© Hana Kolaříková, 2017

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-210-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-211-4 (Formát ePUB)

ISBN 978-80-7577-212-1 (Formát MobiPocket)

sněhová vločka

Jana se nahýbá nad inkubátor, nad své dítě. Bolest se mísí s okouzlením. Je tak maličký, na hlavě má rozkošnou čepičku s bambulkou, dupačky jsou miniaturní, jako pro panenku, a přesto ještě veliké. I navzdory nezralosti a příliš brzkému příchodu na svět je krásný. Křehoučký. Svraštělý. A taky škaredý jako nějaký přestárlý mudrc, který už sám neví, kolik mu je vlastně let. Je bezbranný s těmi všemi hadičkami a monitory kolem sebe, a přitom se tváří, jako kdyby věděl všechno, jako kdyby měl v sobě uložené prošlé i budoucí věky lidské existence, povznesen nad zrození i smrt, vznikání i zanikání, nad rozkvétání i uvadání. Je jako květ rozvitý zrychleně, bez zdrženlivosti, chtějící sám sebe obětovat.

Lékařka otevírá dvířka inkubátoru. „Klidně si ho pohlaďte,“ pobídla ji.

Jana mu něžně přejela po tvářičce — takový miniaturní nosánek, pohladila ho po ručičce — takové tenké prstíčky, průhledné…

Náhle jí sevřel prst. Chytili se jeden druhého a v tu chvíli věděla, že se už nikdy nepustí.

svět stínů

lví hostina

hodiny stojí

děvčátko z konga

za koutnicí

svatovítské chrliče

rút, erna a smíšek

černá apoštolka

tanec kokosových palem

leopardí skvrny

Jana už je z porodnice doma, celá v černém — ve smutku — a v ruce drží mobilní telefon. Váhá, jestli má zavolat své nejlepší kamarádce Tince a nadobro se zbavit toho, co ji tak tíží a trápí. Toho, co v ní jedovatí. Před chvílí se rozloučily ve vyhlídkové restauraci nad Prahou. Nedokázala jí říct do očí pravdu o skutečném otci svého dítěte, o tom, že nebylo Alekovo, ale že tím nedozrálým tělíčkem kolovala Viktorova krev a že jejich malá Makeda měla nevlastního bratra. Nedokázala to doposud říct nikomu, i když ji tohle tajemství drtí. Je na svého kostlivce ve skříni sama. Byla to jen jedna noc v Africe, neplánovaná, ale osudová. Od té doby nemá klid. Svědomí ji hryže jako neodbytná, hladová krysa.

Chlapeček se narodil příliš brzy. Hned po porodu ho strčili do inkubátoru a odvezli na jednotku intenzivní a resuscitační péče. Janě doposud zní v uších monotónní pípání přístrojů, které bdí nad těkavými životy v inkubátorech rozmýšlejícími se, zda zůstat, či odejít, nad labilními plícemi, které opakovaně náhle splasknou, a přístroj se rozkřičí, sestřička přiběhne, pomůže a plíce se zase naplní, nad nepravidelnými srdečními rytmy — některé bouchaly o život, některé o smrt.

Její předčasně narozené dítě zemřelo. Smrt ošálila kontrolní přístroje i monitory rozestavené kolem inkubátoru a chlapečkova dušička se rozpustila jako sněhová vločka na venkovním parapetu. Nit jeho života se stala pro lékaře nepolapitelnou. Náhle, nečekaně, nevysvětlitelně a nevratně.

Trauma se nestává traumatem samo o sobě, ale teprve uvíznutím v čase oné události. Znemožňuje jít zase vpřed, neustále si stahuje pozornost na sebe. Tma kolem Jany se koncentruje, sráží, houstne, ale jednou musí křísnout sama o sebe, zažehnout se spásnou myšlenkou, rozřešením, protože věci příští se rodí v nejhlubší temnotě. Pravou hybnou silou není vědomá vůle, nýbrž nevědomá část psýché, temná, nepochopitelná a neuchopitelná, lze jí jen naslouchat, když probleskne do snů, nechtěných přeřeknutí nebo zakopnutí na rovné cestě.

Jana netouží po světýlku ve tmě, kterou je zavalena, naopak se ve světě stínů zabydluje. Pořád dokola si opakuje, že smrt je jen iluzí mozku, že divoká zvířata to vědí. Ona sama to pochopila na safari v Keni, když pozorovala lva a dvě lvice u jejich úlovku. Lev trhal buvolí záda, hladové lvice seděly opodál a čekaly, až se lev nažere. Jedna z nich se začala plazit k buvolovi, ale lev ji odehnal. Zkusila to znovu. Lev se rozčílil, lvici napadl a prokousl jí hrdlo. Vrátil se zpět ke kořisti, a když se dosyta nažral, přitulil se k mrtvé lvici, jako kdyby jen spala.

Uvnitř Jany je schovaný muž. Jak bude stárnout a ženských hormonů jí bude ubývat, bude se mu čím dál víc podobat. Jasné ženství zmatní, hlas se prohloubí a zhrubne, zostří se rysy v obličeji, možná začne pod nosem rašit náznak kníru. Letos jí bude třicet let, je na vrcholu ženských hormonálních křivek, estrogeny na vzedmuté vlně. Svou mužskou polovinu duše musí hledat vně sebe, v protějšku, který ji odráží, tak jak velí zákony přírody, divočina v lidech, žádné zoo, ale nejdivočejší prales, do něhož vědomí nedohlédne. A pokud se někdo přiblíží k hranici mezi vědomím a nevědomím, je tu děsivý strážce prahu, který zabraňuje, aby se dotyčný rozrušil sám ze sebe, aby něco podkopalo jeho zidealizovanou představu o sobě samém.

S Alekem byla pět let. Nikdy ji nepožádal o ruku, nenaznačoval, nezmínil se o manželství a ona si ráda nechávala otevřená dvířka. Jak by to teď, když Alek definitivně odešel, bylo složitější. Byla hluchá k snovým dramatům, zvlášť k těm opakovaným a neustále omílajícím totéž, i když v jiných kulisách. Často se jí zdávalo, že jede s Alekem autem, a vždycky to končilo nehodou, překážkou na cestě anebo sjetím do příkopu. Nikdy nikam nedojeli, naposledy byl Alek dokonce zraněný, otírala mu ze spánku krev. Teď už tomu rozumí, jejich soužití nemělo žádnou budoucnost, perspektivu, chystalo se skončit fiaskem. Nedbala varování vševědoucího nevědomí a teď to má. Alekovi ublížila a ona sama se nyní s nalitými prsy cítí neúplná, okradená, ošizená — chybí jí její děťátko.

Všechno začalo tím, že se zastavily starožitné plechové hodiny v hale, možná to začalo o několik minut dřív rozbitou skleněnou výplní ve dveřích. Stoletou, leptanou a nenahraditelnou.

Jana bloumá torzem kdysi rozlehlého bytu, jenž zabíral celé patro novobarokního domu na Václavském náměstí. Dnes jsou z něho byty tři, i když pořád nadstandardního půdorysu se stropem vysokým přes čtyři metry. Ten její má sto čtyřicet metrů čtverečních. První, co je přivítalo, když se s Alekem vracívali domů, byly hlasité kulaté plechové hodiny. Tik tak na chvíli zaniklo v přibouchnutí plechových dvířek, která se otevírala ještě před pravými dveřmi. Plechové poškrábané dveře mátly. Nikoho by nenapadlo, že za tím nevzhledným vstupem jsou další dveře do bytu, spíš to vypadalo, že vedou do strojovny, na půdu či do kumbálu pro údržbáře.

„To je skvělé, dobrá pojistka proti zlodějům,“ radoval se Alek, když se nastěhovali.

„Blbost, přitahují destruktivní energii, nelíbí se mi,“ oponovala mu. „Měli bychom je odstranit.“

Druhý den koupil starožitné plechové hodiny tmavohnědé barvy se zažloutlým bílým ciferníkem a černými ručičkami. Byly výjimečné nejen svým stářím, ale i velikostí, hlasitostí tikotu a taky tím, jak se doplňovaly s oprýskaným materiálem vstupních dveří.

„Uviděl jsem je za výkladem starožitnictví a něco mi říkalo, že se budou hodit do haly, co myslíš, Jani?“

Jana je archeoložka. Miluje vše staré, patinované a ohmatané lidmi, kteří už dávno zemřeli. Diskuse kolem plechových dveří skončila. „Ty hodiny jsou nádherné,“ vzdychla, „ty víš, jak na mě.“

Dokud šly, odpočítávaly čas. Další iluzi. Prý jde jen o plující odraz nehybné bezčasovosti. Prý je už všechno někde dáno. I Jana je přesvědčená o tom, že žije v nějaké uzavřené bublině, že žije tak, jak jí dovolí čas a prostor, ale chtěla by víc — rozšířit si vědomí a protáhnout ho hadí skulinou v zemi.

Sdělit Tince pravdu, anebo ji pravdy ušetřit? Nikdy před sebou neměly žádné tajemství. Neodvážila se jí říct přímo do očí, jak ji tehdy v Keni zradila, že se zapletla s Viktorem, ale mohla by to teď hned vyblít ze sebe do mobilu. Ale co Viktor? Vůbec netuší, že spolu počali dítě, což taky není fér. A co Alek? Všichni ho mají přirozeně za otce a Alek se svou náturou gentlemana mlčí. Jestli však bude nadále mlčet i ona, tak nesnesitelné napětí uvnitř jí samé bude vzrůstat a jednou to bouchne.

Janin mobilní telefon je menší než její dlaň. Svět se globalizuje, scvrkává a houstne jako tma kolem ní. Je to už její sedmý mobil, každý další byl o něco menší a všechny obsahovaly vzácné minerály z Konga, z ilegálních dolů, kolem kterých bují zlo ve všech podobách, od korupce a násilných střetů mezi obchodními gangy, přes znásilňování žen i malých dětí až po prostituci nezletilých. Peklo na zemi. Viktor jim vyprávěl o situaci v Kongu i o nátuře afrického muže — jaká by to pro něj byla hanba a ponížení, kdyby nesl náklad, protože to je ženská práce: posadit si otýpku klestí či barel vody na hlavu, za krk, na hřbet a jít daleko ke studni pro vodu skrz území obsazené vojáky, riskovat, že bude znásilněná, možná cestou tam i zpět, možná několikrát, a pak ji vykázat z vesnice, protože už je nečistá a zneuctěná. Nikdy nezapomene na obličej tříletého děvčátka v časopise National Geography, které Viktor vyfotil po skončení války v Kongu — nejkrvavějšího a nejkrutějšího válečného konfliktu od skončení druhé světové války. Bylo brutálně znásilněno, následně několikrát operováno a zachráněno. Představila si tu hrůzu, kterou musela holčička prožít, a zvedl se jí žaludek. Běžela se vyzvracet. Nic moc z ní nevyšlo, jen trochu žaludeční šťávy jako důsledek rozjitřených nervů a hormonálního kolotoče v těle po porodu a ustávající laktaci. Spláchla dvakrát za sebou, ale obrovské oči děvčátka dívající se skrz objektiv fotoaparátu, skrz Viktora, seděly na hladině uvnitř záchodové mísy jako dva černé lekníny, jako něco, co nebylo v Božím plánu stvoření, ale co vytvořil člověk ve své svobodné vůli.

Stejný prázdný pohled míval i Hitler, když na vojenské přehlídce podával vojákům ruku a přitom za jejich hlavami, za jejich krátkými životy soustředěně ryl své iniciály do pomyslné knihy dějin, aby zhmotnil vize i hrůzy celého lidstva, anebo doktor medicíny Josef Mengele, když na osvětimské rampě pohybem ruky určoval, kdo půjde rovnou do plynové komory a kdo zatím na práci.

Jana, znechucená z toho, že prázdný pohled může mít oběť i masový vrah, vypnula mobil a hodila ho mezi polštáře rozložené na masivní prvorepublikové kožené hnědé pohovce, která přečkala všechny běsy prošlého času a jako jediný mobiliář přetrvala v tomto bytě po předválečných majitelích bytu, po její rodině. Byla příliš objemná a srostlá s bytem i domem, než aby si ji někdo chtěl odvézt jinam, a příliš zvláštní a výjimečná, aby se jí někdo z minulých nájemníků chtěl zbavit. Byla dokonalá a takové věci mají svá práva. Byla nedotknutelná. Už desítky let stála pořád na svém místě. Svědkyně času.

S rukama v zadních kapsách černých džín jde k oknu a shlíží na náměstí. Setmělo se. Od časů první republiky, kdy byl Václavák velkolepým korzem, ubylo světel i lidí, ale stejně je tu pořád živo. Neony se blyští do oken jejího bytu, do tří obrovských oken, které se daly umýt jen ze žebříku. Výstup nahoru a dolů, vymáchat si hadr v octové vodě, bát se pádu na dlažební kostky. Když čekala dítě, přišla na ni nutkavá, neodbytná potřeba čistého výhledu.

Taková hloupost. V porodnici ji poučili, že těhotná žena by neměla ani věšet prádlo, aby si nenatrhla plodový vak. Čistila jedno z oken ve dvacátém šestém týdnu těhotenství a druhý den jela vyděšená do nemocnice s mokrým flíčkem na kalhotkách. Když se po týdnu vrátila domů, sama, bez miminka v povijanu, bylo okno zase špinavé, a když si přinesla v tašce malou urničku, už jí to bylo jedno. Lhostejné. Bylo dokonáno. A veliké staré kulaté hodiny netikaly. Ticho. Bezútěšné ticho. Plechové ticho.

Jana chodí bezcílně sem a tam svým velikým bytem. Jde přes rozlehlou halu, která se nedala zabydlit, ať dělala, co dělala, na jihozápadní polovinu bytu s dalšími pěti okny do vnitřního bloku. Dvě v plánovaném dětském pokoji, který je úplně prázdný, ale uprostřed stojí stylový houpací koník, kterého Jana koupila v bazaru starožitností. Dvě v kuchyni spolu s prosklenými balkonovými dveřmi a jedno v předválečném pokojíku pro služku, z něhož si udělala pracovnu. Knihy zakrývají volné stěny od podlahy až ke stropu a mezi nimi stůl, počítač a okno otevírající se na balkon.

Jihozápad je ta nejnevhodnější světová strana pro vegetaci na balkoně. Pokaždé když s Alekem odjeli na dovolenou, letní odpolední výheň sežehla všechno, co Jana zasadila. Rajčata, bazalku, rozmarýn, pažitku, šalvěj, tymián, okurky, túji i jalovec. Když odjížděla na externí archeologické výzkumy mimo Prahu, postihlo balkonovou flóru stejné neštěstí. Alek nikdy nezaléval. Kouřil na balkoně, pil kafe a pozoroval prosklené schodiště sousedního hotelu. Ve skle se odráží kostel Panny Marie Sněžné, čistá gotika. Dokud ho na to neupozornila, nevšiml si toho. Kochal se působivým odrazem, jaký dokáže vykouzlit jen Praha se svými středověkými skvosty, a nezaléval. Po Janiných zoufalých výtkách jen sliboval, že příště určitě nezapomene. Dokázal se dívat na usychající kytku a přitom zhluboka pít z hrnku. Uměl vydělat peníze. A chovat si Janu jako v bavlnce. Tik tak. Jana se vždycky těšila na podzim. Slunce doputovalo níž, ztratilo žár a ona obložila balkon nakoupeným vřesem. Večer si nalila sklenku vína, usadila se mezi truhlíky, květináče, svíčníky a rozmlouvala s jedinou hvězdou na nebi, s Večernicí, bílou perlou, která se houževnatě probíjela skrz velkoměstský smog a neony. Hoteloví hosté se trousili po schodech a mávali na ni, zatímco čekala na Aleka, až se vrátí z banky, a upíjela červené víno z repliky středověké číše. A hladila vřes okolo sebe. Tik tak. A zařizovala ten velkorysý poloprázdný byt. Mívala zvláštní pocit, že v něm bydlí víc lidí. Duchové jejích židovských předků zbavení lidské důstojnosti se nořili z tmavých koutů, aby je utěšila, nakrmila a vykouzlila teplo domova. A věřila na poslední větu v pohádkách: a jestli nezemřeli, žijí dodnes. Tik tak.

Jana má srdce velkoměstské holky. Miluje vycházky do pražských ulic, davy turistů, tramvajový hluk, boty sešlapané z dlažebních kostek. Netrpělivě čekává na zvony z kostelních věží jako na nezbytnou drogu, zná všechny sochy a sousoší a v kamenných lvech z pražských plastik a domovních znamení — v jejich líných pohybech i v připravenosti ke skoku — se odráží ona sama. Lvice.

Ten den, co si domů přinesla urničku s popelem, se jí zdál divný sen. Leží ve své posteli a kojí čerstvě narozené miminko. Postel zahaluje koutnice — plachta, která kdysi dávno chránila šestinedělky před zlými silami. Zdobí ji červené vyšívané motivy stylizovaných kvetoucích stromů vyrůstajících ze srdce a za oknem se tlačí nejasné temné postavy bez obličejů, bez rysů, bez podoby. Tlučou na sklo, aby je pustila dovnitř, a Jana ví, že je přivolalo novorozeně. Probudila se vyděšená, avšak posílená objetím ze záhrobí, asi jako když akvarijní rybce přisypou krmení nebo okysličí zahnívající vodu. Jako když usychající rostlině někdo neznámý zavlaží kořeny. Od té doby už neusíná. Už vůbec nespí. Slyší cizí hlasy, pořád jí našeptávají do hlavy: Pusť nás dovnitř. A ona naslouchá, zatímco kulaté plechové hodiny v hale stojí. Zastavily se a už se nerozběhly. Ten den, kdy myla to okno. Přesně v tu chvíli, kdy se objevila trhlinka na jejím plodovém vaku a podráždila dělohu. Hned druhý den dostala kanylu do zápěstí, kapačky do stojanu, steroidy, aby plodu dorostly plíce, něco proti infekci, něco ke zklidnění dělohy. Kromě Aleka nikomu nic neřekla, týden ležela v porodnici, snažila se dítě udržet v sobě, a zatímco si chlapeček hrál s pupeční šňůrou, ona počítala sněhové vločky za oknem a kapky stékající do kanyly.

Když se s Alekem setkala poprvé, měl na krku zlatý řetízek od své dívky. Přesto Janu požádal, jestli by mu nemohla zamíchat prstem šampaňské, jelikož nesnáší bublinky. Když se náhodou zase setkali ve společnosti, zlatý řetízek už na krku neměl. Ve svých čtyřiceti nebyl ani ženatý, ani rozvedený, ani neměl hluboko do kapsy. Zato byl žádaný. Ženy se o jeho urostlé tělo schválně otíraly a lísaly se k němu jako kočky k nohám svých pánů, když je náhle vezmou na milost, jako že nic, jako že není víc místa kolem, jako že se musí nechtíce přimknout, líznout si, povytáhnout drápky. Jenže Alek má slabost pro zrzky. Když ji pozval na rande, připadala si jako vítězka soutěže, do které se nepřihlásila. Vzal ji do banky, do své kanceláře, vytočil číslo svého nadřízeného v Německu, chodil z rohu do rohu a předváděl jí svou bezchybnou němčinu. Krátce předtím četla antropologickou studii o mozku, ve které se dozvěděla, že vývoj mozku podnítil především pohlavní výběr. Samice preferovaly muže, se kterými si nejlépe popovídaly, a ona si tenkrát v té noblesní kanceláři připadala jako pravěká samička, která hodnotí komunikační schopnosti případného partnera.

Vypráví o tom Tince v restauraci s výhledem na Prahu a očima propátrává střípky společného života s ním. Jsou roztroušené všude po zasněžené Praze. Nedostavěný gotický kostel Panny Marie Sněžné výrazně převyšuje okolní moderní zástavbu. Velkoryse navržený — chrámová loď měla být čtyřicet metrů vysoká a sto metrů dlouhá. Nový korunovační chrám Karla IV. by býval soupeřil se svatovítskou katedrálou, ale husitské války a následná bída učinily velkorysému projektu přítrž. Z císařových plánů zůstal jen vysoký chór se záplavou světla, jako připomínka toho, že vždycky odněkud přijde facka. Nedostavěný chrám, pouhý presbytář ve funkci kostela, ale i tak impozantní, vypovídající o lidském duchu, jenž se upíná ke hvězdám a skryté temnotě, v níž se nachází skutečné bitevní pole. Tikot hodin odměřuje moment zániku a vše nakonec končí na pozadí největšího jasu. Třicet metrů vysoký chór s nejvyšším oltářem v Čechách, plný světla a slunce, vypadá jako ztroskotaný koráb vytažený na břeh, zrestaurovaný a zakonzervovaný. Připravený pro milovníky vzletných myšlenek a pro výstrahu.

„Co budeš dělat?“ Tinka energicky zvedla ruku s hodinkami k očím a převrhla šálek kávy. Ubrouskem čistí kávovou loužičku z podšálku, aniž ji napadne, že by v ní mohla najít osud tak jako v kávové sedlině. „Stejně je to hajzl. Opustit ženskou ve chvíli, kdy přijde o dítě!“

Jana se ocitá v ďáblově kuchyni, všechny chrliče na střeše svatovítské katedrály, ty démonické nestvůry v životní velikosti, se k ní natáčejí a křičí: Řekni jí pravdu! Ví, že svým mlčením ubližuje Alekovi a Tince možná ještě víc. Lež dokáže zabít, ale co když pravda taktéž?

„Tinko, od té doby, co jsem se vrátila z porodnice, je všechno jinak. Mrtví ke mně promlouvají víc než živí.“

„Je to příliš čerstvé, to přejde, neboj,“ přeložila si netrpělivě nohu přes nohu. „Hlavně to nikomu neříkej, nebo tě odvezou do blázince.“ Tinka se neohlíží za sebe, nenahlíží do sebe, neloví těkavé sekvence odněkud z nevědomí. Je tu pro druhé, pro ty živé. Viktor je sice momentálně v Africe, ale Makeda čeká ve školce. Musí jít pro ni. Věděla to s jistotou ženy, která nečte, nesní, nestaví vzdušné zámky, nepochybuje a dává své rodině tolik, kolik sama dostává. Nehledá své místo, své určení, ona ho žije. Nějaký strážce prahu v její hlavě spravující zvěřinec šelem, dravců a plazů, z něhož vzešla, je jí ukradený. Každou minutu žije tak, jako by byla poslední. Po svém etiopském otci zdědila africké geny, a čím víc Afriku ve své krvi sama v sobě popírala a snažila se ji skrýt, tím víc jí svítila navenek. Dnes je dnes, a kdo říká zítra, je lhář.

Jana její rodinu miluje, bere ji jako svou vlastní, chodí k nim a nasává ducha rodinného štěstí, ale od návratu z dovolené v Keni Tinku navštěvovala, jen když byl Viktor na cestách, a v mysli potají pokládala na práh jejich bytu mističku mléka a medu — pro hada hospodáříčka, pro ochranného ducha, pro jistotu.

Za ty roky, co se znají, se Tinka vypracovala na uznávanou fotografku módního a modelingového světa a přivedla na svět Makedu. Starala se o ni a přitom nepřestala fotit — nosila ji všude s sebou v šátku na zádech, profesně rostla, zatímco její muž Viktor, promovaný afrikanista, cestovatel a celosvětově uznávaný fotograf, podnikl několik vědeckých i soukromých expedic na černý kontinent.

„Co uděláš s tím obrovským bytem? Přinesl ti jen smůlu,“ volala na ni Tinka, když opouštěla restauraci a mávala Janě na rozloučenou. „Zavolej mi kdykoli, jasné?“ otočila se ještě ve dveřích. Vždy se otáčela. Na schodech domů, schůdcích vlaků, autobusů, letadel, vykláněla se z okna, když hosté opouštěli její dům, a v metru, když se ozvalo „Ukončete výstup a nástup, dveře se zavírají“, tutově stála mezi nimi a měla poslední slovo.

Jana si uvědomila, jak jsou obě odlišné. Ona je na rozdíl od Tinky nemilosrdně introspektivní, vstupuje hluboko do své mysli i duše, a podobně jako v archeologii postupně odhaluje jednu sídlištní vrstvu po druhé, až zbude ta poslední, nejstarší, tak i v sobě odkrývá všechny vrstvy svého já, dokud nenarazí na pudy zděděné po zvířecích předcích. Stejným způsobem propátrává i vše kolem sebe. Do její hlavy neustále probleskují rušivé myšlenky, bolestivé zážitky a události, emoce vlastní i cizí, dokáže se mentálně nořit i do hlav druhých, a co je nejhorší, i do těch dávno mrtvých.

Co uděláš s tím obrovským bytem? …smůlu! Neúnavná ozvěna Tinčiných slov ji deptala celou cestu domů, klouzala po jezdících schodech do metra, rezonovala ve vagoně i v její hlavě a přetahovala se s bolavými, ještě čerstvými vzpomínkami z porodnice. Zahnat je, zatlačit do kouta a zabít. Jediným lékem je čas. Zabarví je, zkreslí, pomůže. Vždy. Jenže čas u ní doma nejenže se zastavil, ale navíc nabral zpětné obrátky.

Zdi domů jsou jako houba, nasávají do sebe všechno okolo a pak ty násosky zase všechno vyzařují ven. Jana ve svém bytě často pociťuje, jak se čísi dávná úzkost dá krájet nožem.

Stejné je to i s nemocemi. Pokud mají původ v rozvrácených lidských vztazích, táhnou se přes další generace. I oběti holocaustu a válečných zločinů se rodí znovu ve vlastních potomcích, neskončilo to. Hra je pořád v běhu. Krev neumírá, ale rodí se znovu a znovu v dalších pokoleních. V krvi je všechno, i cena života.

Původními majiteli domu, ve kterém Jana bydlí, a obyvateli celého třetího podlaží byli její předkové z otcovy strany — úspěšná právnická rodina. Za protektorátu ho se žlutou hvězdou na kabátě a s kufrem v ruce opustily jako poslední dvě ženy.

Rút a Erna.

Už za svítání se oblékly. Do dvanácti hodin musely byt opustit a vše nechat na místě. Nějaký nedočkavý esesman jim to během dopoledne přišel ještě dvakrát rázně připomenout. Vzpurná a divoká Erna schválně nechala rukáv matčina leopardího kožichu, který ze vzdoru neodevzdala jako ostatní kožichy, skřípnutý ve dveřích skříně. Na odiv. Kufry postavily doprostřed haly na velké mramorové dlaždice imitující šachovnici a pak se naposledy prošly bytem — moderní nábytek z brazilského palisandru stojící na vyleštěných parketách se mísí se secesním zařízením, zdobeným květinami a nezbytným dekorem ve tvaru vážky, nádherné lustry s růžovými, žlutými a bílými kalíšky, s květinovými úponky kolem dokola, křišťál a eben, svícny ze slonoviny, lampy z mramoru. Rút se složitým drdolem vytvořeným z platinových vlasů, ale poslední dobou nedbalým a rozvrkočeným, se loučí se svou knihovnou, Erna zatahuje těžké sametové a brokátové závěsy v noblesní pracovně svého otce. V salonu očima pohladila rozvěšené rodinné portréty, fotografie a smutnou babičku, jež odevzdaně usedla na pohovku. V opuštěné právnické kanceláři do sebe nasály dosud nevyvanutou mužskou vůni a takto posilněné se v kuchyni posadily ke stolu. Ještě pořád měly čas. Rút zaujala modrobílá cementová dlažba, dlouho už neměli služku a nikdo neuklízel, v zákrutech rostlinného ornamentu ulpěla zašlapaná malinová marmeláda. Vzdychla a podívala se vnučce do očí. Erna se zvedla, vytáhla ze zásuvky malý nožík se slonovinovou rukojetí, klekla si a začala oškrabávat marmeládu z dlaždice. Někdo nesměle klepe na dveře. Bývalá služka se přišla rozloučit. Erna jde otevřít, všechny tři ženy se dojmou k pláči a pak se babiččina jasnozřivá mysl rozpustí ve skleněné výplni kuchyňských dveří — Rút projde leptanými máky a slunečnicemi jako duch.

Leptanou výplň v jednom křídle ložnicových dveří Jana rozbila, když si těhotná nesla žebřík k tomu zpropadenému oknu. Lidé nedají na špatná znamení — přeřeknutí, zakopnutí, upadnutí, rozbití něčeho, zastavení hodinového strojku a přinejhorším prasknutí zvonu v kostelní věži. Potom nad rozbitými víc než stoletými střepy brečela, držela si břicho a máchala hadr v octové vodě. Uslyšela kroky, praskání střepů pod nohama. Zase pocítila, že v tom bytě není sama. Čekala, jestli někdo vejde dovnitř do ložnice, obejme ji a řekne, že se nic nestalo, že to nevadí, že střepy přinášejí štěstí. Možná Rút, možná Erna s oranžovými ohníčky v očích.

Pořád čeká.

Štuky na stropě se táhnou po celém obvodu haly s výjimkou zděné příčky sousedící s vedlejším bytem. Taková nesrovnalost uráží estetické cítění. Stejný problém je i v bývalém salonu s koženou prvorepublikovou sedačkou. Po válce se byty zmenšovaly, předválečné velkorysé salony uřezávaly a země se rozdělovaly nebo obklopovaly zdmi s ostnatými dráty. Později někdo na barevnou dlažbu v kuchyni nalepil linoleum. Alek ho na její prosbu pracně strhl, odstranil hrubou vrstvu lepidla a na Janě zůstala mravenčí práce s nožíky a škrabkami. Dostávala dlažbu s rostlinným ornamentem z balastu druhé poloviny dvacátého století kousek po kousku. Je archeoložka a titěrná práce se špachtličkami, lžícemi a metličkami je jí vlastní. V jednom místě objevila stopy po marmeládě a o kousek dál několik prasklých dlaždic. Vzrušilo ji to úplně stejně, jako když na ni během archeologického výzkumu vykoukne lidská kůstka nebo hliněný střep. Každá věc vykopnutá ze země má svůj příběh, kterému v určitou dobu vypršel jeden z lidských vynálezů: kauzální čas.

Hodiny v hale však mlčí. Čas neběží, ručičky jsou v křeči. V jednom z bytů ve třetím patře novobarokního domu vše ustrnulo.

A přece nějaký pohyb v oknech vysoko nad vršky stromořadí: nad pěšími a zpoza závěsu smetanové barvy se vytáčí Jana jako toporný apoštol na staroměstském orloji. Je celá v černém a podobně jako vesmírná černá díra pohlcuje světlo. Umí si zhasnout svět okolo. Ponořit se dovnitř do sebe, propadnout staletími. Je archeoložka a dávná minulost, desítky prošlých staletí, miliony kostlivců, kterými denně proplouvala — to jsou pilíře, o které se umí opřít. Žije víc v tom, co bylo, než v tom, co je. Navíc je šestinedělka bez novorozence a má dojem, že zešílela. Usrkává horkou kávu, dnes už pátou, a shlíží na Václavák. Ve středověku se mu říkalo Koňský trh, viděno z periferie Nového Města pražského. Za nynějších tichých mrazivých dnů svého nenaplněného šestinedělí slyší horký dech koně za uchem a ržání a naříkání kopytníků, s nimiž se nedobře zachází. Slabounce sněží. Ve světelné stopě lampy padá zlatý prach a na římsu usedl holub. V holé koruně vítr rozhoupal uvízlý špinavý igelitový sáček. Jana se polekala, holub také. Roztáhl křídla a odletěl. Jana hypnotizuje tu nechutnou plastovou věc, ale když se přestane soustředit, malinko zašilhá a přivře oči, vypadá jako zavěšená ozdobná keramická kachnička, jako středověká nádobka na vodu stojící na prostřené tabuli, aby si v ní stolovníci umyli prsty. Pohlédne šestinedělníma očima archeoložky směrem k Jindřišské ulici a vidí kamenná boží muka s řezbami a kousek od nich šibenici. A ač se ještě úplně nezešeřilo, vnímá nebezpečnou tmu z dávno prošlých věků — na nárožích nízkých a hrbolatých domů svítí v železných koších smolné dřevo a jakýsi osamělý chodec si nese vlastní lucernu…

Polkla další hlt kávy.

Nejlepší kávu pila v Keni. Konvice, konvička na mléko, cukřenka i podnos byly ze stříbra a číšník přidělený k jejich stolu se jmenoval Charlie. S Alekem měli stůl jen pro dva. Sedávali na pláži pod stříškou z palmového listí, Indický oceán si hrál na příliv a odliv a různě velcí krabi šplhali po velikém kameni zvedajícím se z vln. Alek si schválně objednával oříšky a stopoval, jak rychle se objeví opičky a jak budou ty zlodějky s dlouhými ocásky zase vynalézavé. Byl jako dítě. V Africe jí však přestala jeho vrozená hravost imponovat. Poté co promilovala jednu noc pod nebem plným hvězd se zádumčivým Viktorem. Noc, z níž neplánovaně vykřesali jiskřičku, nový život, zatímco nic netušící Alek spal v hotelu.

Už nešlo přejít z Viktorovy náruče zpět do Alekovy. Došlo jí, že Alek patří mezi vratké části, které jí brání v objevování životních drahocenností, že jejich vztah byl chudokrevný, nicotný, že to mezi nimi nikdy nejiskřilo, nikdy se nepohádali, nerozladili, že vztah mezi mužem a ženou potřebuje nejen jas, ale i stíny, aby se jevil plasticky. Ochladla vůči němu, a když zjistila, že je těhotná, řekla mu, že v ní roste cizí děcko, takovým klidným tónem, jako kdyby mu oznamovala, že jí roste zub moudrosti.

„Jano, s kým to máš?“ ptal se jí střízlivý.

„Ty čubko, s kým to máš? Řekni!“ zaútočil na ni opilý.

Neřekla.

Nevyháněla ho a on neodcházel. Uléhali vedle sebe a čekali, až se něco stane. Odvezl ji do porodnice, když se jí nezdál mokrý flíček na kalhotkách, a nechal v sesterně své telefonní číslo. Korpulentní energická sestra ho oslovila tatínku… Něco se v něm vzpříčilo, ale neprotestoval. Teprve urnička s popelem postavená na skříňce Aleka vyděsila, sbalil si věci a odešel.

To už byla rozlehlá hala bez souvislých štukových linií na stropě němá. Netikala. Život se zastavil a prosakoval těmi, co už jednou zemřeli a teď se vraceli.

Když plechové hodiny bouchaly své nenapodobitelné tik tak, cítila se Jana doma v bezpečí, ale teď jako kdyby stála uprostřed nádražní haly plné duchů. Hodiny pořád ukazují stejný čas a bíločerná šachovnicová podlaha vyzývá k partii.

Táhla v nevědomé rovině bytí, kde neexistuje ani čas, ani prostor: Erna popadne kufr a bez ohlédnutí projde zděnou příčkou k sousedům, další zděnou příčkou k druhým sousedům a ze zamčených velkých dvoukřídlých dveří vyjde na schodiště. Pokolikáté už? Dlouho čeká na babičku s levou rukou položenou na dřevěném madle litinového zábradlí. Na shromaždišti ve Veletržním paláci je omráčí pach kavalců. Sednou si na kufry a zahltí je Davidovy hvězdy, mizející do terezínského ghetta a odtud postupně směrem na východ. Rút už však bude dávno mrtvá, zkamenělá ve slunečnici obrácené ke slunci nad Terezínem, a když transport s Ernou dojede na osvětimskou rampu, oranžové ohníčky v jejích očích budou pořád ještě divoce plát.

Jana klopí víčka, aby zadržela slzy, je šestinedělka, je lítostivá, nevyrovnaná, přecitlivělá. Po předčasném porodu opustila racionální svět a logiku. Jako socha se otáčí vzad, přiblíží se k soukolí porouchaného hodinového strojku a rozevře všechny čtyři dvoukřídlé prosklené dveře v hale dokořán. Máky a slunečnice rozvlní širá pole, přívaly světla rozpráší tmu, ale dají život ostrým stínům. Chvíle světla a bezčasovosti v zasněžené zimní Praze. Za zavřenými víčky spatřila siluetu nahého bojovníka s oštěpem. Dýchla na ni Afrika, stará Afrika, v té dnešní nosí muži místo oštěpu kalašnikovy. Na vteřinku pocítila blázna uvnitř sebe samé, chuť vydat se do neznáma. Pořídit si psa, aby ji varoval před každou propastí. A když přece jen sejde jednou nohou ze srázu, věrný psík štěkotem přivolá anděla, aby paničce půjčil křídla a ona nespadla do temné hluboké propasti, ve které se nyní nachází. Do prázdnoty, která jí brání se vzchopit, do samoty. Zabydluje se v ní, místo aby vylezla nahoru a vrátila se na místo, kde uklouzla. Příval popoledního slunce rozhýbal i houpací síť nataženou přes halu. Jana si do ní lehá, síť okamžitě obejme její tělo a ona se do ní zavrtává jako oplodněné vajíčko do děložní výstelky. Vybaví se jí krokodýlí zub, který Viktor nosí zavěšený na šňůrce kolem krku, vybaví se jí taky, jak náhle útočící krokodýl vnesl do jejího vědomí kratičké jasnozření o vyšším smyslu bytí, když v keňské rezervaci Masai Mara překvapil zebru. Pijící stádo zeber o něm nevědělo. Krokodýlí oko se vynořilo z vody a zpátky dolů, ale žádná zebra si ho nevšimla. Krokodýl se vymrštil a zakousl se do jedné ze samic. Zbytek stáda se lekl a couvl několik metrů od vody. Zebra zápasila s krokodýlem o život, její kopyta plachtila vzduchem, ale ostatní členové stáda se vrátili k řece a znovu dychtivě pili, jako kdyby se nic nestalo.

V Keni Alek chtěl, aby si nechala naplést copánky. Celé odpoledne trvalo, než domorodci z vesnice kousek od hotelu napletli nespočet pramínků k těm jejím. Na hlavě se jí vystřídala snad celá vesnice, dvě stálé ženy pletly rukama i jazyky před svou chatrčí, ostatní chodili kolem, stavili se za nimi na kus řeči a přitom přiložili ruce k dílu. Muži, ženy i děti. Alek seděl stranou, kouřil a spokojeně se usmíval. K nohám mu pokládali sošky: zvířecí, lidské, abstraktní. Náramky, amulety, různé klobouky z palmového listí, lovecké zbraně a všechno, co se dalo zpeněžit. Dokázali mu vnutit jen bubínek potažený kozlí kůží. V Praze skončil na balkoně a za pár týdnů ho sežrali moli. Přes tropickou vesnici se stín přesunuje šílenou rychlostí. Je to mžik, než se setmí. Vesničané ji nazvali africkou královnou, hned poté, co jí těžké, čerstvě napletené copánky svázali bílou látkovou gumičkou do vysokého ohonu. Pyšní na své dílo ji v naprosté tmě doprovodili až k hotelovému komplexu. Štíhlá, opálená, s vlasy vysoko vyčesanými a opticky vyšším čelem a v doprovodu domorodců černějších než rovníková tma připadala hotelovým hostům i Viktorovi, který je překvapivě čekal na recepci, jako posvátná gazela. Před večeří se převlékla z bílých režných šatů do černých ve snaze splynout s Afrikou — kolébkou lidstva —, stát se zemí za zemí, semeništěm toho, co se jednou bude tlačit za světlem. Oddělit se od evropských hostů, povýšeně přehlížejících své číšníky, od domorodců v evropských šatech, od Aleka. Ztratit se daleko ve vnitrozemí, v buši, lehnout si na vyprahlou rozpraskanou půdu, čekat, dokud nepřijde období dešťů, a za nocí se přidávat ke vzdálenému lvímu řevu jako zatoulaná lvice. Zatímco společensky unavený Alek s radostnými projevy nad Viktorovou nečekanou návštěvou usnul v hotelovém pokoji, Viktor šel v jejích stopách, větřil a vyslídil místo, kde se u Jany skrývá to nejcennější. Hledal a našel hloubku a katarzi skrze sexuální zážitek. Barbarku.

Srdce se jí té jasné horké africké noci, hvězdnaté až k zešílení, úplně splašilo. V zaprášeném džípu se vzdalovali od hotelu, přední světla tunelovala tmu. Viktor rozdělal ohýnek. Vítr rozčesával palmu a vdechl jim zrnka písku do tváře. Naslinila si prst a vnořila ho do bělavého písku — obalil se. Dívala se do nízkých plamenů, a když se pohnul směrem k ní, nelekl se jejího zlého výrazu, naopak se mu vybavilo jarní evropské nebe, kdy jestřábi provádějí zásnubní tance a lidé chodí s hlavou v oblacích, pozorují houpavý let samečka a jeho hlasité volání na samičku. Jestřábi oblétají hnízdiště, vyletují do výše a potom s přimknutými křídly padají střemhlav a přitom jeden druhému navzájem předvádějí sněhobílá pera na spodní straně ocasu. Pustila ho blízko k sobě, zjistila, že voní mužem z její duše, a mravenci se jí rozlezli od hlavy až k patě. Vlnky Indického oceánu zčeřené teplým jižním větrem se navzájem laskaly. Očichávala ho a on jí vjížděl rukama do napletených vlasů. Chvíli si vychutnávala jeho podmanivou neurvalost, ale pak o krok odstoupila a chtěla se vrátit do hotelu. Byl rychlejší. Otočil si ji zády k sobě, sevřel pažemi, „udělám ti to, ať chceš nebo nechceš“. Vítr šeptaná slova nerozprášil, ale odnesl na ohnivé olizující jazyky. Zvedla ruce, aby ji mohl svléknout, nabrat si ji do dlaní. Pokožka kolem lícních kostí se jí napjala a pod hvězdami svítila jako leštěná mosaz. Otočil si ji tváří k sobě a netrpělivě se přimkl k jejím sevřeným rtům. Rozevřela je a kousla ho drobnými ostrými špičáky do jazyka — hadí polibek. Pozdě uhnul hlavou, trochu krve se mu rozlilo do úst a zrychlilo tep. Všechno se v něm naježilo, z páteře se zvedaly ostny, „ty potvoro,“ přitiskl ji ke štíhlé palmě, zvedl jí ruce, překřížil v zápěstí a bouchl jimi o kmen, až ji zabolelo v kostech. Vlastní tělo mu rezonovalo tlukotem jejího srdce, a když se jí přisál na krk, zatepalo mu na poraněném jazyku. Ani si neuvědomila, že má volné ruce, stále je držela nad hlavou, objímala jimi palmu a nechala si hníst prsa. Oheň dohoříval, skomíral, nikdo ho už neživil. Dýchala v čím dál rychlejším rytmu, objala ho horkým stehnem kolem pasu a zavřela oči, protože se bála, že se svět okolo rozmázne do jediné šmouhy.

Obraz dvou spojených propletených těl se mlžil přes dno láhve vína ležící na nočním stolku u Alekovy postele. Dva hadi ovinutí jeden kolem druhého, propojení jako dvojšroubovice DNA, kolem níž ve svých vizích tančí šamani. Alek spal, celý hotel spal, ale kokosové palmy se zmítaly ve větru…

Jana se houpá v síti natažené přes halu a pohledem objímá malou urničku. Stejnou dobu, co stojí na kuchyňské skříňce, se na balkoně v mrazu a větru třepotá utěrka. Stejnou dobu už tady bydlí sama, bez Aleka. To on odstranil staré jmenovky na zvoncích a napsal nové. Klíče si však nechal. Taky myslí na mámu, na to, jak držela urničku s ostatky svého vnoučka a třásly se jí ruce. Netušila, že Jana je v porodnici, že jí farmakologicky zklidňují dělohu a posilují vývoj plicní tkáně plodu, nevěděla ani, že dítě je na světě a že se vyhřívá v inkubátoru jako v líhni. Marně Jana vysvětlovala, že jí nechtěla přidělávat starosti, panikařit, že jak ji zná, vtrhla by do porodnice se svou náturou typické učitelky, že byla přesvědčená, že všechno nakonec dopadne dobře, že ji přinejhorším přeloží na oddělení rizikového těhotenství a přinejlepším pustí domů, a proto jí nic neřekla, proto jí v porodnici nebrala telefon. „Věci se však daly do pohybu samy od sebe, víš, mami?“

Ženě, která se tolik těšila na vnouče, zesklovatěly oči, odvrátila se od své dcery pohledem zneužitého děvčátka z Konga a plechové dveře od bytu za sebou zavřela tak tiše, že v Janě vyvolala přesvědčení o tom, že její máma je pořád uvnitř, leží schoulená na kožené pohovce s hlavou v klíně vyhaslé Erny a pořád dokola se jí ptá: Proč?

Houpy hou, houpy hou, koník cválá krajinou, houpy hou, houpy hou, smích se nese za hřívou, houpy hou, houpy hou…, zpívá jí Erna do ucha.

Jana slyší ten dětský smích, nemůže se ho zbavit, řeže do ní jako cirkulárka, ostrý kotouč jen zlehounka zajede do masa a zase ven, už je celá zjizvená — zářez do srdce nestačí. Možná by měla toho houpacího koníka vyhodit do popelnice. Už tři dny je zalezlá doma s troškou popela v malé urničce, třepotající se utěrkou a malým smíškem, jenž se houpe na koníkovi anebo se motá Rút a Erně pod nohama.

Od chvíle, co má urničku doma, opustila byt jen jednou, když ji Tinka skoro násilím vytáhla na kafe do restaurace s vyhlídkou. Předestřela jí Prahu jako na dlani, „musíš se na to všechno podívat z jiné perspektivy, víš, to ti pomůže, převrať si život naruby nebo tak něco, hlavně neseď doma, choď mezi lidi, protože jak tě tak pozoruju, ty jsi teď sama sobě největším nepřítelem“.

Stejně zase ustrnula na vysokých zdech kostela Panny Marie Sněžné. Neviděla na něj z žádného okna v bytě ani z balkonu, ale hosté ze sousedního hotelu jeho zrcadlením neustále procházeli nahoru a dolů. V pravidelných intervalech se skleněný klon rozklinkal. Jana se však vznáší mimo jakýkoli časový rozvrh. Je šestinedělka, je v zemi nikoho, zaplavená snovými pocity. Navíc uvízla na mrtvém bodě jako naříkající labuť vklíněná mezi ledy a odsouzená být jen sama se sebou, se svou ztrátou. Stále nekončící analýza, sebeobviňování, že chtěla své dítě podvědomě zabít, vždyť na mytí oken si přece vždycky najímali úklidovou firmu, pocit zklamání a nesplněného očekávání — černé myšlenky se neustále točí v bludném kruhu. Začíná být zranitelná a křehká, pozbývá vnitřní rovnováhy a její život smyslu. Je pohybově utlumená, dokonce přestává vnímat barvy a svět vidí jako černobílý film. Vaří si jednu kávu za druhou a z přemíry kofeinu se jí třesou ruce. Nespí, a když přece jen zadřímne, nějaký drásavý sen ji hned probudí. Neustále dokola si v hlavě přehrává, co se stalo, hledá viníka, přílišné rozebírání vyvolává jen další pochyby a vnitřní zmatek se ještě víc prohlubuje. Úzkost je jako chobotnice, umí sevřít do chapadel, a i kdyby jedno z chapadel upadlo, začne se chovat, jako kdyby mělo vlastní mozek, a opět zaútočí.

Už skoro vůbec nespí a přestává vnímat rozdíl mezi dnem a nocí. Ostatním však dny plynou jeden za druhým a Tinka si o Janu dělá čím dál větší starosti, ale aspoň se jí podařilo vytáhnout ji ven na kafe. Po návratu z vyhlídkové restaurace si Jana sice doma vypnula mobil, ale naopak si poprvé od návratu z porodnice zapnula počítač.

E-mailová schránka je plná zpráv. Už je to čtrnáct dní, co Jana zmizela ze sítě. Přátelé a známí ji nejdřív bombardovali maily, pak to utichalo, několik dní nepsal nikdo, všichni už to věděli a taktně se stáhli, pár soucitných slov od kolegů z práce, zase dny bez zájmu zvenčí a pak už jen mámin dnešní mail. Vyskakuje Janě před oči přímo z monitoru, naléhá. Máma jí nabízí, že se na pár dní uvolní ze školy a nastěhuje se k ní, aby na tu ztrátu nebyla tak sama, když je Alek celé dny v bance. Jana se vyděsila představy, jak má mámu neustále za zadkem a jak ji máma nutí do jídla, do hovoru, do života. Rychle odepsala, že než jí skončí šestinedělí a půjde zase do práce, chce být sama, srovnat si všechno v hlavě, a k tomu potřebuje, aby svět kolem ní mlčel, nebyl, aby mohlo naopak promlouvat záhrobí.

Za chvíli přišel e-mail od otce. Poprvé v životě jí poslal zprávu na osobní e-mailovou adresu a nikoli na pracovní v rámci archeologického ústavu, ve kterém byli oba zaměstnaní. Požádal ji, aby ho co nejdřív navštívila, nejlépe ihned, že na ni čeká v ústavu.

Jana popadla objemnou kabelu ze světlé kůže, do níž se vejde všechno, co archeoložka ke své práci potřebuje, a hodila na sebe péřovou bundu. Vzápětí si to rozmyslela. Stojí přece mimo běžné povinnosti, mimo reálný svět, novorozeně ji za doprovodu předků vtáhlo do svého světa. Ztratila racionální intelektové schopnosti, zapomněla na své profesní cíle a plánované projekty, na přípravu nového archeologického výzkumu středověkého kláštera Ostrov, který by mohl vnést světlo do hospodářského zázemí řeholního domu s dílnami na výrobu proslulých terakotových dlaždic. Je šestinedělka a žije ve svém mrtvém dítěti. Vytáhla z šatny památeční prvorepublikovou kabelku z hadí kůže a pravý leopardí kožich. Ještě nikdy ho neměla na sobě, uchovávala ho jako relikvii a ani máma, ani táta neví, že má doma předválečné věci po prababičce. Práskla plechovými dveřmi, až se celý barák otřásl, přivolala si výtah, ale nechtělo se jí čekat, seběhla schody, což ji nezvykle unavilo, a ztracená v leopardích skvrnách vběhla přímo do skupinky mladých a veselých jihoitalských turistek s havraními vlasy a v černých bundách.

Dívky se smály a obklopily ji jako okvětní plátky pestík. Ruce spojily, prsty se zaklesly jedna do druhé. Černý květ. Jana nemůže dýchat, cítí se jako zvíře lapené do pasti. Kruh smějících se dívek se začíná otáčet, vtahuje ji do středu černého víru, Jana panikaří a začne se s Italkami prát. Ruce se pustily, zaskočené dívky se dívají za ženou v leopardím kožichu, která utíká před lidskou radostí pryč. Nejdřív krčí rameny, ale pak začnou nadávat. Italské nadávky ji pronásledují až do Melantrichovy ulice, vzhlédne ke staroměstské věži, někdo tam nahoře mává komusi dole.

Všichni mají v sobě skryté nějaké zvíře, ale co se stane, když se člověk obleče do kůže svého zvířecího nepřítele?

madonka z ostrova

černá černá černá

beethovenovo adagio

kvetoucí řeka

Eliška se vrátila domů ze školy. Učí na prvním stupni a letos má prvňáčky. Vytáhla z tašky sešity a sesunula se do křesla. Konečně je pátek. Přemýšlí, jestli by neměla zajít za Janou na Václavák. Sice se na ni zlobí, ale ještě víc se o ni bojí.

Pořád tomu nemůže uvěřit. Bydlí jen několik ulic od porodnice. Spala klidným spánkem a chodila do školy za svými prvňáčky. Zatímco překračovala závěj čerstvě napadaného sněhu, těšila se na jaro, až bude chodit s kočárkem na Vyšehrad, těšila se, že bude babičkou. Nemohla se dočkat, až vyraší první pupen — Jana porodí a ona přivítá prvního vnuka. Dalšího potomka, skrze něhož překoná svou vlastní smrt a nezemře. Jak je možné, že neměla tušení, že se něco děje? Jak to, že ji nevarovaly sny, že neměla nutkání Janu navštívit doma, že v jejím hlase nepoznala lež, trápení, problémy, že její otec nezavolal nebo neposlal zprávu, nenaťukal do mobilu nebo na počítačové klávesnici pár slov o tom, že Jana nechodí do práce, že má rizikové těhotenství a že je už v porodnici? Nikdy se o Janu nezajímal, neměl o ni starost, vlastně o nikoho.

Ani o svou matku. Říká se, že jak se muž chová ke své matce, tak se bude chovat i ke své ženě. Mělo ji to varovat už tenkrát, když tchyně bydlela s nimi. Nikdy nepřišla na to, co mezi nimi bylo. I když se oba snažili, něco nedefinovatelného v jejich vztahu trčelo jako svítící maják ve tmě. Erna kolem toho chodila po špičkách, vyhýbala se tomu a Jiří do toho neustále narážel, jako kdyby to přitahovalo jeho nevědomou pozornost. Měli se rádi, avšak v jejich lásce mezi matkou a synem existovalo nějaké ale.

Eliška je přesvědčená, že Jiří nikdy nepoznal hloubku pravé lásky, že u něj vždy šlo o povrchovou náklonnost, těkavé citové vzplanutí. Když se zamiloval (vždy náhle a nečekaně), byl pozorný, skoro posedlý, vzplanul jako suché stéblo, byl romantický jako milovník ze špatného filmu a být s ním bylo nesmírně vzrušující. Svým založením však byl nestálý, s železnou pravidelností se u něj opakovalo: dnes zamilovaný, zítra lhostejný. Třikrát se vrhl po hlavě do manželství, ale nebyl schopen obětovat nic ze své osobní svobody. Žádné jeho manželství netrvalo dlouho, ani to jejich, o žádný vztah a o to, co s ženami přivedl k životu, se už nestaral.

Dokázal zůstat trvale zanícený jen pro vědu — archeologii, a dotáhl to až na ředitele archeologického ústavu. Obhájil profesuru. Když se s Jiřím seznámila, byl řadovým archeologem, ale už vedl výzkum středověkého kláštera Ostrov. To je jeho pravá celoživotní láska. Ruiny a pozůstatky druhého nejstaršího mužského kláštera v Čechách, postaveného na vltavském ostrůvku vzdáleném přibližně dvacet kilometrů vzdušnou čarou na jih od Prahy. Místo středověké duchovní kontemplace a rozjímání. Modliteb. Braniborského a husitského drancování. Ojedinělé výroby produktů z pálené hlíny: obkladových keramických desek nebo podlahových dlaždic s reliéfní výzdobou s motivy převzatými z klášterního bestiáře — lvů, gryfů, orlů, sfing, panterů. Místo vzniku Ostrovského žaltáře. Jiří míval nad pracovním stolem na zdi zarámované barevné reprodukce tří celostránkových iluminací ze vzácného rukopisu a jedna z nich neustále přitahovala pozornost jeho matky Erny — trůnící Panna Maria oblečená do karmínového šatu a modrého pláště drží na levé ruce dítě v růžové košilce a mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky svírá jablko…

Ostrov u Davle. Místo, kde se s Jiřím potkali, zamilovali a počali Janu. Na letní prázdninovou brigádu na vykopávkách Eliška vzpomíná jako na nejkrásnější období svého života. Ostrov, kus pevné země pod nohama, kde se řeka rozdvojuje, objímá ho z obou stran a zase se sceluje, a jen oni dva uprostřed toho všeho — dobrovolní trosečníci. Byl o tolik starší, zralejší, zkušenější a ona z něj čerpala jako ze studnice poznání. Měla pocit, že konečně žije. Žádný z mužů, s kterými si později něco začala, ji neinspiroval tolik jako Jiří.

Už je to pryč, kolem se přehnalo dalších třicet let, a to krásné a výjimečné vzalo s sebou do propadliště času. Nejdřív tchyni, kterou si oblíbila a přilnula k ní, vzápětí Jiřího, který od ní odešel za jinou, a teď ztratila prvního vnoučka, kterého se nemohla dočkat. Ani ho neviděla, přestože dva dny žil. Jana jí jen „milostivě“ podala do rukou urničku s popelem. Ještě víc ji však ranila tím, že se na ni v nejtěžším okamžiku neobrátila. Eliška přemýšlí, kde jako matka selhala. Kde udělala chybu, že Jana nehledá úlevu a útočiště v otevřené mateřské náruči a naopak se jí vyhýbá. Chová se divně. Přede všemi utíká a uzavírá se do sebe. Barikáduje se doma, přes halu si natáhla houpací síť, schválně zavírá dveře do všech pokojů a celé dny tráví v příšeří jako v nějakém doupěti. Nejí. V myčce má naskládané jenom hrnky od kafe a v ledničce lahvičky s odstříkaným mlékem. Telefon má vypnutý. Už aby jí skončilo šestinedělí a nastoupila zase do práce. Přijde mezi lidi a na jiné myšlenky, ale do té doby by neměla být sama, myslí si Eliška a jde zkontrolovat elektronickou poštu.

Vedle počítače má v rámečku zasazenou fotku Erny, ledvinový kámen, který ji kdysi potrápil, váček s Janinými mléčnými zuby a velké jestřábí brko, které ji na školním výletě s dětmi nedaleko Křivoklátu padlo rovnou pod nohy. Na zdi přímo nad počítačem visí Janina dětská kresba — ona a Eliška vedle sebe, ale každá má nad sebou jiné slunce. Ve schránce na ni čeká mail od Jany. Svět kolem ní má mlčet, aby promlouvalo záhrobí! Eliška takové morbidity nesnáší. Spiritismus, odvěká lidská touha navázat kontakt s mrtvými, ji děsí. Už toho má dost. Hledá v kabelce mobil. Menu: kontakty: Jiří. Je načase, aby si přičichl k roli otce a přestal se k Janě chovat pouze jako její nadřízený.

Ředitel Archeologického ústavu Akademie věd České republiky prof. PhDr. Jiří Frýd, CSc., DSc., je největší odborník na monastickou kulturu v Čechách, archeologii církevního prostředí a problematiku prvních klášterů. Patří mezi vědeckou špičku odcházející generace.

Krev profesora Frýda divoce klokotá, zurčí a instinktivně řve, že musí dělat to, co doopravdy je, že je tady a teď. Je veselá, přátelská a život loká plnými doušky. Tvořivá, podnikavá, schopná vedení a organizace. Mívá však občasné propady, zpomaluje svůj oběh, houstne a přivádí do vědomí znepokojivé černé myšlenky, tuchy a věci nemožné, nastiňuje porážky a ptá se: Ještě věříš v život, v sebe, ve své sny? Naučil se žít tak, že nikdo nepoznal, když na něho sedla chandra. Nikdy nikoho neobtěžoval se svými mizernými stavy, snažil se udělat z nevýhody přednost, všechno zlé, co ho někdy potkalo, bral jako lekce svého imaginárního přísného učitele, který mu chce ukázat, že všechno má své hranice, omezení, že i radosti někdy končí. Dokonale ovládl schopnost vnitřní koncentrace, stažení se do sebe, jízdy na nižší obrátky a za takových stavů se cele věnoval vědecké práci. Je archeolog. Ateista. Žádné náboženství mu nevyhovuje. Útěchu vždy nacházel jen ve světě žen, který mu však byl stejně záhadný a nepochopitelný jako Bůh. Měl ho prošpikovaný křížem krážem. Charakter sexuality profesora Frýda býval formován přímo radostí ze života. Ve věcech lásky byl náruživý, odvážný, hravý, poživačný, nevázaný a přelétavý. Bavilo ho ženy svádět a dobývat, avšak při dosažení cíle ztrácel zájem.

Jana teď stojí v jeho pracovně a čeká, až se vrátí z konzervátorské a restaurátorské dílny. Sekretářka je jedinou živou duší, kterou Jana při pátku odpoledne v archeologickém ústavu potkala. Kolik ji ještě čeká rozpačitých soustrastných slov? Nabaluje si kolem sebe neproniknutelný krunýř, za něj a za leopardí kožich své prababičky skryje svou identitu a obrní se proti všemu a všem. I proti tomuto interiéru s dubovým nábytkem a křišťálovým lustrem. Na stole leží kamnový kachel s obrázkem šaška. Odhadla ho na čtrnácté až patnácté století, husitské období. Šklebí se na ni, nešklebí se na ni…

„Ahoj, Jano! Rád tě vidím.“ Šel rovnou k ní, i když ten kožich ho vyděsil. Je to určitě poprvé a naposled, co zdi archeologického ústavu viděly ženu v něčem takovém, jako je pravý leopardí kožich. Netuší, že ho před válkou nosívala matka jeho matky.

„Ahoj, tati,“ špitla k podlaze.

Vzal její ruce do svých, připlácl je dlaněmi k sobě a těmi svými je objal. Nebylo třeba slov. Půlminuta ticha, porozumění, pak jí ruce pustil.

„Jsi tu rychle.“

„O co jde?“

„Zvu tě na něco dobrého, probereme to u jídla.“

Znělo to jako příkaz a Jana ho splnila. Pokorně sklonila hlavu. Ona, která se vždy každé autoritě, i té otcovské, dívala přímo do očí. Profesora Frýda to zneklidnilo. Poznal, že se obrnila, že pomalu vplouvá do nového života bez vášní i hněvu, do jakési marnosti. Odmalička vládla osobním kouzlem a ke všemu přistupovala tak originálním způsobem, až vyvolávala dojem, že se nezrodila z ženy, ale přiletěla z nějaké jiné, inteligentnější planety. Vždy něco vyzařovala, svítila a třpytila se navenek, byla jako barevná postava ze středověkého obrazu — světlo na ni nedopadalo zvnějšku, nezahalovalo ji do šerosvitu, ale vyzařovalo přímo z ní. Přesto odolávala náporům vnitřní temnoty tak jako všichni ostatní, ale po porodu a úmrtí dítěte se jí nechala zahltit a teď je plná obav a temných postav z minulosti. Otec se dívá na dceru, z leopardího kožichu je poněkud nesvůj, ale vždy se mu na Janě líbila kombinace světle zrzavých vlasů a šedých očí. Má však tvrdší rysy v obličeji než Eliška, a co se týká pohledu očí, je pravým opakem své matky.

Bylo mu třicet pět let a Elišce osmnáct, když se zničehonic objevila na výzkumu zaniklého kláštera svatého Jana Křtitele. Byl zrovna čerstvě rozvedený. V kulisách středověkého mužského kláštera, dolovaného po částech ze země, mu něžná kráska s fialkovýma očima připadala jako zjevení. Rozehrávala jeho duši rozevřenou do dávné minulosti a zároveň také do nejvypjatějších i nejspodnějších tónů emocí — orlové i hadi na jednom kolbišti. Ostatní archeologové i brigádníci odjížděli na víkendy zpátky do Prahy, ale on zůstával. Nikdo ho v Praze nečekal. Na severní části ostrova stála maringotka — zázemí archeologů. Prožil tady s Eliškou osudové léto — naplněné, šťavnaté, horké, líbezné, voňavé, dráždivé jako chmýří zralých broskví. Byli jako dva poslední přeživší opravdoví hipíci, zapomenutí někde v srdci Evropy, na malém ostrůvku obtékaném řekou sevřenou do koryta zalesněnými kopci. A tam, z ticha země, z šumotu proudící vody, z dálky hvězdné oblohy, ze vzájemného dotýkání, hlazení, tření a mordování těla tělem k nim přicházely nejen dozvuky věcí dávno minulých, ale i záblesky vlastní budoucnosti. To vše překryté nánosy času k nečitelnosti a neuchopitelnosti.

Profesor častokrát srovnával matku a dceru a užíval si té protikladnosti. Ženy vždy poměřoval očima středověkého estéta. Eliška byla anděl, Jana démon. Obě dohromady byly dokonalost sama. Měly stejnou figuru, pleť a chůzi, ale jejich oči jakoukoli podobnost rozmetaly do ztracena. Janiny oči se vždy rozhořívaly, prskaly, přešly v dráždivý kouř, pohasínaly a najednou zase vzplály, měnily se jako ohnivý živel po společném útoku větru, vody a sypké hlíny. Když se dívala Eliška, dívala se bohorodička. Bouřky ustávaly, déšť zlátl, měnil se v padající štěstí. Jen si ho stáhnout dolů, převalovat z dlaně na dlaň a cítit, jak do zápěstí proudí teplo. Když Eliška svýma fialkovýma očima pohladila, do srdcí hříšníků vypalovala díry. Když metala pohledy Jana, jindy poklidné srdce člověka žijícího v Bohu se převrátilo v náhlém přemetu a zapomnělo své modlitby.

Profesor si obléká kabát a hledá v očích, které se tolik změnily, něco známého, něco, o co by se mohl opřít, ale vidí, že traumatizovaná Jana se topí v citovém extrému, hloubá někde přehluboko, kde není žádný orel, jen had. K smrti zarmoucená.

Zatímco profesor Frýd a Jana přecházejí Mánesův most, Eliška sedí v kuchyni u stolu. Sama. Za oknem se proti kovovému nebi černá vyšehradská bazilika. Světlo přechází v šeď, tmavou šeď, černotu — zimní stmívání. Dvě věže v průčelí se budou vzpínat vzhůru, dokud je nepohltí tma. Eliška nesnáší černou. Jednou viděla uprostřed rozlehlé výstavní síně jediné umělecké dílo: obrovský opracovaný a vyhlazený černý kámen. Působil na ni sice silným estetickým dojmem, ale křičel do všech stran, že utrpení je součástí života, že se vine kolem lidského osudu jako urputná liána, a ona je nyní opravdu smutná, osamělá, mluví sama se sebou, a ještě ke všemu venku nastává podobné komorní počasí jako ten den, kdy jí utekla Erna.

Mráz tehdy prorůstal skrz otevřené schodiště domu, spoutával pavlač, obalil venkovní kliku jejich dveří a díval se skrz klíčovou dírku. Jiří to Elišce nikdy neodpustil. Janě byly tenkrát skoro tři roky, spala v postýlce, ruce natažené za hlavou. V pokojíčku bylo teplo, ale venkovní okenní tabule zplechovatěla. Mráz byl nad poměry silný, Praha se úplně vylidnila. Jiří ten večer nepřišel domů, poprvé zůstal na noc u milenky, zapletený do ženských vlasů a vzdechů. Láska k Elišce mu vydržela dva roky, pak z něho sjela jako kovová obruč vědra, zabořená v prachu u vyschlé studny. Železo zkoroduje, dřevo shnije, jen voda zůstává, prameny zurčí hluboko pod zemí a on je hledá celý život. Učila se v ložnici na zkoušku, byla v pátém semestru. Televize ji rušila, Erna ji měla puštěnou příliš nahlas. Šla do obýváku, aby ji ztišila, ale Erna tam nebyla. Zkontrolovala boty v předsíni. Chyběly jen ty Jiřího. Myslela si, že Erna šla spát do svého pokoje, který sdílela s Janičkou. Hned jak si Eliška přinesla Janu z porodnice domů, vzala ji Erna do náruče a už ji nepustila. Usmála se tomu, zhasla světlo a do nastalé tmy se zařízl paprsek úplňku — ukrojil pořádný kus. Vnořila se opět do skript, do zhuštěného textu, do konvice trpkého černého čaje u lampičky. Přece usnula, biflovaný text se ve spánku nejdřív rozpadl vedví, pak do nesmyslných fragmentů, které pluly snem jako oblačné cáry a připomínaly Ernino rozpadající se vědomí…

Nejdřív Erna nechala Janičku samotnou doma, odešla a dala se všanc městu, tramvajovému provozu, jezdícím schodům v metru, turistickému davu v centru, zbytkům jídla v odpadkových koších, holubím hejnům, pak čím dál častěji ztrácela pevný cíl před sebou a toulala se. Sedávala u dveří chrámu Panny Marie Sněžné, krmila holuby, klečela uprostřed hejna a natahovala umolousané dlaně k turistům a mluvila k nim francouzsky, za nehty vrytý prach a špínu a na obou kolenou nesouměrně velká oka na punčocháčích. Nakonec celé dny postávala naproti nároží domu U Černé Matky Boží, až ji jednoho dne přivedla domů hlídka Veřejné bezpečnosti.

„Mami, co je?“ Jiří byl vyděšený.

„Bůh chodí žebrotou, chlapče,“ odpověděla a z kapes vysypala halíře a německé marky.

Diagnóza Alzheimerova choroba. Už ji nepustil z dohledu, sjednal odbornou pomoc a pečovatelský ústav. Nechtěla tam. Kdoví co se jí honilo hlavou, když vyklouzla v noční košili a županu na studenou pavlač, sešla k řece, vzhlédla k nebi a uviděla kulatý měsíc.

Všechno se teď Elišce vrací do paměti. S Jiřím se začali hádat, házeli vinu jeden na druhého. Ernina nešťastná a zbytečná smrt ho silně zasáhla, zatlačila jeho nevěru do pozadí, ale stejně se po pohřbu odstěhoval. Všechno Elišce po rozvodu nechal, byt i zařízení, odnesl si jen bedny knih a oblečení. Nic po Elišce nechtěl, jen slib, že se o matce už nikdy nezmíní, že před ním už nikdy nevysloví její jméno. Nemohl jí odpustit, že jako jediná z celé rodiny přežila holocaust a nevyletěla komínem, aby nakonec zahynula tak hloupou smrtí ve Vltavě.

Eliška si ale s odstupem času myslí, že to bylo pro Ernu — vzhledem k její postupující chorobě — vysvobození, ale teď musí myslet na Janu. Požádala Jiřího, aby s ní promluvil, aby jí přidělil nějaký zajímavý projekt nebo samostatný archeologický výzkum a pokusil se ji nějakým způsobem vtáhnout zpět mezi živé.

Profesor Frýd se posadil se svou dcerou do denního baru v Žatecké ulici. Uvnitř seděl jeden muž a žena s dlouhými bohatými vlasy. Profesor osamělou dámu u baru zhodnotil rentgenovým pohledem a s povzdechem oznámil dceři: „Objednáme si.“

Rozešli se každý do svého jídelního lístku. Oba dva nerozhodní, číšník měl pocit, že by měl pomoci. „Máme výborný čerstvý lososový salát, k tomu opečenou česnekovou bagetku, jestli můžu doporučit,“ usmál se na profesora — stálého hosta, bonviána a vědeckou kapacitu v jedné osobě.

„Výborně, takže dvakrát. K tomu džbáneček bílého vína a pro dámu minerálku.“

Číšník odešel a profesor se zaklesl Janě do očí. „Jano, nechtěla by sis o něčem promluvit?“

„Jako o čem…“

„Volala mi máma, dělá si o tebe starosti.“

Myslela si to. Celou cestu z ústavu, dokud nepřešli most přes Vltavu, nevešli do Kaprovy ulice a nezahnuli do Žatecké, otec mlčel a Jana cítila, jak je máma sveřepě táhne na neviditelné nitce. „Omlouvám se za ni, neměla by tě zatěžovat mými problémy.“

Podíval se na ni, jako kdyby právě přišla s novou převratnou evoluční teorií.

Proč jsem vlastně tady? ptala se v duchu sama sebe. Chtěl ji jen dostat z bytu, aby jí ukázal, že zavřít se doma s popílkem zemřelého dítěte není všechno, co jí život nabízí, a že tím nekončí? Jako kdyby s nimi seděla u stolu i máma. To byla její práce, tahle nečekaná schůzka, táta se o ni nikdy nezajímal, nestaral, a možná si archeologii podvědomě vybrala jen proto, aby k němu měla blíž. Když začala pracovat v archeologickém ústavu, dlouho nikdo netušil, že jsou příbuzní. Kolegové si mysleli, že jde jen o shodu jmen. Byl pro ni víc šéfem než otcem. Nikdy neměla protekci, právě naopak. A když byla malá holka, vidět ho bylo pro ni podobně vzácné jako pro turisty na safari spatřit levharta.

Jiřímu bylo zřejmé, že se mu nepodaří vytrhnout ji z duševního marastu, ve kterém se plácala, a raději mlčel. To Jana na mužích milovala. Taktní chlad a odměřenost v okamžicích, kdy ženy většinou naléhají, vnucují se, soucítí, radí, pláčou, utěšují, kvokají a kvokají.

Číšník přinesl jídlo. Všiml si, že krásnou ženu sedící s panem profesorem u stolu ovládá nervová slabost, třes, že se jí svaly na rukou i v obličeji nahodile škubají jako zdechající rybky. Otec si přepětí jejích nervů nevšiml, ale svým duševním stavem ho dost iritovala. Měl kolem sebe rád veselé lidi. Vzal si do rukou příbor a začal jíst. V myšlenkách se zase vrátil o třicet let zpátky a myslel na Elišku…

Vypadala něžně, křehce, světlé vlasy se jí kroutily kolem srdčité tváře a lehce špičaté brady. Takový ten dívčí typ napořád, i v padesáti. Když se objevila na ostrově, spatřil ji ve svých očích monastického archeologa jako mnišku v černém hábitu s bílým zavitím, zničehonic vyloupnutou z útrob zaniklého mužského kláštera. Vzrušovalo ho to a snil o ní dál — usmívá se, černý závoj si obtáčí kolem nahého těla, celá se do něho halí v obraně před jeho pohledem. Není v tom nic dětinského, jsou to pohyby madon s probuzenými hříšnými těly, vítězícími nad nimi. Se svou vizí kolem ní prolétl jako zbloudilá blýskavice, zhašen její nedotknutelností. Byla bosa, usmívala se a řemínkové sandály houpala na prstě. Byl zvyklý upevňovat si papíry s poznámkami na kmen stromu. Připínáček mu spadl do trávy. Zasténala. Vzal si její drobnou nožku do ruky, prsty setřel krev a vetřel si její duši do dlaně…

Jana se jídla ani nedotkla a prohlížela si otce, který se očividně toulal v myšlenkách někde jinde. O jeho soukromí nic nevěděla, ale vídávala ho pokaždé s jinou ženou. Měl ještě dceru z prvního manželství, ale vztahy mezi oběma matkami byly tak špatné, že svou nevlastní sestru neznala a ona sama se o ni nezajímala. Jednou jí ta starší poslala e-mail, svolala sraz sester Frýdových, ale Jana tam nešla a ani se neomluvila. Považovala to za nevyžádanou poštu a hned ji vymazala. Zdá se jí, že otec vypadá na svůj věk neobyčejně dobře, ale pomalu začíná stárnout a za pár let se mu začne třást ruka, když bude držet sklenku s vínem, a třeba i zapomene na svou společnost u stolu, jak se to roztržitým stárnoucím vědcům stává. Vstane, půjde na záchod a tam vsedě usne nebo odejde domů a zapomene se rozloučit.

„Tati, haló, jsi tu?“

„Promiň, Janičko, zamyslel jsem se.“ Zmocnila se ho rozmrzelost nad tím, že jako otec zklamal. Nevěděl, co by měl Janě říct. Cele se oddala svému vlastnímu stínu za patami, který by ji mohl spolknout. Nakonec si řekl, že to chce čas, že ztráta dítěte jednoho dne přebolí, a kývl na číšníka, aby připravil účet.

Číšník je doprovodil ke dveřím, popřál jim pěkný zbytek dne a dlouho se za nimi díval. Nikdy nezapomene na smutný pohled té půvabné ženy v leopardím kožichu. Dal by všechno, co má, za to, aby ji mohl rozveselit.

Rozloučila se s otcem před vstupem do stanice metra. Netušila, k čemu bylo dobré se s ním sejít. A vlastně jí to bylo jedno. S úlevou a radostí se vracela domů, k babičce Erně, praprababičce Rút a malému smíškovi. To byl její domov, její rodina, jedno srdce a duše, její spása. Venku už byla tma a chladno. Rozhodla se, že to vezme domů oklikou, po nábřeží k Národnímu divadlu a odtud Národní třídou ke kostelu Panny Marie Sněžné. Přitáhla si leopardí límec. Na nábřeží foukalo a lampy procházely kolem ní, jedna za druhou. Jana, v mysli oproštěná od všeho a všech, se vrhala proti proudu Vltavy, proti času, blíž a blíž středověkému klášteru Ostrov, na jehož ruinách se potkali její rodiče.

Voda neúnavná ve svém koloběhu — pramen, potůček, potok, řeka, moře, vzduch, mrak, déšť, země, skulina, hloub a hloub a zase vyvěrající pramínek. Cirkuluje v kruhu, víří, klokotá a chvěje se rozkmitanými informacemi. Pojítko mezi nebem a zemí. Projde rájem i peklem. Je všude. Vzlíná kořeny stromů, nesou ji ve svých tělech zvířata žijící pod zemí, tvoří většinu člověka. Lidé jako chodící a myslící kaluže. Je nepolapitelná, nepoddajná, chyť ji do dlaně a proteče ti mezi prsty. A v pouhé její kapce je skryto tajemství života. Voda je příroda v člověku, divočina, živel nevědomí, které nezná ani prostor, ani čas, a proto nese písně mrtvých a příběhy předků.

Vltava je temná, hypnotická, přitahuje si Janu k sobě, táhne ji pod hladinu, na níž noční osvětlení Prahy vyšívá zlaté křížky. Září a blýskají se. Jana se s nimi ztotožní a velkoměstský ruch — všechny zvuky světa — odplouvá do ztracena. Jako ve snách došla až do Vratislavovy ulice pod Vyšehradem, tvrdošíjně proti proudu řeky, avšak s řekou po boku. Jana čelem k prameni, řeka každou vlnkou k moři. Sama se divila, když najednou stála před domem, kde vyrůstala.

Měla klíče od bytu, otevřela si a přivítal ji Beethovenův Císařský koncert. Matka Beethovena milovala, jeho hudbu si ordinovala jako terapii, když se její psýché hroutila, a zrovna tato skladba aspirovala na lék číslo jedna v repertoáru Beethovenových děl. Jana si odložila a zavolala hodně nahlas, aby ji máma slyšela a nelekla se: „Ahoj, mami!“

Když byla malá a táta je opustil, chodívaly na Vyšehrad stavět sněhuláka. Našlapovala do matčiných stop ve sněhu a do otevřených dlaní bezděčně chytala padající vločky. S každou sněhovou hvězdičkou se pomazlila a pak už sněžilo jen nad její hlavou, na čepici s obrovskou bambulí.

Teď stojí zase samy dvě v kuchyni, venkovní teplota klesá pod bod mrazu a město se zakusuje samo do sebe. „Dáš si něco k jídlu?“ zeptala se Eliška, když ji Jana zezadu objala kolem krku. Obě v černém srostly do sousoší čekajícího, až se uvaří voda na čaj.

„Byla jsem v restauraci s tátou,“ významně zdůraznila slovo táta a vložila plastovou krabičku s nedotčeným lososovým salátem do matčiny lednice.

„A?“

„Mami, proč to děláš? Obešly jsme se bez něj dřív, obejdu se i dnes. Jsem dospělá.“

„Proč jsi nezavolala, že se stavíš, něco bych uvařila, už jsi hubená jako lunt. Jano, chápu, že nemáš chuť k jídlu, ale jíst musíš. S prázdným žaludkem to bude ještě horší.“ Pomalu a obřadně klade na tác dva podšálky, šálky, cukřenku a konvičku s lýkovým držadlem. Nasypala do ní čaj, zalila vodou a zavřela víčko. Na každém kousku čajového servisu se prochází gejša na pozadí úchvatných scenerií — sakurových a třešňových květů, jezírek, můstků, bambusových a javorových listů, bílých volavek v trávě, rozevřených vlaštovčích křídel a hor v mlžných závojích. „Víš, když jsem tátu poznala, měla jsem známost, teda byla to spíš taková středoškolská láska. Měla jsem ráda oba dva a nemohla jsem se rozhodnout — mladý, anebo starý?“

„A co bylo jazýčkem na vahách?“

„Jednou jsem s tvým tátou šla kupovat boty. Prodavačka je donesla v krabici a podávala mu pravou botu, aby si ji zkusil. On řekl, že chce zkusit levou. Ona si stála za svým, že pravou. Táta jí řekl, že zkouší vždy jen levou nohu, protože ji má silnější. Po dlouhém dohadování tedy vytáhla levou botu. Táta si ji nazul, prošel se a řekl, že je to v pořádku, že si boty koupí. Ona mu začala znovu cpát pravou botu, ať si raději zkusí obě dvě. Zdůraznil, že pravou zásadně nezkouší, že to přináší smůlu a že nechápe, jak je možné, že ona, prodavačka obuvi, tohle neví, že takový Baťa by ji zfleku vyrazil. Snažila jsem se nevyprsknout smíchy. Až venku mi řekl, že má na pravé ponožce díru, že mu palec kouká ven.“

„No a?“

„Myslela jsem si, že mě tvůj táta potřebuje.“ Naservírovala vzácnou japonskou čajovou soupravu na stůl a posadila se naproti Janě. „Mýlila jsem se.“

Jana věděla, že teď to přijde, že od té chvíle, co máma potěžkala urničku s popelem, tak sedí celá v černém na židli a hledí z okna vzhůru k siluetě Vyšehradu, zatímco ve sněhu na ulici se lidské stopy křižují se stopami havraních hejn. Černí ptáci sedají po dvou na větev naklánějící se k oknu a nakukují matce do klína, v němž jí bezvládně leží sepnuté ruce. Vždy když si uvědomí, že vůbec nevěděla, že Jana už je v porodnici, že jí nemohla pomoci, zasáhnout, že to nedonošeňátko ani neviděla, že ho hned spálili, propukne v pláč. Teprve až se zvedne ze židle, havrani opírající se jeden o druhého na převislé větvi se polekají, odletí a rozplynou se na obloze jako mrak po dešti.

„Tak co uděláš s tou urničkou? Měli bychom se s tím chlapečkem rozloučit, uspořádat pohřeb. Ty, Alexandr, táta, já,“ rozplakala se.

„Mami, Alekovi je to jedno, netahej ho do toho. To dítě nebylo jeho. Už spolu nejsme.“

„Co? To nebylo Alekovo? A čí tedy?“ Konsternovanou Elišku zamrzely dceřiny tajnosti, natáhla se přes stůl a vzala si její ruce do dlaní. Přiklopila je k sobě stejně, jako to udělal táta odpoledne v archeologickém ústavu. Najednou tu byl s nimi a Janě něco zašelestilo do ucha, něžně, utěšeně, a pak ucítila ostré říznutí v levém spánku. Řeka kousek odtud přitéká od jihu a začíná se pokrývat tenkou ledovou krustou, vábí. Zachtělo se jí jít k ní.

„Teď už je to jedno, mami…“

Eliška si v zoufalství schovala obličej do dlaní, pak energicky rozevřela prsty a skrz ně se dívala na svou dceru. „Jano, já všechno zařídím, o nic se nemusíš starat. Musíme provést pohřební rituál, takhle to přece nejde, musíme se s tvým dítětem symbolicky rozloučit jako rodina, pustit to a pak jít zase dopředu, dál.“

„Jaká rodina, prosím tě?“ vyjela na ni Jana, ale hned toho litovala. „Mami, já ti rozumím, ale chci ho mít doma, u sebe,“ řekla a v tu chvíli si uvědomila, jak dlouho už ho nechala doma samotného, zvedla se k odchodu, čaj netknutý stejně jako lososový salát, který ji v denním baru objednal otec.

Eliška si zamáčkla slzy. „Jsi paličatá jako vždycky.“

Vytratila se jako myška, a když se Eliška probrala z toho šoku, že Alek nebyl otcem, byla zmatená. Po Janě tu nic nezůstalo, nezbylo, byla tu jen ona sama, stejně utrápená jako předtím, vůně nevypitého jasmínového čaje a otázka visící ve vzduchu: Byla tu Jana vůbec?

Beethovenova skladba pro klavír a orchestr pokračovala druhou větou. Nádherné adagio, Eliščino nejmilejší, ve kterém hluchý skladatel zastavuje čas, hudba se úplně ztiší a Eliška musí zadržet dech. Klavír visí ve vzduchu, opouští pozemský svět… Zhasla všechno, co svítilo, kromě stojací lampy v rohu, a sedla si na parkety pod okno, záda přitiskla k horkému topení. Tác s japonským porcelánem položila vedle sebe. Proti vlastnímu zmatku bývala vždy bezbranná. Za takových stavů se snažila naladit na zen a kult čaje. Osvobodit se od logického uvažování. Příprava čaje plná hlubokého soustředění, svíravá a zároveň lahodná chuť, niterné potěšení z čajového nádobí, to vše k ní vždy přivolávalo klid a vnitřní vyrovnání. Ale dnes ne. Dnes nepomohlo ani její oblíbené Beethovenovo adagio.

Když byly Janě tři roky a Jiří je opustil, tehdy pomohlo. Přehrávala si ho pořád dokola a v neuchopitelnosti krásy tónů a melodie hledala klid a mír nejen pro sebe, ale i pro zemřelou tchyni.

V černých bavlněných šatech jednoduchého střihu a v černých bavlněných punčocháčích Eliška pohlcuje světlo lampy. Vyznává přírodní styl, snaží se žít ekologicky a oblečení nakupuje především podle materiálu. V jejím bytě se nenajde ani kousek plastu (kromě krabice s lososovým salátem, který Jana strčila do lednice), polyesteru a jiných umělých vláken. Umí vykouzlit hřejivé a konejšivé teplo domova, ale od té doby, co se Jana osamostatnila a odstěhovala na Václavské náměstí, není pro koho. Tak moc se těšila na vnouče, až si „bohové“ ve své škodolibosti zastrčili palce do kapes. Nakonec zhasla i lampu s proutěným stínidlem. Uvědomila si, že ani neví, jak Jana chlapečka v porodnici pojmenovala. „Narodil se živý, musí mít jméno, rodný list!“ šeptla do tmy.

Vltava oněměla, zamrzala, nesouvisle se halila do tenoučké ledové přikrývky — být tichá, nehybná, nehostinná a přitom pořád plynout, ale jen uvnitř, pod povrchem, pod pevnou krustou stvořenou ze sebe samé. A když Jana opustila matčin byt a objevila se na nábřeží, začala řeka plynout naopak. Tak jako v dětství sněžívalo jen pro její radost, tak se teď dávná voda vracela zpět, přitékala z minulosti jen kvůli ní. Sešla po schodech na náplavku, chtěla se podívat, jestli na obvyklém místě není zapálená svíčka. Už jako malé dítě přemýšlela, kdo ji asi zapaluje a za koho, občas se tam zachvíval malinký plamínek, ale dnes zrovna ne. Někdy tam bývala položená i pietní kytička a jako dítě byla Jana přesvědčená, že je pro ni. Bez skrupulí, jak to dokáže jen dítě, si kytku vzala, jednotlivé květy rozhodila na hladinu Vltavy a běžela po náplavce a pozorovala, kam je voda nese, kde se potopí, kde uvíznou, vyběhla nahoru na Palackého most a dívala se, jestli se aspoň jeden květ ztratí pod mostním obloukem, a pokud ano, přeběhla na druhou stranu a čekala, až zase zpoza něho vyplave a voda ho ponese dál k dalšímu mostu a potom dál ke Karlovu mostu, kde si ho určitě všimnou turisté, a až se vrátí domů, budou vykládat, že Prahou protéká řeka, která kvete.

Doma ji přivítalo teplo. Má úplně zkřehlé ruce, šla pěšky, bez rukavic, konečky prstů jí lehounce poštípal mráz. Když odpoledne vyběhla z domu za otcem do archeologického ústavu, netušila, že do večera přituhne. Zabalila si dlaně do sebe. Kdyby ji doma čekal živý muž z masa a kostí, vložila by mu je do teplého podpaží. Stála v rozsvícené hale a vzývala tmu a naprosté ticho ve zbývajících čtyřech pokojích. Bydlela na nejrušnějším a největším náměstí ve střední Evropě, ale její byt ve třetím podlaží byl tak klidný, že hosté vždy žasli, jak je to možné. Ticho jako přetrvávající minuta ticha za zemřelého, dokonce i na silvestra, kdy se na náměstí sešlo půl Evropy, dělobuchy a ohňostroje útočily na okenní skla, která řinčela, na okenní rámy, které se otřásaly zkušeností celého dvacátého století, tak stejně to ticho, to vážné ticho uvnitř se ještě prohloubilo. Jana se teď do něj celá pohroužila, aby se uvítala se svou truchlivou smečkou ze zásvětí. Není třeba víc než se ponořit každou buňkou těla, nechat se prostoupit, splynout, být s nimi, být jimi, zrušit hranice, odložit časoprostor podobně jako leopardí kožich na věšák v hale a jako tající kostky ledu se rozpustit jedna v druhé.

na jestřábí stezce

Jako malá se Erna nebála ani hloubek, ani výšek, přišla na tento svět s duší starce. Vymykala se celou svou osobností z dětského světa a jedna z matčiných přítelkyň to okomentovala holou větou: „Ona je jiná.“ Vše, co bylo v průměru a normální, pro ni bylo málo. Nejdřív jí přestal stačit její pokojíček, vymalovaný v uklidňující pastelové růžové a žluté barvě, a posléze celý rozlehlý byt, kterým prolézala jako malinkatá beruška. Potají se vytrácela ze dveří na schodiště, lapala sluneční skvrny na zdi i na podlaze a nakukovala okny dolů do dvora, na jehož vlhkou dlážku pronikl sluneční paprsek jen na malou chvíli kolem poledne. Toužila objevit a prozkoumat svět venku, čímž se jako dítě dostávala do nevyzpytatelných a nebezpečných situací.

Otec posílal divošku každé léto i s babičkou Rút na venkov ke svému staršímu bratrovi, který měl velký statek na Křivoklátsku. Strýček Oskar si malou Ernu oblíbil právě pro její vrozenou divokost. Poznal, že za dívčinou neukázněností se skrývá vnitřní boj s démoničností její vlastní duše. Nejdřív ji přinutil přeběhnout strniště bosýma nohama a pak, až se jí chodidélka zahojila a ztvrdla, nechával ji toulat se v lesích stejně jako své děti. Jak vyrůstala, lesy ji čím dál víc pohlcovaly. Pod strýčkovým vlivem ztrácela manýry velkoměstského zhýčkaného dítěte a nabývala přirozených instinktů lovců. Sílila. Vítr, jenž se znenadání zvedal, se stával jejím dechem. Nechávala se větrem šacovat, rozpřahovala ruce dlaněmi vzhůru, rozpouštěla své černé vlasy z pečlivě utažených účesů. Klátící se větve — její osvobozené prameny vlasů. Klidně by se mohly někomu obtočit kolem hrdla nebo stáhnout jezdce z koňského sedla. Oči zvířat skrytých v houští a za kmeny stromů byly jejíma očima.

I v zimě v Praze, když rodiče po večerech nebývali doma, babička Rút podřimovala s knížkou v klíně ve svém pokoji a služka šramotila v kuchyni, usínala Erna ve svém dětském pokoji se samotou, svou pravou matkou, a prohlížela si ve tmě živé obrazy, jež vzklíčily ze semínek zapuštěných do jejího nevědomí během prázdninového pobytu na strýčkově statku, ležícím v krajině dávných loveckých revírů. Jako vlčice vyčenichala magický měsíc a tma se změnila v bezednou studnici fantazie. Skrz holé větvoví pozorovala lovce, kteří se ohřívali u ohňů, psáři okřikovali kňučící psy, naháněči, nosiči a stahovači ulovené zvěře seděli s hlavami na kolenou a zírali do sněhu před sebou, sokolníci a ptáčníci se drželi u klecí a posedů a šeptali opeřencům. Táhla se za sokolníky, pištění dravých ptáků ji přitahovalo jako magnet… Dokud k ní nedošel loudavý spánek, její divá dětská duše snila dál a dál a utvářela si paralelní svět k tomu všednímu: Slunce zapadá a její stín má jezdeckou siluetu. K ruce má přivázaného jestřába a šeptá mu uklidňující slůvka, za zády oranžové slunce. Právě se z něho zrodila. Pták vyráží, prudce mává křídly. Je to dospělý jestřáb, žádný hnízdoš, který se dá snadno ochočit. Už teď je v takovém šoku, že se Erna obává, že ho nenakrmí a on zdechne hlady. Jestřáb vyráží a piští, bojí se. Malá Erna se ho snaží udržet, šeptá mu to, co jí napovídá vítr, a dravec jí obtočí silné pařáty kolem ruky. Už ji má celou rozdrápanou od dlouhých ostrých drápů. Pištící jestřáb přivolal strýčka Oskara.

Jak se ti ho podařilo odchytit, děvče?

Jednou jsi říkal, že jestřáb je v loveckém zápalu neopatrný. Vyzkoušela jsem to. Chytla jsem ho i se zajícem.

Hodila jsi na ně síť?

Ne, svoje šaty.

Podala mu jestřába. Odnášel ho k posedu, zatímco pták zase vyrážel a pištěl.

Dala mu jméno Haran. Na začátku výcviku odmítal potravu. Museli ho krmit násilím. Vlhké kousky masa mu cpát až za jazyk a ty, co zůstaly trčet, mu opatrně masírovat do volete. Z náhlé ztráty svobody byl labilní a dostával záchvaty. Zničehonic spadl z posedu, válel se po zemi a bil křídly, chvíli ležel bez hnutí a najednou se zase vzpamatoval a vyskočil na posed. Nejhorší bylo nošení. Jakmile jestřáb ztratil rovnováhu, začal vyrážet vzhůru — denně si odnášela nějaké to škrábnutí. Strýček byl nespokojený, káral Ernu, že je slabá, že ho na ruce neudrží, že chudák pták musí neustále pohybovat rýdovákem a opírat se jím o rukavici. Ale jakmile tohle zvládla, přišly na řadu přílety. Nejdříve je nacvičovali přímo z posedu na ruku, jestřáb jen přešlápl. Potom čím dál víc prodlužovali vzdálenost mezi rukou a dravcem až na vzdálenost lanka, kterým byl přivázaný k posedu. Pak cvičili návraty z dlouhé příletové šňůry a nakonec ho odvázali a posadili na větev stromu. Přiletěl. Erna ho postupně učila přilétat z křovin, houštin a míst, na nichž by mohl podlehnout zažitým loveckým instinktům a volání svobody. Přiletěl. Pak ho nosila na rukavici i ve volné přírodě a Haran se věrně držel své ptáčnice, už nevyrážel, naopak, choval se nenuceně, otřepával se, probíral si peří, dokonce se stavěl na jeden pařát, a když při jednom lovu jemu samému hrozilo nebezpečí, hledal záchranu na její rukavici. Tehdy jí strýček řekl, že se jí to podařilo, že si ochočila jestřába v šatu dospělého…

Díky babičce Rút, která jí odmalička předčítala a vyprávěla pohádky, byl Ernin vnitřní svět bohatý, nespoutaný a nekonečný — a díky strýci Oskarovi její dětská psýché zkrotila dravce uvnitř sebe samé. Když jí táhlo na desátý rok, to nejasné snivé v jejích očích nabylo trvalého lesku. Každého zarážely Erniny žhnoucí oči. Dva oranžové ohníčky v tmavých hnědých očích živené démoničností její duše, zvířecím instinktem.

To byla Erna.

O několik let později, až se ocitne na osvětimské rampě přímo před vrahy celé strýčkovy rodiny, tak i přes tu jejich rozepjatou orlici s hákovým křížem na čepici se na ně nebude dívat jako uštvaná kořist, ale jako dravec instinktivně přesvědčený, že je silnější než oni.

pláč perlorodky

zatoulaný strážný anděl

černobílý úplněk

gloomy sunday

zpěv pro sovičku

Tinka je unavená. Má dnes za sebou náročné focení s modelkami v zoo a kafe s Janou ve vyhlídkové restauraci nad Prahou. Rozhovor s Janou si neustále přehrává v hlavě, její stav ji deprimuje. Ztrácí se před očima, vždy byla hodně štíhlá, skoro na hranici, ale teď už začíná být hubená. Pohublost má sice v uměleckém oku módní fotografky jisté kouzlo, ovšem v tomto případě jde o křehkost odrážející stav nemocné ženské duše. Kdyby ji směla fotit, obleče ji do spousty pravých perel. Perly by na jejím těle smutkem zrůžověly. Byl by to krásný kontrast k průsvitně bledé pokožce s pihami, rusým vlasům spadajícím na ramena, k mramorování výrazného žilního řečiště. Nepředstíraný žal by vše zahalil do aureoly nevšednosti a perly by symbolizovaly slzy.

Před deseti lety, právě díky fotkám s Janou, ona, mulatka se střapatými vlasy a foťákem kolem krku, s vášní pro zachycování pražských pouličních impresí, rozjela dráhu profesionální fotografky. Na počátku její kariéry stála deštěm promočená Jana, přibitá k lesklému dláždění Karlovy ulice hořkosladkou jazzovou melodií, zatímco kapky bičovaly odraženou ženskou krásu v kaluži. Tvář a vlasy jí smáčel déšť, stejně jako plynovou lucernu nad ní, ale nápadité oblečení se zdálo být nepromokavé, odolávající všem vlivům, zkáze, vystupující do popředí a upoutávající. Bílé šaty na ramínka, rozevláté a sahající do půli stehen, kolem krku černý šátek, rozevřené kožené sáčko barvy písku a na nohou černé kanady. Jana měla vždy osobitý styl, dokázala se napohled neslučitelnými kousky sladit tak, že se za ní na ulici všichni otáčeli. Tince to nedalo a odnesla vyvolané fotky do redakce prestižního módního časopisu. Vzali je. Kdo je to, ptali se? Má v sobě něco znepokojivého. Působivého. Magického. Nadčasového. Věčného. Je jiná než ostatní. Něco z ní vyzařuje. Rybí smyslnost? A ten její styl. Sakra, co to v ní jen je? Já bych se toho bál. Není celé kouzlo nakonec způsobeno tou plynovou lampou nad ní? přeli se a dohadovali. Jana se už šarmantní narodila, navíc dostala do vínku neuvěřitelný cit pro módu a umění, myslí si Tinka, ale ona se holt nejraději rýpe v zemi, vybrala si povolání, ve kterém se jí hodí leda tak montérky a vaťák. Archeoložka. Stohy knih k prostudování a k tomu lopata, rýč a krumpáč. Pátrání v minulosti, v hlíně. Po čem? Po kom? A proč vlastně? Na co taková vážná výzkumná práce o samotě, když by Jana mohla být miláčkem přehlídkových mol či filmových pláten, zlobívala se Tinka pokaždé, když měla Janu zrovna v hledáčku.

Tak se seznámily a od té chvíle stávala mezi nimi jen Vltava oddělující Nové Město od Smíchova, kde bydlela Tinka. Nemívaly mezi sebou žádná tajemství. Doposud znaly jen společnou radost a teď přišel i smutek. Tince se nedaří přestat na Janu myslet, vystoupila z tramvaje a ani neví, jak se ocitla v Kinského zahradě. Musí vyzvednout Makedu ze školky. Přitahuje si ji prázdné dětské hřiště. Pod sněhovou nadílkou působí smutným, opuštěným dojmem. Kolotoč stojí a dřevěná kruhová palisáda zkameněla. Čas se zastavuje, převrací. Tince se zatočila hlava, od rána nejedla, ještě neměla čas. Měla jen jedno kafe s Janou a to si ještě půlku vylila. Focení v zoo bylo náročné, moc to nešlo, modelky jsou rozmazlené, reptají kvůli zimě a zvířat se bojí. Lituje, že s sebou nevzala Makedu, aspoň někdo by se radoval a možná by v celém štábu byla lepší nálada. Všechno je zasněžené, i tady v Kinského zahradě, a přece: osamělá dětská stopa. Odnikud nepřicházející, nikam nemířící, přešlapující, vtisknutá do sněhu… Ta osůbka se chvíli točila kolem dokola, spadla snad z nebe? Tinka si fotí drobounké stopy a neporušenou sněhovou pokrývku kolem dokola. Tahle záhada musí mít nějaké vysvětlení, myslí si a mačká spoušť jako o závod. Do očí jí vhrkly slzy — někdo se jí svěřil z nejhlubší dálky, že láska není z tohoto pomíjivého světa, že tady není doma, ale na návštěvě, že vždy přichází z věčnosti. Našlapuje zpátky do svých vlastních stop, vzdaluje se zázraku, jde a touží se zaklonit a hledět na bohaté hvězdnaté noční nebe, jaké občas vídává ve snech v kozlím oku. Nechce se dívat pouze na Venuši, osamělou tulačku z perlového náhrdelníku, ke které jsou velkoměstské neony i smog smířlivé, ale na všechny hvězdy probleskující z různých světelných dálek, hledat v nich obrazce a léčivé mandaly, prozřít a vědět, jak Janě pomoci, jak ji utěšit.

Vchází do školky, některé děti ještě pospávají, Makeda už sedí v šatně a převléká se. Bačkůrky v botníku, bosé nožky vystrčené k cizí mamince. „To je krásné, Makedo, děkuji ti,“ sedá si k ní ta žena a rozplývá se nad pomalovaným tričkem, zatímco paní učitelka stojí ve dveřích a čeká, až Tinka vejde dovnitř, aby jí Makedu předala.

„Ahoj, mami, viděly jsme oknem, že už jdeš,“ drmolí Makeda. Paní učitelka se loučí a zavírá za sebou dveře.

„Podívejte se, jak je šikovná,“ ukazuje žena Tince kresbu na tričku. Změť zvířátek, podařená žirafa, sloni, tygr a opičky… „Zoologická zahrada, a jak povedená,“ vysvětluje Tince.

A kde má svoje dítě, myslí si Tinka, když ji pozoruje, jak skládá a zase rozkládá tričko s Makedinou kresbou. „Oblíkej se, miláčku,“ popohání Makedu, zatímco přistupuje k ženě příliš blízko a narušuje její osobní prostor.

„Ještě spí, ten můj,“ říká a bezradně si tře dlaně o stehna, tričko už má sbalené v tašce.

Makeda má bohatý vnitřní svět, její obrázky jsou mezi ostatními na první pohled rozpoznatelné. Vybuchují fantazií a nápady. Maminky je obdivují a nosí Makedě do školky bílá trička a fixy na textil. I Tinka má doma pokreslenou spoustu triček a nočních košil. Zrovna teď spí v košili s průvodem pěti srdíček kráčejících k jejich smíchovskému domu. Srdíčka mají nohy, ruce, oči a smějí se, drží se za ruce, nesou dárek, květinu, a poslední srdíčko tleská s rukama za zády. Nad nimi je jeden pršící malý mráček. Na Makediných obrázcích se sluníčko vždy směje, jedním paprskem drží rozesmáté srdíčko, v pozadí bývá naznačen i šťastný měsíček, hvězdičky, ona sama chodí po laně spolu se zvířátky a motýlky, houpe se na houpačce, tancuje, zpívá a nebojí se hrát si v lese poblíž domečku, z jehož komína se spokojeně kouří. Všechno má své místo a svou radost, všechno je plné života a pohybu.

„Vždycky jsem si přála mít dcerku, jako je ta vaše, mám kluka a další děti už mít nemůžu. No co, člověk nemůže mít všechno.“

„Na shledanou,“ říká Tinka a Makeda se otáčí ve dveřích, „na shledanou!“

„Ahoj, Makedo, na shledanou v pondělí,“ rozzáří se zase ta jinak přepadlá a unavená žena a v tu chvíli Tinku napadlo, že by mohla zkusit dát Makedu na víkend Janě na hlídání, třeba by s Makedou přišla na jiné myšlenky. Makeda má na lidi velký vliv, tak proč by nemohla Janu rozveselit. Řekla si, že za zkoušku to stojí.

Doma je čekal Viktor. Nečekaně se vrátil z Afriky.

Makeda mu skočila do náruče hned ve dveřích a přitom odstrkovala Tinku, chtěla být v tátově náruči jediná. Jen ona. Viktor se smál, Tinka se smála. Tinka byla překvapená, že je doma. Odjel hned po Vánocích na expedici do Etiopie a měl se vrátit až na konci února, kdy v povodí řeky Omo začíná období dešťů. Ani jí nedal vědět, aby ho dneska čekala.

„Co se stalo?“ zeptala se, když Makeda odběhla do pokojíčku pro svůj nový černobílý kostičkovaný batůžek s přivěšeným plyšovým zajíčkem, aby ho mohla postavit vedle tátových zavazadel složených v předsíni.

„Coby, přijel jsem dřív,“ řekl.

Uhnul očima, když ho objala. Všimla si toho. Všiml si, že si všimla, a silně ji k sobě přivinul. Hlavu si položil na její rameno, odhrnul neposlušné husté vlasy a přitiskl rty na šíji barvy kávy s mlékem. Nemůže jí říct, že nejdřív zvonil u Jany na Václaváku, ale nebyla doma. „Tinko…“

„Nečekala jsem tě.“

„Já vím. Uděláme si pěkný večer. Potřebuju tě mít dneska co nejblíž u sebe,“ opřel se čelem o to její. Celý hořel.

„Ty máš snad horečku.“

„Nic mi není,“ odbyl ji.

Objednali si pizzu a otevřeli láhev červeného vína. Tinka mu vyprávěla o Janě, o neštěstí, které ji postihlo. Rozčilovala se, že ji Alek zrovna teď opustil.

Viktor poslouchá a mlčí, na nic se neptá. Zrovna se vrátil od obávaného kmene Mursi, který odmítá jakýkoli vliv moderní civilizace. Jejich šamani vypadají ve shodě s jejich přesvědčením, že Bůh a Ďábel jsou jedno, že jejich majestát je stejně veliký. Šaman má pohled jako dýku a hrozivou sílu uvnitř sebe, která je v kontaktu s mrtvými předky. Zlýma, nenávistnýma očima se žlutým bělmem mu telepaticky našeptával do hlavy, odkrýval mu tajemství, že i pokrevní rody mají svou duši, svědomí, karmu. S velkým klidem a pochopením ho varoval, že mu zrovna umřelo dítě a že se tím do budoucna oslabila životní síla celého rodu. Strom přišel o větev, ale za nadcházející bouře se prý prohloubí kořeny…

„Chápeš, jak ji mohl s tím vším nechat samotnou, já teda ne, to Alekovi nikdy neodpustím,“ vedla si svou Tinka.

Vstal, pohladil ji po rameni a šel zkontrolovat Makedu. Dlouho se nevracel. Do nočního ticha jejich malého bytu křičely ze zdí africké masky, chvěly se péřové čelenky. Vždy když se vrátil z cest, přivezl Afriku s sebou. Byl jí nasáklý jako vášnivý kuřák cigaretovým kouřem a rozvěsil ji všude kolem sebe.

Tinka se zatím svlékla donaha a on jí pověsil Afriku i do uší. Visací náušnice z velbloudí kosti, vybroušené a vyleštěné do tvaru dorůstajícího černobílého měsíce. Milovali se v posteli, na stole, na podlaze. Byl lačný, nenasytný. Byl jiný. Poznala, že u ní pátral po něčem, co našel u jiné. Proto postel, stůl a podlaha. Byl v ní několikrát za noc, ale miloval se s jinou a v nejsilnějším okamžiku své vnitřní rozervanosti jí dal facku.

Jana leží na druhém břehu Vltavy, ve tmě v houpací síti, a poslouchá jazzovou zpěvačku Sarah Vaughan. Čeká na Gloomy Sunday, na píseň pro nešťastné, ztracené, osamocené, pro ty, kdo jsou bez naděje, odhodlané už jenom ke smrti.

V jednom uplakaném podzimním dni plném plískanic jí ta píseň přinesla do života Tinku. Šla z filozofické fakulty domů a v jednom z obchůdků se suvenýry v Karlově ulici zněla zvláštní skladba. Nohy se Janě přilepily k dláždění, stála tam a mokla. Monotónní melodie byla jako sen, který se snaží sdělit něco, co vědomá mysl neví a nechápe. Z prázdného krámku vyběhla mladá prodavačka s pletí mulatek a orientálními rysy v obličeji, v krátké džínové sukni, s dlouhými náušnicemi a předlouhou hedvábnou šálou omotanou kolem krku a splývající po zádech skoro až k zemi. Jana — do hloubi srdce zasažená něčím neznámým, pocitem, že člověku je něco pořád dokola opakováno, on to nechce slyšet, ale přitom ví, že to byla, je anebo bude pravda — se jí zeptala, co to poslouchá. Píseň sebevrahů, odpověděla sympatická mulatka a několikrát zmáčkla spoušť jednooké zrcadlovky. Točila se kolem Jany, fotila ji ze všech stran, blesky cvakaly na všechny strany. Nakonec přimhouřila oči a řekla, že se jmenuje Kristina, Tina, Tinka, zatímco její ruce chřestily nespočetnými náramky. Od té doby se neopustily, jedna druhé se pověsily na krk tak silnou vazbou, že žal jedné z nich trápil i tu druhou.

Vstává a jde do kuchyně. Spouští elektrickou odsávačku. Odsává si mléko z prsou, dělá to od porodu pravidelně. Chlapeček ještě neměl vyvinutý sací reflex a mléko dostával pomocí sondy. Když umřel, začalo být její mléko uplakané, hladové, víc vody než živin, ale ona postupně ubírá z nalitých prsou míň a míň a tvorba mléka se snižuje, utichá, jako když vysychá lesní pramen. Ale přesto, dokud z prsu vytáhne jedinou kapku, bude jí sytit jeho obraz, svou živou představu, a přemostí se skrze ni do světa stínů. Vypnula odsávačku a zpoza monotónního rámusení vyskočil hořkosladký zpěv, slova už zná nazpaměť, …hodiny, které prožívám, jsou bezesné, nejmilejší stíny, se kterými žiji, jsou nesčetné…, lehá si na pohovku s nohama roztaženýma od sebe a pokrčenýma v kolenou. Pořád dokola se jí do mysli vnucuje otázka, na kterou nezná odpověď. Začarovaný kruh, z něhož není úniku, jedině že by nahlédla do nevědomé části své duše a rozluštila kód své melancholie. Kéž by mohla vrátit čas k bodu, kdy přemýšlela, jestli umyje okno, kéž by dostala ještě jednu šanci, …andělé ani nepřemýšleli, že by tě mohli vrátit…, tělo se rozeštkává pláčem a lítostí, hlava se plní hudbou a slovy: …mé srdce ti říká, jak moc jsem tě chtěla… Krev je roznáší do celého těla, do každé buňky, a čeří slané vodní prostředí uvnitř jako vánek hladinu jezera. Varhánkuje, rozbublává, řetízkuje, zpěňuje a zase mírní, utišuje, kolébá k věčnému spánku.

Tinka leží v posteli vedle nahého Viktora, objímá ho stehnem a je vyděšená. Dal jí facku.

Vstala z lůžka a nahá se prochází nočním bytem, skrz africké masky visící na stěnách, které Viktor vozil ze svých cest. Jako kdyby byla uvnitř chatrče a marně hledala žhnoucí uhlíky, aspoň trochu světla v naprosté tmě. V uších se jí klinkají nové náušnice, dva měsíce dorůstající do úplňku, symbolu mateřství, manželství a rodinného krbu.

Viktor nahmatá prázdno vedle sebe a loví její siluetu v paměti, lehké pohyby nočního zvířete, neslyšná soví křídla, ženu — křivku. Některé africké kmeny stavějí své osady ve tvaru ženského těla a náčelníkův trůn stojí přímo v pomyslném lůně. Často se dostal do styku s africkými čaroději a díky nim nemá iluze o životě a vztazích mezi lidmi, v nichž má původ každé neštěstí. Naučili ho, že lidský život je jedno velké bitevní pole, neustále přítomné, ale skryté všem bdělým smyslům. Svět tajných úmyslů a skrytých záměrů. Viděl jejich hadí kůže, zvířecí pařáty, brka, černé sošky a předměty k vúdú, viděl stříkat kohoutí krev do všech světových stran. Viděl, jak se šaman změnil v kozla. Jednou mu čarodějové vzali sílu, jednou ho uhranuli, jednou ho ozdobili od hlavy až k patě leopardími skvrnami a do koutků úst mu vložili dva hrachové lusky, aby ho skryli před nepřáteli, jednou mu otevřeli další dvě oči a několikrát se mu stalo, že mu poplivali dlaně, čímž ho svěřili pod ochranu svých předků. Tinka je čistá, ale někde uvnitř musí odpočívat i stín, který barví ruce krví. Každý ho tam má. Tinka je jako studánka, člověk k ní přichází plaše a s úctou, aby ji neznečistil a nezakalil, respektuje blahodárný lesní stín, který ji chrání a raději z něho vyjde na sluncem ozářený a lidmi vyšlapaný úvoz… Je Tinka natolik silná, aby ustála pohled, který by jí sevřel srdce, znehybnil tělo a zapustil do něj chapadla vysávající životní energii, odolala by příkazům někoho, kdo by ji chtěl uhranout a ovládat jako hadrovou panenku? Napadlo by ji nabrat si do dlaní hlínu a olízat ji, kdyby pociťovala neklid?

Našel ji v kuchyni. Nedokázal jí ani sám sobě vysvětlit, proč ji během milování uhodil. Odtrhl ji od záře pouliční lampy, jiskrného sněhu a položil si ji na stůl. Přece znovu roztáhla nohy. Hladil, mačkal, hnětl ženské tělo a brodil se horkým bahnem sem a tam. Myslel však na Janu, na její hrdelní smích rozplynulý v hučení Indického oceánu, na nehty zaryté do jeho kůže, na napletené copánky spadlé do obličeje, na slanou krůpěj na horním rtu. Zachovala se jako lvice v buši po páření se lvem — když bylo po všem, ohnala se po něm, chtěla ho uhodit. Chytl ji včas za zápěstí, „tohle už nikdy nedělej,“ zašeptal jí do ucha. Problesklo jí v očích. V každém oku se zažehla jiskra, skoro se rozhořel ohýnek, ale v té vteřině si vyměnila oči s někým jiným a úplně ho tím dostala. Skrývala se v ní ještě jiná žena, divoká, nebezpečná sama sobě i ostatním. A on ji spatřil, díky dalším dvěma očím, které mu otevřeli čarodějové v Africe. Byla to jen vteřina přemostěná kamsi do zásvětí, nezapomenutelná. Tuhle ženu hodlal dobývat z Jany i v Praze, když se na podzim vrátil domů, ale už mu to nedovolila. Dělala mrtvého brouka, ignorovala ho. Začala se mu vyhýbat, zapírat se, a když se přece jen setkali, mlčela a dívala se novým pohledem, plným něhy, jakési trpké nevědoucnosti a oběti, ze které se mu svíral žaludek. A Tinka mu radostně sdělila, že Jana a Alexandr budou mít dítě. Hned po Vánocích odjel do jižní Etiopie mezi divoké kmeny v povodí řeky Omo, ale po Janě toužil i tam. Hledal ji u černých žen vonících pasteveckým parfémem: dýmem z ohnišť, kravským mlékem, potem, červenou hlinkou a žluklým máslem — směsí, kterou si tvarují účesy. U těch s dýmkou v puse ráchajících se v řece nebo nesoucích svazek roští na hlavách, u žen, co se zdobí jizvovým tetováním — říznou se do kůže a ranku zasypou popelem —, u těch, co si vkládají hliněné talířky do dolního rtu, až jim narostlý ret nakonec visí a plandá kolem krku, u těch, co mu nabízely zvířecí krev smíchanou s mlékem, i u těch, co se samy nabízejí, aniž by byly prostitutkami, jsou čisté, prosté, divoké… Byl temnou ženou v Janině krvi úplně posedlý a nakonec se ji snažil oživit i ve své vlastní ženě. Marně. Uvědomil si to a v náhle procítěné marnosti Tinku uhodil.

pod etiopským nebem

zázrak panny marie sněžné

devátá vlna

vůně ticha

Brzy ráno odvedla nevyspaná Tinka Makedu k Janě na Václavák ve snaze vtáhnout kamarádku zpět do normálního života a zamýšlela vrátit se ihned zpátky do teplé postele k Viktorovi a vyjasnit si s ním, co se děje. Na expedici do jižní Etiopie mezi primitivní kmeny podél řeky Omo čekal dva roky jen proto, aby se z ní vrátil o měsíc dřív. Za čím nebo za kým ho to táhlo zpátky do Prahy? Chystala se s ním strávit celou sobotu, jen oni dva, bez Makedy, tak jako za starých časů. Obklopit postel jídlem a nevytáhnout z ní paty, dokud si do ní nechtěně nevylijí víno. Za nic na světě by se nezřekla společných domácích večerů. Nikdy se spolu nenudí, společně vaří, diskutují, smějí se, povídají si na pohovce a ona si zahřívá bosé nohy v jeho klíně, někdy až do úsvitu. On jí vypráví o svých plánech, o tom, jak je čím dál těžší sehnat granty a sponzory na cesty, na psaní knih o Africe, o všem tak jiném, než bývá zvykem v Evropě, o Etiopanech, kteří nevypadají ani jako běloši, ani jako černoši a jsou na to patřičně hrdí, a čeká, kdy konečně sama sebe prohlásí aspoň za poloviční Habešanku. Tinka naslouchá, rozevírá a přivírá oči jako správná posluchačka, kterou neodradí ani východ slunce za oknem, pozoruje, jak mu na krku skáče ohryzek, a přitom myslí na to, že pro ni není nic vzdálenějšího a cizejšího než nahé, rozporuplné, divoké a bezčasové oblasti rodné země jejího otce, kde ženy dokážou strávit půl dne chůzí pro vodu ke studni a půl dne chůzí zpátky, zatímco muži hlídají dobytek a dlouhou chvíli si krátí zvelebováním pastevecké židličky nožem, kolem klid, klid, klid a čekání na déšť. Kde dítě počaté před sňatkem je po porodu pohozeno v buši nebo mu rozmáčknou hlavičku ještě dřív, než se narodí, kde se bohatství počítá na množství krav a kde všechno a všechny sledují ve stromech a kamenech ukryté duše předků. Nic jí není vzdálenější než zvyky islámských kmenů etiopských sopečných pustin, o kterých Viktor vypráví s mystickým zaujetím — že muž se smí oženit teprve poté, co zabije jiného muže, a jako důkaz musí přinést uříznuté přirození, a když se konečně za úplňku ožení, šlehne svou ženu třikrát bičem na znamení toho, že nad ní přebírá moc. Nežasne nad tím, že pouštní lidé chodí za příbuznými a známými na návštěvu desítky kilometrů jen s malou láhví vody, nožem a holí. Nechává ji chladnou, že různorodá a zvláštní Etiopie, která jako by na africký kontinent ani nepatřila, je z velké části ortodoxně křesťanská, že se bojí všeho ženského a přitom tolik křesťanských Etiopanek má na čele vytetovaný křížek. Když jí Viktor pouštěl natočené záběry anebo když si prohlížela fotky, nic ji nezaujalo natolik, aby se jí přinejmenším zrychlil tep či ji posedla neodkladná touha vlast svých předků navštívit. Co se týče hlavního města Addis Abeby, neviděla škaredší kout světa a nic na tom nezměnil ani jeho poetický název, který v překladu znamená „nová květina“. Jak se může takhle jmenovat blátivé a zároveň prašné město, po kterém chodí lidé v botách z ojetých pneumatik a ve kterém je možná nejvíc žebráků na světě.

„Vidíš všechno příliš černě, nesnaž se být jako ostatní, kteří si pod slovem Etiopie vybaví jen podvyživené dítě s nafouklým bříškem,“ říkával jí Viktor a cpal jí pod nos fotky krásných dívek z univerzitního kampusu oblečených v džínách, přiléhavých tričkách a s vlasy zapletenými do tenkých copánků a tvarovaných do různých účesů. Takový si Jana přivezla z dovolené v Keni, ale v Praze v něm vydržela necelé dva dny. Trvalo jí celou noc, než se jich zbavila, než všechny copánky rozpletla. „Tinko, jsi poloviční Etiopanka a Etiopie je zemí copánků,“ kolikrát žadonil, aby si je nechala naplést. V Praze je několik specializovaných kadeřnictví, kde je možné si je nechat udělat, ale Tinka o tom nikdy neuvažovala. Bylo jí dobře ve střapatém polodlouhém sestřihu, ani ryba, ani rak, podobně jako vzhledem nevypadala ani jako Češka, ani jako Etiopanka.

Naoko se nenechala strhnout jeho zanícením pro zemi, kam prorůstaly její kořeny, hrála si s ním předstírajíc, že není nic, co by ji k Etiopii poutalo, co by s ní měla společného, kromě otce, který studoval v Praze medicínu za vlády marxisticko-leninského výboru sesadivšího posledního etiopského císaře a vládnoucího takzvaným rudým terorem. Tajila před Viktorem své dětské a stále přetrvávající noční sny o krásném majestátním zvířeti s dozadu zahnutými rohy a stříbrolesklou srstí. Teprve na výstavě o Etiopii, jejímž autorem byl právě Viktor a na níž se viděli poprvé, zjistila, že se jí zdává o vymírajícím kozorožci walia, který žije pouze v Simenských horách v Etiopii. Nikdy mu neřekla o impozantních kozorožcích žijících v její duši a probleskujících do pražských nocí, o klidném kozlím oku, ve kterém se ona sama odráží: o své dvojnici, která jí vrací pevnou zemi pod nohama, pokud se zrovna rozhoupe. Nikdy Viktorovi nedala to, po čem toužil — pocit, že si Afriku nejen zamiloval, ale že se s ní i oženil. Tinka si nechává něco pro sebe. Viktor ji hladí, líbá, proniká do ní, mluví s ní, a při tom všem láskyplném jí představuje Etiopii kousek po kousku, učí ji amharštinu, kterou hodlá začít vtloukat do hlavy i Makedě, odlétá a zase přilétá, neustále drážděn něčím pevným, co má Tinka v sobě a co před ním schovává. Obdivuje na ní, že ve chvílích, kdy čelí problémům, si zachovává veselost a neztrácí klid. Neochvějná vnitřní stabilita jí pomáhá překonávat temná místa v nevědomí, která dokážou jiné lidi spoutat pavoučími sítěmi, z nichž nemusí být úniku. Dal jí facku, protože není ta druhá, ta spoutaná.

Jana otevřela dveře a Tinka vběhla dovnitř i s Makedou. „Musíš mi ji dneska pohlídat,“ konstatovala. „Nevadí?“ Rozhlédla se kolem a došlo jí, že Jana vůbec nespala. „Jo, a ještě nesnídala!“

„A co mi tím chceš říct?“

„Že není zvyklá jíst sama.“

„Aha.“

„Přijdu si pro ni k večeru. Pa!“

Než se Jana vzpamatovala, Tinka byla pryč a před ní stála Makeda. Usmívala se černými mandlovými kukadly, která zdědila po etiopských předcích. Po krásných Amharech a Amharkách s ebenovou barvou pleti, ušlechtilou tváří s vysokým čelem a úzkým nosem. Zkoumala jimi Janin pokrčený a bledý obličej.

„Proč tě máma vlastně nedá do školky?“

„Vždyť je sobota,“ zamračila se. „A příští rok už půjdu do školy!“ opět se rozsvítila.

„Těšíš se?“ dřepla si k ní.

Makeda ji objala kolem krku. „Ani nevíš jak,“ řekla důležitě.

Makeda byla plodem lásky. Tinka se od ní neodtrhla a na Viktorovu radu ji nosila od začátku v šátku na zádech tak jako africké matky. Takto nošené dítě je nuceno se neustále pohybovat, vyrovnávat rovnováhu a jeho motorický vývoj se tím zrychluje. Makeda se postavila, rozešla a také začala žvatlat mnohem dřív než jiné děti jejího věku. Výhradní vztah k matce v nejranějším období vývoje paradoxně zdravě posiloval její individualitu a samostatné rozhodování. Byla hravá. Mazlivá. Nebojácná. Byla ve věku, kdy dítě zachází s neživými věcmi, jako kdyby byly živé, v zajetí animismu, ve světě kouzel a představ. Při takovém dosud plně nevyvinutém vědomí, částečně zastřeném, je pro ni nemožné zjistit, zda se jí něco jenom zdálo, anebo zda to opravdu zažila. Má něco, co starším dětem i dospělým chybí, ale čím oplývají primitivní kmenová etnika a divoká zvířata. Nevědomou celost. Kdyby se dospělému člověku podařilo převést do vědomí i to, k čemu dochází v nevědomí, obraz světa by se mu rozšířil tak jako malé Makedě nebo africkému šamanovi či levhartovi ležícímu vysoko ve větvích.

„Tvoje máma si myslí, že mě donutí jíst. Jde na to přes tebe, miláčku,“ vedla Jana Makedu do netradičně zařízené kuchyně. Velké místnosti vévodí oválný stůl se šesti židlemi z poloviny devatenáctého století. Každá židle je jiná, ale patří do stejného období. Jana je nechala nově očalounit stejnou látkou a tím jim dodala sjednocující prvek. Místo moderní kuchyňské linky si pořídila bílý nábytek z nějakého prvorepublikového luxusního obchůdku, který našla při svém oblíbeném šmejdění po bazarech a starožitnictvích. Ve spodní části jsou prosklené skříňky s mosaznými úchytkami a nahoře vzdušný policový systém obsazený bílým porcelánem a nádobím různých stylů a období, stříbrnými a dřevěnými tácy a úplně nahoře se lesknou měděné mísy, pánve a různé rendlíky. Vlastní několik starožitných opulentních jídelních souprav, ale žádná z nich není úplná a žádná pouhou dekorací. Využívá všechno nádobí a výběr přizpůsobuje jídlu, které servíruje, náladě stolovníků, počasí, roční době nebo třeba jen prchavému pocitu, náhlému, rozumem neuchopitelnému a rychle odeznělému. Je jako instinktivní básnířka pánve. S Alekem často zvali na večeři své přátele a ti bývali hostitelkou i jejím kuchařským uměním zcela uneseni. Jen Alek nikdy neocenil kuchařské kvality své partnerky, jídlo ho otravovalo a jeho chuťové buňky experimentovaly velice nerady. Tvrdil, že ho jídlo zdržuje a že už by někdo měl vymyslet tabletky, které ho nahradí. Kuchyň byla pro Janu jako ulita pro šneka. Její výsostné teritorium. Jestli hala a budoucí dětský pokoj vyvolávají dojem nezabydlenosti a poloprázdna, kuchyň každého uvítá útulností a ženským teplem. Pracovní stůl s dřezem a sporákem si nechala vyrobit tak, aby ladil k prvorepublikovému bílému nábytku z bazaru. Modrobílá, místy ošlapaná dlažba dodává místnosti středomořský šmrnc. Naaranžované zátiší s ovocem, starožitné svícny a vázy rozeseté po celé místnosti vykouzlují punc barokní vlámské malby, jejichž zdařilé repliky visí na zdech, a vysoko se jako rozepjatý orel vznáší prostý, minimalistický kovaný lustr a celkový dojem svobodomyslnosti, lehkosti a bohémské nespoutanosti vyvažuje mohutný ušák v bílém bavlněném potahu, obklopený knížkami ležérně položenými všude okolo nebo naskládanými ladem skladem v příruční knihovničce. Kuchařky z celého světa, knihy o bylinkách, o pěstování balkonových rostlin, o módě, ale nejvíc o umění. Okno a dveře na balkon, obložené dřevěným ostěním, od sebe odděluje vroubkovaný antikizující sloupek. Mušelínová záclona, stažená ke zdi nebo volně rozkročená do půlky okna, se přizpůsobuje průvanu, od lehounkého chvění po dalekosáhlé vlání prostorem. V létě Jana strkala do váz řezané květiny nakoupené na Havelském trhu, především oblíbené růže, rudé, růžové a bílé. Dveře na balkon nechávala otevřené dokořán, čímž se kuchyň nafukovala o balkonovou vegetaci jako domek o zahrádku.

Ale teď je začátek února a zatažená obloha pouští na balkon osamělé vločky. Padají čím dál pomaleji, jako když utichají údery srdce člověka umírajícího na stáří. Vázy zejí prázdnotou a jako keramické ozvučnice zazděné v klenbách a zdech pražských kostelů zpívají o tom, že podstata života nespočívá v tom naplnit pomyslný pohár po okraj, ale týt z jeho prázdnoty.

S hrobovým tichem souzní urnička s popelem. Okamžitě si přitáhla pozornost Makedy, která u Jany není poprvé a hned si všimla, co je tu nového.

„Jé, co to je?“

„Nic, co by tě mělo zajímat, Makedo. Vůbec na to nesahej.“

Makeda chvíli urputně přemýšlela, koulela očima sem a tam, točila se okolo své vlastní osy jako na obrtlíku, napěchovala si pusu vzduchem a pak si do vyboulených tvářiček bouchla pěstmi. „Umíš to taky?“ ptá se někoho, otočená zády k Janě.

Jana přemýšlí, co Makedě udělá k snídani. Vytáhla z lednice dvě vajíčka a mléko, k tomu pikslu cukru, mouky, kakaa a fíkový džem. Makeda Janě vůbec nevěnuje pozornost, odbíhá do haly, skáče do houpací sítě, něčemu se směje. Někomu. Jana šlehá bílky a přemýšlí nad zázrakem Panny Marie Sněžné: v Římě za parných srpnových dnů napadl sníh na místo, které určila ke stavbě kostela… Přidala žloutky, mouku, cukr a na másle osmažila omeletu. Potřela ji fíkovým džemem a mezitím ohřála mléko. Makedě udělala kakao a sobě kafe.

„Snídaně!“

Podložila jí pod zadek polštář, přisunula ji i se židlí ke stolu, ke sněhové omeletě, a sedla si vedle ní.

„Ty nebudeš snídat?“ Holčička si všimla, že Jana před sebou nemá talíř, jen hrnek kávy.

„Nemám hlad, ale tobě přeju dobrou chuť.“

„Nemusíš tu se mnou sedět,“ řekla Makeda.

„Máma říkala, že nerada jíš sama.“

„To je pravda, ale budu snídat se svým kamarádem.“

„S kterým?“

„No přece s tím klukem, co tu bydlí s tebou.“

„Jo? No teda, ty mě asi pěkně houpeš, viď?“ cvrnkla jí Jana do nosu.

„Náhodou jsme se skamarádili.“ Pustila se do omelety a vesele štěbetala s duchem.

To, že jí Tinka hodila na krk Makedu, Janu donutilo, aby si zase zprovoznila mobil. Přečetla si novou zprávu od mámy. Zve ji dneska na oběd, a pokud se nedostaví, přijde ona k ní a s kufrem v ruce. Povzdechla si nad tím, jak se ji všichni snaží dostat k plnému talíři. Máma, Tinka, a včera dokonce i táta. K ničemu to nebylo. Sevření žaludku nepovolilo, obruč žalu z ní nesjela a nerozpadla se na kousíčky, které by mohla zašlapat do země.

Tinka na to šla oklikou, přes Makedu. Myslela si, že když se Jana bude muset postarat o dítě, nakrmit ho, snad přitom najde ztracenou chuť k jídlu, a možná že živé dítě vypudí z její mysli to mrtvé. Netuší, že se Jana snaží vypořádat se synkovou smrtí po svém — věří, že svět živých se prolíná se světem mrtvých. Zve je do své mysli, obklopuje se jimi a smrt jí tak připadá snesitelnější.

Jana pozoruje, jak Makeda napichuje na vidličku kousek omelety a nabízí ho do prázdna, jak si s prázdnem povídá, jak se bez příčiny chichotá, jak není zaujatá tím, co je, ale tím, co není, jak relativizuje čas, který neběží, jak se všichni mylně domnívají, ale plyne a vrací se ve vlnách a každá devátá je nejsilnější. Zamyslela se nad duchy. Nevrhají stíny, neodrážejí se v zrcadle, jsou výplodem nevědomé psýché, možná jsou skutečnější než živí lidé.

„Na oběd půjdeme k mé matce,“ oznámila, když veliké sousto omelety Makedě ucpalo pusu a znemožnilo další štěbetání. Janě se mihl mezi koutky rtů úsměv. Prchavý jako výskok pstruha, ale přece jen úsměv. Napila se černé kávy a převalovala ji na patře a na jazyku, jako když devátá vlna dorazí ke břehu.

Ve chvíli, kdy Tinka zabouchla plechové dveře Janina bytu, novobarokní dům, navyklý u svých původních dveří na měkké přilehnutí jednoho dřevěného křídla ke druhému a doposud nesrovnaný s tupým kovovým zvukem ve třetím patře, se otřásl v základech. Rozdělení celopodlažních bytů do tří menších starobylý dům dokonale rozladilo. Pokojná hudba, ztajená kdysi v novostavbě plné štukatérského umění, nasbírala během druhé poloviny dvacátého století disharmonické tóny, místy to zabřinkalo, zajelo do falše, zatahalo za uši.

Tinka si nepřivolala výtah ani nesešla po dosti vysokých a příkrých schodech dolů, ale sedla si na schodiště vedoucí nahoru do čtvrtého patra a opřela si hlavu o litinový sloupek zábradlí. Přemýšlela, jestli to byl dobrý nápad nechat Makedu s Janou o samotě. Pozorovala poškrábané plechové dveře s vědomím úzce zaměřeným na přítomný okamžik, na tady a teď, takže ji vůbec nenapadlo, že dvoje dveře ze tří, ty bez jakékoli známky řemeslné dovednosti, na tomto patře původně nebyly, že byly vyraženy do zdi násilně a necitlivě, že oloupily mohutné schodiště, vinoucí se jako přeskládaný had z přízemí ke střeše, celý ten vzdušný a díky velikým oknům vedoucím do dvora prosluněný prostor na schodech a jednotlivých patrech, o útulnost a přívětivost danou květinovou výzdobou, polstrovaným křesílkem, replikou uměleckého díla či zrcadélkem na zdi, ve kterém si dámy kdysi poopravovaly klobouky se širokou krempou a ptačími péry.

Tam, kde sedí Tinka, poskakovala, posedávala a hrávala si malá Erna, nakláněla se přes zábradlí a mžourala z té výšky na barevnou dlažbu v přízemí jako do kaleidoskopu. Vydržela se desítky minut zabývat tím, jak se v jejích očích dlaždicový ornament sestavený do kruhu — onen pevně uspořádaný vzor — mění, jak barvy pulzují životem, rozlévají se z obrysů, jak se mísí jedna do druhé, jak si ji barevný mumraj přitahuje k sobě. Sbíhala co nejrychleji dolů, sedala si doprostřed kruhového obrazce, zakláněla hlavu a hledala sebe samu, tu, co stojí nahoře a kouká na tu dole. Obě věčné. Dlažba Ernina dětství se ochodila, ošlapala, barvy zestárly a vybledly, sem tam ječela záplata. Přízemní mandala nabíjející Ernin rodný dům odspoda nahoru příznivou energií ztratila harmonii a vracela se do chaosu. Zparchantěla.

Tinka si však všimla, že některé dlaždice na podlaze byly nahrazeny jinými, zcela nesourodými, a právě tento rušivý a destabilizující moment, kdy se část odcizuje celku, ji vytáhl z plynoucího toku, z jakéhosi vrozeného poddání se osudu nebo snad z africké nátury nechat to, co se rozbije, rozbitým, a popichoval ji k nějakému výstřednímu a revolučnímu činu, přinejmenším k nahlédnutí dovnitř sebe samé. A jakási otrkanost jí vlastní ji přinutila ignorovat jakékoli pochybnosti, ignorovat i výtah a jít dolů pěšky. Schod za schodem a žádný nevynechat, nepřeskočit a udělat to, co Viktor neočekává.

Rozhodla se, že nepojede domů za ním a že se celá oddá volné sobotě, která právě začínala. Zvedla se ze schodů a najednou ucítila vůni ticha. Na starých stoletých schodech, po kterých už nikdo nechodí, protože je tu moderní výtah s velkým zrcadlem. Uvědomila si, že schodiště ve starých pražských činžácích, do kterých byla implantována výtahová šachta, vždy působí uraženým dojmem. Cestou dolů si užívala každičký schod. A vůni ticha. Tak starou…

berounka

vltava

labe

severní moře

Když Erna dospívala, bylo všem zřejmé, že nebude tak krásná žena jako její matka. Tělo se dolaďovalo — oblý smyčcový nástroj a struny napínající se někam za tento svět. Ustrnulo však v jisté sebevědomé hranatosti, která nikdy nebude v mužích vyvolávat touhu ho chránit. Naopak, Erna bude tou, u které budou ostatní hledat oporu. Tmavé vlasy má husté a předlouhé, dokáže se do nich celá zahalit. Krok má pyšný, ale lehký, vznášivý, svěží jako vzduch po bouřce. Hnědé oči jsou příliš úzké, neharmonické k většímu nosu a nízkému čelu, ale pronikavé jako dýky. Zdědila je po otci a strýčku Oskarovi.

Loučí se s ním před odjezdem do pařížského dívčího penzionátu. Stojí u okna na statku s výhledem na Berounku, na lesy z protějšího břehu. Slunce se kloní k západu, zezlátlé paprsky ťukají na zavřenou polovinu dřevěné okenice. Erna ji rozevřela dokořán a slunko ji oslepilo. Zaclonila si oči a to, co ji oslnilo svou dotěrností, se svezlo na řeku. Zatímco protější svah ztmavl, voda mezi břehy se rozzářila. Na kamenitém dně se vzájemně dotýkají obroušené valouny, menší oblázky se opírají o větší, některé porostlé mechem teď krátce před západem slunce připomínají liščí kožíšek. Spustila ruku dolů. Stačil jeden pohyb a stáhla všechnu záři zase na sebe, řeka ztratila barvy, detaily, a jako kdyby to věděla, začala vonět. Erna laskaná sluncem a rozrušená z řeky, která dýchala, mluvila, volala a sváděla, se zhluboka nadechla, protáhla a vtom se vedle ní postavil strýček.

Mlčeli. A tolik si toho řekli. O řekách.

Ernu však neformují jen geny z otcovy strany, ale i geny ze strany veselé, společenské a poněkud lehkovážné matky. Ženské hormony s proměnlivou hladinou během menstruačního cyklu. Skrytá a zranitelná tvář duše. Luna na nebi v podobě stříbřitého nočního svitu pronikajícího větvemi borovic či bledého přízraku na jasné denní obloze.

Erna se postupně objímá s celou početnou rodinou strýčka Oskara. V očích jí hoří její pověstné oranžové ohníčky a strýčkovi se vrhla kolem krku takovým způsobem, že se pak musel přesvědčit, jestli nemá místo nehtů drápky.

Řeka plyne. Čas, který vlastně neexistuje, přinejmenším je relativní, také plyne. Netrpělivý otec čeká ve své fordce a troubí. Než Erna nasedne na novou vlnu svého života, naposledy se otočí. „Strýčku, poslední slova na cestu,“ láme se jí hlas.

Strýc Oskar se rozesměje. „Pro osvícení je nutno kráčet proti proudu, vrátit se k pramenům, Erničko.“

královna ze sáby

černá matka boží

černá jsem, a přece půvabná

Makeda stojí na pohovce, zatímco ji Jana balí do bundy, čepice, šály a rukavic. Holčička si neustále něco drmolí se svým neviditelným kamarádem — hlas krve nelze přeslechnout. Jana se na nic neptá, nediví se, sama má velice produktivní a aktivní nevědomí, občas vidí i za zrcadlo.

Svezly se metrem na stanici Vyšehrad. Kolem Kongresového centra leží sníh, mráz ho drží na místě, ledové krystalky křupou pod nohama. Jana zvedla Makedu na betonovou zídku a ukazovala jí panoráma Pražského hradu na protějším břehu Vltavy, ulice a domy pod vyšehradskými hradbami. „Vidíš, tam bydlí moje máma. Už se na tebe těší.“ Makeda přikyvuje a rozmáchle ukazuje rukou před sebe. Jana jí dá pusu na červené líčko, vždy obdivovala gejzíry její bezprostřední fantazie a tvořivosti, žluté radostné sluníčko z jejích obrázků pevně ukotvené nahoře na obloze. Těšila se na své dítě, že jeho slunce bude zářivé, sálavé, až oranžové africkým žárem, i když bude vyrůstat bez otce. Měli by jen jeden druhého, tak jako ona měla od svých tří let jen mámu, protože táta si našel jinou ženu.

Makeda je podmanivá, a jak se dalo čekat, Eliška si ji přivlastnila jen pro sebe a zavřela se s ní v kuchyni. Holčička byla šťastná, že může pomáhat s přípravou oběda. Janu překvapilo, že se dostavil i táta. Když se z kuchyně vynořila Eliška a za ní vyběhlo děvčátko, představila ji otci. „To je Makeda, tati.“

„Těší mě,“ sklonil se k ní a podal jí ruku. „Kde přišla k tak slavnému jménu?“ otočil se na Janu.

„Zdědila ho po královně ze Sáby,“ mrkla Jana na dívenku, ale hned poté v mysli opustila matčin byt a toulala se někde jinde.

Makeda mu s podanou rukou několikrát zatřepala, oči veselé, mandlové, jiskřivé, hluboké, podemílavé.

Čarokrásné, napadlo profesora Frýda a přepadl ho smutek nad příslibem ženské krásy, ke které už nedohlédne. Ženy miloval celý život, ale teď už se jen díval a hledal. Souměrnou křivku, lehký předklon labutí šíje, lalůčky uší bez dírek, náušnic a piercingů, kadeřavý pramínek vlasů náhodně polapený vlhkým koutkem úst, drobné dlouhé prstíky třepotající se ve vzduchu jako vlaštovčí křídla, to vše marně hledal v pražských ulicích, hledal a nenacházel. Jemnost světic z pražských kostelů, do kterých jako dítě chodíval s matkou. Sedávala před madonami jako přikovaná, hodiny vydržela hypnotizovat obraz i sochu, jako kdyby se ji snažila oživit, dostat z rámu či podstavce, z přítmí prostoupeného kadidlem a kostelní zatuchlinou. On zatím bloumal prázdnými svatostánky, usínal v lavicích a nevědomky nasával výrazy svatých i padlých žen, které se mu vrývaly do paměťových stop v mozku a formovaly budoucí ideál milenek, od nichž vyžadoval křehký vzhled světic a vnitřní oheň hříšnic.

Jedna právě stála vedle něho a nalévala mu polévku do talíře. Eliščina mírná, přívětivá tvář s bradou ve tvaru srdíčka a něžným důlkem, v padesáti letech trochu hlubším než v osmnácti, vrásky kolem očí jako pavoučí nožky, to vše si náhle představil pevně, hodně pevně zavité do řeholního závoje, aby ji nemohla zradit její navenek skrytá, netušená, avšak o to víc překvapivá a odzbrojující hadí síla, bezuzdný živočich v ní, aby se jí nevyplavil do krve, neplazil se krevním řečištěm a nenapjal lícní sval jako tětivu. On byl její první, on ji defloroval, zbavil přídatné slizniční řasy, která se nevyvinula u žádného jiného živočicha, jen u člověka, u homo sapiens. On Elišku otevřel, odemkl, objevil, stvořil pro mužský svět. Pozoroval ji a píchlo ho u srdce. Pořád se mu zdála krásná, štíhlá, pružná v pohybu. Za rok jí bude padesát, ale vypadá mladší. Stárne pomalu. Před ní poznal spoustu temperamentních žen, ale žádná nebyla v sexu tak lačná a přitom kultivovaná. Tvrdila mu, že každá buňka jejího těla je schopna prožít orgasmus, a on jí věřil. Častokrát pod rukama cítil, jak se začíná chvět od nohou: její rozvibrované prsty, lýtko a nakonec stehno. Těsně před orgasmem jí na hrdle a prsou vyrazily červené skvrny, jako když vykvetou karafiáty, pak mu vagina semlela penis a Eliška se celá rozpadla na kousíčky a zase složila dohromady. Když přišla na ostrov, byla jako madonka ze svatých obrázků, půvabná, křehká, něžná, přirozená, prostá, ale zároveň v sobě tajila tolik netušeného ženského volnomyšlenkářství a zvířecí nespoutanosti. Ve své dívčí čistotě a nevinnosti byla zcela nevědomá existence nezávazného milování a flirtu, ale neustále pohupovala boky v jazzových rytmech — třaskavá směs, která ho dráždila k neúnosnosti. Bylo těžké si ji nezamilovat, a když si ji poprvé vzal pod širým nebem, oddala se nejen jemu, ale i blikajícím hvězdám nad hlavou. Odírala si přitom tvář o drsnou zem, jako kdyby se chtěla svléknout z kůže, tak jako to dělají hadi. V sexu byla dokonalá, ale přesto po narození Jany hledal něco nového, nepoznaného — každá jste jiná, říkával jí.

„Jiří, chceš ještě trochu? Jiří!“ Eliščin hlas k němu přicházel zdálky. „Kde jsi zrovna byl?“ smála se s naběračkou v ruce. Zatoužil chytit ji za ruku, ale věděl, že dneska by se mu vysmekla anebo by ji nechala bezvládně ležet v jeho dlani jako ještěrka, která v nebezpečí obětuje ocásek a uteče pryč. Podíval se na Elišku, na Janu a rezignovaně ponořil lžíci do polévky.

„Jak jsi to myslela s tou královnou ze Sáby, Jano?“ zeptala se Eliška, když nalévala polévku a všimla si, že se její dcera toulá v myšlenkách někde hodně daleko.

Jana sebou trhla. „Od Menelika, syna královny ze Sáby a krále Šalomouna, odvozovala svůj původ etiopská císařská dynastie. Poslední císař Haile Selassie byl v posloupnosti dvě stě dvacátý pátý, vládl do roku 1974. A právě v Etiopii říkali královně ze Sáby Makeda.“

„Etiopský národní epos Kebra Nagast. Najdi si to na internetu, Eli,“ přerušil Jiří rázně Janu, jako kdyby Eliška byla jedna z jeho studentek na univerzitě a právě ho dopálila nějakou zásadní neznalostí.

Eliška ani nemrkla, položila polévkovou mísu s naběračkou na stůl a odběhla k počítači. Zatímco Jiří měl plný talíř, ostatní tři zely prázdnotou. Odložil lžíci do polévky, založil si ruce a vzdychl: „Typická učitelka, neustále musí někoho vychovávat.“

Jana myslela na královnu ze Sáby, na její slavnou cestu do Jeruzaléma za králem Šalomounem, z níž si nečekaně a neplánovaně odvezla zpátky do své říše Sáby, ležící někde mezi dnešním Jemenem a Etiopií, oplodněné a v děloze zahnízděné vajíčko. Pohladila Makedu po hlavě. Holčička seděla, ani nedutala, svými citlivými radary zachytila rušivé šumy mezi dospělými a těšila se zpátky k Janě, do houpací sítě.

„Makedo, ty máš ale slavné jméno,“ hlaholila Eliška jako na jevišti, když se vracela ke stolu. „No teda, já ti povím, to je nádhera!“

Makeda se rozesmála, potáhla si oba cůpky, které jí ráno zapletla maminka, zakomíhala nožkama ve vzduchu a vzala si do ruky lžíci. „Už mám hlad,“ řekla a zamračila se na Jiřího.

Když Eliška nalila všem polévku do talířů, vůně hovězího vývaru se vznesla do vzduchu a naplnila místnost. S uspokojením odlišila celer a petrželovou nať od ostatních přísad a sedla si. „Dobrou chuť,“ popřála a usmála se na Jiřího, jemuž polévka mezitím vystydla.

Sklopil oči do talíře, protože dvě ženy v černém, ve smutku, kterému moc nerozuměl, ho začaly iritovat stejně jako studený vývar a připomněly mu matku. Ani veselé a štěbetající dítě s kapkou orientální krve sedící mezi nimi, ani Eliščiny jantarové korále a náušnice plné slunce a jakési naděje, ani vzpružující a silná polévka mu nepomohly, aby se mu na jazyk nenalepila pachuť poslední fáze života s matkou, kdy jí začala vynechávat paměť, kdy se toulala, avšak nakonec vždy uvízla u jediného pevného bodu, který neztrácela, u domovního znamení na nároží domu U Černé Matky Boží. Došlo to tak daleko, že skoro každý den po pracovní době si pro ni musel chodit do Celetné ulice, kde postávala před sochou Panny Marie s Ježíškem, oni obličeje černé jako saze, ona oči upřené a hypnotizující ve snaze matku i synka oživit, přinutit madonku kolébat děťátko na rukou a sejít s ním do ulic mezi anonymní davy proudící sem a tam. Tahal ji za ruku, „mami, musíme domů,“ a když zrovna nemohl, chodila pro ni Eliška. Cestou domů většinou mlčela, otevírala se jen Elišce, sypala jí malinké střípky své rozbité duše do dlaně, po jednom, zdráhavě a ne vždy, ne všechny, nesrozumitelně, „trpěla jsem, trpěli jsme všichni a Bůh nás nevyslyšel, nepomohl, vždyť jsme byli jako to děťátko…“ naříkala, „černá jsem, a přece půvabná, ó jeruzalémské dcery…“ recitovala Elišce útržky Šalomounovy písně.

Jana přivedla na svět spolu s dítětem i duchy předků, a poté co o miminko přišla, začaly se do jejího vědomí tlačit nevědomé obsahy, vytvářely nelad, něco, co si žádalo o vysvětlení, o urovnání, něco, co se teď plazilo kolem stolu, co se přenášelo na Jiřího i na Elišku, a dokonce i na Makedu, ale ta jediná je slovy psychoanalytika v míru a harmonii se svým hadem. S klidem usrkává polévku.

Eliška poočku pozoruje Jiřího. Vždy obdivovala jeho apetit, zpočátku neuměla vařit, ale poté co se narodila Jana a nastěhovali se sem do Vratislavovy ulice k jeho matce, Erna ji všechno naučila, především francouzskou kuchyni a jak ji servírovat. Eliška na to ráda vzpomíná. Erna jí při vaření vyprávěla o předválečném životě v pařížském dívčím penzionátu, kde strávila nejlepší léta svého života. V oněch osmdesátých letech dvacátého století Erna svými vzpomínkami vnášela Elišce do života ideály masarykovského liberalismu, které Ernina židovská rodina ctila a vyznávala. Jiří si každé ráno říkal o vaječné omelety, zbožňoval je právě po francouzsku — do vajec přidat trochu vína, rozpuštěného másla, sůl, pepř, špetičku muškátového oříšku, to vše vlít na rozpálené máslo (Erna ji dokonce naučila připravovat přepuštěné máslo, které je zdravější a ohleduplnější k cévám), chviličku nechat bublat, potom několikrát shrnovat od okrajů pánve ke středu a hotovou omeletu dvakrát přehnout a sesunout na talíř. Není to snadné a vše musí být provedeno rychle. Později to naučila Janu. Na talíři musí být omeleta vlhká a vláčná, žádná vysušená placka nebo něco, co by se podobalo klasickým míchaným vejcím. Hodně se u toho nasmály a byla to jedna z mála chvilek, kdy si byly blízko, u sporáku v kuchyni měly pro sebe nejvíc porozumění, u vaření se Jana dokázala uvolnit a otevřít. Eliška ve své snaze si se svou dcerou více porozumět využívala kuchyňského prostředí a zvala Janu k vaření už od dětství, čímž z ní vychovala znamenitou kuchařku, která dokonce předčila ji samu, aniž by však naplnila původní záměr, aby jí Jana důvěřovala a svěřovala se jí.

Eliščina absence v úplných počátcích Janina života, kdy se o ni celý den starala Erna, zatímco Eliška chodila na přednášky, vykonala své i navzdory tomu, že se to Eliška později snažila dceři vynahradit. Když byly Janě tři roky, Erna jí náhle zmizela ze života, nedlouho poté i Jiří, a Elišce dlouho trvalo, než se dala natolik dohromady, aby tu citovou ztrátu ve vnímání malého človíčka zalepila svou vlastní přítomností a láskou. Nebylo to jednoduché, musela Janu neustále odkládat k příbuzným a kamarádkám, aby vůbec dostudovala. Teprve když nastoupila do práce a Janička do školky, vše se zjednodušilo a vyřešilo, Eliščina mysl se vyjasnila, srdce zahojilo, zajizvilo, životní tempo se zpomalilo a život dostal zase řád a smysl. I rozchod s Jiřím už ji přestal trápit a v té době, kdy počínala novou životní etapu — jen Jana a práce, kterou milovala —, ji postihla úporná ledvinová kolika. Po celém dni utrpení a nesnesitelné bolesti vyšel maličký nevzhledný kamínek ven. V tom konkrementu snad bylo zosobněno všechno zlé a špatné, čeho bylo nutno se zbavit, protože Eliška se najednou cítila jako znovuzrozená. Na vyšší úrovni a o něco zkušenější. Jako šamanka, která musí projít vlastní smrtí, aby k ní přišla síla. Začala si brát Janu do postele, celou noc ji držela v náruči, hlídala její spící dech a šeptala jí do ucha, jak moc ji miluje. Jana si však náhlou ztrátu babičky, která se o ni od narození starala, a následující popletené roky bez hranic a bez pravidel přebrala po svém. Fyzické rysy a vášeň k vaření bylo to jediné, co měla s Eliškou společného, a co se týče kulinářského umění, měla ještě něco navíc: zvláštní ponoukání obklopit sebe samu i všechny ostatní potravinovým nadbytkem, opulentními pokrmy, plnými mísami i sklenicemi. Ledničku měla vždy zásobenou do posledního místečka, což Elišku uvádělo v úžas. Jako kdyby očekávala hladomor, říkávala kolegyním v kabinetu, když jim popisovala vybavenou a potravinami nabitou obrovskou kuchyň na Václavském náměstí, ve které dráždily chuťové buňky k neúnosnosti i věrné repliky zátiší starých mistrů vlámské barokní malby: všechny ty historické číše, cínové džbány a talíře s rybami, pečínkou, chlebem, rozkrojenými citrony, košíky a mísy s ovocem — několik kuliček z baňatých hroznů se kutálí po vyšívaném ubruse a pak ta dvě mrtvá holoubátka připravená k oškubání…

U dušeného hovězího na červeném víně a šalotce se Jiří konečně uvolnil. Zapomněl na matku i na problémy, které s její plíživou nemocí přibývaly a ze kterých ho kupodivu nevysvobodila ani její smrt. Cítil ji kolem sebe víc, než když ještě žila, jako kdyby se rozdvojila. Maso se rozplývalo na jazyku, lehce navinulá šťáva se báječně doplňovala s bramborovou kaší a taková harmonie chutí dokázala v případě Jiřího pojímání života přebít všechen smutek světa.

„Eli, už dlouho jsem nejedl něco tak famózního,“ chystal se položit nůž a vidličku vedle sebe na talíř jako ženicha a nevěstu do lože.

„Tenhle recept mám od tvé matky, to ona mě naučila balancovat mezi nasládlostí a karamelizací masové omáčky.“

Jiří položil nůž a vidličku nakonec do opozice proti sobě, pomalu, kov ani necinkl o bílý porcelán s dekorativním zlacením, popadl broušenou sklenici s vínem a opřel se o opěradlo s pohledem tázavě upřeným na Elišku. Opět se jí to povedlo — rozladila ho. Rentgenoval očima, jak si na vidličku napichuje kousek masa, jak ho obaluje v bramborové kaši a nese do úst. Podívala se na něho, zornice se propadly do zornic, čtyři kulaté magnetky, dvě a dvě zapadající přesně do sebe. Vidličku oddálila stranou, aby mu dala najevo, že to myslela vážně, sakra vážně, že se bude mluvit o jeho matce.

Janu přepadl divný pocit. O babičce Erně se doma nikdy nemluvilo a ona sama si na ni nepamatuje. „Řekni mi něco o mé babičce Erně, tati,“ požádala ho, a když nereagoval a místo slova se opět chytil sklenice s vínem, krásné, broušené, v níž se víno třpytí letním sluncem i v třeskuté zimě, která jinovatí na oknech, zkusila to znovu. „Vážně byla tak dobrá kuchařka?“

„Nikdy v životě mi neuvařila nic tak dobrého jako tvoje máma dneska, aspoň si nevzpomínám. Vlastně ani nevím, jestli jsem ji někdy viděl jíst,“ zamyslel se. Většinou mu přistrčila obyčejný talíř s obyčejným jídlem a sama se živila prázdnem kolem sebe a nikotinem, až se jím dusila. Vyjídala však drobečky z talířů, i z cizích — rozčilovalo ho to a styděl se za ni. Nesvěřila mu nic z rodinné historie, držela ho daleko ode všeho, co se stalo a čemu nikdy nemohla uvěřit, že se stalo, i když byla očitým svědkem, Židovkou přeživší holocaust. Držela ho daleko i od toho, co bylo ještě před válkou. Když se ptal, brblala, je to passé, už je to za námi, dívej se dopředu, do budoucnosti, ty můžeš, ty můžeš, hochu, važ si toho a už se neptej. Odbývala ho úsečnými větami, pak už se neptal, o to víc ho zajímala historie jako taková, toužil se stát archeologem a šel si za svým snem. V odkrývání toho, co je skryté, zapomenuté, si kompenzoval bezmoc a zranitelnost, která se ho zmocňovala, když si uvědomil, že o svém otci neví vůbec nic, stejně jako o matčině rodině. Kromě domu na Václavském náměstí po nich nezůstalo nic, ani fotky, ani památeční předměty, ani příběhy tradované po generace, nic, jen popel, který si rozebrala voda. Babičku Rút Ohře a Oskarovu rodinu řeka Sole v Polsku. A matka? Svým celoživotním mlčením všechno, co se stalo za války, podepsala. Kdyby mu o nich vyprávěla, nebyli by zemřeli. Byli by tu s ním. A on sám? Narodil se sedmého května v pětačtyřicátém. Židovce prošlé Terezínem i Osvětimí. Tahle divná kombinace byla přímo obklopená otázkami, jejichž odpovědi znala jen ona sama. Avšak mlčela jako sfinga, totožnost jeho otce mu nikdy neprozradila. Upnul se na svůj stěžejní výzkum, na odhalování raně středověkého mužského kláštera Ostrov, trpělivě na nalezišti odkrýval vrstvu po vrstvě, až se dostal k samým prvopočátkům kláštera. Zlobil se na ni a nejvíc ho rozčilovalo to, že tam uvnitř, tam ji měl rád přesně takovou, jaká byla. Nevyzpytatelná, záhadná, svá. Vždy ho podporovala tak nějak zpovzdálí, ale ať udělal v životě sebevětší chybu, neodsoudila ho. Nikdy nebyla jeho soudkyní, ale trpělivou orodovnicí.

„Teto, přineseme už zákusek?“ vyrušila ho z úvah Makeda. Moc toho nesnědla, jen brambory. Chuť masa a omáčky byla pro pětiletý jazýček příliš sofistikovaná, dětské chuťové pohárky ji odmítly, což Eliška naprosto chápala a do jídla ji nenutila, navíc bylo jasné, že si vše vynahradí čokoládovým dortem proloženým kolečky banánu a ozdobeným pařížskou šlehačkou. Zato Janu neustále pobízela k jídlu a nespokojeně přihlížela, jak se v talíři nimrá.

„Dobrý nápad, miláčku,“ Eliška přitulila Makedu k sobě. „Chceš nám tu dobrotu naservírovat sama?“

„Ano, chci,“ rozzářilo se kůzle, poskočilo do výšky a zatleskalo.

„Tak jo, Jana ti pomůže a uvaří kávu.“

Jana se zvedla, sklidila ze stolu a obě odnášely špinavé nádobí do kuchyně.

„Zase nic nesnědla. Takhle to dál nejde,“ rozčilovala se Eliška. Vstala, přisedla si blíž k Jiřímu a položila mu dlaň na předloktí. „Mám o ni strach. Tohle poporodní blues se mi přestává líbit. Pamatuješ, když se narodila? Tvoje matka si ji vzala do náruče, a dokud se jí nezatemnil mozek, nehnula se od ní na krok. Denně se spolu ukládaly k spánku a ráno zase společně vstávaly, česala jí vlásky do dvou culíků, kupovala jí barevné sponky s kytičkami, krmila ji, večer koupala ve vaně, chodila s ní na Vyšehrad na procházky a ve dvou letech ji naučila nazpaměť veršovanou pohádku o Šípkové růžence. Jana k ní měla silnou citovou vazbu, a když jsme tvoji mámu pohřbili, začala koktat. Ty to ani nevíš, odešel jsi od nás, ale trvalo to několik měsíců. Tenkrát bez vysvětlení, bez rozloučení ztratila nejbližšího člověka, emoční jistotu, a koktala z toho, a teď přišla o dítě. Trauma se zopakovalo. Nemusím být psycholog, abych poznala, že Jana se uvnitř sebe samé s něčím pere, že má tunelové vidění a ztrácí širší perspektivu.“

„Já se z vás ženských zblázním, nejdřív trojčila matka a teď zase Jana. Opravdu tomu vašemu ženskému světu nerozumím, Eli.“

„Nikdy jsi nerozuměl. A víš proč? Duše každého člověka je androgynní a ty v sobě popíráš ženskou polovinu duše, nemáš k ní přístup, a tak chodíš od jedné ženy ke druhé, kradeš jim ženskou energii, nasáváš jako ta největší násoska a pak je opouštíš. Zcela vyždímané.“

Podíval se na ni, jako kdyby ji viděl poprvé. Za těch třicet let se hodně změnilo. Tenkrát na vykopávkách na Ostrově se všechno zdálo tak neobyčejné a romantické. Byl rozvedený, osvobozený a Eliška byla jako nepopsaný list papíru. Cítil se tak bohatý a naplněný a přitom měl všehovšudy jen svůj velký výzkum středověkého mužského kláštera, lásku k ní a společné sexuální třeštění v klášterních ruinách. Zbavené opukových gotických náhrobků opatů stály na místě nejstaršího původního dřevěného řeholního domu, po kterém nezůstalo víc než pár kulových jam, vrstva zuhelnatělého dřeva, kousky břidlice — pozůstatky střešní krytiny, zbytek studny, hrobka neznámého opata a něco visícího ve vzduchu, ženského a plného plodové vody, v níž se koupe projevený vesmír, něco, čemu nikdy neporozuměl.

paleta barev

pečené kaštany

osamění donchuána

Jiří šel domů na Vinohrady pěšky. Nepospíchal. Nikdo ho tam nečekal. Šel pomalým krokem, bekovku naraženou do čela, rukavice si navlékl na ruce, až když ho zábly, zatímco výslužku od Elišky položil na zmrzlou závěj. Límec flaušového kabátu si zvedl nahoru kvůli uším a pak se zamyslel. Letošní zima je opravdu mrazivá, krutá a bílá. Nebe i země mají stejnou barvu — splývají. Jiří nepamatoval, že by v Praze někdy dřív napadlo tolik sněhu a udržel se po tak dlouhou dobu. Na takovou zimu se ve středověku umíralo. Zmrzlá zem přijímala mrtvoly buď odměřeně, anebo vůbec. Neútěšno a šedobílo. Prostí lidé v režných šerkách se s nadějí uchylovali do kostelíků a kapliček, vzhlíželi k zářivým malbám na stěnách a v pestrých malířských paletách hledali červenou pro zahřátí, zelenou pro oči rozbolavělé z jiskrného sněhu, žlutou pro radost, modrou pro útěchu, okrovou a hnědou pro pocit bezpečí, vznešenou královskou zlatou pro vlastní důstojnost.

Na takovou zimu umřela i jeho matka. Když byla malá, zima byla jejím nejoblíbenějším ročním obdobím. Před výstavbou vltavské kaskády, která vypouští z přehrad a nádrží spodní, tedy teplejší vodu, Vltava zamrzala skoro každý rok tlustým, bezpečným ledem. V meziválečné Praze se bruslilo po celém toku, ale nejhladší kluziště bylo právě kousek od domu, ve kterém s matkou bydlel, na úseku mezi Palackého a Železničním mostem. Popisovala mu, jak ve smíchovském přístavišti zimovaly parníky a nákladní lodě a jak po obou březích ledaři těžili led, jak ho rozřezávali speciální pilou na velké kostky a koňskými povozy sváželi do ledáren v Bráníku. Zamrzlá řeka vykouzlila Prahu dostupnější a obyvatelé Podolí se na bruslích dopravovali i do práce. O víkendech se na ledě anebo podél břehů rojila celá Praha. Bruslaři si mohli zakoupit čaj a svařené víno, v litinových kamínkách obchodníčci pekli kaštany a ti mrazem celí zcepenělí se hřáli okolo. Málokdy mu vyprávěla o minulosti, ale zimní atmosféru v Praze mu popisovala často, musela ji milovat.

Kráčel vzpřímeně a sebejistě ulicemi s odklizeným sněhem, ale také klopýtal úzkými uličkami plnými nadílky. Myslel na matku, představoval si, jak asi vypadala v dětství, jak bruslí na Vltavě a pak se celá zrůžovělá vrací domů na Václavák. Neměl ten dům rád. Získal ho v restituci, ale stejně s ním měl jen samé starosti, neustále ho vytrhovaly z vědecké práce, už ho měl plné zuby — žhavý uhlík v dlani. Nájemné z bytů na opravy nestačilo, někteří ani neplatili, vše zachraňovaly dvě značkové prodejny v přízemí a advokátní kanceláře v prvním patře. S deregulací nájmů se nájemníci začali stěhovat pryč, už to finančně neutáhli. Dům se vylidňoval a o drahý velký byt s vysokými stropy na čím dál nebezpečnějším Václavském náměstí už nikdo, kromě zahraničních zájemců, nestál. Když se uvolnil jeden z bytů ve třetím patře, Eliška ho přemlouvala, ať se do něj nastěhuje, že se v něm narodila jeho matka, že v něm má své kořeny a možná právě tam nalezne vnitřní klid a přestane vytloukat klín klínem. Nestál o bydlení na rušném a zahraničními turisty přeplněném Václaváku, který se v noci změnil v ráj drog a prostituce a v bojiště ruských, afrických a bulharských kriminálních gangů. Měl rád svůj tichý slunečný byt na Vinohradech s výhledem do vnitrobloku s obrovskými stromy a čínskou restaurací a doufal, že už je poslední, nestál o žádné změny a stěhování, tolikrát za život se harcoval z adresy na adresu a vždy za tím stála nová žena. Jana tenkrát zrovna promovala, seznámila se s Alekem, byla hladová po samostatném životě — v bytě s matkou jí začalo být těsno, a tak jí ho dal k užívání za symbolické nájemné. Byla nadšená, získala zaměstnání v archeologickém ústavu a byt přímo v centru Prahy. Když jí podával ve své kanceláři klíče, podívala se mu hluboko do očí, jako kdyby v nich něco hledala, a špitla: Dík.

Žádná z jeho dcer ho nikdy neobjala, přemýšlel. Taky však žádnou z nich nevychoval do dospělosti, vlastně ani do puberty, obě opustil v raném dětství. Od první ženy odešel dokonce na Štědrý den, pětiletá dcerka plakala, chodila za ním z pokoje do pokoje, když si balil tašku, zakopávala o prahy, polykala slzičky, „tatínku, neodcházej, tatínku…“ Zdena. Dnes je jí čtyřicet, je z ní alkoholička s jedním demonstrativním pokusem o sebevraždu, mnoha krátkodobými vztahy, několika samovolnými potraty, bezdětná, marná. Dřív nadějná právnička s velkou budoucností. Čím je Jiří starší, tím víc na ni musí myslet, ale něco ho odrazuje od toho, aby ji navštívil, pomohl, aby s ní promluvil. Co nesnášel, byla neúcta k životu, alkoholismus, jakákoli závislost a sebeničení, aniž by si uvědomil, že i on býval závislý na sexu, na ženách, že v každé další ženě hledal něco, co u té předešlé opět nenašel. Jako kdyby pořád střílel naslepo.

Zpod bekovky se mu kroutí kolem uší pramínky šedivých vlasů, dost rošťácky, kolem krku má volně ovázanou mohérovou šálu a na sobě kabát prvotřídního střihu a materiálu. Je nedbale elegantní s notnou odvahou v doplňcích a i po šedesátce působí nesmírně svobodomyslně, až aristokraticky. Procházející ženy se na něho usmívají a čekají, že i on se na ně usměje. Správný donchuán se totiž pozná na první pohled — oplývá smělou mužností a jistou bezohledností, což ženy přitahuje jako magnet. Jiří si však nevšímá kolemjdoucích, ale obdivuje režné zdivo porodnice u Apolináře. Uvědomí si, že právě tady Jana rodila, a aniž ví proč, vejde dovnitř.

Už mu zase zaplálo očko, svět žen se tady otevíral jako vzácná kniha psaná dávno zapomenutým jazykem. Zatoužil v ní zalistovat, nasát temnou, divokou atmosféru kolem rodiček, ale i medovou něžnost šestinedělek s prsy plnými mléka, když se sklánějí nad svými miminky. Uvnitř bylo živo, shluk lidí kolem jedné těhotné ženy, na něho příliš živá a něčím silným nabitá atmosféra. Zase se někdo dere do života, pomyslel si, opustil porodnici a přemýšlel, odkud vlastně lidé přicházejí na svět.

Venku už bylo šero, polotma. Porodnice plála světýlky, rozzářená okna vrhala do světa nazlátlé zkosené obdélníky a z nebe se snášel sníh a holubičí šeď. Vločky byly obrovské, padaly pomalu a přitom se obtáčely jedna kolem druhé. Profesor šel dál a myslel na to, že ho doma nikdo nečeká. Poprvé zakolísal a zalekl se samoty. Navíc si uvědomil, že dort, který mu Eliška zabalila s sebou, zůstal ležet na sněhové závěji, že stárne a bude to čím dál horší. Zatajil se mu z toho dech, pouliční lampa, kolem které zrovna procházel, zablikala, zhasla a i sněhové vločky se zastavily.

Udělalo se mu slabo hned, jak za sebou zavřel dveře svého bytu. Sundal si kabát, pověsil ho na věšák a šel do ložnice. Obyčejně hned zamířil do své velké pracovny s americkou knihovnou, zabírající všechny čtyři stěny. Dnes ne. Rozevřel okno v ložnici dokořán, sedl si na postel a pozoroval padající vločky. Byly opravdu veliké. Seděl na posteli, ložnice se plnila chladem, sníh se už sypal ve tmě, pár vloček se zatoulalo i dovnitř. Myslel na Eliščin strach o Janu. Taky si všiml, jak byla zdrchaná a neupravená. Není nic horšího než žena, která o sebe nedbá. Otřásl se zimou, zavřel okno. Šel do pracovny a pohledem objal své knihy. Byly všude, pokrývaly celé stěny — hradby chránící obrovský starožitný psací stůl uprostřed místnosti. Tady psal své knihy a vědecké články. Právě dokončoval knihu o středověkém klášteře Ostrov, zpracovával celoživotní výzkum a středobod svého života. Knihy se s ním stěhovaly do nových bytů, kromě šatstva, holicího strojku a kartáčku na zuby to byly jediné věci, které odnášel z bytů opouštěných manželek, přítelkyň a milenek. Bývaly mu oporou, když přišel smutek a rozmrzelost. Daly mu poznání, že svět je uzpůsoben tak, že psychicky zdravý člověk vnímá život optimističtěji, než jaký doopravdy je, pokřiveně, a teprve deprese nastavuje skutečné zrcadlo. Když přišla (v jeho případě vždy jen na pár dní), postavil se k ní čelem. Hlas odnikud se vysmíval, že na tomto světě nikdo neuspěje, pokud mu nepožehná vlastní otec, ať živý, nebo mrtvý. Tento lehce depresivní stav, ke kterému měl celý život sklony, se naučil mít pod kontrolou, aniž by ho musel přepíjet oblíbenou whisky nebo francouzským koňakem.

Už dva roky bydlí sám. Naučil se žít bez ženy, bez teplého těla plného křivek, ke kterému se mohl v noci přivinout, bez jejich kuchyňského šramocení a bez vůní, které tam vykouzlily. Stejně čím byl starší, tím víc měl dojem, že ženám chladne teplota krve a u sporáku jsou čím dál nemožnější. Ztrácely ženskost, kouzlo, pro které mu kdysi nebylo nic zatěžko. Poslední ženě, která u něj přespávala, sám sbalil kufr. To, že pohrdl inteligentní studentkou s tak dokonalým a proporčně harmonickým tělem, jaké jen žena může mít, ho přesvědčilo, že tuto kapitolu života je třeba navždy uzavřít. Na ženy se už mínil dívat jen jako znalec umění na obrazy, poměřit je okem estéta z uctivé vzdálenosti a na případné kráse ustrnout pohledem o trochu déle. Po ničem víc už netoužil.

Už ho ani nezajímalo, kdo je vlastně jeho otec. Začal zkoumat sám sebe jako otce. Měl pocit, že jeho dcery jsou jediným klíčem k rozluštění tajemství svého původu, že svými životy, zájmy, touhami, ale i nezdary a traumaty na něco nebo na někoho urputně, ale nevědomě upozorňují. Přemýšlel o nich, hlavně o té starší, která se permanentně motala v alkoholové mlze. Jeho matka ji měla ráda, a když se starala o malou Janu, starší vnučce chodila denně naproti ke škole, brávala ji do cukrárny nebo na zmrzlinu a nechávala ji vozit kočárek. Pak zapomněla cestu nejen k její škole, ale i k ní domů a nikdo to citlivému děvčeti nevysvětlil. Babička jí prostě přestala chodit naproti a v jejím dětském pojímání ji zradila stejně jako kdysi táta.

Jiří přemýšlel, kde je hranice mezi osobním dobrem a dobrem těch, kterým předáváme svou krev. Cítil neurčitou vinu na zpackaném životě své první dcery, ale na druhou stranu věděl, že kdyby žil jinak, kdyby popíral své touhy a potřeby, své pudy, něco v něm by strádalo, nežil by svůj život, živořil by, byl by v rozepři se svým hadem uvnitř, možná by dokonce onemocněl. Nemohl jinak, prostě jednal v souladu s hvězdnou konstelací v okamžiku svého narození, s nebeskou matricí, kterou přijal s prvním nádechem. Vzpomněl si, jak mu Eliška dneska vyčetla, že ženy vysával jako upír. Jestli měla pravdu a jestli skutečně uplatňoval vůči svým nejbližším destrukční mechanismy, nedělal to vědomě, ale i tak si zasluhuje, aby zůstal na stará kolena sám.

à la greta garbo

pandořina skříňka

morfinistka

Paříž, Paříž, Paříž. Erna lehčí o své dlouhé husté vlasy jí povlávala jako pírko uvolněné z orlí perutě. Otec ji poslal do luxusního dívčího penzionátu. Měla vlastní přepychový pokoj a kapesné pro osobní potřebu a na kulturní vyžití. Na vstupné do muzea, galerie, na koncert či do biografu. K penzionátu patřil i zámek nedaleko Paříže, kde měly slečny k dispozici kromě tenisových kurtů a bazénu taky koňské stáje a kde Erna pravidelně jezdila na koni. Na koňském hřbetě si připomínala pobyty u strýčka Oskara, svobodný život pod širým nebem na jeho statku obklopeném lesy a obtékaném řekou. V Paříži se procházela po nábřeží Seiny, ale k této řece se hodily úplně jiné myšlenky. Nebyly prostovlasé, ale nosily klobouček s ohnutou krempou, posazený šikmo a zakrývající jedno oko à la Greta Garbo — filmová ikona, které se všechny ženy chtěly podobat —, nebyly bosé, ale uzavřené v elegantních lodičkách, nevzhlížely k nebi, kde plachtili sokoli, jestřábi, káně či poštolky a ozývali se svým krákáním a skřehotáním krkavci, ale odpovídaly na úsměvy kolemjdoucích mužů, nebyly zasněné, zahleděné do mýtů a pohádek s klamným přísvitem měsíce a proměnlivými nočními stíny, ale jako okénko po ránu otevřené vstříc slunci dávajícímu světu pevné tvary a barvy. Nebyly už dětské.

Zatímco Berounka byla řekou Ernina dětství a bezbřehé fantazie a zimní Vltava radostným kluzištěm, Seina se stala řekou jejího probuzeného ženství. Praha byla daleko, zastřená. Erninu mysl opanovala Paříž, jen občas do ní pronikla tesklivá vzpomínka na babičku Rút, strýčka Oskara, sestřenice a bratrance, zatímco matku s otcem pohlcoval závoj nedosažitelnosti. Otec se stal vyhledávaným advokátem, a když byl doma, zavřel se do své pracovny a nechtěl být rušen. Z jeho pracovního zaneprázdnění a úspěšnosti vyplynula pozice Erniny matky. Doprovázela ho na společenské akce, dbala o jeho šatník, stravu, libido, ale volný čas trávila se svými přítelkyněmi, krásnými manželkami bohatých a vlivných mužů, které začaly propadat společným opiovým a kokainovým dýchánkům. Erna měla všechno, na co si vzpomněla, ale vždy trpěla pocitem, že ji rodiče nepotřebují, že v jejich vztahu není pro dítě místo, pro což svědčilo i to, že neměla sourozence. Jestli měla nějaké pochybnosti o tom, zda byla chtěná a plánovaná, tak na druhou stranu si byla jistá, že vznikla z lásky na první pohled, z vášnivého pouta dvou lidí, kteří bez sebe nemohli být. Rodiče měli oči jeden pro druhého a do silného emočního pole, které kolem sebe vytvářeli, nikoho nepustili, ani plod své vášně.

Erna se do Paříže zakoukala. Do života jí s velkou vervou vplulo umění a móda. Zapsala se do kurzů kreslení. Sedávala v Louvru s tužkou a skicákem a kopírovala slavná malířská plátna. Zjistila, že naučit se kreslit je jako naučit se krasopis. Ráda sedávala na lavičkách a pozorovala nadčasové Pařížanky, jejich dokonale sladěné šaty s kabátkem a doplňky, pečlivě propracované kostýmky z anglických látek, tvídu a tartanu, i odvážné a kreativní modely propojené s uměním, především surrealismem, jež vynášely do ulic příběh a tajemství, rozehrávaly hru s reálnem a neskutečnem. Nikdy nezapomene, jak se v Paříži konala mezinárodní výstava surrealismu a na bulvárech byly instalovány figuríny oblečené podle fantazie surrealistických umělců. Erna se okouzlovala tím, jak živé modelky postávaly vedle figurín, schválně se s nimi mísily a ona byla zmatená, že věci vůbec nemusí být takové, jak se na první pohled zdají. Netušila však, že módní tyrolské motivy s bavorskými výšivkami na oděvech některých přihlížejících předznamenávají věci budoucí.

Rodná vlast přišla o Sudety a v březnu následujícího roku Hitler obsadil zbytek okleštěného Československa. Ernin otec brzy nato obdržel zákaz vykonávat advokacii. Jeho manželka zrovna nebyla doma, když vytáhl ze stolu ve své pracovně revolver a zastřelil se.

Erna se definitivně vrátila z Francie domů. V Evropě přestalo být bezpečno, Hitler se upsal ďáblu a její jasnozřivý, chytrý a vzdělaný otec, zbavený svého poslání, životního naplnění, své práce, do které nořil srdce, a nakonec i liberálních ideálů první republiky, si vzpomněl na jeden mýtus, na to, že když Pandora otevřela skříňku s dary od bohů, vypustila do světa také zlo a utrpení, a tak víko zase rychle zavřela, ale to už na samém dně zůstala jen naděje. Vzdal to. Pohřbili ho a nad třemi generacemi žen, které po sobě zanechal, rozprostřel ochranná křídla strýček Oskar, dokud mu je ovšem nepřistřihlo gestapo.

Nejmladší z pozůstalých, mladá dáma s polibkem Paříže na rozloučenou — s novými šaty od Elsy Schiaparelli —, právě vyběhla po schodech nahoru, aby se vrhla matce do náruče. Velké vstupní dvoukřídlé dveře se před ní otevíraly zpomaleně, samy, čas ztratil lineární směr, rozprostřel se do všech stran a v okamžiku, kdy se ocitla osamocená na šachovnicové podlaze v hale, se zastavil. Nikdo ji nepřivítal, nikdo za ní nezavřel, věci i obyčejné zvyklosti ztratily smysl a není nic podivnějšího než byt s otevřenými dveřmi. Zrychluje tep, rozbuší srdce. Celým bytem, celým třetím poschodím proudí žal a úzkost, směsice deformující čas i prostor, zahánějící Ernin hlad po životě, který si přivezla z Paříže. Advokátní kancelář zneklidňuje svým tichem a Erně se zdá, že za dveřmi otcovy velké pracovny sedí hrůzostrašné zvíře, a že kdyby je otevřela, vrhlo by se na ni a sežralo by ji. Schodiště ožívá pomalými krůčky. Unavený šepot se místy ztrácí, ustává, vysoké schody berou stařičké Rút dech i sílu. Erna se naklání přes madlo zábradlí, sbíhá schod za schodem a obejme ji, skoro ji bere do náruče jako malé děcko, které rozbolely nožky. Erna babičce pomáhá, drží ji kolem pasu, cestou nahoru se pomalu vzpamatovává, pomyslí na strýčka Oskara, ano, budu silná, slibuje mu v duchu tak jako před třemi týdny na otcově pohřbu a zavírá za sebou dveře.

„Byla jsem v lékárně.“ Rút vytahuje z kabelky skleněné ampulky. „Tvoje matka potřebuje své léky.“

Morfium. Erna sklopí víčka, přidusí jiskérky v očích. „Kolik toho bere, babi?“

„Nemůže se z toho vzpamatovat. Nechce přijmout, že je mrtvý. To je dobře, že jsi tady, to je dobře, že ses vrátila, to je dobře,“ potřásá Rút hlavou a jde do svého pokoje. Smuteční klobouček se závojíčkem se jí sesune z hlavy, z platinových vlasů.

Erna nese ampulky do ložnice. Matka leží v hedvábném pyžamu, na nohou má lodičky. Přivítá dceru s neklidem, celá zpocená, z nosu jí teče a neustále zívá, z čehož je jasné, že už je na morfiu závislá, že si ho píchá delší dobu. Možná po celý čas, co byla Erna v Paříži. Morfinistka. Křehké ampulky ukládá do své šperkovnice, která se pomalu vyprazdňuje.

„Mami…“

„I můj lékárník užívá morfium, neboj se, Erno.“

Ernu překvapují matčiny šediny, prosvítající mezi tmavými vlasy. Když byla malá, její nevšední maminka nosila krátké vlasy, patřila mezi takzvané garsonky, které přijaly módní chlapecký styl, gumovými elastickými pásy potlačovala svůj bujný hrudník, kouřila cigarety ve špičce a propadla divadlu, filmu, revue, kabaretům a nočním barům. Uchvátil ji jazz šířící se do světa z New Orleansu a nový tanec, při němž se vrtělo celým tělem. Propadala všemu novému, vstřebávala všechno, co k ní přišlo, byla plná nepokoje a zároveň lásky ke svému úspěšnému muži, která na ni měla uklidňující vliv a držela zdivočelou kobylku na uzdě. A když Erna odjížděla do pařížského penzionátu a módní diktát se dávno změnil, matka už neskrývala, že má boky a prsa, nakadeřené vlasy jí spadaly na ramena a její oblečení — ať už denní, nebo večerní, ať už kostým, plášť, kožešinu, anebo drahou toaletu — vždy doplňovala květina.

Měla ji ve vlasech i v tu chvíli, kdy Ernu znepokojilo dlouhé mlčení za dveřmi matčiny ložnice a pak jí pod nohama zlověstně zakřupalo jemné sklo.

z orlí výšky

souhvězdí velké medvědice

leknín a chaluhy

dvousečné dary bohů

Když se Viktor ráno probudil, první, co si uvědomil, bylo, že v noci Tinku uhodil, a začal si v hlavě přehrávat, co bylo dál…

„Proč?“ zeptala se pouliční lampy za oknem. Přišel za ní do kuchyně a místo odpovědi ji začal líbat, v očích měl slzy. „Ach, Viktore, já ti asi rozumím,“ řekla a ještě jednou se mu odevzdala. Za někoho jiného. Hnětl její tělo, ale miloval se s jinou. Navštíven smutkem, zrazen sám sebou, neschopen vyjádřit, co cítí.

Tinčino tělo s Viktorem spolupracovalo, ale mysl se nezúčastněně potulovala kolem. Pozorovala je. Viktora i tu, po které toužil. Povznesla se nad milostný trojúhelník a s důvěrou v běh osudu zbořila hráz zažitých vzorců. Poskytla Viktorovi útěchu. Její ničím nepodmiňovaná láska léčí.

Teď je však místo vedle něho v posteli prázdné. Bouchly dveře. Viktor otevřel okno — Tinka někam odcházela i s Makedou, zavolal na ně, kam jdou. Právě je míjela zastavující řinčící tramvaj, nevěděl, jestli mu Tinka rozuměla, ale „hned se vrátím“ zaletělo k němu nahoru, zatímco tramvaj s otevřenými dveřmi už potichu stála na zastávce. Nikdo z ní nevystoupil a dovnitř vcucla jen Tinku s Makedou. Bylo brzo na sobotní ráno, na Smíchov, na Plzeňskou ulici. Po mrazivé noci sníh zatuhl a v obyčejný pracovní den by to pod pěšími vrzalo a všelijak křupalo. Viktor si nechal otevřené okno, měl rád všechny zvuky ulice s tramvajovou tratí i vedlejších a zapadlých uliček s chudinskými činžáky, pachy přepálených tuků z otlučených pánví, vlhkost plesnivých zdí linoucí se z otevřených oken přízemních brlohů, kouř nikotinových i konopných cigaret, zdejší obyvatelstvo prošpikované různými etniky, menšinami a mladými cizinci, celý ten zvláštní kolorit, který mu připomínal nebezpečné části evropských velkoměst a vytvářel z dolní části Smíchova jakousi pražskou podobu džungle. Zvlášť když se vrátil z Afriky a měl všechny smysly vybičované nad normu, mu Smíchov připadal ještě živější, hlučnější, zakouřenější, více smogu a ještě intenzivnější pachy, nebezpečnější. A to ho bavilo, vyzývavě chodil po ulici, v noci si to štrádoval nejtemnějšími zákoutími, někomu by se mohlo zdát, že pokouší osud, že má sebezničující tendence, ale Viktor ví, co dělá. Nehroutí se strachy, když k ránu potkává v osamělé ulici skupinky pobudů, narkomanů, zlodějíčků a pasáků, naopak vyrovná dráhu své chůze tak, aby se s nimi přímo střetl, říkaje tak: Vy čuráci, jen vrabci se shlukují, ale orel létá sám. Narovná se, vypne tělo, otevře se pro život i pro smrt a svou mysl zkoncentruje do jediného bodu nad kořenem nosu, do maličké pihy. Vždy ho buď bez zájmu minou, obejdou, nebo se rozestoupí. Pohybovat se v džungli ho naučila Afrika — kmenoví šamani, ale aby si ho vůbec všimli, aby ho povznesli nad ostatní bílé turisty, cestovatele, misionáře a vědce, kterými tak jako tak opovrhovali, aby mu chtěli ze své vůle něco předat, musel už v sobě mít základ, něco, co si říkalo o další pokračování a rozvíjení, něco, co potvrzuje prastarou duchovní zásadu, že když je žák připraven, objeví se učitel. A to něco, tenhle zdravý základ, dal Viktorovi jeho táta.

Táta ho naučil milovat ranní jitra v lese zmáčeném rosou, počítat jednotlivé hvězdy a rozeznávat celá souhvězdí, to on mu jednou v noci pod širákem řekl: „Vidíš Velkou medvědici? To je úplný dům na nebesích, útočiště nás věčných tuláků. I ty se budeš jednou toulat, poznáš, že i obyčejný stín se ti může stát domem, a ty půjdeš v jeho denních stopách, já to vím, synku.“ Jednou na Vánoce od něho dostal obrovský globus, a když ho roztočil jako káču a malovaný svět se zastavil, dívali se přímo na žlutý africký kontinent.

Otevřeným oknem je slyšet, že se Smíchov probouzí. Viktor jde do kuchyně. Než se Tinka vrátí, připraví snídani. Poprvé jí dal facku, vlastně ani neví proč, a to ho trápí. Táta mu vždy zdůrazňoval, když před ním jako malý kluk začal natahovat, že chlap může brečet, že je to v pořádku, že někdy dokonce musí brečet, aby nepřišel o rozum, ale v ústraní, vždy v ústraní, kde nebude nikomu na očích, a že v ústraní chlap zvládne i nemožné, třeba převzít na sebe i porodní bolesti své ženy. A měl pravdu, přemýšlel Viktor nad osobními zkušenostmi s primitivními kulturami v Africe, zatímco stavěl pánev na sporák a začal krájet rajče na kolečka. Oblíbená pochoutka jeho ženy, jeho milované polohabešské bosorky, je totiž topinka osmažená na olivovém oleji, pokladená kousky mozzarelly a rajčete, posypaná oreganem a zapíjená deckou červeného vína. Snídani pro ni vařil vlastně poprvé, všechno je někdy poprvé, i ta facka byla první, snad mu odpustila, přemítal…

Pípl mobil, zavrtěl se, zatočil na stole. Přečetl si zprávu od Tinky: „Vrátím se až k večeru. Potřebuju být sama.“

Kolečka rajčat, jedno po druhém, si strčil do pusy. Vytáhl z lednice špek, plato vajec a umíchal si vajíčka. Nebojí se o duši své ženy, bojí se o tu svou. Do mysli se mu totiž zaplétají nejasné touhy a jako neodbytné mořské chaluhy bytní, houstnou a na hladině vytvářejí souvislý koberec. Od té noci s Janou v Keni cítí na rukou něco hustého a lepkavého, a když v sobě zaryje dost hluboko, najde všechno možné, city, celou stupnici citů, najde i to špatné. Neděsí ho to, je to tam a on o tom ví. Co ale ví nebo tuší Tinka? Jeho milovaná Tinka.

Před deseti lety měl výstavu fotek o Etiopii a cyklus cestopisných přednášek v knihovně na Mariánském náměstí. A tam se potkali. Přišla na vernisáž s Janou a byla pro něho jako zjevení. Sestoupila z fotek visících na zdi. Chodila rychle od jedné ke druhé, ve spěchu, teprve u kozorožce walia se zastavila. Tam ji dostihl a slyšel, jak jí buší srdce. Byla rozrušená. „Ty jsi autor? Byl jsi v mých snech, víš o tom?“ řekla, aniž se na něho podívala. Hned věděl, že tahle bosorka patří k němu, a už ji nespustil z očí. Přinesl sklenku vína jí i její kamarádce — půvabné studentce archeologie, kterou jeho vnímání orla už několikrát zachytilo na chodbách Karlovy univerzity. Jana popíjela malými doušky, pak se od nich odpojila, číšku držela oběma rukama, éterická, nehmotná, krásný věšák pro černý overal s tureckými kalhotami, jejž měla na sobě, a zaujatá záběry různorodé Etiopie, hledala u každé fotografie nějaký vnitřní kód, podle kterého by se mohla naladit na ducha té zvláštní země, pochopit, porozumět, obelstít prostor a přesunout se do ní, na chvíli, teď a hned, zatímco Tinka se Viktorovi neochotně přiznávala k etiopskému původu. Tak to mezi Tinkou a Viktorem začalo.

A mají toho tolik společného. I když oba pro svou práci používají digitální postupy, temná fotokomora v jejich bytě je pořád uctívanou svatyní. Afrika je spojila k sobě. Každý rok odjížděl na cesty, někdy byl pryč i několik měsíců, a když se vrátil k ní, hledání, putování, dobrodružství neskončilo. Ležela vedle něho, oddychovala ve spánku a netušila, že si ji prohlíží jako neprochozenou cestovní mapu. Všechno africké, co měla v sobě, skrývala, tajila, odsouvala hloub a hloub do stínu, až někdy míval pocit, že je s ním jen proto, aby si zachovala zdravý rozum a vyrovnanou mysl, aby si do něj projektovala to, co ona v sobě zapírá, aby on žil ten její stínový svět místo ní, a říkal si, ta je ale fikaná, tahle ženská, moje ženská, bosorka habešská.

A od té doby, co mají Makedu, se všechno nějak znásobilo, svět se obohatil, víc rozevřel, ale na druhou stranu začal být citlivější a vnímavější k utrpení, zvlášť k dětskému, některé věci z jeviště lidského divadla ho začaly bolet, a dokonce i z toho zvířecího. Ve svém archivu má natočenou desítky minut trvající scénu, kdy gepardice učí svá mláďata lovit na malé gazelce. Gazelka instinktivně zaujme pozici mrtvého, schoulí se na zem do klubíčka, mladí a nezkušení gepardi ji ignorují, matka gepardice staví antilopu na nohy, tlapou ji nutí zvednout se na všechny čtyři, gazelka utíká, znovu a znovu se choulí na zemi, dospělá šelma ji znovu a znovu nutí běžet, vyčerpané antilopí mládě se sotva drží na nohou, prchá před malými gepardy, jeho zoufalá matka vše zpovzdálí pozoruje v marné snaze nějak zasáhnout, ale gepardi jsou sprinteři a divočina se s nikým nemazlí. Od té doby, co se mu narodila dcera, je všechno jinak. Hůř se mu odjíždí z Prahy a víc se těší zpátky domů. Tvrzení, že přežijí jen silní a připravení, už tolik neplatí, něco mateřského, něžného a starostlivého se mu vloudilo do života, do jeho mužského světa, jako sladkovodní leknín to zakořenilo v bahně, prodralo se vodou vzhůru ke světlu a rozprostřelo na hladině křehkým, nádherným květem. Tinka, jeho láska, Makeda, prodloužení lásky — most do věčnosti jeho krve, otcovy krve.

A ve spletité síti černých chaluh zatím uvízla Jana. Viktor cítí, že má něco na rukou, odloží vidličku mezi míchaná vajíčka a dává si je před oči. Nic nevidí, i když mu v Africe otevřeli další oči. Jak se stalo, že mu minulý rok v Keni ty oči zdivočely? Jaké síly ho dovedly až sem? Vždyť si jenom zašoustali, byla to jen jedna výjimečná šoustačka, a najednou je součástí Janina života a jede v tom s ní, i když nechce. Něco příliš mocného a nebezpečného ho vyzývá. To kvůli Janě vyrážejí z jeho limbického systému v mozku ty nejdivočejší popudy.

Byl zrovna pracovně v Mombase, chtěl Aleka s Janou překvapit a zároveň si udělat malý neplánovaný výlet k oceánu a posedět se svými přáteli z Prahy. Zvrtlo se to jako vždy, když člověka ovládnou vlastní netušené mocné spodní proudy. Na oceánu se divoce houpaly černé siluety plachetniček dhau, bez plachet, vítr lomcoval palmami, dotýkaly se jedna druhé, rvaly se o prostor, o nejzářivější hvězdu na nebi, rvaly se mezi sebou, a v něm to vřelo, bublalo k vykypění. Bylo to nutkavé a Jana byla najednou tak neodolatelná a s afro účesem na hlavě ho popudila k nepříčetnosti. Alexandr si ji neustále přitahoval k sobě, líbal ji do té napletené záplavy copánků a objednával si koktejl za koktejlem. Nesnáší tyhle turistické ráje, všechno uhlazené, urovnané, umetené cestičky klikatící se k pláži, bazény se slunečníky z palmového listí, vypasení evropští turisté netušící nic o pevné hranici mezi divokými zvířaty a lidmi. Jedinými opravdovými lidmi mu nakonec připadali domorodí překupníci drog, kteří postávali u poslední vlny rozlévající se do bílého písku, dost daleko za lanem vymezujícím hotelový komplex, kam nesmějí. A Alexandr? Nosil po kapsách oříšky, lákal opice do svého pokoje, krmil je, stopoval jim čas. U společné večeře Viktor tuhl, litoval, že je navštívil, měl raději zůstat v Mombase v hotelu a osaměle čekat na úsvit, který ve zdejším zeměpisném pásmu trvá jen pár minut.

Jana si všimla jeho rozpoložení: „Viktore, máš tak mrazivý pohled očí.“

„Jaký?“ zeptal se již lehce přiopilý Alexandr a rozesmál se.

„Mrazivý a krásný,“ zopakovala to a přivřela oči.

Tohle neměla dělat. Dráždila šelmu. Jednou ho oblékli do levhartí masky a řekli mu, že je chui. Levhart. Tohle je jeho kontinent, tady je opravdovým fantomem buše, miluje noc a kořist vytahuje do koruny stromu. Všechno se to v něm smíchalo dohromady, divoké území severní Keni, akácie, keře a osamělé trsy suché trávy s tvrdými zaprášenými kočovnými pastevci, kteří rádi prolévají krev znepřáteleného kmene a pohádková oblast východního pobřeží, Indický oceán s dávno zmizelými plachetnicemi dhau odvážejícími zlato, slonovinu, želvovinu, levhartí a lví kůže (odvěcí nepřátelé v buši leží najednou na dně loďky bok po boku), ambru a myrhu. Vnímal vlhké teplo kolem křižovatky africké, arabské, indické a perské kultury, na které nyní stála Jana, pod nejzářivějším hvězdnatým nebem, tak vzrušující, zapletená zdejšími domorodými ženami do jejich příběhů, a pro muže, pro něho samého, tajemná jako Šeherezáda.

„Jaký že má pohled?“ ptal se Alek znovu.

„Mrazivý a krásný,“ zašeptala sama pro sebe a míchala brčkem v kokosovém ořechu.

Alek se zvedl, smál se a vrávoral z hotelové jídelny se střechou z palmového dřeva a listí do postele. Ještě se naposledy otočil, znovu se rozesmál a mávl rukou — gesto opilých.

Indický oceán hučí, rozechvívá v obou pudy společné lidem i zvířatům a dál ve vnitrozemí v buši něco vrčí a přerůstá v řev.

„Taky už půjdu,“ prohlásila a nasála zbytek koktejlu brčkem.

„Jo, ale se mnou,“ vzal ji za ruku a táhl ji pryč, aby ze sebe dostal adrenalin a vztek, který se v něm nakupil, aby ukojil to, co zmíralo touhou po ženském klínu, touhou rozrazit ho jako příď lodě mořskou vlnu.

Udělal jí to a pak to musel přijmout jako dar bohů, který mívá dvě strany, světlou a temnou. Žil dál jako předtím, ale něco se změnilo, ztratil klid. V Praze neměl stání, Jana se mu vyhýbala, rostlo v ní dítě a on se těšil na blížící se expedici k řece Omo, k etiopským divokým kmenům. Doufal, že zapomene a vše se vrátí do starých kolejí. Když pak nocoval u kmene Mursi, šaman ho obcházel jako něco neobvyklého, co řeka přinesla a krokodýli to nesežrali. Možná že on mu našeptával do hlavy, aby se hned vrátil domů, do Prahy.

Zavřel okno — odstřihl se od města, od zimy. Udělal padesát kliků a plánoval, že si půjde ještě zaběhat. Musí se udržovat v kondici, výpravy do divočiny jsou fyzicky namáhavé. Nosí na zádech velkou zátěž, někdy je třeba i běžet, utíkat do bezpečí. Ještě si ani nevybalil. Makedin kostičkovaný batůžek srovnaný vedle jeho cestovní bagáže ho dojal. Políbil ho. Vytáhl ze zavazadel notebook — bude editovat fotky, které stačil za těch pár dní u řeky Omo udělat. Když na něj z displeje vyskočila tvář šamana kmene Mursi, skoro se lekl. Vyfotit zrovna tohoto muže bylo jako říct si o ortel smrti, vůbec si nepamatuje, že by se mu to povedlo, že by se vůbec snažil to risknout. Takový úlovek! Přesto ho po chvilce uvažování vymazal, nesnesl se na něj dívat, šamanův kamenný obličej mu opět připomněl, že mu zemřelo dítě, že rodový strom přišel o větev. Afričtí šamani tvrdí, že lidé v Evropě mají potíže s předky, že ve dvou strašlivých válkách zahynulo mnoho příbuzných, rody ztratily své kořeny, mezilidská pouta byla zpřetrhána, a tak mnozí nemají tušení, odkud pocházejí, kam vlastně patří, a duchové jejich předků jsou vyděšení a zmateně bloudí.

v ghettu

Už když Rút seděla na tmavohnědém kufru na shromaždišti ve Veletržním paláci před následným transportem do Terezína, Erna viděla, že babička umírá. Seděla tam bez klobouku, s neupraveným účesem, kolem ní pobíhaly malé děti a ona, která děti milovala a vždy se z jejich přítomnosti těšila (s nimi mládnu, říkávala), je najednou vůbec nevnímala. „Ach, děvenko, už je mi tak těžko.“ Od té doby, co se jako Židovka musela vzdát svého jezevčíka, bez kterého neudělala ani krok, propadla opravdovému smutku. Ani smrt syna a snachy ji tolik nezasáhla, i když budoucnost bez nich jí připadala ochuzená a znetvořená, ani ponižující nošení žluté hvězdy, zákazy vycházení a navštěvování určitých míst, nakupování jen v určenou dobu a ve vymezených obchodech, odevzdání šperků, zlata, kožichů, postupná ztráta nároků na nákup šatstva a základních potravin: cukru, jablek, zavařenin, sýrů, ryb, drůbeže, její milované kávy, cibule, medu, česneku, nic z toho ji nedeprimovalo tolik jako bezcitné nařízení odevzdat věrného psíčka. Neodnesly ho, kam bylo nařízeno, ale Oskar zařídil, že mu zvěrolékař píchl injekci, a Rút ho mohla pohřbít a oplakat, tak jako syna a snachu. Když se tak stalo, toužila už jen po tom připojit se k nim. Život nabral takové obrátky, že z něj chtěla vyskočit, ale sama by si na něj nikdy nesáhla. Na to chovala k životu příliš velkou úctu a bála se Božího hněvu. Utrpení lidi rozdělí na dvě skupiny, na ty, co se začnou k Bohu přibližovat, a na ty, co se mu budou vzdalovat, případně ho navždy zatratí. Rút patřila do první skupiny, útěchu hledala u Boha. A věřila, že když dá člověk do něčeho srdce, Bůh mu pomůže. Doufala, že postačí, když si to bude ze srdce přát, a brzy to přijde — přestane dýchat. Unavený, přetížený stroj se zastaví. A nemohla tušit, že nebude vhodnějšího místa k uskutečnění jejího záměru než terezínské ghetto.

Hlad. Přelidněnost. Stísněnost. Nedostatek soukromí. Nulová hygiena. Štěnice. Blechy. Vši. Nemoci. Ztráta vlastní identity. To byl Terezín. Rút se ocitla mezi starými, mezi těmi, kteří na tom byli v ghettu nejhůř, hlavně co se týkalo hladu. Erna jí nosila jídlo, které pro ni ušetřila, snažila se ji rozptýlit, ale byla to marná snaha. Rút se už na ni dívala z druhého břehu, jídlo odmítala a usmívala se tím mírným, laskavým způsobem, jako když za ní Erna přicházívala do jejího pokoje s okny rozevřenými směrem na Václavské náměstí — na přelidněné korzo, kterému se slangově říkalo Trafo, protože připomínalo rušné Trafalgarské náměstí v Londýně, hladila jezevčíka stuleného na babiččině klíně, Rút pomalu odkládala rozevřenou knihu na stolek vedle křesla a psík radostně vrtěl ocáskem a oběma olizoval ruce. Rút byla na onom světě mnohem dřív, než jí srdce přestalo bít, a to, co z ní zbylo po kremaci, skončilo v kartonové krabičce s popiskou: číslo, jméno, datum narození, datum deportace, datum úmrtí.

Staří a nemocní umírali, pro ostatní byla terezínská pevnost čekárnou na smrt a přestupní stanicí v jednom. Transporty je postupně odvážely na východ a nikdo netušil, co je čeká na konci cesty. Měli naději a upínali se k životu jako včelka k medonosné květině, pracovali na sobě, vzdělávali se, starali se o ty nejmenší, žili, jak se dalo, žili. Něco však neustále viselo ve vzduchu. Něco plíživého, pochmurného, definitivního. Občas se to malým dětem vkradlo do kreseb a dospělým do snů.

Erna byla mladá, silná, přímo starosvětsky zdravá, kultivovaná, s pyšnou a smělou chůzí. Mluvila česky, německy a francouzsky. Čišela z ní energie a nebála se riskovat. Byla jako vulkán bez přestávky chrlící lávu. Plná touhy žít a přežít. I jaro, se svou dravou silou rašících pupenů, bledlo závistí. Kam se podívala, tam vrhla jiskru. Jako přirozená a na první pohled zřejmá opora slabým a traumatizovaným byla v Terezíně zařazena na práci k dětem. Starala se o děti ve věku od tří do šesti let, které bydlely bez rodičů v dětském heimu. Vyprávěla jim pohádky, jež znala od babičky, a všechny se jí vybavovaly tak jasně, jako kdyby je slyšela teprve včera. Zpívala s nimi, učila je tancovat, kreslit. Harmonička, papíry, tužky a na papírech sluníčka bezradně bloudící a jen zřídka se usmívající. V dětských domovech ghetta, mezi vychovateli i dětmi, koloval obrázek Rafaelovy Madony s dítětem. Ikona, která něco vyzařovala — prohlubovala dech, konejšila, uklidňovala jako sedativum.

V oparu smrti, který se vznášel nad ghettem, nabývala láska mezi mladými nebývalé intenzity. Nevědomí už vědělo, vědomí ani netušilo. Odejít ze života a nevědět, co je to láska, milostný cit. V přelidněném ghettu nebylo kde se setkat o samotě a touhy rostly. Nebylo nic těžšího než uskutečnění nerušeného setkání milenců. Dívky si zvěčňovaly podobu svých milých, kteří byli předvoláni do příštího transportu, a lepily si do deníků pramínky jejich vlasů. V říjnu, ve čtyřiačtyřicátém, transporty do Osvětimi odjížděly co tři dny a jedním z nich odjela i Erna. I ona měla ve svém deníku pramínek vlasů.

Terezín se postupně vylidňoval. Válka se chýlila ke konci a bylo třeba zahladit stopy, nikdo se neměl dopátrat skutečného počtu zemřelých přímo v ghettu. Starým lidem a dětem, kteří zůstali, nacistická komandatura nařídila, aby se shromáždili v krematoriu a vytvořili lidský řetěz. Předávali si papírové urny z ruky do ruky, aby vše mohlo být rozprášeno do Ohře. Řeka popel přijala, vtáhla do proudu a plynula dál a dál. Unášela s sebou zmařené lidské osudy a listí spadané na hladinu — poslední válečné.

černá labuť

what a wonderful life

alenčina dobrodružství

Tinka si uvědomila, že u sebe nemá foťák, že zůstal doma. Je jako bez ruky. Vzhlédne nahoru do oken, za kterými Makeda a Jana snídají, a pak se rozhlíží po Václaváku — ožívá, tepe, řeka chodců se už rozproudila. Všichni jsou tak maličcí a bezvýznamní oproti architektonickým velikánům seřazeným do širokého dvojstupu před Národním muzeem — možná čekají na to, až jím projede kníže Václav, poté co pobídne ostruhou svého koně a ten seskočí ze žulového podstavce. Přitáhla si kabátek, je jí zima. Oblékla se rychle a bez zájmu — hodila na sebe džíny, černý rolák, červený baret, černý dubeňák do pasu, černé pohodlné kozačky, které používá při focení v zimních exteriérech. Přemýšlí, kam půjde. Proti ní jde žena v rozevřeném dlouhém kabátě bleděmodré barvy, vše pod ním vlaje šedočernými odstíny do prostoru, do ulice, hladí kolemjdoucí, sklouzne po nich lehkým vláním, nikdo si ničeho nevšimne, nepocítí na sobě ten motýlí dotek, spěchá dál. Vlasy má učesané jako baletka z Labutího jezera — uhlazenost a decentnost účesu kontrastuje s rozčepýřeným ohozem plápolajícím ven z kabátu —, jde sebevědomě a svižně, vědoma si sama sebe, lehoučká hedvábná látka pospíchá za ní, jde a ví kam a proč. To by byla fotka, a ona jako na potvoru zrovna nemá foťák.

Jako mívá dobrý novinář svůj pravidelný sloupek v novinách, tak má Tinka svou fotorubriku v módním časopise. Celý měsíc sbírá materiál a chodí po Praze s vystrčenými tykadly — lovkyně osobitého pouličního stylu. Žádná móda z výkladní skříně, na předpis. Hledá nadčasovost, oblečení jdoucí mimo módní trend, styl, odvahu a výraznou individualitu. Nekonformnost. I teď, když je bez foťáku, si nemůže pomoct a rozhlíží se přivřenýma ostřížíma očima, jestli se z průměru všední pouliční šedi nevyloupne něco krásného a zajímavého, co by stálo za zvěčnění, jako když před deseti lety zachytila Janu ve vojenských kanadách a bílých šatech pod starobylou plynovou lampou.

V plynulém ranním proudu chodců jiná žena vázne, nedokáže srovnat krok ani udržet rovnováhu, vědomí má rozvrkočené jako šaty, které Tinka obdivovala na té, jež odtančila z dohledu jako černá labuť. Tahle je opilá. Snaží se přečíst jména na zvoncích domu, bere za kliku dveří, spíš se o ni opírá. Tinku zaujal obličej. Velké šedé oči rozhoupané v síti vrásek. Mimika střízlivějících opilců a notorických nespavců. „Hledáte někoho?“

„Jdu za svou sestrou… ona vlastně neví, že má sestru, ne, to ví, vlastně… neví, že já jsem sestra, její…“ blábolí.

Tinka má za to, že jedno silné kafe by mohlo pomoci, ať už jde ke komukoliv. Ochotně se otáčí ke zvonkům. „Na koho mám tedy zazvonit?“

„Jana Frýdová, já jsem taky Frýdová, víte, jsme sestry,“ zaintonovala, jako když Makeda mluví se svou panenkou.

„Jana Frýdová je vaše sestra, opravdu?“

„Já ji vozila v kočárku,“ pochlubila se a pak dlouho hledala další slova pro to, co chtěla říct, „…a když udělala první krůčky, já ji držela… za ruku z jedné strany a babička z druhé… víš…“ přešla v nesrozumitelném drmolení do tykání.

Tinka věděla, že Jana má nevlastní sestru, ale nikdy o ní nemluvila, neznala ji, neměla v jejím životě žádné místo. „Mám nápad, nejdřív si spolu dáme kafe. Nerada snídám sama. To mám společné se svou dcerkou.“ Vzala ji pod paží a vedla směrem k Můstku. Frýdová se nebránila, byla vláčná, poddajná, hadrová, člověk si s ní mohl dělat, co chtěl. „Taky jsem dneska nespala,“ hodila Tinka další návnadu k rozhovoru.

Neznají se a jdou mlčky zavěšené do sebe. Ta vyšší a rusovlasá se neustále ohlíží dozadu, co to vlastně chtěla a proč se jí ten dům vzdaluje, zase se jí vzdaluje, neustále se vzdaluje, její rodina je zase nedostupná. Po celý její posraný život jí uniká mezi prsty to, co je pro ni důležité a podstatné, i když se to snaží pevně sevřít a nepustit. Proč? I teď ji kdosi spoutává, odvádí od toho domu pryč, od Jany, chtěla ji jen vidět, jestli je v pořádku, má divné tušení, že není, má divné sny. Ta mladší se dívá dopředu na dlažební kostky, na cestu, která ji volá. Postupuje po ní krok za krokem, s nadhledem. Přitahují ji inspirativní události, svobodná tvořivost, s důvěrou následuje své vize a přijímá věci takové, jaké jsou. Viktor má milenku a ona udělá konečné řešení bez zaváhání, jakoby bez citu. Viktor jí byl nevěrný, ale i tak se raduje ze života, ze zasněžené Prahy — jak vzácné a prchlivé, když se velkoměsto obleče do zářivé bílé —, možná tuší, že každá krize ve vztazích je zdrojem hlubokého poznání, učitelem, který v lidech objevuje nové, netušené talenty. Každého navštěvuje smutek, ten její se však vždy ztratí ve smutku někoho jiného.

„Já jsem Tinka, ahoj,“ podávala jí ruku, když si sedly do tepla zatím prázdné kavárny spojené s pekárnou, ke stolku s židlemi z ohýbaného dřeva. Thonetky zalahodily oku fotografky. Nedočkala se ani stisku, ani křestního jména. Frýdová měla co dělat, aby udržela balanc při dosednutí na židli, a hledala něco v kabelce. Byla by to pěkná ženská, nebýt té alkoholové devastace, pomyslela si Tinka, když šla k pultu a pozorovala ji v zrcadle pověšeném na stěně. Objednala jí espreso a croissant, sobě nakonec jen hruškový džus. Nemá chuť k jídlu, Viktorova facka se jí přece jen vzpříčila nejen v hlavě, ale i v krku, má tam pořádný knedlík. Zatím neví, co s ním. Jednoduchý a vzdušný interiér zařízený v duchu první republiky náhle zaplnila tichá hudba, Louis Armstrong a jeho trumpeta. Dnešek bude hodně náročný, cítím to v kostech, říkala si, tahle hojivá muzika plná života, truchlivého i radostného zároveň, náhle sjetá z nebe jen pro mne a pro tuhle další Frýdovou. Nespouštěla ji z očí.

Frýdová si opřela čelo do dlaně — odbourává se jí alkohol z těla a to bolí, hodlá si zapálit cigaretu.

„Tady se nekouří,“ přisedla si opět Tinka a opatrně jí vzala zapalovač, aby ji nerozčílila. U alkoholiků je to pořád stejné. Když není chlast, musí být aspoň cigareta. Každopádně je to z těch dvou menší zlo.

„Aha. Už půjdu, nevím ani, co tu dělám. Co ode mě chceš?“ chystala se zvednout a odejít.

„Nic, jen společně posnídat. Jsem Janina kamarádka. Zrovna jsem u ní byla, hlídá mi dneska dcerku. Nechtěla jsem, aby tě moje dcera viděla v takovém stavu.“

„Tak jo, jazz stejně miluju, počkej, chci chvíli poslouchat jednoho chlápka s trumpetou…“ najednou vypadala jako chodící reklama na smutek v duši. „Hudba vynáší věci na povrch, slepí to, co se rozbilo…“

Tinka poznala, že to není žádná hlupačka. Bylo vidět, že pokud není zrovna v alkoholovém deliriu, mívá to v hlavě srovnané. Ale jak dlouho jí to vydrží? Na konci každé alkoholické pouti straší demence. O něčem přemýšlela, špičkou nohy komíhala do rytmu.

„Já jsem Rút,“ řekla najednou jasně a důrazně, jako by o tom přesvědčovala sebe samu. Podaly si ruce a Tinka si všimla zahojených jizev na zápěstí. „Krásné jméno,“ řekla zbrkle, aby skryla úlek a zděšení. Zastyděla se za svou reakci, vždyť ji přece jen tak něco nevyhodí ze sedla.

„Moje babička říkávala, že její první vnučka se musí jmenovat Rút. Jedině Rút,“ usmála se křečovitě a zamíchala kávu, do níž vsypala dva cukry, a Tince došlo, že nepotřebuje ani tak kávu jako si s někým promluvit a podělit se o to, co ji tíží, vyšeptat to do vnitřku vrby a zase odejít. „Mámě se to ale nelíbilo, prý hrozná židovina, v papírech mám jméno Zdeňka. Máma mi říkala Zdeni, babička Rút. Přestaly spolu kvůli tomu mluvit a táta, aby měl klid anebo možná aby mě nemátl, tak mě raději ani neoslovoval. Od té doby, co babička zemřela, už mi tak nikdo neřekl. Jen já, když mluvím sama se sebou… a vlastně ještě můj taxikář,“ šlapala si na jazyk.

Tinka musela špicovat uši, odezírat z těch zvadlých rtů každé slůvko. „Rút je hezčí. Pro mě budeš vždycky Rút, doufám, že se nevidíme naposled.“

„Díky za zájem, ale nemusíš se snažit, je to k ničemu. Jsem alkoholička, tak se na to vyser.“

Tinka pochopila. Frýdová se otevře a stane se zranitelnější. Obnaží svou duši jen někomu neznámému, vrbě, kterou zrovna minula mezi mnoha jinými, zpovědnici se spuštěnou záclonkou. „Dobře, máš to mít, Rút. Alkoholici mi nevadí, myslím si, že jsou v podstatě citlivější než my ostatní, co snášíme tenhle svět střízliví, ale co mě fakt vytáčí, jsou demonstrativní sebevraždy. Když se chceš zabít, tak to udělej pořádně, dohraj svou roli do konce a zmiz z jeviště. Ženám s pořezaným zápěstím jde jen o jedno, vzbudit ve svých blízkých pocit viny a přežít. Je to ubohé.“

Frýdová přivřela oči, rozevřela, mihla se v nich leštěná ocel — mysl se jí rázem vyjasnila, osvobodila od naučených rolí, v průsečíku podnapilosti a střízlivosti se stala pouhým nezúčastněným pozorovatelem, najednou blízko nevinné dětské duši, i mimika nabyla přirozenosti a jazyk se vyostřil. „Teď si určitě myslíš, jak jsi mi to nandala, viď?“ dívala se Tince do očí a upíjela kávu.

Dlouho se na sebe dívaly a mlčely, Armstrong zrovna zpíval „what a wonderful world“. Která z nich uhne první? Kavárna se už skoro zaplnila.

„Víš, kdo napsal, že cesta ke svobodě vede skrz kteroukoli žílu v těle?“ zeptala se Tinky.

„No, to teda nevím.“

„Seneca. Filozof. Myslela jsem si, že si lehnu do teplé vody a ponořím se do ní jako do plodové vody, že budu zase jako děťátko v matčině bříšku, krev se mi vylije z těla a já splynu s vodním prostředím, že mě nic nebude bolet. Chvíli jsem jen tak ležela a pila víno. Pamatuju si, že jsem dopila láhev a že mi z očí vyskakovaly slzy jako štiky, když jsem do ruky vzala nůž… Houby, bolelo to jako čert a nic moc ze mě neteklo, jen takový čúrek, nakonec jsem ani nevěděla, co mám vlastně přeříznout, jestli jsem vůbec něco přeřízla, jestli mám ostrý nůž, jestli chci opravdu umřít… Bylo to peklo, všecko se mi v hlavě motalo, nakonec jsem si to obvázala a nevím proč, zavolala tátovi. A to bylo to nejhorší, co jsem mohla udělat. Ne to, že jsem chtěla se vším nadobro skoncovat, ale že jsem si zavolala o pomoc tátovi, já, nána pitomá. Dneska bych si za to nejradši nafackovala.“

Tinka se nezeptala: Proč?

„Ani se neobtěžoval přijít, jenom zavolal mámě a ta ke mně poslala rychlou. Možná zrovna spal, a když všechno přehodil na mámu, zhasl světlo, lehl si a zase spokojeně usnul. Později, když jsem konečně našla odvahu, zavolala jsem mu, chtěla jsem se omluvit, a abych to odlehčila, řekla jsem mu, že za to může Seneca. Ani mě nenechal domluvit, prý jsem Seneku špatně studovala, a že jestli jsem si ho vzala za příklad, měla jsem nejdřív něco dokázat, postarat se o svou posmrtnou slávu a kromě podřezání žil na rukách jsem si měla říznout ještě do noh, vypít číši bolehlavu a jít se zadusit do parní lázně, aby to bylo jisté.“

Tinka uhýbá očima, toulá se jimi za výlohou, přes ulici, a nechává ty její viset na sobě. Snaží se být dobrou vrbou, mlčí a poslouchá. Protější rohový dům stráží dva nárožní lvi. Leží naproti sobě, každý otočený do své ulice. Strážci prahu varující před tím, co je skryto všednímu pohledu. Kdo však dneska chápe mystiku staroměstského domovního znamení, všichni vidí jen dva lvy, spíš je přehlížejí. Chodit po staré Praze a všímat si plastik na domech, skládat si nějakou alchymistickou skládačku, prohrabovat se symboly jako tarotovými kartami, k čemu vlastně. Nikdo už ničemu nerozumí, nikdo nevidí pod pokličku, Evropa už dávno ztratila své mýty, pověsti a bohy — je to s ní jako s lidským tělem, když mu zkolabuje imunitní systém.

Frýdová ztratila oči, které si ji dokázaly přidržet a nepustit. Už jsou někde venku, v Rytířské ulici. Pod lvími plastikami totiž prochází Viktor. Tinka vyletěla ze židle jako neřízená střela, „omluv mě na chvíli, Rút,“ vyběhla ze dveří a skočila mu do cesty.

Frýdová se otočila, uviděla ve skle výlohy nejdřív svůj vlastní odraz, jsem jako duch, pomyslela si, pak zaostřila na hádku, kterou Tinka vyvolala. Nic nebylo slyšet — sledovala němý film bez titulků. O to víc vystoupily do popředí pohyby, gesta, výrazy. Rozhněvaná mulatka s rukama v bok, on uvolněný, bezelstný jako děcko, potom zaskočený a zaražený, facku nečekal, z jeho pohledu nebyl důvod, aby ho uhodila, to se dá snadno vyčíst z neverbální komunikace, má čisté svědomí, je přímý jako statný topol, pne se do nebe.

„Ahoj, Tinko,“ usmál se na ni.

„Co TY jsi vlastně zač?“ zaútočila.

„Jak to myslíš?“

„Jak to myslím? Tos nemohl chvíli počkat, než se Jana dá dohromady? Víš vůbec, jak jí asi je? Ne, ty ji ještě dorazíš,“ rozhodila ruce v marnosti, otočila se a odcházela od něho pryč, ale pak si to rozmyslela, vrátila se k němu a dala mu facku. „Ty prevíte!“

Viktor zůstal jako opařený a bezradně se rozhlížel kolem sebe.

Tinka odcházela, ještě jednou se ohlédla, „ubožáku!“ zavolala své poslední slovo a celá ulice se ohlédla.

Pak si sedala zpátky ke stolku v kavárně, „to se mi fakt ulevilo,“ ale Frýdová byla pryč. Nechala tam padesátikorunu a vzkaz na lístku: S žílou mi to nevyšlo, jsem srab, ale mám šanci, že se k smrti jednou upiju. Můj psychoterapeut tvrdí, že alkoholismus je pomalá forma sebevraždy.

P. S.: Co se týče té facky venku, nevím, ale „nepláčeš na cizím hrobě“?

Tinku mrzelo, že odešla. Měla v plánu dovést ji k Janě, až úplně vystřízliví. Třeba by jedna utěšila druhou. Stejně jako Jana měla něco navíc, něco, s čím se těžko žilo — nečekané hluboké průhledy, jimiž je vidět skutečná pravda, ale jako kdyby obě byly dalekozraké a chyběly jim brýle, aby mohly zaostřit. Byla zajímavá, zvláštní — a ona u sebe nemá foťák! Zachytit zblízka pomalu střízlivějící obličej, naleštěné ostří, jež se v něm mihlo a zase zmizelo. Místo modelek a šatů ji posedla chuť, touha a jasný tvůrčí záměr fotit alkoholiky, narkomany a sebevrahy. Zachytit je minutu po minutě od jejich prvního nádechu, potom srovnat portréty k sobě, jak šly za sebou, jeden za druhým, a zatímco se prohlubují vrásky, hledat, hledat a hledat. Najít to místo, které zůstalo prázdné.

Zaplatila, oblékla se, vyšla ze dveří a sveřepě zamířila do nedalekého vlasového studia, aby se zatím aspoň symbolicky zbavila toho, co už přerostla. Procházela kolem výlohy knihkupectví a upoutala ji velká barevná kniha. Alenka v kraji divů a za zrcadlem. Vzpomněla si na Makedu, zastesklo se jí po ní a začala se těšit, až budou zase spolu.

Makedě Eliščin čokoládový dort s kolečky banánu chutnal natolik, že snědla několik klínků najednou a cestou zpátky k Janě na Václavák měla dost energie ze stráveného cukru na to, aby poskakovala, zkoušela se vyhnout padajícím vločkám, nabírala do rukavic sníh a pěchovala ho do kouliček, které Janě házela na záda. „S tebou není žádná sranda,“ rozčilovala se na ni a posouvala si neposlušnou čepici z očí.

Jana se zadýchala, chůze ji namáhala, i přes máminu snahu ani dneska nic nejedla, měla jen dvě kafe. Kalhoty už na ní visí, pásek má zapnutý na poslední dírce, bude si muset vlastnoručně přidělat další. Ztěžka dosedla na sedadlo v tramvaji, tíha se přesunula z nohou na hruď. Vzala si Makedu na klín a silně se k ní přitiskla. Takové prázdno okolo, takové prázdno, i přes dopravní lomoz, přeplněný vůz a živé dítě v náruči. Někdo stojící nad ní si ji starostlivě prohlíží, určitě si myslí, že je narkomanka. Jana sebere všechnu sílu a nasadí výraz zájmu a těšení se ze života. Jakmile dotyčný vystoupí, masku radosti odhodí a pomyslí si, že by bylo lepší, kdyby na tomto světě vůbec nebyla. Nejraději by upadla do hlubokého spánku, na všechno zapomněla a už se nikdy neprobudila, kdyby ovšem dokázala usnout. Nemít Makedu na starosti, vystoupila by, našla si nějaké místo chráněné od zvědavých pohledů, lehla by si na zem a nechala se zasypat sněhem. Je ráda, že už má dnešní oběd u mámy za sebou. Máma vůbec nechápe, že se jí z jídla zvedá žaludek, stačí jen, aby ho ucítila, uviděla a hned má knedlík v krku, který nemůže ani dovnitř, ani ven. A ona po ní chce, aby se pořádně najedla. To se lehko řekne. I obyčejný, jindy nevnímaný pohyb ruky je najednou namáhavý, dokonce bolí.

Tramvajová zastávka Vodičkova. Jana s Makedou vystoupí, přejdou vozovku, načež je spolkne pasáž Světozor. Jana Makedě koupí zmrzlinový pohár, který býval její nejoblíbenější. Alek jí ho občas kupoval cestou z práce domů. Zabouchl plechové dveře, odložil si a do dveří kuchyně prostrčil ruku s rozevřenou dlaní — na ní seděla barevná kulatá krabička a v ní jahodová a banánová zmrzlina, kolečka banánu, šlehačka, dvojitá griliášová poleva, oplatek… Alek býval vždycky pozorný. Makeda si krabičku nese jako největší poklad, celá ztuhlá a důležitá, jde dlouhými a pomalými krůčky, s nosem skoro přitisknutým na průhledné víčko, pozoruje oplatek zabořený v kopci šlehačky. Václavák, široký bulvár plný neonů a reklamních poutačů, svítí do tmy. Když se sem s Alekem nastěhovali, překlenuly se přes něj dvě duhy najednou a šťastná Jana si je vyfotila.

A když Makeda konečně seděla u Jany v kuchyni, schoulená v krabičce se zmrzlinou, přišla si pro ni Tinka. „Nechalas něco tetě?“ vešla dovnitř s úsměvem.

Makeda si dala obě ruce na pusu, jako že se stydí.

„To je ale sobecké,“ pohrozila jí a vzápětí ji objala.

„Jé, kde máš vlasy?“ vykulila Makeda oči, když si Tinka sundala baret.

„No jo, vlasy,“ šeptla Jana v nezúčastněném údivu.

Tinka se na ni znepokojivě podívala. Udělala razantní změnu, nechala si hlavu vyholit. Holá kůže místo zkroucených, neposlušných, různě dlouhých pramínků padajících na ramena. Viktor si je často namotával na prsty nebo svíral v dlani, když si ji přidržoval při sexu. Včera v noci byl surový, krákal ji, tahal za ně. Když bylo po všem a ona se mu o tom zmínila, nevěřil jí. Nevěřil by jí ani to, že ji mačkal příliš silně, že má dnes pohmožděné bradavky a modřiny na nohou. I v rozkroku ji pobolívá. Přiznal by se jen k té facce.

„Jak se cítíš?“ udeřila na zdrchanou Janu, na její mastné vlasy, stažené do culíku. Ty kratší padaly do obličeje a Jana si je zastrkávala líným pohybem za uši. Ledabyle nanesená řasenka jí slepila řasy k sobě a ty teď vypadaly jako smetáky, navíc se jí venku rozmazala a prohloubila černé kruhy pod očima. Jana se nedívá do zrcadla, možná se mu i vyhýbá, možná to vůbec nevidí, protože má nepřítomný, cizí pohled. Ta Jana, kterou Tinka zná, zmizela, tohle je někdo jiný, bere věci do ruky a zase je pouští, někdo vyděšený z toho, co tu vlastně dělá. V téhle kuchyni přivedené k dokonalosti svou vlastní invencí, citem pro skloubení starého s novým.

„Jano, už se vzpamatuj. Nejsi první ani poslední, které se to stalo. Tolik žen přišlo o dítě a nedělaly z toho takovou vědu jako ty. Můžeš mít další. Co je to s tebou?“

Jana mlčela. Uvnitř rozrušená, třesoucí se a zmatená, navenek smutná a lhostejná.

Makeda vylízala krabičku, hodila ji do odpadkového koše, lžičku způsobně položila do dřezu. „Mami, půjdeme už domů?“ chytla se Tinky za ruku a komíhala jednou nožkou do vzduchu. Těšila se do své postýlky. Ruce i nohy se jí kroutily jako matčiny vlasy, když padaly na podlahu ve vlasovém studiu, oční víčka přepadávala dolů, začala si je třít pěstičkami. Už nevěděla, co bylo dnes skutečné a co se jí zdálo, všechno se jí zamotalo do složitého labyrintu, nemohla z něj najít cestu ven. Periferním zrakem zavadila o matčinu tašku položenou na zemi, ze které vypadla velká knížka. Ještě voněla tiskárnou. Na titulní straně byla namalovaná spousta zvířátek s tak velikýma očima, že vypadala jako bez očí, jako slepá. Sovy, myši, papoušci, křečci, některá zvířátka vůbec nepoznala, všechna natlačená na sebe, koukající se někam mimo tento svět, do prázdna. Odnesla si knížku ke stolu, zaujatá tak, že se jí na čelíčku vyhloubila vráska, vstoupila do ní a rozhovor mezi oběma ženami šuměl zdáli jako tichý vodopád. Obracela stránky plné obrázků a zaujala ji namalovaná holčička, a tatáž holčička, která měla najednou hlavu větší než dveře domečku, a tudíž se nemohla dostat ven, další spousty zvířátek, šel z nich strach, a zase ta holčička a spousta čajových konvic a šálků okolo na stole, vypadalo to jako hostina bez hostů, jako dneska teta Jana, která byla na obědě u své maminky a přitom vůbec nebyla… V tu chvíli usnula, hlavičku si položila přímo do toho nádobí, tvářičkou zrůžovělou, dychtivou a porcelánovou.

Tinka ji něžně vzbudila. Oblékala ji polospící a přitom Janě smutně pošeptala, že Viktor někoho má, ale zaskočená Jana ji přerušila a dala najevo, že je unavená a chce si odpočinout. Tinka si povzdechla a objala ji.

Jana za nimi zavřela oboje dveře, otočila se a v tu ránu ho uviděla. Malého chlapce bez obličeje. Zase uslyšela dětský smích. Už jí opravdu hrabe. Zavřela oči, zacpala si uši a skrčila se na bobek.

krokodýlí zub

křehkost motýlích křídel

vůně pražené kávy

odpuštění

Den se krátil, stmívalo se. Stále ještě brzy v tuto zimní roční dobu. Viktor během dne Tince několikrát volal, ale nebrala to. Vybalil si, setřídil fotky a šel do posilovny. Dal si pořádně do těla, pot se z něho lil, kapka za kapkou opouštěla špičku jeho rázného nosu a vytvářela rostoucí mokrou mapu na hrudi. Naordinoval si fyzickou bolest, zajít až na hranici snesitelnosti, tělesná námaha mu však naopak dělala dobře a divoká energie se v něm ještě víc nastřádala, místo aby ji ze sebe dostal. Je neunavitelný, nevyužitý, neklidný, napjatý. Po návratu domů vypil skoro dva litry hořkého čaje a čeká, až se Tinka vrátí. Je mu horko, svléká se do půl těla, svírá krokodýlí zub, který nosí pověšený na krku, a přitom mu cuká biceps. Potřebuje ženské tělo, aby se utišil. Pomilovat se s ní. S Tinkou, s Janou, anebo s tou, která se v Janě skrývá? Prostě s ní, uvědomil si naplno, prohrábl si vlasy, zatnul pěst a vší silou udeřil do zdi, až mu zatrnuly klouby. Sedřel si kůži, objevila se krev — konečně trochu zklidnění.

Slyší, jak se Makeda směje a dupe po schodech. Slyší její brebentění. Bojí se, že štěstí nelze jen tak sevřít v dlani a udržet si ho. Jde otevřít a čeká na prahu.

„Tati, tati!“ skočí mu s rozběhem do náruče. Pokolikáté už? Odkdy? Od okamžiku, co chodí po svých. Viktor ví, že jednou rozpřáhne náruč a ona se na něho nechápavě podívá a s úsměškem prohlásí: Stalo se ti něco, tati? Viktor to ví a těší se, až to přijde, až jeho holčička vyroste z dětských střevíčků. To ale ještě chvíli potrvá, teď ji tiskne k sobě a zničehonic vyhodí vzhůru a zase chytí. Makeda se směje, „ještě jednou, táto, ještě,“ žadoní.

„Už ne, maminka to nemá ráda, jednou stačí.“

„Co kdybys ji nechytil, co kdyby spadla, co pak?“ Tinka si sundala kozačky a rozepnula dubeňák.

Chtěl jí odpovědět, ale když se na ni podíval, zarazil se a ztvrdly mu rysy.

„Ostříhala se,“ oznámila mu Makeda a postavila se těsně vedle něho. Oba pozorovali, jak Tinka pověsila oblečení na věšák a odešla do kuchyně.

Šli za ní. Viktor si sedl ke stolu a nespustil z ní oči. Zbavila se svých rozčepýřených, prostříhaných vlasů, na kterých si tolik zakládala. Obnažila se na lebku. Dohola. Netušil, že má tak krásný tvar hlavy. Vypadala jako africký bůžek. Zatoužil svléknout si ji donaha, svou habešskou bosorku, zavrtat se do ní jazykem, ona si ho pak na oplátku vezme do pusy, pevně se zaklesne plnými rty a klekne si tak, aby při tom mohl její krásnou hlavu držet v dlaních. „Proč jsi to udělala?“

Makeda přiběhla s velkou obrázkovou knihou. „Podívej, co mi máma koupila! Podívej se!“ strkala mu ji pod nos.

„Alenka v kraji divů a za zrcadlem,“ přečetl nahlas.

„Nemohla jsem si pomoct, jsou v ní krásné ilustrace,“ řekla Tinka. Postavila se nad Viktora a pohladila Makedu po hlavě. Její pravé jméno je totiž Alenka. Když se narodila a Viktor ji měl poprvé v náruči, zašeptal jí se slzami v očích: „Ty moje malá královničko ze Sáby, ty moje Makedo.“ Už jí to zůstalo.

Viktor chytil Tinku za ruku. „Proč jsi to udělala?“

Vysmekla se mu a schovala se do koupelny.

Když za sebou zavíral dveře bytu, byla pořád uvnitř. Alenka seděla v kuchyni u stolu a listovala si v knížce. Vyšel na ulici, zastavil se pod lampou a rozevřel dlaň. Byla prázdná.

Na Václaváku je rušno, náměstí zrychluje tep. Sobotní večer nabírá obrátky, pražské podsvětí se probouzí a vychází do světel lamp a neonů. Dole v domě je otevřeno dokořán, Viktor vyjel výtahem do třetího patra. Zazvonil a pak ještě jednou. Neotevřela. Zlehka zaklepal na plechové dveře a duše domu se rozevřela jako spící květ pod dotekem hřejivého slunečního paprsku.

„Viktore, co tady děláš? Tinka už jela domů, není tady,“ přivítala ho tónem, který ho nenechal na pochybách, že o jeho společnost nestojí.

„Jdu za tebou. Promluvíme si.“ Zatlačil ji dovnitř, potichu zavřel oboje dveře. „Držíš černou hodinku?“ Rozsvítil.

„Když už jsi tady, no tak pojď dál.“ Zhasla.

Do haly proniklo světlo z náměstí, skrz okna, pokojové dveře — dva zaměřené obdélníkové reflektory. Houpací síť mezi nimi se dohoupávala. Obrovská hala uprostřed bytu bez přímého zdroje světla a otevírající se do jednotlivých místností mu připadala jako děloha uvnitř ženského těla. Vůbec mu nepřišlo divné, že si houpací síť pověsila zrovna sem, že zrovna tady medituje. V klidu, tichu, ve tmě a přikrytá leopardím kožichem se pohupuje jako v plodové vodě. Utišuje se. Jen víčka se pomalu zvedají a zase padají, až se řasy chytnou jedna druhé a už se nepustí.

„Viktore, proč jsi tady? Děsí mě to,“ šeptla unaveně.

Ignoroval ji a šel do kuchyně. Pleskl dlaní po vypínači a namířil si to rovnou ke sporáku. „Teda, v tomhle bytě se člověk dost nachodí.“ Popadl zavěšenou hlubokou pánvičku a postavil ji na oheň. Cedník dal do mrazáku. Nasypal do pánve zelená zrnka kávy a začal je za neustálého míchání pražit. „Dej mi tak čtvrthodinku, Jani, zatím si skoč do sítě.“ Choval se jako doma, dovedl být v každé situaci spontánní a věděl, co dělat, vždy si uměl poradit. To se na něm Janě vždycky líbilo. Zhoupl se jí žaludek z toho, že přišla zrovna o jeho dítě. V ranci mnoha nepříjemných pocitů, které v těhotenství a po smrti chlapečka prožívala, přibyl další. „Neměl jsi sem chodit.“ Odešla do tmavé haly a lehla si do sítě, tak jak řekl. Potáhla nosem a prostoupilo jí silné aroma čerstvé kávy, zvedlo do výšky, najednou byla jako pápěří. Pročistilo kouty a vymetlo duchy ze tmy. Tak taková je pravá vůně kávy. Tak tohle je kus Etiopie, pomyslela si, tahle nádherná opojná vůně, to je kus naší Tinky. Musela si přiznat, že Viktorova přítomnost jí dělá dobře. Úřadoval v její kuchyni, kam nikdy nikoho nepustila, no tohle. Vykouzlil v ní skutečnou vůni Afriky, vůni pražené čerstvé kávy. Prováděl kávový obřad, tak jak se ho naučil v Etiopii. Když zrnka správně zhnědla a pukla, rychle je přemístil do studeného cedníku a odešel s ním na balkon. Přivítala ho jediná hvězda. Tulačka z perlového náhrdelníku — tak říkají s Tinkou planetě Venuši, když si spolu celou noc povídají a jedna jediná hvězdička jim svítí do oken. Jak je evropské noční nebe temné. Vychladlá upražená zrnka roztloukl v hmoždíři a postavil vodu do konvičky. Než káva vzkypěla, Jana usnula. Nechal ji spát, bylo vidět, že nespala několik dní.

Otevřel ledničku. Kromě mnoha lahviček s odstříkaným mlékem byla prázdná. Vzal ze skříňky urničku a odnesl si ji ke stolu. Podíval se dovnitř. Hlas krve člověk nepřeslechne, k popílku však nic nepocítil. Zato Jana mu dělala starost. Už se nediví, proč o ní Tinka celý večer mluvila. Jana se začíná podobat duchům. Viktor to však chápe. Praktiky duchů a bohů často bývají ventilem k uvolnění smutku. Pije kávu. Je ticho, jaké už dlouho nezažil. Přemýšlí. To živé a silné v ní, to, čeho se na pobřeží Indického oceánu dotkl a na co nemohl zapomenout, to, co si posléze rozebraly hvězdy nad hlavou, bylo pryč. Jana spí v houpací síti jako v kolébce a připomíná bezbranné dítě. Šestinedělka — srostlá dyáda matka a dítě. Bylo mu jí líto, musí se cítit neúplná, jako torzo, jako tenhle useknutý byt.

Když se probudila, dlouho se orientovala ve tmě. Leželi vedle sebe. Zvedla hlavu z jeho ramene. „Spala jsem?“ divila se. „Kolik je hodin?“

„Zanedlouho bude svítat.“

„Tinka ví, že jsi tady?“

„Ne.“

Zařvala jako raněná lvice, začala ho bít. Síť se rozkývala. Neuhýbal, nastavoval se dalším úderům. Tentokrát jí to dovolil, posloužil jí jako boxovací pytel. Dlouho to netrvalo, došly jí síly, nemohla to udýchat. Nakonec se rozbrečela, celá se otřásala pláčem.

„Je v té urničce — díval jsem se, co z něj zbylo,“ ignoroval emoční výbuch nešťastné šestinedělky.

Přestala brečet, přestala se hýbat.

„Vím, že je můj.“

Otočila se na záda vedle něho, sepnula ruce na břiše a zaostřovala ve tmě na štuky, náhle přerušené dodatečně postavenou zdí.

„Jano, poslouchej mě dobře. Stalo se něco, co se nemělo stát. Byla to krásná noc, aspoň pro mě, až jsem vypadl z normálních kolejí. Od té noci s tebou se plížím za nejasným ženským stínem, který se v tobě skrývá. Ty za to nemůžeš, sama o něm nic nevíš, tak jako nic nevíš o krevní destičce ve své krvi. Jsem jím posedlý… Nevím, jestli tě mám proklínat, anebo ti děkovat.“ Pohladil leopardí srst, která se jim po bitce proplétala kolem těl. Na vteřinu pocítil technický benzin a piliny — směs používanou k čištění pravých kožichů. „Ta noc v Africe nemůže zůstat naším tajemstvím, protože když něco hlubokého a silného cítím, cítí to i ten druhý. Na nevědomé úrovni jsme všichni propojení,“ odmlčel se.

„Co mi tím naznačuješ?“

„Tinka si vyholila hlavu.“

„Já vím. Ráno mi přivedla Makedu, a když si pro ni přišla, byla bez vlasů.“

„Radikální změna účesu vždycky odráží vnitřní proměnu. Jano, já ji nechci ztratit.“

„To ani já, Viktore.“

„A Alek?“

„Už dlouho to mezi námi stagnovalo, šedlo, přestali jsme se vzájemně dotýkat, a proto jsme vlastně jeli na tu dovolenou.“

„Je mi líto, čím sis musela projít,“ objal ji, „kéž bych to tak mohl vrátit, věř mi.“

„A co Tinka? Nedokážu si s tím poradit, trápí mě to… Nechci jí lhát, nechci ji zranit, ale ani z ní nechci dělat idiota. Myslí si, že to dítě bylo Alekovo, a viní ho teď z těch nejhorších zločinů, celé se to zamotalo…“

„Nech to na mně,“ řekl a po chvíli uvažování dodal: „Víš co, rozpráším ho pod hvězdami, které ho stvořily. Pamatuješ? Vrátím ho bohatému africkému nebi. Tam, kam patří, Jano.“

Znovu se rozbrečela, tentokrát však úlevou. Už na to nebyla sama.

Když se Viktor vrátil domů, za tmou se tlačilo světlo. Makeda spala. Tinka byla vzhůru, asi toho zase moc nenaspala. Měla oblečené pyžamo, které mu kdysi koupila, ale Viktor ho nenosil. Nejraději spával nahý a zahaloval se jenom do černého froté županu.

„Kdes byl?“ zaútočila.

„Nekřič, ať ji nevzbudíš.“

Zavřeli se do kuchyně. „Sedni si,“ řekl.

„Postojím,“ otočila se k oknu.

Díval se na její holou hlavu, v proužkovaném pyžamu, které na ní viselo, vypadala jako vězeň. Myslí mu probleskly ostnaté dráty, betonové sloupy, výstražné tabule, uslyšel štěkot psů… Nezažil to, ale má to v sobě. Všichni si to nesou v sobě, ti, co žijí, i ti, co teprve přijdou na svět. Koncentrační tábory přeplněné vězni. Viktor si vzpomněl na mladé šelmy — když se dorůstající levhart dostane do ohrady, ve které se tísní zvířata, začne zabíjet ve velkém, ze zábavy.

Nechtěla se otočit, ale k tomu, co jí chtěl říct, jí potřeboval vidět do očí. Mlčel a čekal, až se otočí. Myslel na šamana kmene Mursi, na jeho slova, že po nastalé bouřce se upevní kořeny, a něco ho zabolelo.

Tušila to. Cítila to. Přinutilo ji to, aby se otočila. Stálo to na stole. Janina urnička. Nekontrolovaně se začala smát. „Řekni, že to není pravda!“ smála se a z očí se jí řinuly slzy. „Slyšíš, řekni to!“ smála se tomu jako nepříčetná.

Nic horšího ještě nezažil. Musel ji uhodit a pak se chytil oběma rukama za hlavu — udělal to zase!

„Přesně takovou facku jsem dala Alekovi, ty kreténe! Co si o sobě vlastně myslíš?“ řvala na něho a dlaněmi si rozmazávala slzy po tváři.

Pochopil, k čemu jsou ženám dlouhé vlasy — zakrývají jimi slzy. Objal ji, pevně stiskl, aby se nemohla pohnout. Utišila se. Dlouze a hluboce dýchala. Voněl upraženými kávovými zrny, voněl, voněl, voněl něčím, co bylo její pevnou součástí, jedním ze stavebních kamenů, z nichž je poskládaná její duše. „Všechno ti řeknu, miláčku, ale musíš být klidná.“ Tiskla se k němu — pomoz mi, pomoz mi, no tak mi pomoz, nevím, co teď, co dál, co s námi bude… Líbal ji na mokré tváře. Nabídla mu rty, nabídla mu všechno. Bral si to postupně, kousek po kousku. Bez vlasů byla jiná, úplně nahá, přestala se kontrolovat jako jindy a dávala mu všechno, čím byla a v co se zrovna pod jeho jistýma a konejšivýma rukama měnila. Rozkvétala a třásla se přitom po celém těle. Sbližovala se sama se sebou, její dosavadní představy o sexualitě se bortily, cítila její hravou stránku, nové, doposud neznámé aspekty, cítila na kůži Viktorův ostrý krokodýlí zub, radost ze své smyslnosti, náhle vzplanuvší jiskérku, radost z radosti.

Ještě než se Makeda probudila, řekl Tince všechno. Tinka se zavřela do koupelny a zavolala Janě. Vzala to hned, ale nedokázala ze sebe vydat ani hlásku.

„Čekáš na odpuštění?“

Ticho. Dlouhé ticho. Tinčina bolest se vždy rozpustí ve smutku toho druhého. „Jano, jak ti je?“

lví řev

ama

film pro pamětníky

s láhví brandy

zrzí pihovatá kropenatá

Alek leží v nové posteli v novém bytě a nemůže usnout. Za chvíli noc skončí a on nezamhouřil oka. Pronajal si slunečný byt dva plus jedna na Vinohradské třídě, aby byl Janě nablízku. Jediné, co má zatím zařízené a v provozu, je postel. Stejně tady jenom přespává, jinak tráví celý den v bance. Práce je nejlepší lék na všechno. Stýská se mu po Janě a z nějakého důvodu se mu v novém bytě špatně spí. Chtěl by zabořit obličej do zrzavé koudele, která se jí obyčejně během milování vytvořila na hlavě. Vášnivé byly jen první dva společné roky, pak to šlo s postelovou vášní z kopce dolů. Často bývala duchem nepřítomná, zvlášť když jí něco důležitého vyprávěl. Unikala mu někam mimo časoprostor a on si ji musel stahovat zpátky. Neustálý boj o její pozornost ho později začal unavovat. Vždy chtěl mít vedle sebe ženu, která mu dokáže viset očima na rtech, říct v jedné vteřině stejné slovo jako on, doplnit jeho myšlenku. Plout s ní na stejné vlně, na jedné lodi. A přesto mu Jana najednou začíná chybět.

Nikdy se nebavili o založení rodiny ani o dětech. Oba si zachovávali nenápadný odstup, po jistou dobu to mělo své kouzlo, ale potom ten odstup narůstal. Do Keni odletěli proto, aby se pokusili vzkřísit vyčpělý vztah, aspoň si to mysleli, ale možná že ho chtěli definitivně rozbít. Nemilovali se už několik měsíců a ani změna zeměpisného pásma na tom nic nezměnila. Po pěti letech společného života se soustředili jen na výlety na safari, kterých se Jana nemohla nabažit. V noci vzrušením nespala, nepravidelně dýchala, skoro měl pocit, že se přidá ke lvímu řevu v buši, cítil, že na ni nestačí. Bál se toho divokého v ní, co Afrika umí vyvolat, bublalo to pod povrchem a ona to nechtěla krotit, naopak se tomu oddávala. Vzdalovala se mu stále víc a víc. Africké nebe je romantické, nadupané hvězdami, takové je vídají šelmy v buši. Jana se učila dívat jejich očima, toužila být jednou z nich, umět zatnout drápy, ale to není nic pro něho, vždy bude toužit ochraňovat jemnou gazelu a ne krotit ženu s duší predátora. Už ví, že otcem je Viktor, odvodil si to dedukcí. Zarazilo ho, že Tinka pokládá za otce jeho, z čehož vyplynulo něco nemyslitelného — že Jana před ní něco tají. Po facce, kterou mu Tinka uštědřila přímo na ulici, se mu naplno rozbřesklo a v té samé chvíli mu zabylo Tinky líto. Chlapeček se narodil ve dvacátém šestém týdnu. Odpočítal je v kalendáři a početí vycházelo právě na dovolenou v Keni, kde se od Jany nehnul na krok, s výjimkou toho večera, kdy je v hotelu navštívil Viktor. V první chvíli ho popadl vztek, pokoušelo ho nutkání rozbít Viktorovi hubu, ale od té facky uběhlo právě tolik času, aby se mu všechno rozleželo v hlavě a on pochopil, že přece sám ponechal Janu s Viktorem o samotě, dokonce pojal podezření, jestli si její nevěru vlastně někde uvnitř nepřál, čímž vyděsil sám sebe.

Chlapeček sice zemřel, ale Alek doufá, že to Jana zvládne. Vždy se uměla naladit na novou situaci, vyhmátnout z ní podstatu. Pro něj je lovkyní perel — tou, jež se nebojí potopit do černé hlubiny. Zatím vždy vyplavala s nějakou perlou v zubech. Chvíli se s předčasným porodem s tragickým koncem a důsledky milostného trojúhelníku popere, bude to boj, ale on věří, že z něj vyjde silnější a normálnímu, obyčejnému chlapovi, jako je on, zase o něco nedostupnější. Janu vždy pokládal za bytost, která tápe jen ve světě mužů. Neumí se zaklesnout a nechat se pevně obejmout mužskýma rukama, vydat se jim všanc, nemoci popadnout dech a čekat, jestli ji ten druhý nechá nadechnout, anebo ji udusí. Chce mužům protékat mezi prsty, chce být pro všechny nepolapitelná, neztratit kontrolu. Nedůvěřuje nikomu. Vyrůstala jen s matkou, neměla před sebou žádný mužský vzor a nedal by nic za to, že kvůli tomuto handicapu mužům nikdy neporozumí. Od první chvíle, kdy ji uviděl a střetl se s jejíma hlubokýma a zároveň jakoby zastřenýma očima, měl pocit, jako kdyby do dnešního světa ani nepatřila.

I to, jak zařizovala byt v otcově domě. Zamilovala se do něj, hned jak jí otec předal klíče a ona se tam běžela podívat. Radovala se z něj tak jako ze starých věcí, na které natrefila, nechala se poctivou řemeslnou prací dávných časů okouzlovat s takovou bezprostředností a intenzitou, až se vylekal, že je jí vyměřen krátký čas života, a každé ráno se bál, že až vyjde z domovních dveří, spadne jí na hlavu novobarokní šištice z průčelí. Ke všemu v tom prázdném bytě čichala: ke stěnám, k podlaze, k mosazným kličkám na oknech a dveřích, k vyleptaným mákům a slunečnicím ve skleněných výplních dveří, k tlejícímu listu, který vítr zanesl dovnitř, k hromádce mastného prachu ulpělého v koutě, k masivní předválečné kožené pohovce, kterou si nájemníci předávali jako štafetu. Čichla si i k zaschlému psímu lejnu, jež na ni čekalo v jednom z pokojů. Jako násoska do sebe nasávala každý vjem, jako kdyby se snažila něco si připomenout, vytáhnout z paměti a jít po stopě. Nechala byt vymalovat bílou s nádechem béžové, s výjimkou salonu, jehož stěny chtěla mít v karmínu, nově natřít všechna okna, dveře a ostění, vybrousit parkety, on sám strhl linoleum v kuchyni a Jana se piplala s odstraňováním zaschlých vrstev lepidla a odkrýváním původní bílomodré cementové dlažby, a když ve spárách našla zbytky marmelády, volala ho k tomu, jako kdyby právě objevila Tutanchamonovu hrobku. Nastěhovali se, ale něco nefungovalo. V prázdném velikém bytě se hledali. Trvalo dlouho, než ho zabydleli a zútulnili, ale Alek se tam pořád cítil jako na návštěvě. Jediné, co u něj vyvolávalo pocit domova, byl tikot starožitných plechových hodin v předsíni a vrzání parket pod nohama.

Někdy vrzaly samy od sebe. Jana ho budila uprostřed noci a ptala se, jestli to taky slyší. Někdy ji budil on se stejnou otázkou. Nakonec si zvykli, ale Jana začala pátrat. Po pamětnících, po informacích o předcích, kteří tu žili před válkou a vlastnili celý dům. Byla tím posedlá. Byla zvyklá se do všeho ponořit hluboko, přijít věcem na kloub, měla pronikavé myšlení, lehce vyslídila cizí tajemství, ale sama byla tajnůstkářka a nic neprozradila, tak jako to, že se jí po tolika letech podařilo získat osobní věci po prababičce.

Vypátrala služku, která tu byla zaměstnaná jako poslední. Když ji krátce před dovolenou v Keni navštívili, bylo jí už devadesát pět let a byla upoutaná na lůžko. „Máte štěstí, že vás zajímají její vzpomínky z mládí, jinak bych vás k ní ani nepustila,“ řekla jim její dcera, když je vedla k ní do pokoje, „víte, na to, co bylo před hodinou, si nevzpomíná, ale to, co prožila v dětství a mládí, si pamatuje, jako by to bylo včera. To víte, stáří. Vždyť já už to mám taky tak a to jsem o třicet let mladší.“

Stará paní byla dojatá, když se jí Jana představila jako vnučka slečny Erny. Zamžourala na ni zpoza spadlých víček a načechraných polštářů jako vážná, vyschlá vědma, aby vzápětí s jízlivostí malého dítěte poznamenala: „Vždyť nejste nikomu z nich podobná, děvenko!“ Nespokojeně mlaskla a pokračovala: „Byli to moc hodní lidi, byla jich škoda… A pan Oskar! To byl velký člověk. A fešák, potají jsem ho milovala… No to víte, byla jsem mladá a zfanfrněná… Tak slečinka Erna přežila… Byla ode mě jen o šest let mladší. Byla divoká a živá, strašně ráda chodila bruslit na zamrzlou Vltavu… Jakmile řeku pokryl led, neměla stání, popadla brusle a byla pryč. Vracela se celá zrůžovělá s lehce namrzlými konečky prstů, ani se nesvlékla a vždycky běžela do kuchyně ke kamnům. Říkávala jsem jí, slečinko, vy jednou zmrznete jako rampouch na střeše, a ona vytahovala z kapes úplně studené kaštany. Ptala jsem se jí, proč je nesnědla horké, a ona se smála, že si je kupuje jen proto, aby si o ně mohla v kapsách ohřívat zkřehlé ruce. Slečna Erna, no jo, pořád se usmívala a měla proč, vždycky si tak nějak se vším věděla rady, víte, ale po té tragické záležitosti s oběma rodiči často plakala… o samotě, aby to babička neviděla. Milostpaní Rút, zlatý člověk, zlatý člověk,“ třásla významně hlavou. „A velká dáma, nóbl dáma, takové už dneska nejsou. Tu jsem měla nejraději… Musela jsem od nich odejít — za protektorátu Židi nesměli mít služebnictvo, ale nerada jsem se s ní loučila.“ Odmlčela se a zavřela oči. Zdálo se, že usíná, i když se jí silně třásly ruce.

„Prosím, už ji necháme odpočinout.“ Dcera staré paní je vyprovodila ke dveřím. „Počkejte,“ vyjekla, „pojďte ještě dál, něco vám ukážu. To bych si vyčítala, že jsem vám to neukázala,“ vrátila se do matčina pokoje.

„Hadinka,“ vydechla Jana a už nedýchala.

Dcera paní Kateřiny držela v jedné ruce kabelku z hadí kůže a přes druhou měla přehozený leopardí kožich. „To maminka dostala od slečny Erny a paní Rút na památku v ten den, kdy byly předvolány do transportu do Terezína. Oboje prý patřilo mamince slečny Erny, tedy vaší prababičce, pokud se nepletu, že? Matka to uchovává jako největší svátosti.“

„Můžu?“ natahovala Jana ruce, ale pak s nimi couvla. „Ne, neměla jste mi to ukazovat, nezlobte se, na shledanou,“ otočila se a utíkala po schodech dolů.

„To jsem nechtěla, mladý pane, nechtěla jsem ji rozrušit, to ne…“

„Naopak, je to od vás velice milé a pozorné. Moc vám děkujeme za váš čas a vstřícnost, vyřiďte náš dík a pozdrav i paní matce,“ řekl Alek a sevřel jí volnou ruku do obou dlaní. „Na shledanou.“

Janu našel doma v kuchyni. Seděla u stolu s láhví brandy, kterou přidávala do pánve při výrobě domácích paštik. Přinesl si skleničku. Nalila mu a zadívala se mu upřeně do očí — cizí lidi mají na její předky památku a vlastní rodina nic. Pochopil, že se o tom nechce bavit. Mlčeli spolu až do dalšího dne.

O pár týdnů později je dcera staré paní navštívila. Držela smutek a nesla velkou cestovní kabelu. Vkročila na šachovnicovou podlahu v hale, na mramor: „Maminka umřela. Určitě by chtěla, abyste ty věci měla vy. Mně nic neříkají, ale pro vás mají velkou cenu. Víte, kdybych vás nepoznala, věnovala bych je do sbírek muzea.“

Jana se zmohla jen na objetí, ani nedokázala poděkovat. Svírala kožich i kabelku v náruči a stála jako přikovaná v černém poli.

Proč ta tramvaj tak řinčí? zlobí se Alek, který přece jen nakonec usnul a přetahuje si peřinu přes hlavu. Jedenáctka. Nějaké auto vjelo na koleje a ona nemůže takhle brzy po ránu dál. Vymotal se zpod peřiny a sedl si. Zdálo se mu o Janě: ve snu ho udivovala barva jejích vlasů, víc rezavá, než jaká doopravdy je. Nic zrzavějšího v životě neviděl. Prohrábl je, sevřel v pěsti, zaklonil jí hlavu a začal ji líbat na vypjaté hrdlo, které růžovělo. Vzala mu druhou ruku a přiložila si ji na prso. Vešlo se mu přesně do dlaně. Přesunula se, dosedla si a Alek byl v ní, ani nevěděl jak. „Tomu říkám gymnastika!“ Pocítil, jak ho tam dole pevně obemyká a svírá. Zhoupla se pánví a protahovala se s rukama nahoře, jako kdyby se rozcvičovala. Její ňadra mu přitom utekla z dlaní pryč, chytil ji tedy za boky a čekal, až se začne pohybovat. Měnila tempo, styl, náklon svého těla, hloubku hlasu i dech. Postrkovala ho k vyvrcholení způsobem tři kroky vpřed a dva kroky zpět. Udržovala ho tím dlouho v příjemném napětí a vzrušení, až se mu z toho kroutily palce u nohou. Byla lačná, milovala se celým tělem. Odpočatým, teplým, v rozkroku vlhkým. Byla jako zvířátko — zdravě neřestná — a sama se tomu smála. To animální v sobě zkrotila tak, že to láskyplně přijala. Sehnula se k němu, celá pihovatá, a zaplavila ho tou ohnivou hřívou…

Zazvonil telefon. Alek šmátral rukou po podlaze.

„Ahoj, Jani.“

„Doufám, že jsem tě neprobudila.“

„Máš štěstí, chvíli před tebou mi tady pod oknem dlouho zvonila tramvaj. To je dobrý, děje se něco?“

„Nic, jen tě dneska zvu k sobě na večeři a nechci slyšet, že už máš jiný program. Je to pro mě důležité, vážně. Skončilo mi šestinedělí a v pondělí jdu zase do práce. Hodlám za tím vším udělat tečku. Přijde i máma, táta, Tinka, Viktor a Makeda. Chci vás tu dneska mít všechny.“

„V kolik?“

„V pět, ano?“

„Dobře, budu u tebe.“

„Tak jo, těším se.“

Tohle se nedalo odmítnout. Jana přišla o dítě a chvíli se zdálo, že přijde i o rozum. Všichni kolem ní chodí po špičkách. Alek vstal a šel do koupelny.

Ve sprše zurčí voda, Alek si radostně prozpěvuje, ale stejně něco visí ve vzduchu.

krajky a mušelín

bloudění káčátka

můj vnuk

Jiří se probudil do bílého, zasněženého dne. Na rozdíl od Aleka spal nezvykle dlouho. Všechno za okny je nevinné, čerstvé, stromy se přes noc zahalily do bělostných krajek, hedvábí a mušelínu, tak jako se do nich zamlada oblékala prababička Rút. Na dvorku čínské restaurace dva kuchaři kuchají kačeny. Vbíhá mezi ně malá holčička. Zahnali ji do tepla, smějí se, třesou černými kšticemi a každé jejich slovo zanechává ve vzduchu oblak páry. Vzduch je mrazivý — sněhová nadílka si dlouho udrží jiskřivost. Dnes jde poprvé k Janě domů. Zima všemu přidává stáří, hlavně vzpomínkám. Poslední, po čem dnes touží, je vidět dům matčiny rodiny pod sněhem. Před očima mu začne žít nazpět do dávno prošlých časů. Taková je moc severu, mrazu a sněhu. Kouzlo ledových časů a zakletých příběhů. A dobrý příběh léčí. Jiří však nezná ani začátek, ani konec rodinného příběhu odvíjejícího se v domě, který mu patří. Matka mu nepředala své vzpomínky, zazdila je v sobě a ony v ní zetlely, zatuchly a rozpadaly se na jedovatý prášek, aby jí nakonec zakalily vědomí. Nechtěla si nic připomínat, každou debatu, každou vznesenou otázku ukončila tím, že všechny zabila válka, že za všechno může válka, válka, válka. Nenáviděla to slovo. Když ho vyslovovala, její obličej dostával křečovitý výraz, a když se ptal na svého otce, byl ten výraz ještě křečovitější. Neví, zda otce milovala, anebo proklínala. Jestli jí ho ta hnusná válka do života přivedla, anebo jí ho naopak ze života vzala. Přesto občas něco utrousila, věty vytržené z kontextu — jako když se hustá mlha proděraví a objeví se nesouvislé výřezy krajiny. A nějaké informace si zjistil sám. Ví, že dědeček spáchal na začátku války sebevraždu, že se babička usoužila žalem, že prababička Rút umřela v Terezíně, že celá rodina prastrýce Oskara, který si věděl rady v každé těžké a nebezpečné situaci, až na tu poslední, skončila v plynové komoře, že samotného Oskara umučili v Buchenwaldu, ale netuší, co se za války dělo s jeho matkou a kdo je jeho otcem.

Je majitelem činžovního domu na Václavském náměstí, uznávaným archeologem, vede archeologický ústav Akademie věd, přednáší na Karlově univerzitě a zpracovává stěžejní archeologické naleziště své kariéry: středověký mužský klášter na ostrůvku uprostřed Vltavy, jeho vývoj od příchodu první mnišské komunity před tisíci lety až po definitivní zničení husity v patnáctém století, byl třikrát ženatý, zplodil dvě dcery, a přesto si v určitém smyslu připadá jako bezdomovec. A jestli zamlada a s pocitem hrdosti viděl sám sebe jako toulavého osamoceného vlka, teď najednou je přesvědčen, že byl spíše ošklivé káčátko mající pocit, že nikam nepatří, bloudící z místa na místo a hledající svou identitu. A přesto dům jeho předků, jeho dům, ten navždy ztracený dům, by měl žít přímo v něm a naléhat, aby ho znovu prožil. Jsou si však vzájemně lhostejní.

Na obědy a večeře chodí někam ven, buď do restaurace, anebo se schází s kamarády a kolegy — pořád vede čilý společenský život. Snídaně si dělá sám. Buď si vypije jenom kafe z mašinky, což se mu stalo nezbytným ranním rituálem — usrkávat z co nejtenčího porcelánového šálku a přitom si po několikahodinovém nočním čtení odborných knih a psaní na počítači občerstvovat unavené oči v zelené koruně jasanu za oknem pracovny anebo v labyrintu holých větví, jímž průsvítá zimní vyšisovaná obloha jako právě teď, anebo se po nezbytné kávě odbývá krajícem chleba s máslem a medem.

Dnes si vypije jenom kávu, přehodí si přes pyžamo župan a až do odpoledne bude dopisovat kapitolu o románské stavební fázi ostrovského kláštera, o nálezu vyzděné hrobky jednoho z prvních opatů, v níž se našly zbytky tkaniny protkané zlatou nití a železný bodec z pastýřské berly, a tím svůj celoživotní výzkum definitivně dokončí, což ho skoro mrzí, pak si obleče džíny, černý rolák, šedomodré sako, flaušový kabát a půjde na večeři k Janě. Ve chvíli, kdy vyjde z domu a ujde pár metrů po chodníku, si nečekaně uvědomí, že mohl mít vnuka. Ten blesk sjetý odnikud, to prozření ho zabolí. Až doposud to mrtvé dítě považoval za něco neurčitého, co se týkalo jen Jany, považoval to za její osobní problém, ale nyní bude zaskočen zvláštní silou slova: vnuk. Bude ho rozebírat ze všech stran, opakovat si ho potichu několikrát za sebou, vyťukávat jazykem na horní patro, mazlit se s ním. Můj vnuk. Pocítí zvláštní nedefinovatelný pocit ztráty, se kterým si nebude vědět rady. Přidá do kroku, aby mu utekl, a cestou se zastaví v květinářství.

Do průjezdu svého domu se zasněženou střechou vstoupil s pugétem rudých růží. Domy pod nakupeným sněhem žijí nazpět, do minulosti, a svět okolo nich vrávorá.

Hned na prvním schodě potkal majitele právnické firmy zabírající celé druhé patro. Vrstevník a dnes už i dobrý kamarád, který Jiřího ze začátku považoval za velice podivného majitele realit. Nejdřív pozoroval z okna kanceláře, jak Jiří zametá vybetonovaný dvůr, který sloužil jako parkoviště pro zaměstnance firem sídlících v domě. Jiří také vlastnoručně prováděl menší domovní opravy, jako třeba výměnu žárovky na schodišti nebo pokaženého zámku v průjezdových vratech. Žárovky praskaly jedna za druhou, zámek občas drhnul, občas stávkoval, byl to boj s větrnými mlýny — Jiří běhal sem a tam. Taktně mu navrhl, aby si na údržbu a správcovství domu někoho najal, jinak před svými nájemníky nebude mít respekt. Jiří, jenž si s náhle získaným činžovním domem v centru Prahy nevěděl rady, ho nejen poslechl, ale dokonce najal jeho právnickou kancelář, aby údržbářské práce, účetní a právní úkony spojené s provozem domu zajišťovala. Nyní měl jistotu, že firma sídlící přímo v domě bude zárukou toho, že dům i okolí bude v pořádku, a zase se mohl naplno věnovat vědě. Čím dál častější porady ohledně domu si odbývali po večerech u dobrého jídla a kvalitního vína. Vrána sedla k vráně.

„Jiří, co ty tady? Děje se něco?“ Všiml si kytice. „To jsou krásné růže.“

„Jdu k dceři na večeři, to víš.“

„Je mi líto, co se jí přihodilo. Taková milá žába. Moc dobře to asi nenese, co? Dopoledne, když jsem šel do kanceláře, tak jsem ji potkal. Vůbec jsem ji nepoznal, dost zhubla. Nesla tašky s nákupem, byla naložená jako soumar. Nemohl jsem se na to dívat, pomohl jsem jí s tím nahoru.“

„Musíme tomu dát čas. A co ty, ani o víkendu si nedáš pokoj?“

„Vždyť to znáš, pořád je co dělat, a co doma? Člověče, já se už teď bojím, až půjdu do důchodu. V kanceláři je mi nejlíp, potřebuju k životu pracovní adrenalin, zvlášť od té doby, co dřepím tady v tom tvém baráku, je pro mě právničina nezbytná jako vzduch. Možná je to pamětí domu, od počátku tu byli advokáti, že…“ zamyslel se. „No nic, nebudu tě zdržovat a doufám, že ta tvoje mladá se z toho brzy dostane. Jsou to starosti s dětmi, já bych ti taky mohl povídat, co jsem si užil s těmi svými,“ mávl rukou.

Asi měl vlčí mlhu on i já, pomyslel si Jiří, když zazvonil na zvonek a místo neupravené, unylé a do stínů zahleděné ženy nimrající se v talíři u Eliščina stolu mu přišla otevřít žena plná něčeho zvláštního, neobvyklého, šarmantního, tak nějak francouzského. Lépe řečeno Jana vypadala tak, jak si Jiří představoval typickou Pařížanku. Okouzlila ho černou sukní a halenkou, červenými lodičkami na vysokém podpatku, dlouhou šňůrou perel omotanou kolem zápěstí, červenou sametkou uvázanou kolem krku a ležérním účesem. Zamyslel se, kdo je ta bytost a kde se tady vzala? Opět ho udivila ženská náladovost a proměnlivost, mnohokrát zažil, jak se žena dokázala z minuty na minutu proměnit, popřít právě uplynulý okamžik, i když většinou k jeho nelibosti. Kolikrát se stal divákem neuvěřitelných hereckých výstupů a s jakou lehkostí ženy dokážou podle potřeby střídat role! Jeho třetí manželka byla prototypem takového chameleona, a co se týče přetvařování, vydírání pláčem, žárlivých scén s náhlými zvraty nálad a výhrůžkami, že spolyká prášky, tak by mohla aspirovat na Oscara. Nemohl s ní vydržet, dělala mu ze života peklo, neměl od ní chvilku pokoj, žádné nebeské vánky tančící mezi nimi, ale stále pevnější pouta. Musel je rozetnout a slíbil si, že už se nikdy neožení.

„Ty jsou nádherné, děkuju,“ konstatovala Jana, „pojď dál, všichni jsou v salonu,“ převzala růže a odběhla. Vysoké a úzké podpatky zaťukaly někde na parketách, dvě červené taktovky, pak náhle ztichly. Vteřina ticha zalitá hovorem z nejbližší místnosti s rozevřenými dvoukřídlými dveřmi, leptané máky a slunečnice jako uvítací špalír pro hosty, vteřina, kdy Jana čichá k růžím a chystá se katastrofa.

Jiří je tady poprvé. Stojí v hale a rozhlíží se kolem sebe. Myslí na to, jak se jeho předek v některém z pokojů zastřelil. Možná se to stalo vedle u sousedů. Ucítil střelný prach a rozhodilo ho, jak je ten pach intenzivní a přitom nereálný. Smysly se vybičovaly přes normu, hned jak vstoupil dovnitř, a žijí si po svém. Houpací síť natažená přes halu se sama rozkolébala ještě dřív, než do ní skočila Makeda náhle vyběhnuvší z pole máků a slunečnic, velké kulaté hodiny stojí, šachovnicová podlaha vybízí k tahu a Jana sama je úžasným zjevením — černou figurou pobíhající v červených lodičkách přes halu, přes černá a bílá pole. S červenou sametkou kolem krku vypadá jako setnutá královna. Přivádí ho k hranici mezi šílenstvím a rozumem, mezi mrtvými a živými, a on neví, jestli ji má překročit.

„Jiří, tak pojď dál!“ volá Eliška ze salonu. „Přišel jsi poslední.“

Jiřího však přitahuje protější místnost. Vejde do kuchyně. Něco ženského a starostlivého ho obejme, opřede, cítí se jako hedvábný kokon, jako bourec morušový pletoucí svou kukličku. Bojí se však následného spaření horkou vodou, bojí se, že kvůli výrobě hedvábí mu vezmou jeho metamorfózu, jeho touhu, motýlí křídla. Vše pozoruje v předtuše zemětřesení, jeho dům se zřítí, stěny se sesunou a matku definitivně pohřbí, akorát neví, jestli živou, anebo mrtvou. Cítí ji za zády, a navíc rozdvojenou.

Kuchyň spojená s jídelnou je velkolepá, všude na zdech visí zdařilé repliky mistrovských děl a poutají k sobě pozornost. Nutkavě se tady opakuje motiv zátiší s jídlem jako několikrát znásobená ozvěna — nedostupná krása pro hladovějící. Moje dcera sytí duchy a všechny květy v jejím bytě hovoří, i ty namalované, šeptá si sám pro sebe. Všiml si, že pokojové dveře jsou rozevřené dokořán, i ty nenápadné jednokřídlé v rohu kuchyně. Janina pracovna a knihovna. Na první pohled je patrné, že zde bádá vědkyně, ženská ruka je vidět ve všem. Pracovnu si umístila co nejblíže sporáku — opravdu praktické —, není velká, ale knihy jsou vyskládané až ke čtyřmetrovému stropu, jsou všude, dokonce i kolem okna. Počítač je zapnutý a naplňuje malou místnůstku, ve které kdysi přebývala spolu s šatní skříní, postelí a nočním stolkem služka, klavírní skladbou. Jiří se v hudbě neorientuje, ale Eliška, Eliška by mu hned řekla, že ta snivá skladba, která mu připadá jako přednášená poezie a nutí ho, aby si sedl na židli, zavřel oči a naslouchal, se jmenuje V mlhách a že ji zkomponoval Janáček v těžkém životním období, kdy mu umřela milovaná dcera Olga. O tom Jiří nic neví, ale přesto mu rozehraný klavír leze do hlavy i do srdce…

„Tati, ty jsi tady…“

„To jsem celý já, Jano, když nemůžu být zrovna ve své pracovně, cpu se do cizí. Promiň.“

Janáčkova skladba skončila a začala znovu v podání jiného interpreta. Jana sjíždí všechny dostupné nahrávky, jednu po druhé. Přemýšlel, jestli za to může její profesionální deformace — zvyk nakládat s historickými a archeologickými prameny heuristicky —, anebo chorá posedlost.

Stála ve dveřích. Zahlédl v jejích očích zmatek člověka přistiženého při činu, načež se nad ním pousmála jako nad všetečným dítětem.

„Půjdu za tvou matkou,“ řekl. Jeho postoj k Janě se vždy odehrával na pozadí jeho vztahu s Eliškou. Janin smutek na něj nijak nedosahuje, při jejím mládí a půvabu se mu jeví nepatřičným. Zabývat se jím ho nutí jen Eliščino lítostivé rozpoložení.

Sedí celá v černém u nízkého stolku, osamělá mezi přítomnými hosty. Vzal ji za ruku a políbil do vlasů. Tak něžnými a zároveň mužnými pohyby, že Tinka okamžitě pochopila tajemství celoživotní přelétavosti Janina otce. Takoví muži se už dnes nerodí — hrdinové z knih a filmů. Pro ženy jsou neodolatelní tím, že si toho nejsou vědomi. Tinka si ho prohlíží a dovede si živě představit, jak mu ženy samy nadbíhaly a lezly do postele. On za to ani nemohl, pomyslela si, každá, která na něj natrefila, si určitě chtěla uždibnout z jeho přirozeného mužného naturelu. Rozhlédl se.

„Představím ti svoje přátele, tati,“ vplula dovnitř Jana, v rukách svírala skleněnou vázu s růžemi a významně ji postavila na stolek. Vytáhla z objemné kytice ten největší květ, odtrhávala jeden rudý plátek za druhým, pohazovala je ledabyle po stole. Zatím si podal ruku s Alekem, kterého už znal. Jana vzala Tinku kolem ramen. „A to je Tinka, tati. Moje drahá kamarádka, nejlepší ženská na světě. Poslední člověk, kterému bych chtěla ublížit, a přesto jsem to spáchala. Odpustila mi neodpustitelné,“ objaly se a nepouštěly.

Viktor se na ně díval a něco pevného se v něm zvrtávalo. Myslel s láskou na Tinku, na to, jak mateřsky přijala duši nemanželského dítěte do svého srdce. Zato Janu sledoval jako kořist. Před měsícem se tady pohoupával v konejšivém tichu a tmě se zlomenou a dětinskou šestinedělkou — a teď? Jana stojí pevně na svých krásných štíhlých nohách, na vysokých podpatcích, a dráždí ho napjatým lýtkovým svalem, červenou stužkou kolem krku, lehkou a půvabnou zvadlostí v té činorodosti a mentální břitkosti, kterou tady předvádí. Je jako oduševnělá Vodnářka — drží prázdnou amforu plnou informací a rozdává je všem. Vylévá vodu poznání. Zvěstovatelka, apoštolka, pravdomluvkyně. Ničitelka a obnovitelka v jednom. Je jí fascinován.

„A co já?“ vběhla dovnitř Makeda a postavila se před pana profesora s nataženou rukou. Zachránila ho, protože objímání těch dvou žen mu přišlo teatrální, směšné a začal si vyčítat, že nezůstal doma u svých ostrovských mnichů.

„Ale my už se přece známe, ne?“ potřásl horkou a zpocenou ručkou.

„Ano, my už se přece známe,“ zopakovala po něm.

Viktor stál u okna s divokým pohledem upřeným na Janu. Jejich oči se setkaly. Hučení oceánu, nebe plné hvězd, jeho ruce na svém těle — poprvé od Keni pocítila slastné zasvrbění v klíně. Už ví, že to nebyl úlet, poblouznění z tropické noci a koktejlu umíchaného v kokosovém ořechu. Podlomila se jí kolena. To nejlepší nakonec. „To je Viktor. Tinčin manžel, tatínek Makedy. A…“ podívala se poprvé na Elišku a čekala, až Makeda odběhne zpět do houpací sítě, „taky otec mého dítěte, mami.“

Všichni mlčeli. Lež zabíjí, potlačená pravda jedovatí a pravda prý uzdravuje, ale tohle… Alek se podíval na Tinku a odezřel z jejích roztřesených rtů: Promiň, nevěděla jsem to.

„Přihodilo se to, aniž bychom si to oba přáli,“ rozhodila Jana rukama.

„To snad nemyslíte vážně? Tím se utěšujete?“ Eliška kroutila hlavou. Všichni stáli kolem prázdné kožené pohovky jako na psychoanalytické terapii, jen ona seděla za stolem jako učitelka za katedrou.

Profesor se vzpamatoval jako první a potřásl si s Viktorem rukou. Znal ho z univerzity. Fantom buše, tak mu říkají ostatní akademici, většinou neduživí a s ochablými svaly. Jiří si Viktora vážil, na rozdíl od Alexandra, který ho rozčiloval tím, co s ním měl paradoxně společného. Vliv, jaký měli oba na ženy. Stačilo jen, aby některá zaslechla jméno Alexandr, a už jí vlhly kalhotky, jako kdyby stála přímo před nejslavnějším vojevůdcem všech dob Alexandrem Velikým. Viktor je svůj, dělá vědeckou práci po svém, nedá si do ničeho mluvit, je zároveň cestovatelem i fotografem a s velkým úspěchem se pohybuje na mezinárodním poli, čímž získává i zahraniční granty na své pobyty v Africe. Je superstar moderní afrikanistiky, ale pro některé dobrodruh. Pohybuje se v nebezpečných končinách černého kontinentu, odvažuje se tam, kam by se jiní neodvážili ani prstem po mapě. Dobrý genový fond, pomyslel si. Najednou mu zabylo líto, že Jana to dítě nedonosila, že ho připravila o vnuka s takovým úžasným genovým potenciálem, a dostal na ni zlost. Od Elišky se dozvěděl, že si předčasný porod přivodila mytím okna. Změřil si očima velikost a výšku oken matčina novobarokního domu. Proboha, co to bylo za slepičí logiku, pomyslel si, a zcela ignoruje láhev šampaňského v kbelíku s ledem a šampusku s jahodou uvnitř zlostně zavrčel: „Můžu dostat kapku whisky?“

Aleka Viktorovo otcovství nepřekvapilo a s klidem vklouzl do role hostitele. Ujal se pana profesora. Nalil i sobě plnou.

Jana si přisedla k matce. „Mami, dala jsem mu jméno Ludvík. Ludvík Frýd. Domluvili jsme se s Viktorem, že… prostě pohřbil ho v Africe. Víš, přivezla jsem si Ludvíčka z loňské dovolené v Keni jako suvenýr.“

„Proč musíš být tak cynická, Jano?“ Eliška se rozplakala. Tím, že Jana vyslovila jeho jméno, vdechla mu život. Najednou tu byl s nimi. Eliška nebyla k utišení. Tinka se instinktivně přesunula do jejího bolestného energetického pole. Ženy u stolu, muži u okna. Muži a ženy. Dva odlišné světy v jednom, které se neustále prolínají.

„Tak se všichni uklidníme a mohli bychom se najíst, ne? Docela už bych něco pojedl.“ Profesor s rázností sobě vlastní udělal za Janiným šokujícím doznáním tečku — jako když se ostrý paprsek světla zařízne do temnoty, falus do vaginy.

bon apetit

jíst růže

černá lilith

spálená můra

Jana se opírá o zeď v kuchyni, drží se za břicho a zhluboka dýchá. Tělo mluví, tělo má paměť. Nejraději by se sesunula na dlažbu a schoulila do embryonální polohy — znovu se vžila do děťátka, kterým kdysi byla. Uniknout do plodové vody, oprostit se, odplavat jako ryba. Voda je matka. Myslela si, že to dneska zvládne, ale cítí ještě větší prázdnotu a hraje jako na divadle. Viktor to určitě poznal. Proč je vlastně všechny pozvala? Myslela si, že společné jídlo se stane prostředkem, jak být s ostatními, že jeho příprava v ní zase probudí ženství ztracené v šestinedělí, během kterého tak zdětinštěla? Místo zemřelého děťátka chová v náruči sebe samu. Krucinál, přestaň se už litovat, odpíchla se podpatkem od zdi a zkoncentrovala se na úlohu hostitelky.

Polévku si uvařila už dopoledne. Rigatoni se vaří v hrnci, musí být al dente. Kachní ragú je hotové, už se jen prohřívá. Víno je připravené k podávání. Ještě strčit do trouby žemlovku. Jahody vystavila na odiv v bílé secesní misce uprostřed stolu jako dekoraci, letní zátiší v mrazivém únorovém dni plném sněhu, krásně voní, ale na chuť jsou poněkud kyselé, potom jen ušlehá bělounký sníh z vaječných bílků. Jídelní stůl v kuchyni je prostřený, čeká. Bílý lněný ubrus, bílé talíře, stříbrné příbory, číše na víno pro každého jiná a každá starožitná a sklenice na minerálku. Dva mosazné svícny s červenými svíčkami a jahody svádějící k hříchu. Máma ji naučila a tu to prý zase naučila babička Erna, že by si nikdy neměla zvát na večeři víc než šest hostů a neservírovat víc než dva chody. Šest strávníků a dva chody je strop na to, aby všechny nasytila a jako hostitelka přitom neztratila půvab, lehkost a možnost nerušené konverzace s hosty. Tohle babiččino francouzské pravidlo se jí osvědčilo, ale dnes udělala výjimku, bude jich u stolu sedm. Sedmička. Symbol osudu a proměny. Buď dostane situaci pod kontrolu a pohne se zase vpřed, anebo definitivně ztroskotá…

Jana udělala na otce veliký dojem. Dnes je to úplně jiná žena. Tenkrát u Elišky na obědě vypadala, jako kdyby jí ulétly včely a neuměla do pěti napočítat, ale tady v tom paláci, v tom originálně zařízeném bytě září jako stálice. Žádná předsíň, kuchyň, obývák, ložnice a tak dále jako normálně, ale světlem zaplavený a vzdušný domov nezávislé a nekonvenční ženy. Ani jedna místnost nemá specifickou funkci, lze přecházet z jedné do druhé tak lehce a volně, jako kdyby tu ani nebyly oddělující zdi, jako když se člověk toulá volnou krajinou. Po stranách oken splývají jednoduché smetanové závěsy. Jsou delší, než bývá obvyklé, a táhnou se po podlaze jako vlečky. Dodávají bytu ateliérový, bohémský punc a vyvažují těžkopádnost několika ojedinělých kousků starožitného nábytku. Parkety všem vržou pod nohama, ale když jde Jana, někoho má v patách. Cupitavé malé krůčky navíc. Vypadá krásně — křehce a zároveň nedotknutelně. Všiml si, že Alek i Viktor na ní můžou oči nechat. On sám se kochá věcmi a atmosférou kolem sebe a přitom jako kdyby vstupoval do obrazů starých mistrů, rozvěšených v galeriích a muzeích. Kouzlu nechtěného se nedá odolat. Dělají to starožitné doplňky a drobnosti: svícny, vázy, sošky, rámy s obrazy i bez, zrcadla, květiny. Předměty, jejichž dřívější majitelé jsou dávno mrtví. Jana jejich přemísťováním neustále mění energii a náladu v celém bytě. Nejsou to strnulé kulisy, všechno tu žije a pulzuje. Neživé věci v sobě tají doteky mrtvých a Jana to ví a vrací je znovu do života, oživuje mrtvé duše z hrobů. I ty nádherné růže, které od něho dostala. Roztrhala je na cucky, ležérně je rozhodila do vzduchu a ony se nejdřív snášely jako snížek za okny, aby se nakonec při doteku se stolní deskou ozdobenou intarzií rozstříkly do kapek krve.

Všiml si, že Tince to nedalo, vzala ze stolu jeden z okvětních plátků, strčila si ho do pusy a snědla. Makeda ji viděla a udělala to samé. Spiklenecky na sebe mrkly. Pousmál se na Tinku a díval se, jak roztáčí jahodu v šampusce jako krupiérka kuličku v ruletě.

Tinka vnímá rostoucí napětí mezi Viktorem a Alekem. Pozoruje je zpod přivřených víček a vnitřní nervozitu zahání bublinkami. Jana ještě není úplně ve formě, uvízla někde napůl cesty. Podle Viktora se může porod a zvláštní stav šestinedělky lehce stát přechodem do jiné dimenze. Jana si ji osahala a teď se s těmi otisky na rukou snaží navrátit zpátky k nim. Dneska je snad nabitá elektřinou, určitě jí koluje v těle místo krve — magnetická přitažlivost. Vidí, jak působí na Viktora i Aleka. Baví se spolu o ničem, chodí kolem sebe jako kolem horké kaše, ale ona dobře vidí, jak Aleka svrbí ruka a že Viktor si je toho vědom. Zná Viktora a ví, co se stane. A tak ji nepřekvapí, když se oba zvednou a zavřou se v zadním pokoji s okny do dvora, v místnosti s houpacím koníkem.

Jana dodělávala večeři a Makeda zabavená světem, který vidí jen ona sama, vyváděla v houpací síti. Tinka dál válela jahodu ve skle, Janina matka smrkala do kapesníku a profesor stojící u okna pozoroval ruch na náměstí a pokyvoval hlavou, „už jsem se bál, že k tomu nedojde“. Posléze se postavil za Tinku a dal jí ruku na rameno.

Tinka ji pohladila a vzhlédla k němu, „to je dobré, pane profesore, jsem v pohodě,“ usmála se.

Obrátil se tedy na Elišku. „A ty už nech toho fňukání. Hážeš Janě klacky pod nohy. Postavila se k tomu čelem, snaží se očistit, vymotat z psychického marasmu, co má uvnitř, a ty ji do něho pěchuješ zpátky. Co ty slzy, co to má být? Nech si to na doma.“

Chvíli přemýšlela, pak si rázně utřela oči a schovala kapesník do kabelky. Alek a Viktor se už také uklidnili, vyříkali si, co bylo třeba, a zbavili se stínu, který je jedné horké tropické noci v Keni spoutal k sobě. Nechali ho ležet na podlaze a duchové Janina bytu si ho rozebrali.

Jana scedila těstoviny a smíchala je s ragú. Ochutnala a rozhodla se přidat sůl i pepř. Pórkovou polévku už měla rozlitou do talířů. Úžasná vůně zvala do kuchyně, nebylo třeba slov, vyzvání. Stůl se zaplnil, ožil. Po polévce si všichni nandali ze společné kameninové mísy ragú, bohatě posypané nasekanou petrželkou. Červené víno z Janiny kvalitní domácí vinotéky bublalo do sklenic. Příbory cinkaly. Rozpačitý hovor změnil obrátky a utišil se do konejšivého předení. Udušená kachní stehna obraná od kosti, víno, rajčatové pyré, česnek, bobkový list — základ konečné chuti.

„To je dobré,“ zvolala Makeda a významně mrkla na Tinku. Snědly všechny plátky růží.

Jiřímu se nelíbilo, že dětský hlas rozřízl přívětivé ticho, nabité ponejprv příslibem a po pár soustech jistotou kulinářského zážitku. Vždy měl za to, že děti by neměly jíst s dospělými u jednoho stolu.

„Jano, víš, že jsem mluvila s Rút?“ vzpomněla si Tinka.

„S Rút?“ zeptala se Jana a utřela si ubrouskem koutky úst. Šarmantně, ovšem Viktorovi připadal celý tento bezděčný úkon spíš rafinovaný. Připadal si Janou v jednom kuse sváděný, i když ho vlastně vůbec nesváděla. Rozčilovala ho taková příkladná podoba tajuplného ženství: Budeš mě zase mít, a možná taky ne.

„No přece s tvojí starší sestrou. Vlastně se asi jmenuje Zdena. Už nevím. Byla opilá, ale přesto na mě udělala obrovský dojem.“

Profesor se začal mrzet. Vždycky když se mu přihodí úžasný gurmánský zážitek, musí přijít nějaké dětské žvatlání nebo ženské tlachy, aby mu zkazily chuť. Zdena. Tak ta tu ještě chyběla. Alkoholička s demonstrativním pokusem o sebevraždu. „Pokud vím, moje starší dcera se jmenuje Zdena.“

„Ano, ale babička jí prý říkala Rút.“

„Tak o tom nic nevím.“

„Ani se nedivím,“ rýpla si Eliška. „Jak bys mohl? Měl jsi v hlavě vždycky jenom ten klášter. Kosti, keramické střepy, opracované kameny, gotické kostelní náhrobky — stopy, které dávno odvál čas.“

„Eliško, nebuď bláhová. Čas neexistuje. Je to věčná řeka a ty do ní můžeš vstoupit z kterékoli části břehu.“

„Jo, a jak? To nesnáším, tyhle nicneříkající kecy.“

„V tomto případě se musím pana profesora zastat. Má na své straně Einsteina, kvantovou fyziku, transpersonální psychologii i šamanskou obec,“ podotkl Viktor. „A mě taky.“

„Počkej, kdes ji potkala?“ ptala se Tinky s opravdovým zájmem Jana.

„Před tímhle domem. Zapomněla jsem ti to říct. Chtěla tě navštívit, ale sotva stála na nohách. Vzala jsem ji na kafe. Chvíli jsme si povídaly, ale pak mi zmizela.“

Profesor položil příbor. „Můžu se zeptat, co o ní opravdu soudíte, Tinko?“

„Asi vás překvapím, ale myslím si, že je báječná.“

„No to se podívejme,“ usmál se jízlivě. „Zdena je troska,“ oznámil verdikt a opět se dal do jídla.

„Jiří, nebuď cynický. To má Jana po tobě. Vždyť Zdena je tvoje dítě, tvoje krev.“

„Bohužel.“

„Ty se nikdy nezměníš,“ podotkla s uspokojením, protože kdyby to bylo jinak, kdyby Jiří projevil zájem o své dcery, mohl by se v Elišce rozhořet některý z dávné směsice stále doutnajících citů, které k němu chovala. V jejích očích Jiřímu chybělo k dokonalosti jen málo — smysl pro rodinu a láska ke svým dětem. Byl příliš velký volnomyšlenkář, na své životní pouti jakákoli pouta přetínal. Náhle a chladnokrevně, jako když z nebe sjede blesk. A tím si ji také podmaňoval, i když si tento svůj rozporuplný postoj nedokázala nijak vysvětlit.

Profesor si právě vychutnával křehoučký kachní kousek a proložil ho douškem vína. Byl tak potěšen vzniklým chuťovým dojmem, že na vteřinku spočinul s libým úsměvem na Janě a vzápětí se mu připomněly těkavé klavírní imprese Janáčkovy skladby, které při jeho příchodu plnily její útulnou pracovničku s poměrně malým půdorysem, ale s nadějí snadného přepnutí z povrchního roztěkaného vnímání mysli do hlubokého soustředění. Skoro už by Elišku a svou dceru požádal, aby mu Janáčkovu skladbu V mlhách nechaly zahrát na pohřbu. S takovou hudbou v uchu by mu smrt připadala méně trpká, méně reálná, ale v tu chvíli jeho úmysl opanovala Zdenina tvář, aby ho vrátila zpět k hovoru, který započala Tinka.

„Tinko, můžete mi říct, čím vás moje starší dcera tak okouzlila?“

„Vidí pod povrch věcí, respektive odhadne lidi na první pohled. Navíc mi připadala vzdělaná a i přes tu svou špičku působila dojmem člověka, který má přehled a úroveň.“

„No jistě, promovaná právnička s dobrým psychologickým úsudkem. Měla všechno, o čem druzí jen snili. Byla dobrá, sakra dobrá, nejlepší z ročníku, nezvykle brzo si udělala jméno, vydělávala peníze, začala pracovat pro jednu nadnárodní firmu, kariéra jako ze špatného hollywoodského filmu, mohla mít všechno, ale!“ zdůraznil, „chytla se flašky. Nechápu proč. Každý svého štěstí strůjcem, ne?“ rozhodil ruce i s příbory od sebe.

Eliška polkla sousto. „Nemyslím si, že je to tak jednoduché. Přílišná svoboda zavání nějakou nezdravou závislostí. Pokud člověk není pevný v kramflecích nebo lépe řečeno dobře ukotvený svými kořeny v zemi, může začít hledat berličku, o kterou by se mohl opírat. Lidská duše, vlastní i cizí, je rozumem neuchopitelná. A vem si třeba zrovna malé děti. Neustále se snaží veškeré hranice a mantinely bořit, ale podvědomě je milují a vynucují si je,“ promluvila ztělesněná pedagogická zkušenost.

„Jistě, boří je jen proto, aby prověřily jejich pevnost,“ souhlasil Viktor.

Eli vždycky musí být v opozici, pomyslel si Jiří, ale na druhou stranu, její námitka vždycky tak nějak doplní jeho vlastní postoj, jako když světlo vrhne stín. Občas se sám sebe ptal, jak je možné, že se znovu nevdala. Co když na něj pořád čekala, co když čekala, až prozře, až bude těch žen v jeho životě konečně tolik, že se mu ženský svět stane pochopitelným, průzračným a přestane ho zajímat? O ženách se stejně nic nedozvěděl a jejich dobývání už dávno pověsil na hřebík.

„Takže děti jsou takoví malí revolucionáři?“ smála se Tinka a dloubla loktem do Makedy, která honila rigatoni po talíři.

Všichni se už uvolnili, společné jídlo je navzájem stmelilo a pomaloučku se otevírali sobě navzájem, jako když si psi bez obav lehají na záda do té nejzranitelnější polohy. V troubě se dopékala žemlovka a začala zaplňovat celý prostor starosvětskou vůní s nádechem vanilky, v zimních časech tak konejšivou.

Jiří se propadal do náruče minulosti, což mu vždy dělalo dobře, semlel ho vír v proudu času, na mysl mu přicházely rozostřené obrazy z pražských měšťanských domácností a jeho smysly opět nelogicky ožily: hlasitý tikot pendlovek a údery radničních věžních hodin, šustění objemných dámských sukní, běloučké naškrobené čepečky služek, rachot fiakrů pod okny, pánská vůně dotírající z kuřáckého salonu, jehož dveře zůstaly otevřené, křik pouličního prodavače novin, ťukot špacírek a hebkost ztracené dámské rukavičky pohozené na dlažebních kostkách. Stará dobrá Evropa, zatím nezasažená ani jednou ze dvou šílených válek, které posunuly mez, kam až může zlo v člověku zajít, hodně daleko. Člověk je nebezpečný sám sobě i druhým. Co když právě svoboda lidského konání popouští stavidla původně držící zlo v šachu? Svoboda je jako žena — i alegorie svobody bývají znázorňovány jako krásné ženy se vzpurným obličejem, dědičky Evina hříchu, přemýšlel Jiří, když ho z úvah vyrušila Jana.

„Tati, ptala jsem se, jak ti chutnalo, ale ty jsi tak zamyšlený, že vůbec nevnímáš.“

Podíval se na ni. Intelektuálka, vědkyně, kulinářská umělkyně a krásný věšák na šaty. Červená šňůrka uvázaná kolem jejího hrdla je pro lidské oko silným magnetem. Uvědomil si, že ona sama by mohla stát modelem pro sochu alegorie svobody! Za Velké francouzské revoluce nosily Pařížanky na krku stejné rudé stužky, některé si na ně věšely i přívěsek v podobě malé gilotinky. „Přemýšlel jsem o tom, co vlastně bylo prvním revolučním činem na světě, kdo byl ten úplně první revolucionář, a došel jsem k jednoznačnému závěru, že to byla Eva v ráji. Nedbala zákazu, tabu, vytyčené hranice, za kterou nesměla. Překročila ji. Pojedla ze stromu poznání. Bůh ji i s Adamem vyhnal z ráje a tak započaly lidské dějiny. Kvůli Evě lidé sice přišli o bezpečí a boží moudrost, ale získali svobodnou vůli, Eva dala život lidské svobodě.“

„A to je dobře, nebo špatně?“ zeptal se Alek.

Nikdo neodpovídal. Jsou otázky, na které neexistují jednoznačné odpovědi.

„Ať už je to dobře, nebo špatně, to nevím, ale každopádně tím, co Eva provedla, démonizovala sebe samu i své nástupkyně, čímž však ženské pokolení získalo nesmírné kouzlo a my muži mu někdy podléháme tak, že jdeme proti vlastnímu rozumu,“ řekl Viktor a podíval se Janě do očí.

„Líp bych to neřekl,“ poznamenal profesor.

Jana volí ze dvou možností a cítí uspokojení, že neučinila krok stranou na cestě za naplněním osudu. Rozřešení. Záblesk ve tmě. Tohle nezamýšlela — ona a Viktor. A přece má sebezničující vítězný pocit. Vychází z jejího vlastního stínu, tak jako pohnutka uspořádat po skončení šestinedělí večeři pro své nejbližší, tak jako nutkání umýt to posrané okno v ložnici. Bojí se silných citových svazků, jako kdyby už jednou někoho milovala, ztratila, trpěla. Vlnové působení prvního traumatu. Mohla mít syna. S posledním úderem jeho srdíčka započal její vlastní zánik. Oddala se mu a čas si teď ohýbá podle libosti. Předkládá sladký dezert z jablek schovaný pod sněhem z ušlehaných bílků, pod opečenou krustičkou. Makeda se dožaduje i jahod. Nakrájené kousky barví sníh dorůžova. Skořice přebíjí vůni vanilky. Tince nalévá šampaňské a připíjí si s ní. Usměje se, neusměje se na Viktora — možná mě budeš zase mít, a možná taky ne. Přidává Makedě víc jablek, sněhu i jahod. Sama jednu rozkousne a už nebude nic jíst ani pít, aby chuť zůstala na jazyku. Chuť rozkousnuté trpké skleníkové jahody ze supermarketu na jazyku, když za okny padá sníh a muž z její duše s ní sedí u jednoho stolu.

Před podáváním kávy se přesunuli zpět do salonu, který náznakově připomíná pražské měšťanské salony z devatenáctého století. Kožená prvorepubliková pohovka je tady jediným modernějším kusem nábytku, ale je původní, patří sem, je srostlá s bytem a v gravitačním poli zapomenutých věcí se vždy zpomaluje čas. Sofa s medovým potahem ze sametu, nízké stoly a stolky a kolem nich polstrovaná křesílka a židle, novobarokní lustr, původní ozdobná bílá kachlová kamna v rohu a před nimi béžový paraván s květinovými motivy a na všech čtyřech zdech různé sošky a obrazy v pozlacených rámech: zleva doprava, odshora dolů. Profesor upíjí kávu a rozhlíží se po celém pokoji. S plným žaludkem, ukolébán sytostí jako miminko usínající u prsu, přemožené mateřskou esencí vonící po mléku a medu, si všímal detailů a odvážných kombinací, které Jana při zařizování uplatnila. Syté karmínové stěny působí dramaticky, ale hřejivě a ladí s neukázněnými smetanovými závěsy. Zdálo se mu, že zdi jeho domu dýchají, s každým nádechem se vzdouvají směrem k němu a s výdechem se mu opět vzdalují. Chvíli to s úžasem pozoroval, vzpomněl si na matku, která se tady narodila, a přepadla ho panická úzkost. Sedla mu na hruď a nabývala na váze. Posadil se do nejbližšího křesílka otočeného směrem do haly, viděl přes ni až do kuchyně, do vnitrobloku, na okna zadního traktu. „Ten byt je tak obrovský, mami…“ zašeptal a pak už jen slyšel hlasy, hlasy a hlasy. Všechny měly špatné sykavky, syčely.

„Jiří, není ti něco?“ přistoupila k němu Eliška, když se jí zdálo, že nemůže dýchat.

„Ale ne, jen…“

„Co?“

„Jako kdyby tady opravdu neexistoval čas. Cítím takové uvolnění, až se zalykám úzkostí. Něco tady proudí skrz člověka i věci. Jen se na to dokázat naladit a jsi současně tady mezi tím vším, za tím i pod tím. Čas není. Rozumíš mi? Různé časové linie se opakovaně vynořují a zase ztrácejí. Když tady teď na někoho pohlédnu, možná že to je pouhý stín, aniž bych si to uvědomil. Minulost vlastně neexistuje, všechno, co se stalo, se vůbec nestalo, ale stane se to znovu, když na to pomyslíme. A to je hrozné. Může to být nikdy nekončící mizérie.“

„Jiří, nerozumím ti, ale…“

Nenechal ji domluvit, zvedl ruku na znamení, aby mlčela. Pocity se u něj střídaly příliš rychle na to, aby jim úplně porozuměl, snažil se soustředit, ale při každé průrazné snaze se vše rozplynulo a on musel začínat znova. Zkusil na to jít jinak, kroužil kolem nich jako můra kolem rozsvícené lampy, pomaloučku, aby nenarazil, opisoval čím dál menší kruhy a začalo to fungovat, jako kdyby uskupoval svoje myšlenky do velikosti hadí skuliny vedoucí pod zem. Avšak Eliška mu rozestavěnou architekturu vědomých a nevědomých poloh mysli vedoucí k pochopení skutečného významu toho, co tak nutkavě pociťoval, definitivně rozbila, když s ním zatřásla. Rozprášila to od něj, teď, když už skoro prozřel a zbývalo jen sevřít to v dlani.

auschwitz

volání zažité svobody

V předposledním roce války byla Erna zařazena do jednoho z říjnových transportů směřujících na východ. Většinu deportovaných tvořily ženy, děti a matky s dětmi, které se v Terezíně narodily — matky s nemluvňaty a batolaty. Erna seděla ve vagonu s těmi, o které se doposud starala v dětském domově, a snaha, aby děti zůstaly co nejméně rozrušené, ji ochraňovala před pocitem vlastního strachu nebo úzkosti. Vlak se rozjel brzy ráno. Nikdo nevěděl, kam jedou, a cílová stanice byla nejčastějším námětem hovorů po celou dobu cesty. Převážejí je do nového ghetta s lepšími podmínkami, nebo za rodiči a příbuznými? Nikdo by nepovažoval za myslitelné, že by je nacisté chtěli zavraždit — udusit cyklonem B v plynové komoře a spálit v kremační peci. O konečném řešení židovské otázky tehdy ještě v ghettu nikdo nevěděl.

Výjimečně neodjížděli v rozhrkaném vlaku s dobytčími vagony, ale v normálních osobních vagonech — jako lidé. Na cestu každý dostal malý bochník chleba a uzeninu. Občas se zastavovalo, aby si mohli ve stanici doplnit zásoby vody. Všude se válela zavazadla a vlak byl plný povídání, žvatlání, pláče a křiku. Pohodlně se nesedělo, všichni měli starost o svá zavazadla — měli v nich celý svůj majetek. Dospělí měli stažené žaludky z nejistoty, nejasná šeptanda o pravém účelu transportů na východ už přece jen probíhala, a malé děti, otázkou o původu zla a existenci Boha nezatížené bytosti, prostě jely vlakem. Přesto se na ně přenášelo napětí ostatních a některé byly frustrované. Počurávaly se, vzájemně do sebe kopaly, plakaly, třásly hlavami, chvilkami upadaly do krátkého spánku, budily se úlekem a unavené.

Před Osvětimí vlak stál a čekal celou noc, protože v táboře vypuklo povstání vězňů sonderkomanda. Slyšeli vzdálené bombardování, viděli vybuchující ohně. Přibylo obav, ale i vyčerpání. Nejmenší děti spaly. Vzduchem se nesl pach moči a výkalů, jiný než v ghettu, předsmrtný.

Erna nespala. Na každé končetině měla spící dítě. Jak i takový malý spáč ztěžkne. Jak mají neklidné spaní. Chuděrky. Některé z nich nevědí, kde mají rodiče a další příbuzné, netuší, že jsou siroty, tak jako to nevědí ani dospělí, kteří je doprovázejí. Ty větší už mají své kamarády, druží se do dvojic a skupinek. Přemýšlela nad tím, jak se v posledních dnech v Terezíně změnily jejich kresby — najednou přibyly černé rámečky obklopující obrázek, namalované výjevy se dětem rozpadaly do fragmentů a časoprostorové souřadnice se jim hroutily pod rukama. Souvislé linie ulic, železnic, horizontu byly přerušené. U těch, co si pamatovaly domov, přibylo na papíře více stesku. Dětský instinkt přesahující omezený rozsah dospělého vědomí vtrhl v ghettu na papíry a zamíchal pastelkami. Za okny vlaku vládne tma a podzim. Všichni jsou hodně navlečení, věří, že co mají na sobě, to jim Němci neseberou, ale letošní začátek října je teplý. Všem je ve vlaku horko. Erna si uvědomila, že válečné roky zatím byly abnormálně chladné. A jak slyšela od babičky, i patnáctého března, kdy Němci překročili hranice Československa, se v Praze nečekaně změnilo počasí — začal foukat nepříjemný vítr a rozpoutala se sněhová bouře. První protektorátní jaro propršelo a léto se opozdilo. Otec se zastřelil a ona se vrátila z Paříže domů. Nemohla se dočkat tepla a slunce, až odloží vlněné šaty a oblékne si chladivé plátno a hedvábí. V zimě pak napadlo nezvykle hodně sněhu, Vltava zamrzla a silné mrazy trvaly až do jara, načež v březnu přišla povodeň, která smetla i zbytek matčiny chuti do života. Kabáty se nosily ještě v dubnu. Erně bylo zima nejen po těle, ale i na duši. Všechno ochladlo v předtuše něčeho nepředstavitelného, něčeho, co tu ještě nebylo a co se chystalo vtrhnout na jeviště Evropy.

Nejdřív přišly protižidovské restrikce a potravinové zákazy. Strýček Oskar měl statek na venkově a také hodně židovských přátel v Praze. Jeho dospívající děti si hrály na pašeráky. Jezdily vlakem a před příjezdem do Prahy vystoupily na nádraží v Bráníku, aby se vyhnuly kontrolám. Zbytek cesty dojely tramvají. Pašovaly ovoce, med, zeleninu, sýr, drůbeží maso a taky domácí jahodové, malinové či rybízové zavařeniny. Od té doby, co strýčka Oskara zatklo gestapo, o něm Erna nic neví. Zbytek jeho rodiny povolali do transportu do Terezína a odtud někam na východ Polska ještě dřív, než do Terezína dorazila ona sama s babičkou…

Svět je nebezpečné místo.

Vlak se po dlouhém stání konečně rozjel a chvíli uháněl přes polské území, pak opět stál. Jel. Stál: stanice Auschwitz. Bylo poledne. Peron plný esesáků a štěkajících psů. Mezi nimi vězni v pruhovaných trestaneckých hadrech — nové sonderkomando. Ti řvali nejvíc: „Všichni ven, všichni ven! Zavazadla nechte na místě!“ Selekce na osvětimské rampě pod taktovkou kultivovaného a dobře vypadajícího doktora Mengeleho. Vzbuzuje důvěru. Všechny matky s dětmi, děti bez matek a staré ženy doleva. Jen některým z mladých žen je ukázáno doprava. Vysoká Erna se svou silnou tělesnou konstitucí je mezi nimi — přiřazena na práci. Ve vzduchu zavětří nasládlý pach. Jde uličkou mezi ploty jako šelma vedená do výběhu a ohlíží se, kam jdou ostatní. Její děti… Erna nic neví, ničemu zatím nerozumí a přemýšlí, jestli se nemá vrátit za nimi, ale nohy jdou pevně vpřed, jako by ani nebyly její. Dělají si, co chtějí, jdou jako o život a vzdalují se dětem z ghetta.

A potom svlečená, dezinfikovaná, ostříhaná dohola, s vytetovaným číslem a oblečená do trestaneckých šatů uslyší: „Ty děcka, všechny, vyletí komínem.“ Smích z předpeklí. Srdce v hrudi jí vyskakovalo z těla ven. Snažila se ho zklidnit, ale zatočila se jí hlava, podlomila se jí kolena a Erna upadla do naprosté tmy. Když se probrala, nechtěla věřit, že to není jen zlý sen, že se jí to nezdá: vyzáblé postavy zbavené masa, podkožního tuku, pohlavní odlišnosti — muž, či žena? Sklánějí se nad ní a dívají se očima, které už dlouho pozorují opravdové peklo.

Všechno, co od této chvíle až do konce války Erna prožije, se bude snažit po zbytek života zapomenout, vytěsnit, ale bude to s ní pořád, bude to tam a bude jí to pomalu a plíživě rozežírat mozek.

Po osvobození se vrátí do Prahy jako osoba bez domova. Dům její rodiny už bude domem někoho jiného. Nebude mít sílu ani chuť se o něj přetahovat. Přeživší Židovka s kojencem v náruči vyvolává otázky a nenávist. Nikdy to neskončí. I na židovské obci pochybují. Spokojí se s dvoupokojovým bytem ve Vratislavově ulici — bude blízko u vyšehradské skály, u řeky, která v zimě zamrzá a připomíná dětskou radost: zaskřípění kovové brusle v rýžce ledu a vůni pečených kaštanů. V rodném domě by ji stejně čekal jen vyrabovaný byt a z každého kouta by se nořily žalující stíny. Nechce se stát bludným stínem minulosti, začne znovu a jinde. Má pro koho žít, má syna, dítě s ryšavým chmýřím na hlavě, a začínají spolu nový život.

Její syn se jednou začne ptát, pořád se bude ptát, bude naléhat, aby to, o co se nechce s nikým podělit, ze sebe dostala, pustila jako těžký kámen, který tíží.

Nepustí. Bude s tím uléhat a ráno vstávat. Bude si to nosit každý den s sebou do práce stejně jako svačinu v tašce. Bude to zahánět od sebe každým připálením cigarety. S přibývajícími roky ji to začne dusit na hrudi — bude toho mít na srdci tolik, že plíce dlouholeté silné kuřačky nebudou moct popadnout dech.

Jediné, co za svůj život kdy pustila, čeho se vzdala, co od sebe bez lítosti odehnala, byl imaginární jestřáb, kterého si v dětství její divoká psýché ochočila. V hlubokém lese plném sněhu, krve a mrtvol, během pochodu smrti, ve stavu čirého zoufalství bez konce pustila Harana na svobodu. Sundala mu čepičku, odvázala kožené řemínky a zvedla rukavici s těžkým dravcem co nejvýš: Leť, leť, leť daleko, daleko od lidí! Leť!

Znovu se jí Haran připomene až v poslední vteřině života, který jí hlavou projede zrychleně a celý. Ale teď ještě ne, ještě jí zbývají hodiny.

Dívá se na televizi, ale už ji nedokáže vnímat. Nechápe smysl měnících se obrázků. Naopak ji přitahuje k oknu jakýsi zvířecí magnetismus. Úplněk. Je noc. Janička spinká a Eliška se učí na zkoušku. Klika, dveře, pavlač, schody, klika, dláždění. Málem ji smete osamělé projíždějící auto. Náplavka. Nekontrolovatelně se třese, tělo se tak snaží zahřát. Bosá chodidla obouvá mráz. Jako malou ji popoháněl k Vltavě. Dneska je řeka povlečená jenom tenkým ledovým závojem. Zkusí jednu nohu zapřít o led, ale místo pevné masy, která unese naložený koňský povoz, to zakřupalo jako matčiny skleněné ampulky od morfia. „Mami, maminko, co je s tebou?“ rozběhla se za ní… Hladina se nad ní zavřela, chvíli nedýchala, potom polkla malé množství vody, načež se rozkašlala a vdechovala do sebe vody víc a víc. Cítila nesnesitelné pálení a trhání v hrudníku, s ubýváním kyslíku pomalu nastupoval pocit klidu, ale teprve když se jí definitivně zastavilo srdce, časoprostor se rozpadl a z bolestného umírání se vyklubalo něco nadpozemsky radostného.

škatulata, škatulata, hejbejte se

návraty

hodiny se rozejdou

Hosté se rozkutáleli od Jany pryč jako škatulata. Jana zapálila všechny svíčky v bytě a bylo jich požehnaně. Z náměstí bylo vidět, jak se okna jednoho ze tří bytů ve třetím poschodí rozmihotala světýlky.

Sklízí nádobí do myčky. Některé porcelánové starožitné kousky umyje ručně. Všechno uklidí a pak, pak na prázdný čistý stůl položí fotku z ultrazvuku, kdy se Ludvíček ještě vznášel v plodové vodě, v bezpečí. Rodný list. Úmrtní list. Má synka neustále v patách, chytá se jí za cípy sukně a boří jí hlavičku do klína, jako kdyby se chtěl zavrtat zpátky do dělohy. Nedá jí pokoj a je čím dál neodbytnější. Odstrkuje ho od sebe, od svého klína, snaží se ze sebe setřást jeho ducha, a nedaří se jí to, i když Viktor už jeho popel odvezl do Afriky, jak slíbil. Rozsypal ho do větru, který se však náhle otočil a vmetl mu synka přímo do očí. Viktor ještě neví, že už bude celý život bojovat s chronickými očními záněty, tak jako Janu trápí a ničí děloha sevřená zármutkem.

Viktor jí v jedné chvíli pomohl, kávovým obřadem u ní doma nastartoval proces uzdravení, ale taky by ji mohl mžikem zabít — je to otázka dávkování. Jako u prudkého jedu, jenž v malém množství paradoxně léčí. Jana i Viktor, oba trochu jiní než ostatní, originální, sví, vyčnívající, se sklony k destruktivnímu, sebezničujícímu chování. Ona čeká a ví, že se Viktor vrátí. Vzala si na pomoc všechny svíčky kolem sebe, čeká a pozoruje chaotické mihotání plamínků. Tuší, co to znamená — cestou domů se najednou Viktor zastaví a řekne Tince: „Musím se k Janě vrátit, nezlob se.“

Tinka ještě pevněji sevře Makedinu ručku a odchází od něj i od Jany. Od těch, které milovala nejvíc. Její krásně tvarovaná zarůstající lebka se mu ztrácí z dohledu, rozplývá se v pražské tmě a on se za Tinkou pořád dívá, protože ji miluje a zároveň ztrácí. Už když se ostříhala, věděl, že ji ztratil. Už tehdy trpěl, ale nemůže si pomoci. Něco divokého a nezkrotného řve v jeho nitru a dožaduje se svého. Silný magnet si ho přitahuje k sobě a on se poddá síle nepředvídatelné události tak jako vždy. Jde. Jde opačným směrem než Tinka s Makedou, vzdaluje se, nakonec kluše. Hrozivá tvář šamana kmene Mursi se mu staví do cesty, všichni lidé jdoucí po Václaváku v protisměru ji mají nasazenou na obličeji jako masku a on je od sebe odstrkuje. Běží do schodů a myslí na trýznivý pocit u řeky Omo, na to, jak mu šaman hodlal plivnout do pusy a poručit ho tak do ochrany svých předků. Ucukl před ním a teď toho lituje. Mohl mít celé africké nebe i peklo za zády a odolat divoké temnotě v sobě, která ho žene za Janou. Má více očí, je chui, levhart — největší nepřítel lva, ví, co všechno riskuje, ale nemůže si pomoct, nemůže odolat pokušení vlastními zuby strhnout Janě rudou stužku z hrdla.

Otevřela mu, v neosvětlené hale se zatočila na špičce bosé nohy a do ložnice rozkolébané neposednými světýlky vplula s takovou grácií, že si ji Viktor několikrát za sebou zpomaleně přehrával v hlavě a vychutnával si každý její krok. Vyzývavý a sebejistý. Patřící ženě, která si je vědoma své moci a po truchlivém šestinedělí je povznesená nad nenaplněnou touhu, prohru i smrt. S dítětem přivedla na svět i duchy dávno mrtvých, ať už těch, jejichž krev jí koluje v těle, či těch, které přijala za předky, když se stala držitelkou věcí, v nichž zůstali uvězněni. V houpací síti se houpe prvorepublikový leopardí kožich a čeká. Něco Viktorovi nehraje, zmocňuje se ho zlá předtucha. Všimla si Viktorova zaujetí, rychle zavřela dveře do haly a odstřihla ho od pomalého jasnozření toho, co přijde potom. Viktore, jen klid, jsme tady a teď. Ty a já. Svlékal se a přitom ji pozoroval — každičký pohyb, který učinila, rozehrál hru světel a stínů. Když se plamínek svíčky projel po jejím nártu a neublížil, přistoupil k ní. Vzhlédla. Udělám ti nové dítě, Jano, chtěl by jí říct, ale mlčí a sklouzne prstem z něžné brady na krk. Jana zakloní hlavu a zavře oči. Stojí nazí naproti sobě, otevření jeden druhému, téměř se jeden druhého dotýkají. Prohlíží si ji a očichává tak jako tenkrát v Keni. Lovec šerosvitu. Změnila se, je jiná. Ztratila všechen přebytečný tuk, vypadá jako lvice, která už dlouho nejedla — v mihotavém polosvětle se jí lehce rýsují žebra, šlachy a svaly. V obličeji má klidné, bezvýrazné rysy, ale všechny smysly jsou napjaté. Přiložil jí dlaň na břicho, doslova se k němu připlácl. Bylo už zase pevné, ploché, připravené pro růst dalšího dítěte. Cítí, jak je žádostivá a přátelská. Celý večer do sebe nasával její vůni a střádal si ji. Cestou domů na Smíchov vyprchala a on si ji nemohl vybavit. Musel se k ní vrátit a olízat si ji.

V široké posteli se střídají odstíny vínové, šedé a bílé látky. Jejich propletená těla se do nich noří jako do mlžných smogových oparů. Od jejího návratu z porodnice bohatý nařasený závěs už napořád zakrývá osudné okno. Cípy a spodní lemy se stáčejí různě po podlaze jako propletence v zimovišti hadích hejn. Mihotání plamínků, kovové svícny a ovčí houně spolu s kovanou truhlicí vnášejí do milování punc drsného a mytického středověku. Ložnice je zařízená ve stylu imitujícím dobu dřeva, kamene a zvířecích kožek, aniž by místnost působila jako na divadle, všechno je umírněné, sladěné, kompaktní ke zbytku bytu a v konečném dojmu naopak moderní. Viktor drtí křehké tělo pod sebou, splývá s divokou duší v něm, uniká náhlé a vnucující se představě, jak raněná lvice zatíná drápy sama do sebe.

Odešel brzy, oba se obávali úsvitu. Síla jejich vzájemného prožitku je zaskočila. Velké kočky si při východu slunce rády povídají, a oni se báli slov. Jak se k ní Viktor vrátil, stejně tak tiše a mlčky i odešel. Jako chui, který když loví, pohybuje se neslyšně a pomalu, ale rozhoduje se bleskově a překvapivě.

Jiří zatím doprovází Elišku domů. Eliška má radost, že Jana začala jíst a že si úlohu hostitelky užívala se vším všudy, ale přesto jí něco nesedí. „Točila se kolem nás jako vítr, usměvavá, společenská, nesmírně půvabná a záhadná, až mi to najednou připadalo nevhodné.“

„Ty nevíš, co chceš, Eli. Místo aby ses radovala, že je z toho venku, tak si stěžuješ. Vzpomeň si, jak vypadala a jak se chovala tehdy u tebe na obědě. I mě tenkrát vyděsila, dokonce mě napadlo, jestli nepotřebuje odbornou pomoc.“

„No právě. Znám ji. Mám o ni ještě větší strach, Jiří.“

„V pondělí zase nastupuje do práce a definitivně přijde na jiné myšlenky. Začínáme připravovat nový výzkum ostrovského kláštera, jeho severního předpolí, a chtěl bych ho svěřit Janě. Chci, aby to po mně převzala ona. Je dobrá archeoložka, ale jak jsem si dneska všiml, byla by i výborná módní návrhářka, kuchařka, bytová architektka. Má neuvěřitelný šmrnc — všestranný, všeobjímající.“

„Škoda že sis toho všiml až teď.“

„No tak, nebuď pořád tak útočná,“ vzal ji kolem pasu a přitáhl k sobě. „Není ti zima?“

„Vůbec ne. Jsem ráda, že jdeme pěšky, že mrzne, že jsi teď se mnou,“ řekla a odvrátila hlavu.

Usnadnila mu to, co jí hodlal svěřit. „Eli, vím, jak to s námi bylo, jaký jsem býval, no, jak bych to nejlíp vyjádřil — nestálý a nespolehlivý, ale chci, abys věděla, že jsi byla ze všech jediná, kterou jsem chtěl později zpátky.“

Dlouho očima poměřovala propletené emauzské průčelní věže, než si její zájem přitáhla Vltava. Zamrzající stejně jako ten den, kdy jim Erna utekla a už se nevrátila. Dnešní mráz je silnější. Ledová vrstva je u břehu pevná, ale směrem doprostřed řeky slábne, mizí. Přinutila ho sejít na náplavku, i když se bránil. Už přes dvacet let na ni nevkročil, vyhýbal se jí jako čert kříži. „Pořád ses s tím nesmířil, nepřijal jsi to,“ konstatovala a vedla ho k tomu místu.

Vytáhla z kabelky zápalky a dvě hřbitovní svíčky. „Chodím sem za ní často. Kdysi jsem jí nosívala i květiny. Pamatuješ, jak je milovala?“ zašeptala a vzápětí si povzdechla nad tím, že je většinou hned někdo ukradl nebo rozhodil do Vltavy, a od pusy jí odskočil oblak páry. Podala mu krabičku zápalek.

Zapálil oba knoty. „Proč dvě svíčky?“

„Ta druhá je za Ludvíčka. Konečně vím, jak se jmenoval.“

„Po Beethovenovi. Když mu dávala jméno, myslela na tebe, Eliško.“ Setřel jí slzy a zasmál se tomu, jak mu vždycky s tím svým Beethovenem lezla na nervy. Zvlášť nesnášel Pastorální symfonii. Když byla těhotná, pouštěla si ji pořád dokola.

„Chci jít domů. Chci být sama.“

„Dobrou noc, Eli,“ díval se za ní a doufal, že se ohlédne, že si ještě zamávají. Šla po schodech nahoru na nábřeží, šla se sklopenou hlavou, ani jednou se neohlédla — a najednou mu zestárla přímo před očima, jako kdyby čas poskočil o něco dopředu. Přesně asi o sto dvacet minut, kdy městský kamerový pouliční systém zčásti zachytí konec jedné osobní kalvárie. Mladou ženu v leopardím kožichu kráčející nočním mrazem vylidněnou Prahou k Vltavě. Cestou sbírá kameny a strká si je do kapes.

Eliška ho tu nechala samotného se dvěma svíčkami zapálenými za mrtvou matku a vnuka. Nevěděl, co s tím. Plamínky byly k sobě stejně lhostejné jako on k nim. Potřeboval mít Elišku vedle sebe. Když byl v koncích, ona věděla, co dělat, co cítit, jak se zachovat. Vyplňovala jeho slabá místa, vyplňovala jeho vlastní stíny jasem. Přišlo mu absurdní, že ji teď postrádá, a hledal nějaké živé lidi. Rozhlédl se kolem sebe. Štiplavý mráz držel všechny v teple, ale u Palackého mostu právě sešla na náplavku čtveřice cizinců a obdivovala osvětlený Pražský hrad, vystupující z večerní oblohy jako pohádkový přízrak. Taková krása… Nikdy neomrzí. Vykročil směrem k ní. Vysvobodila ho z rostoucí pochmurnosti a nespokojenosti, jako už tolikrát v životě. Stavitelská krása kamenného města nad řekou. Zná celý jeho vývoj, od první kamenné stavby až po dnešní moderní velkoměsto s jeho architektonickými skvosty. Minul turisty, mluvili francouzsky. Rozuměl jim a byl pyšný na své město, kterému se obdivují. Matka ho učila francouzsky od malička a doma spolu mluvili střídavě jeden den česky a druhý den francouzsky. Když se později začal ve škole učit německy, chtěl po ní, aby do domácího jazykového systému zařadili i němčinu, ale odmítla. Řekla, že ten jazyk už nechce nikdy slyšet. Ve své práci historika a archeologa francouzštinu na rozdíl od němčiny, pro kterou měl velký jazykový cit a která mu šla skoro sama, téměř nevyužíval, jen občas, když se zúčastnil nějakého mezinárodního archeologického kongresu. Miloval vše francouzské stejně jako jeho matka a po změně politických poměrů a otevření hranic si navykl brát své čerstvé mladé přítelkyně na víkend do Paříže.

Matka. Už je tu s ním zase. Milovaná a stejně cizí, vzdálená. Rozhodl se, že se ještě projde po zasněžené Praze. Připozdívalo se, mráz víc a víc přituhoval, prsty ho zábly na rukou i na nohou. Vyšel na nábřeží a zamířil do metra, aby se svezl dvě stanice na Můstek. Plánoval si, že se v metru trochu ohřeje a pak projde Václavák zdola nahoru na Vinohrady a doma si udělá horký čaj s citronem. Doufal, že rozchodí rozporuplnou náladu, prostoupenou neodbytným duchem matky.

Když vystoupil na Můstku, myslel už zase na Janu, na to, jak ho dnes překvapila. Netušil, co se v ní skrývá. Pozvu tě k sobě domů a poznáš, jaká jsem, táto. Doposud se s ní potkával jen na univerzitě, když ještě studovala, a posléze v archeologickém ústavu. Nikdy nezaregistroval osobitost, šarm a půvab, kterým ho dnes okouzlila, možná proto, že byl její otec a nedíval se na ni jako na ženu. V jejím bytě zažíval zvláštní pocity, jejichž dozvuky ho ženou zpět k matčinu domu. Někdo ho kdysi postavil zvnějšku, ale Jana ho nyní staví zevnitř. Obývá ho takovým způsobem, jako kdyby měla výčitky, že ostatní nájemníci v něm nežijí dost intenzivně.

U domovních dveří se motala Zdena a vztekle do nich kopala. Chvíli mu trvalo, než ji poznal. Vlasy měla vyčesané do stočeného drdolu a dívala se přes brýle s černými obroučkami, které by jí neskutečně slušely, kdyby její výraz nebyl tak pitomý — kdyby byla střízlivá. Kolem krku měla omotanou tyrkysovou šálu, kabát si nezapnula a bylo zřejmé, že pod ním má pyžamo nebo domácí oblečení. Na první pohled vypadala jako nájemnice, která si odskočila dolů do trafiky pro cigarety a zapomněla klíče, kdyby jí ovšem neštěrchaly v ruce a několikrát nespadly na zem. Z kapsy vytáhla krabičku cigaret, zamýšlela si zapálit, ale jednak postrádala zapalovač a jednak se jí cigarety rozsypaly kolem. Zastavil se a chvíli ji pozoroval. Styděl se za ni. Budila pozornost, někteří z kolemjdoucích si ji se zájmem prohlíželi, na alkoholičku či feťačku byla příliš elegantní i v domácím oblečku. Rusé vlasy spolu s nápadnými brýlemi z ní udělaly netuctový zjev intelektuálky. Jako kdyby zrovna vstala z postele a odložila knihu pojednávající o Nietzscheho estetické koncepci, o rozdílu mezi dionýským nebo apollinským přístupem k bytí. Postával stranou a nebyl schopen udělat jediný krok, pohnout se. S rukama v kapsách se napřímil a týral se sledováním opilé dcery, která si klekla na všechny čtyři a sbírala cigarety z mokrých dlažebních kostek. Kdosi z procházejících jí schválně šlápl na ruku a jiný muž ji plácl po zadku, zasmál se tomu a pospíchal dál. Pak ji obstoupila skupinka výrostků, „hele na tu nalitou píču,“ pomáhali ji sbírat cigarety, a když jim začala nesrozumitelně děkovat, cigarety si zastrčili do kapes a jeden ji začal šacovat. Držel klíče v ruce, zkoumavě si ji poměřoval a pak ji vzal kolem ramen a něco jí šeptal do ucha. To profesora Frýda probralo k činu.

„Dej mi ty klíče,“ natáhl před něj ruku a zatarasil mu cestu.

„O co ti jako jde, starouši?“ vyštěkl mladík.

„Tati?“ zamumlala Zdena. „To je můj táta,“ chlubila se jim a nebyla schopná udržet rovnováhu. Profesor ji podepřel v pase. Výrostci se zdekovali hned poté, co mu hodili klíče k nohám. Všiml si, že se kolem nich vytvořil hlouček zvědavců.

„Jsi úplně namol. Odvedu tě domů. Kde teď vlastně bydlíš?“

Stěhovala se skoro každý rok, nikde neměla stání. Byty a chlapy měnila jako ponožky. Začala mu cosi nesouvisle vysvětlovat, jmenovala spoustu ulic z předešlých adres, než se konečně trefila do té nynější, rozkládala rukama, objímala ho a rozplývala se nad tím, jak je ráda, že ho vidí, ale on její opilecké blábolení nemínil poslouchat. Když se konečně dozvěděl, že určitě bydlí v ulici, která není daleko, vedl ji domů, sveřepý a rozzlobený, a přitom pomyslel na Tinku.

Během návštěvy u Jany k ní pojal sympatie a respekt. Bylo na ní něco zvláštního, v její přítomnosti se cítil spojený s něčím pevným a dokonalým uvnitř sebe sama. V podstatě ho uklidňovala, a jestli se mu chvilkami zdálo, že svět za okny Janina bytu vrávorá, při pohledu na Tinku s centimetrovým sametovým porostem na hlavě se vše vrátilo do normálu a zase nabyl jistoty. Měl za to, že v tom podivném milostném trojúhelníku, ve kterém bylo všechno vyřčeno a očividně stále nevyřešeno, si jediná Tinka uchová jasnou hlavu, a přestal se o ni bát, ale najednou mu přišlo všeho líto a nejvíc slz, které tekly Zdeně po obličeji.

„Tatínku…“ štkala. Obličej křivila do neuvěřitelných grimas, právě prožívala jakousi regresi, během níž se vrátila do dětských let. Vytanul mu na mysli krystalicky čistý obraz ozdobeného vánočního stromečku — odcházel od její matky, balil si věci a malá uplakaná Zdena za ním běhala z pokoje do pokoje, „tatínku, neodcházej pryč,“ tahala ho za nažehlené puky kalhot, a on nedbal. Vůbec si jí tehdy nevšímal, nic jí nevysvětlil, nezajímalo ho, jaký si z toho děcko vezme rozum, neuvědomil si, že jednou sama dospěje. Situace se zopakovala, znovu se táhla za ním jako železná koule přivázaná k noze. Polilo ho horko a musel si rozepnout kabát. Začala být nezvladatelná a mávala na taxík stojící na rohu Vodičkovy a Palackého. Vtlačil ji dovnitř. Změna situace jí na chvíli zaměstnala zpitý mozek, zklidnila se, mlčela, pak šťouchla taxikáře do ramene, rozesmála se, a než dojeli do její ulice, usnula.

Taxikář je pozoroval ve zpětném zrcátku a Jiří si pomyslel, že by mohl být taktnější a nezírat na ně. Stávají se horší věci, než že se ženská opije do němoty.

„Pane, je to ten zelený dům, třetí patro vpravo. Vozím ji často, ale ještě nikdy nebyla takhle…“

„Ožralá. Já vím. Děkuji vám,“ vrazil mu bankovku do ruky a soukal se s ní z auta.

„Počkejte, pomůžu vám. Doufám, že to s ní myslíte dobře. Vypadáte jako slušný člověk. Rút je prima ženská, třída, nerad bych…“

„Jsem její otec, díky za zájem, poradím si s ní sám.“

„Tak to jo, nezlobte se. Hodně mi pomohla v jisté právní záležitosti, zadarmo, jsem jí moc vděčný, víte? Zavolala si mě, abych ji odvezl na Václavák, rozmlouval jsem jí to, ale nedala si říct.“

Jiří mu podal ruku, aby se ho konečně zbavil, ale taxikář ji pevně stiskl a nepouštěl. „Sama to poznala, víte? Jednou jsem ji vezl, měl jsem velké problémy, hlavu v pejru, úplně na sračku, a ona si toho všimla. Nabídla mi pomoc, sama od sebe, a vysekala mě z maléru, říkám vám, pane, vaše dcera je třída.“ Díval se Jiřímu do očí, dokud souhlasně nepřikývl. Pak mu ruku pustil a vrátil mu bankovku. „Rút vozím zásadně zdarma, víte?“

Jiří byl rád, když za nimi zaklaply dveře bytu a přivítalo je ticho, teplo a rozsvícená lampa na nočním stolku. Uložil Zdenu do rozestlané postele, svlékl jí kabát, šálu a přikryl ji peřinou. Sedl si k ní, čekal, dokud neusne, a rozhlížel se kolem. Vydedukoval si, že než na sebe hodila kabát, šálu a odešla do mrazu, už ležela v posteli a pila — u postele se válela prázdná flaška od fernetu. Teď se zachumlala nemotornými pohyby do peřiny a už se nehýbala. Poslouchal, jestli vůbec dýchá, nahnul se k ní a pocítil nevábný alkoholový výpar.

Přestože se její byt skládá jen z kuchyně, jednoho pokoje a příslušenství, je poměrně velký. Profesor jde k oknu a roztahuje žaluzie. Pouliční lampa zavěšená mezi dvěma protějšími domy osvětluje potemnělou úzkou uličku. Jeden z horních bytů v protějším domě vypadá jako drogové doupě — okna má zatemněná proděravělou látkou. Odvrací se a zatahuje žaluzie před příliš blízkými okny protějšího domu, před zvědavými pohledy. Šel do kuchyně. Za kuchyňským oknem nebylo vidět nic než tmu, občas se snesla na venkovní parapet velká vločka a hned roztála. Zároveň s chutí na čaj ho přepadla potřeba umýt si ruce. Koupelna je příjemně veliká s jedním podlouhlým oknem. Žensky voňavá. Jiří u alkoholičky nečekal tak útulný a čistý příbytek. U vany leží bílá předložka s vytlačovaným etruským vzorem po obvodu, bez poskvrnky, beze smítka. Vrací se do kuchyně, lije do čajové konvice vodu a staví ji na sporák. Na pracovní desce stojí půllitrový hrnek a krabičky s čajem čekají srovnané na polici. Našel med i citron. Našel by tu všechno důležité k životu. Zdenina kuchyň, na rozdíl od té Janiny, v níž by se vyřádila i Magdalena Dobromila Rettigová, se podobala jeho staromládenecké kuchyni — praktická a jednoduchá.

S vůní černého čaje s medem a citronem se mu zlepšuje nálada. Usrkává horké doušky a znovu se kolem sebe rozhlíží. Má ráda moderní věci a minimalismus. Interiérová střídmost by mohla působit chladně, avšak něco, co čiší ze zdí, prosycuje odtažitý prostor teplem. Zdena má stejně jako Jana na stěnách nespočet obrázků. Profesor chodí od jednoho ke druhému. Zarámované fotky Zdeniny matky, prarodičů z matčiny strany, příbuzných, staré kabinetky, zasklené a zarámované dopisy, oddací listy, křestní listy, několikrát zvětšené podpisy předků, dětská novorozenecká plátěná košilka s vyšíváním na límečku — dle řídkosti vazby určitě děděná po několik generací, vyšívaná kuchařka — ruční práce Zdeniny babičky nebo prababičky z matčiny strany. Ze své rodové strany našel jen sebe sama jako ženicha — Zdenina usměvavá štíhlá máma s něžnými rysy v obličeji sedí na židli s kyticí a on stojí za ní, vzpřímený a vážný — a svou matku na společné fotce svatebčanů. Poprvé si všiml, že stojí dva kroky od ostatních, kteří jsou natěsnaní u sebe. Jinak nic. Na zdokumentovaném obrazovém rodokmenu jeho dcery, rozvěšeném na zdech okolo, zeje poloviční prázdnota, propast. Přesunul se ke knihovně a pročítal si hřbety knih. Právnické knihy a filozofická literatura. Masti a lektvary antických filozofů, jak říká Nietzsche. V podstatě se jednalo o příruční knihovničku právníka, umístěnou hned vedle moderního pracovního stolu se skleněnou deskou. Počítač byl zapnutý, klikl myší a obrazovka se rozzářila černobílou tapetou. Lekl se matčina pohledu. Stojí u kočárku s malou Janou a kolem ramen drží asi jedenáctiletou Zdenu. Sám je vyfotografoval. Vzpomněl si, jak si je zaměřoval do hledáčku a vyčítal matce, že si nemůže cigaretu odpustit v žádné situaci, ani v přítomnosti kojence. Iritovalo ho, že i když ji plísnil, usmívala se do objektivu jako slaboduchá, ale teď, s odstupem třiceti let, když výjev, který měl tenkrát v hledáčku, má nyní přímo před sebou na monitoru, jako kdyby se vrátil v čase zpět, vidí, že její usměvavý výraz mu sděluje jedno jediné: cigaretový kouř je to nejmenší zlo na světě, které by se tvé dceři mohlo přihodit, věř mi.

Zdena zasténala, odkopala se a několikrát se ze spaní a alkoholového opojení nesmyslně dožadovala Jany. Nesrozumitelně křičela do naprostého ticha jako zvon bijící na poplach: „Jano, stůj! Nechoď dál! Prolomí se to…“ Přisedl si k ní a uvědomil si, že jí zapomněl sundat brýle. Napravil to. Na levém spánku už měla silný otlak. Když se zklidnila, přikryl ji až k bradě peřinou a šel do kuchyně uvařit si další čaj. Tušil, že tato noc bude nejdelší v jeho životě.

Stejně se vede i ostatním kromě Makedy, která spí a vznáší se v nicotě, kde nejsou žádné konflikty, otázky a odpovědi.

Tinka a Viktor sedí naproti sobě u prázdného stolu. Nemluví. Poprvé nemají o čem, všechno už bylo řečeno i popřeno. Teprve až začne svítat, Viktor přeruší ticho a promluví. O poválečné situaci v Kongu, o stabilizační mírové misi OSN, o své účasti.

Eliška nespí a usrkává hořký zelený čaj.

Alek také nemůže usnout. V hlavě mu víří nespočet myšlenek a všechny se vážou k Janě a dnešní večeři, kterou pro ně uvařila. Ještě pořád má klíč od jejího bytu. Proč jí ho vlastně nevrátil tenkrát, když vyměnil jmenovky na zvoncích? Dneska byla taková jako dřív, a přece jiná. Urnička zmizela a Janě skončilo šestinedělí. Něco ho k ní táhne. Vstane z postele v jinak úplně prázdném bytě, kde zvuky rezonují v ozvěnách, obleče se a vyjde do mrazu. Za chvíli bude půlnoc.

Nepamatuje takovou zimu, jako je ta letošní: sníh a mráz. Vločky poletující vzduchem. Ulpívají mu na vlasech a ramenou. Chvíli si je nese s sebou, než roztají. Alek se usmívá nad tím, že Jana možná nic netušíc spí v teple, zatímco on schází Vinohradskou ulicí do podchodu, projde kolem Národního muzea a ocitne se na Václaváku, který svítí a září jako o život. I v tuto noční zimní hodinu na něm bývá živo, avšak i nebezpečno, ale dnešní mráz zahání do tepla. Představuje si, že vklouzne k Janě pod peřinu, studené ruce jí položí na nahý zadeček a ona se mu nastaví, prohne se v pase, aby se v ní mohl ohřát úplně celý. Jde po Václaváku — osamělý noční chodec — a profesorův dům má na dohled. Jana nespí. Všechna okna září tlumeným chvějivým světlem a zvou dál.

„Jani? Jsi tady?“

Všude hoří svíčky, některé už dávno dohořely, některé skomírají, jiné doutnají. Pach vosku a smrti. Alek si připadá jako o dušičkách na hřbitově. Jana není doma. Nechápe, jak mohla odejít a nechat svíčky plápolat. Taková neopatrnost, co kdyby začalo hořet? Rozsvítil v kuchyni. Je uklizeno, myčka domyla, ale kontrolky pořád svítí. Čistý prázdný stůl a na něm fotka z ultrazvuku. Čte si v rodném listě: Ludvík Frýd, otec neznámý. Křehký kvíteček bez kořenů. Vytahuje mobil, aby jí zavolal, ale Jana nemá telefon u sebe, zvoní v ložnici. Nakoukne tam a pociťuje dusno. Okno je zamaskované závěsy. Poté co si domů přinesla urničku, už se na to okno nechtěla ani podívat, natož se ho dotknout, nejraději by ho tehdy zazdila. Postel neodestlaná, ale přesto zválená, a nevyvětraným vzduchem prostupuje něco intimního a diskrétního, něco, co se ho netýká. Zavírá dveře. Lehá si do houpací sítě v hale, a než si rozmyslí, jestli půjde domů, anebo počká na Janu, usíná uhoupaný jako miminko v kolíbce.

Probudí ho velké kulaté plechové hodiny v hale, které se najednou samy od sebe rozejdou.

Roztikají.

na pochodu smrti

rafaelova madona

Erna se zavrtává do slámy v jakési klášterní stodole v Sudetech. Těch stodol a seníků už bylo tolik, že je dávno přestala počítat. Ráno vždy několik žen zůstalo ležet na zemi. Už nevstaly. Erně se to stalo až dnes a ona už ví, že válku nepřežije. Chcípne tady jako toulavý, utýraný pes. Hitler prý spáchal sebevraždu, válka právě končí a ona umírá spolu s ní. Je úplně vyhladovělá, prázdná, vnitřní orgány se jí každým dnem pochodu, přesně sto pět dnů, a každým ušlým kilometrem scvrkávaly víc a víc. Snažila se: polykala kořínky stromů, suchou trávu a tlející listí, stromovou kůru, pupence a seschlé lesní plody z minulého roku. Už přes tři měsíce je na pochodu a teď tu leží sama spolu s několika mrtvolami. Jsou z jiných transportů, z jiných proudů pochodujících vyhladovělých vězňů. Spojovaly se, mísily a zase rozdělovaly v místech opouštěných koncentračních táborů.

Původně jich bylo asi tisíc vězeňkyň, když vyšly z koncentračního tábora Gross-Rosen ve Slezsku a prchaly před spojeneckými armádami spolu se svými dozorci a dozorkyněmi, kteří je se zbraní v ruce, s holemi a vlčáky hnali od jednoho ženského koncentračního tábora ke druhému, nejdřív Německem a pak Sudetami. Tam se k nim přidávaly další vězeňkyně, aby byly nakonec chaoticky a bezcílně vláčeny sem a tam, z místa na místo. Většina z nich pomřela po cestě umrznutím, hladem, na následky zranění, vyčerpáním, zastřelením nebo ubitím holí. Nejhůř na tom byly Židovky. Dostávaly méně jídla než ostatní, ještě míň, než byla troška brambor, vodová polévka nebo kousek chleba. Více bití, více ran holí, psích zubů na vyhublých lýtkách a více kulek do zátylku. A nejhorší to bylo na zasněžených lesních cestách pod Krušnými horami. Zůstávaly poseté mrtvolami mladých žen, které vypadaly na padesát let. Nad lidským peklem i teď na jaře vládla zima, sníh, mlhy, námrazy. Chatrné oblečení vlhlo, mrzlo a těžklo. Za nocí se navzájem ohřívaly — sedaly si k sobě zády a snažily se neustále pohybovat. Byly mladé. Náctileté, dvacetileté, a přesto stařeny. Z koncentračního tábora Zwodau, kde si Erna dva dny odpočinula na zemi posypané pilinami, se spolu s nimi daly na pochod i vězněné francouzské odbojářky. Erna se kus cesty táhla za nimi, poslouchala francouzštinu a vzpomínala na svůj předválečný pobyt v Paříži. Šťastné vzpomínky ji přidržely při životě. Francouzky byly křehčí a vydržely méně než Češky, Polky, Maďarky nebo Rusky. Erna byla často svědkem, jak se některá loučí, předává vzkazy rodině a usedá na kraj cesty do lesního příkopu. Chvíli nato se ozvala střelba. Už si ani nezacpávala uši, zvykla si. Nacisti za sebou zahlazovali stopy — živých vězeňkyň ubývalo a mrtvých přibývalo. Z těch, co vyšly ze Slezska, nezbyla už skoro žádná.

Včera je překvapili američtí hloubkoví letci. Mířili na vojenskou kolonu, kterou zrovna míjely. Nějaké esesačky i vězeňkyně byly zraněny, nastal povyk a zmatek. Ty, které mohly, utekly. I Erna se s vzepětím všech sil dala na útěk, zkrvavělé nohy s edémy dělaly, co mohly. Vzpomněla si na strýčka Oskara, na to, jak ji jako malou učil běhat po strništi a ona měla v jistém okamžiku pocit, že letí. Do stodoly patřící ke klášteru Teplá vlétla skoro mrtvá. Do páchnoucí tmy.

Denní světlo už dlouho proniká skulinami dovnitř, Erna leží na zemi a někde v dálce slyší výbuchy. Nikdo ji nenajde a nepomůže jí. I navzdory nedalekému válečnému dunění a rachotu vnímá, jak je zdejší krajina tichá. Je slyšet praskání větviček pod chůzí nikoho. V Praze začínají kvést šeříky. Voní. A ona tu hnije spolu s mrtvými. Vši má zadřené do oblečení i do kůže za ušima, kolem genitálií i konečníku. Vlasy slepené špínou a na obličeji svědivou vyrážku. Rameno jí cuká bolestí — jedna z dozorkyň ji včera ráno několikrát prudce udeřila holí do stejného místa. Erna se zvedá na lokty a plíží se do slámy, zavrtává se do ní jako polní myš, aby unikla pohledu mrtvého obličeje vedle sebe. Křeč ho stáhla do šílené grimasy. Celou noc ležela vedle mrtvoly, tak jako už tolikrát od pobytu v jednom z mnoha pobočných táborů koncentračního tábora Gross-Rosen, ve kterém byla přidělena na výrobu betonových cihel. Teď konečně přišel i její čas. Už chce být jen sama se sebou. Doma v Praze ji už stejně nikdo nečeká. Pomyslí jen na terezínské děti a lituje, že se tenkrát při selekci na osvětimské rampě nerozběhla za nimi. Doleva. Ušetřila by si sedm měsíců pekla. V plynové komoře by je držela za ruce, a jakmile by se začaly dusit a tiskly by se jí instinktivně obličejem ke stehnům a do klína, ona by je od sebe odstrkovala, aby jejich trápení bylo co nejkratší. Chce se jí brečet, ale nejde to, už nic nejde, jen ležet a čekat na úplný konec. Ať už konečně spadne opona a tenhle šílený svět zmizí.

Probral ji zvířecí křik a sténání: „Hilfe! Hilfe!“ Do stodoly se vpotácela zraněná esesačka. Střepina ji škrábla do stehna, celou nohu má od krve. Vypadá to hrůzně, ale nic to není. Jednu ruku drží na dýce pověšené na opasku. „Hilfe…“ prosí, ale sama neví koho.

Erna ji pozoruje jedním okem, ale udržet zvednuté víčko je pro ni neskutečně namáhavé.

Náhlá bolest ohnula Němku do předklonu, přinutila ji rychle dýchat a pak Erně došlo, že rodí. Rusové a Američané zatahovali síť, většina dozorkyň se už dávno převlékla z uniformy do civilu, ale tahle ne, asi to ještě nestihla. Má jiný problém. Rodí. Erna se s ní určitě nikdy nesetkala, je totiž svým zjevem nepřehlédnutelná. Bohaté rusé vlasy a velké žlutooranžové oči: jestřábí oči.

Erna hlady blouzní a paralelní světy se jí míchají mezi sebou. Jako kdyby se k ní Haran vrátil. Odvěká touha sokolníků — důvěra a pouto mezi člověkem a dravcem. Pustila ho na svobodu už v Bavorsku, v zasněženém lese, poté co viděla, jak jedna z dozorkyň holí ubila vyčerpanou Židovku k smrti a sníh kolem se barvil anemickou krví. Vrátil se. Našel si ji mezi lidskými troskami hnanými sem a tam, válečnými zločinci převlékajícími se do civilu a kličkujícími mezi spojeneckými armádami, mezi sudetským obyvatelstvem, ať už k vězňům lhostejným či nenávistným, nebo naopak přinášejícím jim jídlo či tajně skrývajícím ty, kterým se podařilo utéct. Kroužil nad lesy kolem klášterní stodoly, a když z výšky zahlédl v dálce vlajku s červeným křížem na bílém pozadí, neslétl k zemi, Erně v uších nezasvištěla křídla, ale ukázal se jí skrz oči nacistické ženy na útěku, která hledala místo, kde by mohla slehnout.

Naříká bolestí a rozhlíží se kolem sebe. Vidí Ernu, ale považuje ji za mrtvou jako ty ostatní. Opře se o trám a sune se k zemi, do zválené špinavé slámy přímo vedle ní. Obnažuje se do půl těla a tlačí. Ví, co má dělat. Děti se rodily i v lágrech. Vyhublé matky neměly mléko a novorozenci hned hynuli hladem. Ještě žijící drobná tělíčka bez tukové vrstvy a se stařeckými vrásčitými obličejíčky házel táborový personál rovnou do ohně nebo do latrín. I ona. Teď sama tlačí. Její dítě se dere porodním kanálem a je mu stejně zle jako matce. Erna se pohne a snaží se zvednout hlavu. Esesačka hrůzou zakřičí nad přítomností živé Židovky, chce se vzdálit, ale hluboká bolest v útrobách ji naopak přiková k zemi a přinutí ji, aby se chytila bezvládně ležící otevřené dlaně z kůstek a svěšené kůže. Erna jí dokáže jen stisknout dlaň, na víc nemá sílu. Nehty netrpící nedostatkem vitaminů a minerálů jako ty její se do ní zařezávaly čím dál hlouběji, obsypávaly její čáru života jako jehličí smrkovou větvičku, dokud dítě nevypadlo do slámy a mocná energie nenaplnila stodolu. Erna si z ní uždibuje a vstává, bere dítě umazané od krve a mázku do rukou a pokleká k nacistce, která si lehá na záda. Pupeční šňůra je dost dlouhá, pokládá novorozeně na matčino břicho. Je to chlapec. Nacistka čeká, až pupeční šňůra zbledne a přestane pulzovat. Dýkou si nejdřív odřízne pramínek vlasů, zaškrtí a obváže jím pupeční šňůru a pak od ní odřízne i dítě. Mělo by se co nejdříve umýt a usušit, aby neprochladlo, ale na to nejsou podmínky. Erna vezme do ruky co nejčistší a nejsušší věchýtek slámy a křičícího chlapce jím očistí. Němka jí podá sako uniformy, aby ho do něj zabalila. Pak je ticho, chlapeček pije. Obě ženy mlčí, žádná nepromluví. Erna mluví dobře německy, ale mezi bývalou vězeňkyní a bývalou dozorkyní nepadne ani slovo. Ticho je takové, že se i čas sám sebou zmátl a oběma ženám stéká do uší dávný mnišský zpěv z klášterního kostela. Kulisa. Křehká a lehoučká jako krok nejplaššího anděla. Dítě ji saje spolu s mlékem. Když usne, matka ho položí vedle sebe a dívá se na vyzáblou Ernu. Karty se obrátily, vítězní Spojenci jsou kousek odtud a jdou po takových, jako je ona. Obnaží si druhé obrovské nalité prso, pokyne Židovce, odvrátí hlavu a zavírá oči.

Během noci ještě několikrát nakojila dítě i Ernu.

Ráno se Erna probudila a novorozenec spal vedle ní. Němka zmizela. Sluneční paprsky už dlouho pronikaly škvírami do zapáchající stodoly. Erna zatoužila vyjít ven a zakusit tytéž sluneční paprsky, ovšem tetelící se v čistém vzduchu, chce vidět chvějící se zkřehlé ranní stéblo trávy a hravým vánkem roztančené sluneční skvrny pod rašícími korunami stromů. Chce žít. Vzala nasycené a spící miminko do náruče a vyšla ven. Slunce stoupalo vysoko nad obzor, ale když se před ním objevila zubožená Židovka v otrhaném lágrovém oděvu s čerstvým novorozencem zabaleným do nacistické uniformy, začalo otálet nad vrcholky svěže zelených bukových košatin.

Erna se dovlekla k nejbližší silnici, dál už nemohla. Dítě se navíc rozplakalo a hledalo matčinu bradavku. Snažila se ho utišit kolébáním v náruči, s jeho křikem však rostla její únava a frustrace — málem z něj vytřásla duši. Ona i řvoucí novorozenec měli štěstí v neštěstí. Brzy je našel Červený kříž a dopravil je do nejbližší nemocnice. Erniny oči zahanbovaly její zachránce, byly lhostejné, studené a nebyl v nich sebemenší náznak radosti.

Trvalo několik měsíců, než lékaři dali Ernu do pořádku. V nemocnici se jí neustále vracely sny, během nichž ji navštěvovali mrtví: babička, matka, otec, strýc Oskar, spoluvězeňkyně i terezínské děti. Sedávali kolem její postele a mlčeli. A pak najednou mezi nimi seděla i Němka s rusými vlasy. Ve snu Ernu zarazilo, že její oči jsou šedé, a když procitla ze spánku, věděla, že esesačka už není mezi živými, že sirotek, se kterým ji spojil osud, zůstal stejně opuštěný jako ona.

Do Prahy se vrátila spolu s ním, s jeho rodným listem, v němž byla uvedena jako jeho matka, a se vzpomínkou na to, jak terezínským ghettem koloval obrázek půvabné Rafaelovy madony s dítětem, která se už stovky let tváří, jako by se obávala toho, co bude následovat, a ptá se za všechny: Proč to děláte?

Hana Kolaříková

PRAVÝ LEOPARDÍ KOŽICH

Redaktorka Olga Trávníčková

Obálku a grafickou úpravu navrhla Veronika Kopečková

E-knihu připravila Pavla Hernandezová

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2017. První, elektronické vydání

e-mail: redakce@hostbrno.cz

www.hostbrno.cz