kteří se Básníka ujali veřejně, v tisku, a snažili se objasnit příčiny nedorozumění. Kladem sporu bylo však jedině to, že se vzbudil širší zájem o dílo Luíze de Camões a že pak mohlo vyjít nejen několik svazků jeho lyrických veršů (v překladech Zd. Hampejse a K. Bednáře), ale také epos Lusovci; sotva by k tomu jinak došlo.

I když došlo s některými recenzenty k vysvětlujícím a smířlivým schůzkám, kniha mi zhořkla a nechtěl jsem, aby vyšla znovu. Jednou mě k tomu energicky pobízel Ivan Olbracht, kterého potkal obdobný úděl s knihou Dobyvatel, napsanou podle kroniky W. Prescotta. On se na výtky závislosti díval z olympské výše a řekl mi: Lidem to pomáhalo, vydám tu knihu znovu a nezměním ani písmeno… K vydání knihy Básník neumírá dochází znovu až nyní, po třiceti letech. Za tu dobu v literatuře mnoho zastaralo, jazyk i sloh. Jak tomu u mne často při nových vydáních bývá, z drobných úprav jsem dospěl i tentokrát k rozsáhlejším, a nakonec k přepisu celého textu. Podstatné zůstalo, ale odpadly některé romantické epizody a náhodnosti, a poctivě jsem zvážil také výhrady obsažené v tehdejších recenzích. Vypustil jsem všechna místa, která mohla tehdy svádět k domněnce o třebas vzdálené závislosti na pramenech – i když by se to mohlo vysvětlit logikou životopisné látky. Protože šlo vesměs o místa pro základní obsah románu nevýznamná, nahradil jsem je pro své uspokojení a v zájmu čistoty práce motivy novými.

Prosím čtenáře, aby s pochopením přijali toto objasnění osudů knihy i vysvětlení, jak jsem dospěl k textu tohoto vydání.

František Kožík

František Kožík
Básník neumírá

Ilustrace na obálce volné zdroje/Columbano Bordalo Pinheiro

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 6. 2019

ISBN 978-80-7602-896-8 (epub)

ISBN 978-80-7602-897-5 (pdf)

ISBN 978-80-7602-898-2 (prc)