Dům

(Mravoučná bajka)

Jan Křesadlo

Znění tohoto textu vychází z díla Dům tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Votobia v Olomouci v roce 1998.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Jan Křesadlo: Dům), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 29. 5. 2025.

… (Křesadlo) nechává svého doktora žít

mezi postavami (příčí se mi říkat jim lidé)…

— Zdeněk Heřman o Zámeckém pánu

Tvar č. 45, 5. 11. 1992

1

Dům se pod nimi vynořil téměř nečekaně, a jak se k němu blížili, točil se v jejich zorném poli jako hračkovitý model.

Byl to dům postavený ve stylu let dvacátých či snad třicátých, krabicovité povahy, avšak na několika místech zaoblený, aby tak dal najevo, že již není ortodoxně kubistický.

Byl omítnut bíle, čímž se lišil od obvyklé šedi standardních paneláků.

Měl věžičku, ovšem nahoře plochou a na tváři této věžičky byly hodiny.

Tyto hodiny byly „moderní“, tj. ve své době, a měly tvar rhombu čili kosočtverce, postaveného na špičku. Neměly čísel, ale pouze jakési čárky. Byly rozbité a ukazovaly permanentně půl šesté. Jak se dům točil, stával se stále větším a větším, až nakonec Peták i Petarda přistáli na platformě věžičky.

Obejmuli se, políbili a pravili:

„Jak je to krásné, být opět doma po tolika létech.“

Poté nalezli otvor, který zde dosud byl neopraven, po tolika létech, a vlezli do hodin.

* * *

Zpráva o tom, že se Petákovi vrátili, se po domě rychle rozšířila.

V neposlední řadě k tomu přispělo to, že slyšeli nadávat Pafnuce, a to vydatněji a v jinou dobu, než když ho navštěvoval dr. Vzletný. – I vypravili se zjistit, co se děje.

Skorochod byl tak vzrušen, že několikrát po sobě oběhl svou obývací místnost kolem dokola ve směru hodinových ručiček, a to paralelně s rovinou okna a kolmo na rovinu podlahy, tj. přes podlahu na stěnu a od ní na strop, pak po protější stěně dolů atd. Okolnost, že byl, vzhledem ke svým nezvyklým fysickým vlastnostem, prakticky konfinován ve svém bytě a ve svém pokoji, ho učinila zvláště citlivým ke všem historkám zahrnujícím cestování, zejména šlo-li o peregrinace romantičtějšího druhu, jako např. na delší vzdálenost, přes moře nebo vzduchem.

Návštěva Petákových měla všechny jmenované tři vlastnosti najednou, a proto Skorochod, když se o ní dověděl, nemohl zabránit tomu, aby se vzrušeně neproběhl.

Nedalo se říci, že by Skorochod na Petákovy žárlil, neboť byl na to příliš skromné a dobrosrdečné povahy; spíše se z toho všeho jaksi radoval a dojímal, podobným způsobem, jako někdy oceňujeme různé činy či osudy vynikajících lidí, s nimiž se tak jaksi na chvíli ztotožňujeme.

„Petákovi přiletěli zpátky,“ křičel radostně, „to je zvláštní, to je zvláštní, co se teď děje! – A jak vypadají?“

„Inu, to víš, čas nestojí,“ řekla Sušenka. „Ale poznala jsem je hned. Tedy skoro hned. Koukám na něho a povídám – prosím vás, nejste pan Peták? A on – to jsem, to jsem a vy jste Sušenka. Je to zvláštní, je to zvláštní, ale je to určitě lepší.“

* * *

„Lemuzíno,“ volal pan Láptě, „víš, co je nového? Jsou tady Petákovi! Představ si, že přiletěli – kdo by si to byl ještě před nedávnem pomyslel?!“

„No a co má bejt?“ odpověděla Lemuzína z koupelny. „Co je mi po ňákejch Petákovejch? Vždyť jsem je ani neznala – a kvůli nim to tady v baráku zábavnější nebude.“

„Ale, Lemuzínko!“ divil se této psychické surovosti pan Láptě. Leč Lemuzína pouze posměšně a posupně zabublala.

* * *

„Megasi,“ řekla Megasova žena Megaira, „představ si! Petákovi jsou zpátky! – Ten ksindl reakcionářskej, emigrantskej!“

„A kde jsou?“ tázal se Megas chrochtavě.

„No nahóře, v hodinách, jak bejvali,“ odvětila Megaira, „je to ale pejcha!“

„Však voni tady dlouho nebudou,“ hučel Megas, „protože až my vyhrajeme volby, uděláme s nima krátkej proces! – Beztak aby se člověk už dneska pomalu bál, jak někerý ty noviny píšou – ale neboj se, Megairo, bude to zase jako v tý písničce:

My sme rudý bolševíci, ba jó,

s kapitálem nehrajem,

my to vždycky vyhrávali,

my to zase vyhrajem,“

zazpíval Megas chraptivým basem na melodii „Jedna paní ve Velvarech“ a pokračoval:

„Dýl než do švestek jim to nevydrží, jako že se Megas menuju!“

„No jen aby,“ starala se Megaira.

„No, a i kdyby,“ pokračoval Megas, „kdyby to navoko vyhráli – což se ovšem nestane – ale i kdyby! – Tak vládnout budeme furt my, protože my máme ty výrobní prostředky a s kapitálem teď hrajem, my to vždycky vyhrávali, my to stejně vyhrajem! To dá rozum, nehledě k tomu, že to učí i marxismus. To je ten materiální základ, kterej je neustále v pohybu – na nás sou ňáký přivandrovalí plašmuškové krátký. – Beztak, až to tady poznaj, potáhnou eště rádi zpátky, protože tady, tady vládneme my!

Hele, nestrachuj se a udělej mi radši kafe – s rumem mi ho udělej – a já potom pudu navštívit některý soudruzi, abych se poradil – –“

„Vo Petákovejch?“ ptala se Megaira.

„Ty nejsou důležitý,“ pravil na to Megas, „no – ale – zmínit bych se moh – kdyby třeba chtěli ten hodinovej prostor zpátky – ale my máme teď jiný, důležitější úkoly – vemu s sebou Pavku, že ho du jako vyvenčit – protože dneska jeden neví.“

Megaira, která Megasovi ráda odporovala, chtěla původně odseknout, že má jinou práci a aby si kafe udělal sám, protože socialismus ženu osvobodil, ale pak, pohlížejíc na Megasovu mohutnou rohatou hlavu, si to přece jen rozmyslela a poslušně zapnula elektrickou tuzexovou konev – –

Uplynulo, co bylo třeba k uvaření kávy vodou z té konve a k jejímu doplnění rumem, v poměrném tichu.

Megas se posilnil tradičním nápojem hrdinů, obul si boty, nasadil si baret a hvízdl na Pavku.

Ten vyběhl zpoza stolu, lísal se k Megasovi, vyskakoval na něj a vrtěl kosmatým ocasem.

Megas mu mazlivým hlasem sdělil, že jdou ven, a nařídil mu, aby přinesl pánovi obojek a řemínek, což Pavka nadšeně provedl. Megas Pavkovi obojek a řemínek připnul a pak s ním vyšel ze dveří.

Pavka byl skvostný exemplář mandyse smrdutého (Pseudomephitis putridissima) a věrný Megasův druh, jenž mu byl též zdrojem zábavy a potěšení, neboť byl vycvičen, aby na dané znamení postříkal obsahem svých řitních pachových žláz kohokoli, koho mu Megas označil.

V jistém smyslu byl Pavka účinnější, avšak nenápadnější zbraní než nějaké oruží konvenční, a Megas ho v poslední době brával s sebou téměř všude, kam šel.

Nejen že mu to dodávalo výmluvu, že jde zvíře pouze vyvenčit, když šel za nějakými cíli, které chtěl utajit, ale také pocit jistoty vůči možným agresorům, neboť případy, kdy byli soudruzi fysicky napadeni, se v Metropoli i po celé zemi množily.

Sotva Megas vypadl, usadila se Megaira ve fotelu, nasadila si brýle a pustila se do čtení sešitového románu Baroneska diblík, jednoho z těch, jimiž ji za lidové ceny zásobila nově založená vydavatelská superfirma Oděnec.

Počkala s tím, až muž vypadne, neboť Pavka to neměl rád:

Pamatoval si z minulosti ze školení, že to je literatura úpadková, úniková a bezcenná, jakou uvědomělé ženy nečtou.

Nicméně Megaiře se Baroneska diblík líbila mnohem víc než Anna párijá, podobně jako sám Megas dával tajně přednost Plamenným sedlům ze stejného nakladatelství před sebranými spisy Alexandra Pluskvy a velikánů mu na roveň postavených, které za sklem zdobily jeho parádní pokoj.

V Megasovic bytě se rozhostilo ticho, rušené pouze občasným bzučením mouchy, která umírala na mucholapce.

* * *

„Lasie, Lasie!“ volala Astrapa.

Lasius se objevil ve dveřích z kuchyně, ve slušivé zástěrce: „Co bys ráda?“

„Já se nudím,“ řekla Astrapa. „V rádiu ani v televizi nic není a číst jsem líná.“

„Povídej mi něco, třeba co je nového v domě!“

„Co by tak bylo nového?“ zdál se vzpomínat Lasius. „Ale ano, ale jistě! – Petákovi jsou zpátky! – Představ si!“

„A kdo jsou to Petákovi?“ ptala se Astrapa.

„Inu, to tady byli dřív takoví Petákovi,“ vysvětloval Lasius, „i když já je sám už nepamatoval. Ale potom uletěli – –“

„Jak to – uletěli,“ tázala se znovu, „copak to jsou ptáci?“

„No – jsou a nejsou – někdo říká, že vlastně jsou,“ vysvětloval Lasius jaksi rozpačitě, „někdo mi říkal, že to samo jméno Peták souvisí s tím pták – ačkoliv se nezdaj – ale lítat, to voni lítaj – dřív dlouho nesměli, když to bylo zakázaný, aby je nesestřelili – ale pak, jak strogalovci zakázali používat všechny kanóny a mašinkvéry – a sami je měli zaměřený na jiný, důležitější cíle – tak jich spousta uletělo – Petákovi mezi nima.

No, a teď zase přiletěli zpátky – jako na návštěvu – jsou nahoře v hodinách, u pana Pafnuce – jako prej tam bejvali dřív.“

„Lítaj,“ zasnila se Astrapa, „kdo by to byl řek – a vidíš. Měli bysme je někdy pozvat – třeba by nás to eště naučili.“

* * *

„Nekřičte, děti,“ řekla matka Katolová, „vždyť není slyšet vlastního slova – – Tak jak ses měl v práci, Palamáši?“

„Ale to víš, stále problémy,“ řekl Palamáš Katolo, odkládaje aktovku, „všechno je v přerodu, všechno v pohybu, někdy si myslím, že to bylo skoro lepší za těch strogalovců.“

„Abych nezapomněla,“ řekla Katolová, „páter Jenseits říkal, že už k nám nebude chodit sloužit mši svatou. Že teď, když už žádné pronásledování církve není, že prý abychom chodili normálně do kostela. Byl si tedy pro ty ostatky svatého Euforióna, odnesl si je.

Musím říct, že mě to dost mrzí – už není skoro žádná legrace – – Já jsem myslela, že budem aspoň vydávat samizdat – ale na co, když už nás za to nikdo nebude vyslýchat? – Mohla bych to dokonce vydávat i normálně – kníže Pyrgofor se nabídl, že by to financoval – – žádná legrace, povídám – – Právě před tím pádem strogalovců to bylo akorát – útlak, ale jen mírnej, žádný mučení k smrti – jenom občas slušné výslechy – člověk se cítil dobře a přitom se mu nic nedělo – ale teď?

No, musíme to přijmout z rukou Božích, jak to přichází – – naopak děti teď mohou chodit na náboženství a tak – bohužel veřejně – má to i svoje positivní stránky.“

Irma Katolová se odmlčela, zatímco Katolo odkládal aktovku a převlékal se do domácího oděvu.

„Tak co je nového, co se děje?“ ptal se laskavě a přátelsky své ženy. „Děti nezlobily?“

Irma ho ujistila, že nikoli, a konversace na chvíli usnula – –

„A co je nového v domě?“ tázal se opět Katolo. „Co ti Němci? – Už se to rozhodlo?“

„Pokud vím, tak ne,“ řekla opět jeho žena, „ale, jestlipak víš, kdo tady též je?“

Katolo tázavě vzhlédl.

„Petákovi! – Představ si, že včera přiletěli – jsou teď už zas, co bývali – v hodinách se starým Pafnucem.“

„Emigranti!“ řekl Katolo hořce.

„My zme tady bojovali proti režimu a dělali disidenturu – a když je po všem, oni si přiletijou ze zámoří!

Ale nesuďme, abychom nebyli souzeni, a nevyzpytatelní jsou úradkové Boží.“

„Je to stejně boží dopuštění,“ naříkala Irma, „říšští Němci, luteráni a kalvíni – a teď už i emigranti přiletěli – všechno je najednou vzhůru nohama.

Taky – lidi už zase chodějí do kostela – dříve jsme byli spirituální disidenti – ale teď? Teď už se vůbec nelišíme od normálních lidí – já si na to pořád nemožu zvyknout.“

* * *

„Tak co, jak ses dneska měl?“ tázal se Cyril Metoděje.

„Ale ani se neptej,“ odtušil tento, „měl jsem strašně dlouhý rito s ňákejma Pelagrióncema, nebo co – – chtěli vidět celý Město – a eště tam a eště tam – a pak šli do ňákýho toho drahýho pajzlu v historickým městě a mě nechali stát na dešti ňáký tři hodiny. – Zaplatili mi sice, to je pravda, ale zasloužil jsem si to perně – – Když jsme byli Hipona, národní podnik, tak jsem se zdaleka tak nenadřel, to musím říct.“

„Inu, to víš, to jsou ty tržní síly,“ řekl Cyril, „no aspoň sis vydělal – to já jsem dneska celý vodpoledne stál a nudil se a neměl do čeho píchnout.

Až potom zadlouho přišli tři vožralí Geladové, abych prej je svez na sídliště – voni, to se ví, nemaj smysl pro tradiční estetiku – že my jezdíme jenom po tý historický části, v rámci jednoty stylu – to jim nedochází. Ale co můžeš dělat – náš zákazník, náš pán – tak jsem je vzal.

Ale po celou dobu křičeli a mávali na pasanty, že jsem se už bál, aby mě nezarajsli bulybojové a nakonec mi eště nevzali licenci – upaloval jsem, to nemáš ponětí –“

„Ach jó, život je těžkej,“ souhlasil Metoděj, „no aspoň že eště existujeme.

Buď rád, že to tak dopadlo, že tě ty Geladové eště neztloukli a nevobrali, nebo nakonec nezabili – to víš, teď se rozmáhá kriminalita – bulybojové si to dělaj snadný.“

„To se jim nediv,“ komentoval zase Cyril, „kdo chtěl bejt bulybojem, musel bejt pochopitelně u nich – no – a teď se jim to posralo, tak je jim to líto a trucujou. – Ale myslím, že zbytečně, protože ty privileje maj voni pořád, ty jim zatím nikdo nevzal a asi už neveme –“

„Jó, abych nezapomněl,“ změnil směr debaty Metoděj, „potkal jsem před domem Fokainu a ta mi sdělila novinu, že jsou tady Petákovi.“

„Prosím tě,“ divil se Cyril, „a to jako – nafurt?“

„No, já myslím, že ne,“ odtušil Metoděj, „protože kde by tady bydleli? Ten hodinovej prostor přece koupil dr. Vzletný pro Pafnuce a pochybuju, že by je tam nechal, jak ho znám. – Vzletná se dala slyšet, že to maj vlastně pro Vzletňáčka, až Pafnuc chcípne, kdyby se Vzletňáček voženil, tak to dá rozum, že tam ty Petákovy bydlet nepustěj.“

„Ale vždyť to bylo původně jejich?“ divil se Cyril.

„Prosím tě, ty se divíš, jako kdybys včera vylez z bezu,“ komentoval poučně Metoděj. „Jakýpak jejich, na to se tady přece už dlouho nedá a eště dlouho dávat nebude. – Jak to bylo dřív, to snad si eště pamatuješ, a teď se prej aplikuje ta metóda zhašenýho světla – – že se zhasne, a když se zase rozsvítí, tak všechno má svýho majitele, se kterým se pak dá jednat – – vo daních, vo prodeji, vo pronájmu a tak – a jak k tomu po tý tmě přišel, to už nikoho nezajímá. – Jakýpak jejich? – –Já se vůbec divím, že je tam nechávaj na tý návštěvě, jak je znám – asi se ale ulakomili na ty jejich statéry – – to víš, takovej už je svět a my ho nepředěláme – protože jak to pak při takovým násilným předělávání dopadá, to my přece dobře víme!“

„To my všechno dobře víme, jenže my tam nebydlíme,“ smál se Cyril.

„Právě že bohužel bydlíme,“ opravil ho Metoděj, „a eště dlouho budeme. – – Ale hele, nechceš vokusit tady to žrádlo?

To mně, jak jsem tam stál na tom dešti, nabídl pingl z toho nóbl podniku – že to prej je úzkoprofilový a zatím se to tady nedostane – tak jsem to koupil – co a jak, abysme to taky zkusili.“

Metoděj vytáhl odněkud ze stínu dosti objemný pytel, ve kterém byl zřejmě nějaký sypký obsah a na kterém byl v pestrých barvách vyveden okřídlený kůň a stkvěl se nápis:

EXQUISITE HORSE PELLETS

for

FIELD, ROAD AND RACE COURSE

„HORSES NEIGH FOR IT“

(As advertized on all TV channels!)

PEGASSUS MAKES YOUR HORSES FLY

„Hmmm – západní! – To vypadá nóbl!“ radoval se Cyril. „A kolik jsi za to dal?“

„Ale ani se neptej! – Já se to teď stydím přiznat – No, ale myslel jsem si – když teď jezděj ty turisti a platěj tvrdejma – a jak jsem tam stál na tom dešti – tak jsem si myslel, abych z toho života taky něco měl – na co jinýho jsou peníze, než aby se utrácely na zpříjemnění života?“

„No, v podstatě máš pravdu,“ souhlasil Cyril, „ale s mírou! – s mírou! – Protože ta rozežranost – ten – ten hédonismus západní společnosti, který sem teď proniká, ten nás nakonec musí zahubit – –

Naši předkové nic takového neznali – a jací to byli junáci! Takovej Eohippus pernix byl, pane, eště skromnej, malej, jen jako liška, pět prstů měl, dědoušek, na předních nohách, na zadních tři – ale byl to pašák! Hbitej! Jak samo jméno naznačuje. Protože to všechno ve zdraví přežil, čehož důkazem je, že jsme tady teď my, jeho potomci! A i ti další předkové: Orohippus, Mesohippus, Hypohippus, Hipparion, Pliohippus – – nepřetržitá řada od eocénu až po pleistocén, až pak ve čtvrtohorách první normální Equus!

A žrali ty ňáký cizácký, zápaďácký pellets? – To se ví, že né, protože ty eště dávno ani nebyly! Trávu žrali, vobyčejnou trávu – a stačilo jim to!

Protože čím větší rozežranost, rozmazlenost, tím větší taky nespokojenost. – Dokavaď jsi ty šušvorce neznal, tak ti nechyběly – ale teď, když si na ně zvykneš – a dejme tomu, že třeba klesne turistickej ruch neb něco, a nebudeš si je moct dovolit – budeš kvůli tomu potom nešťastnej. – Kvůli něčemu, bez čeho jsi předtím moh bejt celej život, protože jsi ani nevěděl, že to existuje! – A předtím celá řada tvejch předků po věky věkoucí – až vod spodního eocénu! Rozežranost cizácká, povídám, do vlasti se k nám vkrádá a narušuje naši jadrnou, starokoňskou prostotu!

No ale, když už jsi to koupil, tak to nezahodíme, zkazit nenecháme – tak mi teda taky nasyp, ať to vochutnám!“

* * *

„Ďoďu, džánes, so névo?“ tázal se jeden Gelada druhého. (Víš, co je nového?)

„Na, na džánav,“ odvětil mu druhý. (Ne, nevím.)

„Andr’amáro khér, opral andr’e bári orica, odoj san koje néve bešinda. (V našem domě, nahoře v těch velkých hodinách jsou nějací noví obyvatelé.)

Akána na avela loko te čoravel ole phúre rikunastar, sar khamahas.“ (Teď už nebude snadné krást tomu starému psovi, jak jsme chtěli.)

„Kurav leske la vóďa!“ zaklel Ďoďus sprostě a nepřeložitelně.

„The ko san kole manuša?“ (A kdo jsou ti lidé?)

„Na san manuša, ale varesave čirikla tatypnaskere,“ odvětil první mluvčí, „priurnisaľóľen arde cudzinastar. San emigranty.“ (Nejsou to lidi, ale jacísi stěhovaví ptáci, přiletěli sem z ciziny.)

„Daj devleske!“ (Matko Boží!) podivil se Gelada Ďoďus. „Kurav lenge la vóďa!“

* * *

Tak různě komentovali sousedé přílet Petáka a jeho ženy Petardy. Další vývoj příběhu pak nyní následuje.

2

„Ty Petákovy nám tady byl čert dlužen!“ zlobil se dr. Vlastimil Vzletný. „Teda na Petardu se tak moc zlobit ani nemůžu – ale von! Ten Peták – To je příčina všeho našeho neštěstí a rozčilování a eště mě sklátí do hrobu! – Kdykoliv s ním mluvím, ale kdykoliv!!, tak se musím zlobit.

Jako teďko – –

Představ si tu drzost, že jak jsem dělal Strogalovovi toho analistu – tak von říká, že jsem byl kolaborant! – Von to sice neřek naplno – to by si, to se ví, ani dneska netrouf – kak nas mnógo – ale obecně naznačoval!

Já mu povídám – Petáku, u mě je kolaborant ten, kdo to dělal dobrovolně – ale my, my jsme byli donucený!! Když někdo dělá něco z donucení, tak to je něco úplně jinýho!

Já, pravda, jsem tomu Strogalovovi toho analistu dělal – však jsme ty peníze potřebovali – dostat voba Vzletňáčky na vejšku, to nebyla sranda – ale v srdci! – V srdci jsem vždy zůstával vlastencem, protože vlast jsem vždycky miloval – –

Vlast jedinou i v dědictví mi danou, širou tu zemi, zemi jedinou,“ dodal plačtivým hlasem.

„To je jedno, povídá von, ale dělals mu to. Já, říká von, bych mu to nedělal – to bych radši chcíp.

Hovno ví, hovno ví, jak nám tady bylo! – Já mu povídám, Petáku, nerouhej se, každej nemoh uletět za hranice – a víš, mámo, co von mi na to řek?!?! – – Že prej – já za to nemůžu, žes měl z tý kolaborace moc vypasenou prdel, aby ses moh zvednout! – Taková drzost! Taková chamraď! – – Peták, to se ví, ten se zvednul snadno – je to facír – snadno nabyl, snadno pozbyl – věcí si neváží – ale já! – Ale já přece nemoh vopustit majetek, který jsem si vydobyl svou poctivou prací! To takovej Peták nikdy nepochopí!

A potom – musel jsem se přece starat vo Pafnuce! – Kdyby mi bejvala vdova Koniklecová nevodkázala ty peníze, abych z nich toho Pafnuce živil – tak spánembohem! – Ale takhle? – To bych byl blázen – táhnout do nejistoty, když mám svý malý jistý – a když ten Pafnuc prakticky sám nic nesežere.

No – a jak ty děti dorůstaly a víc jedly, tak se mi naskyt ten Strogalov! Na tom nic není, přivydělat si, když jsem byl k tomu donucenej – –

Řekli mi – soudruhu, budeš dělat soudruhu Strogalovovi analistu – no, moh jsem vodmítnout? – No nemoh! – To bych musel bejt ňákej bláznivej disident, kterej se nevohlíží na rodinu – to takovej Peták nikdy nepochopí – změkčilec rozmazlenej! – Že prej – kolaborant! – Hajzl zatracenej! Jak říkám, mámo, nebejt těch jejich statérů, tak je hned z těch hodin vyrazím! To je jedno, že to bylo původně jejich, a že když zdrhli, zbaběle, přepsala to Petarda na nás! Však jsem musel Megasovi stejně zaplatit, aby nás tam nechal – tak tím to už je tuplem naše! – Ale tak holt se budeme muset eště chvíli trochu vohnout. Málo platný – to je ten princip reality! No copak, těch pár dní to eště vydržíme a pak pudou stejně do prdele a máme vod nich pokoj na jak dlouho!“

„Jenom aby voni nechtěli ten prostor v hodinách zpátky,“ trnula Vzletnice, „třeba je takovej zákon, že když jim to dřív patřilo –“

Na ta slova se dr. Vzletný rozzuřil.

Byl popudlivé povahy, a protože se musel neustále hrbit před vrchností, buď skutečnou, nebo aspoň pravděpodobnou, vybíjel si to pak doma na lidech (pardón! – postavách! – viz výklad soudruha Heřmana v mottu), nad kterými měl sám vrch.

„Himlhergot!“ zařval znenadání, až Vzletnice nadskočila. „Kolikrát ti mám říkat, že na to by musel mít trvalej pobyt! A vo to by se Peták musel starat! – Jenže von se nestará – vono mu to za to nestojí – nonononono! – aby vás, velkomožný pane, neubylo – postavit se do fronty na úřadě a projevit tomu úředníkovi pozornost! – Říkám ti, že to zpátky dostat nemůžou, protože voni sou tak blbý, že se ani nesnažej! – A ty mě neser!“

Dr. Vzletný odešel do vedlejší místnosti a zapálil si cigaretu, aby se uklidnil.

„Eště dobře, že se v češtině nezdvojujou písmena v přejatých cizích slovech,“ meditoval. „Kdyby Peták věděl, jakej jsem to byl vlastně analista – joj, ten by triumfoval! Škoda taky, že se tenkrát akademiku Tapírovi nepodařilo prosadit to zrušení tvrdýho ý. Moh bych teď tvrdit, že jsem byl u Strogalova politickým analystou neboli analytikem – to by bylo eště lepší – No, ale co si pomůžeš?

Donucenej jsem k tomu byl, donucenej!

A sypalo to dobře!“

Hudba na způsob vídeňského šramlu vyhrávala zur Gemütlichkeit a Megas pozvedl pohár: „Also prosit!“

Seděl u stolu se členy konsorcia (des Konsortiums) Hellhaltter, což byli pánové Karl Hell, Siegfried Halbhuber a Anton Neureutter, a měl s nimi obchodní večeři kdesi v nitru Metropole v intimní vinárně, jejíž cenová skupina efektivně vylučovala normální plebs, aniž by bylo nutno nějak nedemokraticky omezovat návštěvnost nápisy či podobně.

U nohou Megasových ležel věrný Pavka, kterému Megas občas podával na vidličce vybrané kousky potravy. Uvádíme to zde proto, protože se bohužel z nezodpovědných míst rozšířil názor, že Megas byl surový, sobecký a vulgární kruťas. Tomu však odporuje objektivní skutečnost, jako např. teď, jak se něžně a starostlivě stará o Pavku.

Původně mu ho do podniku pingl nechtěl pustit, poukazuje na nápis:

DOGS NOT ALLOWED

HUNDE NICHT ZUGÄNGLICH

ale Megas mu vysvětlil, že Pavka není pes, ale mandys, vzácný živočich na způsob skunka, a jen tak mimochodem poznamenal, že je vycvičen, aby na rozkaz postříkal exkretem svých análních pachových žláz kohokoliv, koho mu pán označí.

To a malá diškrece umožnily Pavkovi přístup do vinárny, kde nyní loyalně ležel u pánových nohou.

Při večeři probíhala obchodní konversace.

Zatímco členové konsorcia Hellhaltter mluvili ovšem německy, dorozumíval se s nimi Megas jakousi anglo-německou hatmatilkou, kterýžto zvláštní jazyk, doložený pro potomstvo též četnými nápisy, se v Metropoli vyvinul a rychle rozšířil ihned poté, co padla vláda strogalovců, a to zejména v ústech pinglů, kramářů, veksláků, pasáků a osob jim naroveň postavených. Předmětem jejich jednání byl právě ten dům (budeme ho od této chvíle označovat jako Dům), který konsorcium hodlalo koupit spolu s jinými domy v Metropoli.

Dům se dostal do ohniska jejich zájmu zvláštním způsobem:

Přešel totiž formálně do majetku nepominutelného dědice vdovy Koniklecové, původní majitelky domu, který byl debilní a žil kdesi v emigraci v katolickém domově Charitas.

Na tohoto dědice se nevztahoval zákon o trvalém pobytu, protože nešlo o restituci majetku, neboť Dům z majetku rodiny Koniklecových legálně nikdy nevyšel.

Avšak kuchařka v domově Charitas byla příbuznou jednoho ze členů později ustaveného konsorcia, řekněme, že Halbhubera, a když se debil chlubil tím, že je majitelem Domu, Halbhubera na to upozornila. Když pak, po pádu strogalovců, se obyvatelstvo pozvolna vzpamatovávalo a uvědomilo si tento fakt, přemluvil Halbhuber debilního Koniklece, aby mu Dům prodal za nízkou cenu, o čemž již byla vyhotovena smlouva – a jelikož mladý Koniklec nebyl nikdy zbaven svéprávnosti, byla i validní.

Potíž byla pouze v tom, že členové konsorcia neměli v zemi státní občanství ani stálý pobyt, takže potřebovali nějakého místního občana, aby to formálně jako koupil za ně.

Jejich volba padla zcela přirozeně na Megase, který byl v Domě dříve domovním důvěrníkem a o všech záležitostech Domu vždy rozhodoval, ba vybíral donedávna i činži, udánlivě ve funkci předsedy bytového družstva, které se jako by ustavilo po smrti vdovy Koniklecové, nikoli však oficiálně, aby mohl Megas strčit do kapsy jak podíly členů družstva, resp. zálohy, tak i neutuchající doplatky čili činži.

Pokud se vám takové zařízení či vývoj událostí zdá nemožné, tedy vězte, že situace je modelována v podstatě podle skutečnosti, kde debilnímu Koniklecovi odpovídá sám autor knihy, s tím rozdílem, že nic nikomu neprodal, a roli Domu hraje nemovitost poněkud jiného druhu; nejde tudíž o výplod nezodpovědné fantasie.

Nyní tedy probíhalo jednání o svrchu zmíněném bodě, přičemž v pozadí náladově vyhrával šraml.

„Já vám to ovšem udělám, pánové,“ chrochtal Megas, „ale račte uvážit – aby z toho byl nějaký profit. – Činže se nemůže zvedat donekonečna – to naši lidi prostě nezvládnou – – nejlepší by bylo, kdyby ten Dům vydělával nějak jinak než jen na nájemném – – jako hotel například – ale to by asi vyžadovalo příliš velkou investici – přestavbu a tak – no – o tom se poradíme později, až bude s tím majetnictvím tak zvaně ruka v rukávě – ale ponechat to jako vobyčejnej dům, to bych snad nedoporučoval.“

3

„S’oda hin?“ pravil čhibálo čili hlavní Gelada, třímaje v ruce žlutý papír. (Co to je?)

„Hé, ternocherá,“ zvolal na Gelaďáčka chuligánského věku, „me na birinav te ginel bijal okuľára – Gin mange ole papiristar, so kamen!“ (Hej, chulajzi, já nemůžu číst bez brejlí. Přečti mi z toho papíru, co chtějí.)

Ve skutečnosti čhibálo neuměl číst a snažil se to různě zakrývat, což ovšem bylo veřejným tajemstvím.

Gelaďáček vzal žlutý papír na způsob letáku, který jim někdo vstrčil do schránky na dopisy, a počal předčítat:

Vážený nájemníku!

Máme radost Vám oznámit, že ode dne XY přešel Váš dům do soukromých rukou. Vynasnažíme se Vám poskytnout ty nejlepší obytné služby, podle zásady náš zákazník, náš pán, a těšíme se na Vaši spolupráci.

Abychom však mohli Vám ještě lépe sloužiti, byli jsme bohužel nuceni zvýšit, jako od příštího měsíce, Vaše nájemné padesátikráte.

Jsme přesvědčeni, že nahlédnete nutnost tohoto dočasného opatření a nebudete vůči nám chovati žádných tvrdých pocitů.

S přáním všeho dobrého do další spolupráce

za Consortium Hellhaltter

Vladimír Megas

domový manažér

Leták, jak vidíme, byl psán poněkud nejistou češtinou, obsahující kupodivu spíše anglicismy než germanismy, protože to pro konsorcium koncipoval nějaký pan Bux, přišedší z USA, který měl obdobné obchodní zájmy jako oni a byl s nimi tak zvaně jedna ruka. Megas jim to ovšem opravit nedokázal, nýbrž si naopak myslel, že to je nóbl způsob vyjadřování, a tudíž v pořádku.

Dopis značně nakrkl čhibála, takže začal křičet:

„Džungále raja, chinďále komuništy! Penda var buter! – Kurav tumenge la vóďa the kaj o bing tumen ľiľas!“ atd. (Mizerný páni, zasraný komunisti – padesátkrát víc! atd. v tomto duchu, ale peprněji.)

Ale nebylo mu to nic platné.

* * *

„Co tomu říkáš, Cyrile?“ tázal se Metoděj, když byl svému bratru či pobratimovi ukázal zmíněný leták.

„Inu,“ odtušil Cyril, „to víš, to jsou teď ty tržní síly. Donedávna vládla ta třídní spravedlnost a teďkon zase tržní síly. Sice tenhle Dům byl původně jako družstevní, takže my jsme vlastně podílníci, čili nám to vlastně zase ukradli, ale když vlastně nemáme vo tom družstvu nic v ruce, tak bysme se nemohli ani dobře soudit. Nehledě k tomu, že ti soudcové a ten celý aparát – – Ale, dokavad budou jezdit turisti do té naší zlaté Metropole a dokud ji budou chtít zhlédnout romantickým způsobem pomocí mile starobylého dopravního prostředku, nemáme se čeho obávat, protože to musíme vždycky zvládnout. – Tak přirazíme na ritu a je to jako nožka – to právě je ta rozkoš soukromého podnikání – v tej Hiponě nár. podnik bysme to, to se ví, nemohli – no, je to přece jenom lepší – lepší po všech stránkách.“

„Jen esli nám to budou platit,“ staral se Metoděj.

„Ale budou, budou, co by neplatili,“ utěšoval ho Cyril, „předně jsou Zápaďáci zvláštním způsobem blbí, potom se rádi vytahujou a za třetí si to můžou dovolit.“

„Ale já jsem čet, že jim tam taky už začíná krise,“ staral se Metoděj dál, „estli to takhle bude pokračovat, tak nevím, nevím. To je jako taková spirála, takovej šroub, furt víc a víc. Skoro si někdy myslím, že to bylo lepší v tý Hiponě.

Moc peněz jsme neměli, to je pravda, ale na druhý straně jsme měli svoje malý jistý – Teďkon, jako soukromníci, sice vyděláme, ale hledíme vstříc nejistotě – –“

„A co ta svoboda?“ tázal se Cyril.

„No, to máš pravdu – ovšem k posledku jsme ji už měli taky, to bylo už jenom na povrchu a nikdo se nestaral, a pod tím si každej dělal, co chtěl, a navopak byly věci lacinější, takže si jich moh každej víc dopřát – já nevím, kam ten svět spěje.“

„No jo, ale to bylo tím, že už byli v posledním tažení – copak si už nepamatuješ, jak to bylo předtím?“

„No tak snad,“ uznával Metoděj neurčitě, žvýkaje seno, „ale prosím tě, jak to, že je Megas furt manažerem?“

„Inu, to víš, mráz kopřivu nespálí,“ meditoval Cyril, „vono asi pomalu – Zatím eště tyjou z minulosti, ale jak se udělá volná konkurence, tak ty neschopný pudou dolu – no a to jsou hlavně voni.“

„No, jen aby!“ pravil Metoděj. „A co ty gangsteři v USA? To jsou přece ty samý typy jako naši megasové, ten samej druh lidí – teda postav! – No copak, dokud budem jakž takž slušně existovat, může nám jít panstvo a politika kolem paty.“

* * *

„Padesátkrát!“ řekla Irma Katolová Katolovi, když přišel z práce. „To je nekřesťanská nestoudnost!!

Já jsem s tím byla za páterem Jenseitsem, poradit se a postěžovat si, a víš, co ten mi řekl? – – Že prý hoden jest dělník své mzdy a dávejte, co je císařovo císaři a co je Božího Bohu – a že když tam píšou, že je to pro to zlepšení služeb, tak to tak bude, a abychom to pokorně přijali a podrobili se, jak se sluší na křesťany. Já jsem mu řekla, že to tak nenechám, že se spojím s ostatními nájemníky a budeme protestovat – a víš, co on na to? – To že prý by byl nekřesťanský postoj, zavánějící revoluční teologií, a že nás před tím varuje, protože vrchnost je od Boha!

Já jsem mu namítla, že co naše děti – a on, že prý, když dá Pánbůh zajíčka, dá pro něj aj trávníčka a že chudí jsou zvláštní vyvolení Boží, jak píše i Léon Bloy zejména ve svém čelném a monumentálním díle Chudá žena – – tak su z teho zmatená. Já jsem si myslela, že teď se nám povede lepší – ale ono je to skoro naopak. Akorát, že ty možeš mít lepší místo – ale jak teď všechno zdražujou, tak to vyjde tak na stejno – jen kdybych věděla, co mám dělat!“

„Já myslím, abysme jim zatím nic neplatili,“ řekl Řehoř Katolo, zvaný též Palamáš (podle sv. Řehoře Palamáše), „přece nás nemůžou se sedmi dětma vyhodit na dlažbu – tak dalece snad ty tržní síly ještě nepokročily – prostě jim nic nedáme a uvidíme. Třeba toho Megase přece jen budou eště soudit za to, co dělal za strogalovců – tomu já pevně věřím, neboť Bůh je spravedlnost sama a ani klamati, ani mýliti se nemůže – a tím se to všecko oddálí, nebo i zruší. Prostě jim nic nedáme a bude.

Stejně je to s tím zesoukroměním ňáký ilegální, když jsme teda jako družstvo. – A já si taky zjistím, co je to za konsorcium a jestli to vůbec všechno právně nesmrdí.“

„Dejž to nebeský Pán,“ řekla Irma Katolová.

* * *

„Padesátkrát, to je strašný,“ hořekoval Lasius. „Jak mi to jenom zaplatíme, když já tak málo vydělávám – a eště abych se bál, že mě vyrazej na dlažbu. Taky to je blbá práce, vždycky jsem za tu šichtu úplně ztuhlej – –

Kdyby ty sis mohla najít ňáký zaměstnání, ale když ty máš příliš citlivej nervovej systém – jak mi to teď jenom zvládnem?“

„Tak počkej,“ řekla Astrapa, „to ňák vyřešíme – dojdi k Megasovi a pozvi ho k nám – a já s ním promluvím. Ale radši opatrně, ať tě neslyší Megaira. – No, co koukáš? – Co se tváříš? – Já vím, že jsem ti to slíbila a taky jsem to zatím dodržovala – i přes tu votravu – ale teď na nás doléhá silná nutnost. – – Přiveď mi Megasa – a sám jdi do biografu.“

Lasius se ošíval a přešlapoval, a Astrapa tudíž sáhla na futro dveří a pohrozila mu karabáčem.

Lasius hbitě a poslušně vypadl z bytu a pádil nahoru po schodech.

Astrapa se rozkošnicky natáhla na kanapi, vsávajíc dým speciální cigarety s fialovým troubelem, a naslouchala matnému cinkání zvonku, který k ní slabounce doléhal shora. Lasius zřejmě již zvonil u Megasova bytu, aby mu vyřídil vzkaz.

* * *

„Huhuhuhuhú – huhuhú –,“ plakala hlasitě Lemuzína, „ale vždyť, vždyťs mi to slíbil – slíbils mi že – v tý va-ně je to jen do-čas-ný – a že mi zařídíš krás-ný velký akvárium s mořskou vodou a se sa-san-ka-mááá huhuhú a s ry-bič-ka-mááá a s ko-ko-huhuhú korálamáááá – a teď teď se vy-mlou-váááš – že že nemůůů-žeš a furt – furt piješ píívóóó a pak pak řihikáš, že nemáš na a-akvári-úúúúúm – já já nešťastnááá, že jsem se dala obludit huhuhuhú-bubububúúú!

Já my-sle-la, že jsi ňákej princ z po-hád-kýýýý – a ty jsi zatím neschopnej sráááááč – – huhuhuhúúúúúú – kterej ani to kava – akvááá-ri-úúúúm mi nedokáže vo-vopatřit, i když to slíííbííííl – jáááááá nešťast-náááááá – huhuhuhú!“

„Ale Lemuzínko,“ koktal nešťastný pan Láptě, „vždyť já, vždyť já jsem to myslel upřímně – já jsem nevěděl, že všechny ceny pudou tak strašně nahoru, že to bude mimo můj dosah – a taky když se ten náš podnik zesoukromní, že už – že už nebude patřit pracujícím, aby si z něho občas něco – – a taky jsem zatím neměl na to akvárium čas.

Eště to, prosím tě, chvilku vydrž v tý vaně – a já ti slibuju – že do půl roku budeš mít krásný velký akvárium – jako že se Láptě jmenuju.“

„Sliby chyby huhuhuhúúúú,“ hysterkovala Lemuzína ve vaně, až se to rozléhalo dolů světlíkem.

„Ale Lemuzínko, uklidni se, nedělej aspoň sousedům tyátr – vždyť je tady v domě všechno slyšet a zvlášť skrz ten světlík – a já ti slibuju, že ti to akvárium udělám do tří měsíců – ne! do dvouch! – do dvouch! – – do měsíce bych to už nestih, ale do dvouch, určitě do dvouch!“

Leč Lemuzína ve vaně neustále skučela a hňácala se, takže pan Láptě uznal za vhodné se jít projít, aby přišel na jiné myšlenky.

Když otvíral dveře do bytu, vypadl mu k nohám žlutý lístek. Zvedl ho k očím:

Vážený nájemníku!

Máme radost Vám oznámit, že ode dne XY přešel Váš dům do soukromých rukou… blebleblablabla… Vaše nájemné padesátikráte…

Láptěmu se zatmělo před očima a klesl na botník na chodbě, kam těžce dosedl. Jako blesk jím projelo vědomí, že za těchto okolností postavení a vybavení velkého mořského akvária pro Lemuzínu absolutně nestihne, i kdyby se jakkoliv finančně utahoval, a že milenka ho tedy nejspíš opustí – –

Zůstal zdrceně sedět na botníku a pohlížel tupě na leták, který upustil na podlahu, pokrytou kostkovaným linoleem, přičemž mechanicky četl:

Jsme přesvědčeni, že nahlédnete nutnost tohoto dočasného opatření a nebudete vůči nám chovati žádných tvrdých pocitů.

S přáním všeho dobrého do další spolupráce

za Consortium Hellhaltter

Vladimír Megas

domový manažér

* * *

„Padesátkrát, padesátkrát!“ volal vzrušeně Skorochod, pobíhaje opět po pokoji kolem dokola, od podlahy na stěnu, na strop, na stěnu, na podlahu, a znovu, jak jsme ho již jednou zastihli v 1. kapitole.

„Jak mi to jenom zaplatíme, jak mi to zvládnem, stapána, stapána!“

„Ale nevzrušuj se, Skorochůdku, Schůdku,“ konejšila ho Sušenka, „ňák bylo, ňák bude. Pamatuj si, že ať si bylo, jak si bylo, vždycky jaksi bylo. Ještě nikdy nebylo, aby jaksi nebylo. Tak to stojí ve stěžejním díle národního klasika. – No tak!

I kdybysme museli vodsaď – nevídáno! Aspoň bysme zase viděli jiný vokolí! A co se týče vobživy – nestrachuj se – já tě uživím, i kdybych měla hajzly mejt!“

„No jo, no jo,“ naříkal Skorochod, neustále opisuje svůj nervosní obdélník kolmo na rovinu podlahy, „tomu já chci věřit, chci věřit – nebo bych si zoufal! Zoufal! Je jenom škoda, že tak vypadám, abych se mohl zaměstnávat mimo dům, nebo se ucházet o zaměstnání, protože lidi se mě štítěj – – Snad bych to moh zkusit v entomologickém ústavě akademie – tam by se mě snad neštítili.“

„Ježiš! – To radši nedělej, Skorochůdku!“ varovala Sušenka. „Nebo by tě tam eště mohli vypreparovat do sbírky – zůstaň pěkně doma, jako dřív, však já se o tebe postarám.“

* * *

„Darebáku! Darebáku darebácký!“ ňifňafoval Pafnuc a zlostně vyskakoval směrem k hlavní hřídeli nehybného hodinového stroje, na níž seděl zmatený a rozhořčený Peták.

Pafnucovy bílé kníry se zlobně ježily a vztekle poulil drobná sivá očička – –

„Přivandruje si jako nic a přitáhne s sebou mizérii! Ty salakvardo! – Já pudu na policii, aby tě poslali šupem domů – ňif ňaf ňif ňaf ňif ňaf atd. – – !“

Zloba Pafnucova byla vzbuzena tím, že i on našel na podlaze v hodinovém prostoru leták Vážený nájemníku, a nyní si vybíjel takto vzniklou zlobu na Petákovi, kterého nikdy nemohl vystát a zcela bezdůvodně ho fanaticky nenáviděl, neboť se jaksi domníval, že původcem, či jakýmsi kausálním činitelem letáku je Peták, resp. ten fakt, že přiletěl ze zámoří na návštěvu. Tím se dopouštěl známé gnoseologické chyby post hoc ergo propter hoc, podobně jako Skinnerovi holubi, neboť měl mozek jednak psí, jednak senilní.

Odvazoval se tímto způsobem zejména proto, že Petarda, která ho dovedla lépe uklidnit a před kterou by se snad i trochu styděl, odletěla někam do Města navštívit své bývalé přítelkyně.

Peták se snažil fistulové ňafání Pafnucovo nevnímat, ale když nebralo konce, protáhl se ven onou dírou, zmíněnou již na samém začátku, a odletěl rovněž směrem k Metropoli.

Když se na hbitých perutích spouštěl dolů podle stěny Domu, který stál na kopci, aby tak dosáhl výšky vhodné ke křižování nad vlastním Městem, rozkládajícím se zejména v dolících pod ním, zachytilo jeho oko rohatou hlavu Megasovu, jak se sklání nad unylou tváří Astrapy.

Nyní zajisté čekáte nějakou košonerii, jako v „Antikuru“, ale chyba lávky.

Na tu glagolici jsem vás tady jenom navnadil a nachytal. Co se celého odstavce týče, uvedl jsem ho tady jen proto, abych vás tak zvaně vyvedl na vrbu. [To jen, aby to vypadalo delší.]

4

Peták stál před starobylou hospodou „U Kulicha“ a pozoroval trudným okem jakýsi stříškovitý dvojpanel, vystrčený před dveře jakožto reklama čili upoutávka.

Nápis na upoutávce byl totiž německy, nebo tak se alespoň vedení a neznámý pachatel inskripce zřejmě domnívali.

Ve skutečnosti šlo o jakýsi poněmčelý ekvivalent populární Pidgin English, kterou se, co paměť sahá, dorozumívají různí domorodci v dobrodružných románech s bílými pány. Nápis tak automaticky zařazoval místní obyvatele do kategorie nevzdělaných primitivních domorodců, kteří v nějaké špinavé, necivilisované zemi chytají evropského turistu za košili a patlavou karikaturou angličtiny mu nabízejí své podezřelé zboží a služby – pouze vše přesazené do poněkud jiného geograficko-lingvistického kontextu.

Na hobře stálo totiž sebevědomými písmeny:

„Kruciprdel!“ pomyslel si Peták téměř nahlas, „Vy jste tomu ale dali, promovaní filologové!“

Viděl takové nápisy v Metropoli už mnohokrát, začasté zkombinované s podobně křováckou angličtinou, ale v této chvíli mu to jaksi nedalo:

Vytáhl z kapsy tlusté pero, tzv. značkovací, s filcovou špičkou, a pustil se do opravování:

Betrieb se tady ovšem vlastně významově nehodí, to je spíš něco jako průmyslového – ono nestačí opravovat jen gramatiku – jak bych to tak? – Einsetzung? – Einrichtung? – To taky ne, snad jen obyčejně – uvažoval Peták a provedl změnu:

Tak ale, teď co s tím „höfflich Einladen DIR LEITUNG“?

Peták usoudil, že se zde nelze vyhnout radikálnějšímu plasticko-chirurgickému zákroku, a vykonal ho:

Poodstoupil a prohlížel svou kreaci s potěšením tvořivého umělce.

Estetická stránka sice poněkud utrpěla, ale zato byla nahrazena alespoň jakžtakž znějící němčinou.

Peták se právě chystal přejít na druhou stranu panelu a podrobit podobné proceduře nápis v Pidgin English, který anticipoval na odvráceném boku stříšky, když tu z hospody vyrazil pingl na způsob rozezlené alky a hnal se na něho:

„Ty parchante, co nám tu čmáráš po reklamě?!“

Peták se chystal pincernovi vysvětlit, že reklamu nepočmáral, nýbrž inteligentně opravil, za což by měl být vedením správně odměněn, ale vida výraz rozezleného pivonoše, usoudil, že bude lépe ustoupit jako příslovečný moudřejší.

Tudíž, v rámci magického realismu, nebo co to je, roztáhl rovněž křídla jako v současné literatuře zmínění Gabriel, Eusika, Rafaela, Gabriela a Michaela a ze scény prostě uletěl.

Teprve když se vznášel nad věžičkami paláce, řekněme třebas hopfenstockovského, napadlo ho, že by bývalo stačilo pingla oslovit německy nebo anglicky a převést tak jeho bojovnost v pokorné koření.

Vzlétl ještě výše a jeho pozornost zaujaly kučeravé pahorky rozsáhlých parků v této části Města, i zamířil tam a snesl se v jednom z nich na cestu.

Ušel po ní několik desítek metrů, až našel lavičku, na kterou se posadil. Kolkolem nebylo živé duše. Lavička byla situována proti průhledu mezi stromy a křovinami, takže se z ní naskýtal pohled na panoráma Metropole.

Peták je pozoroval a zdálo se mu neskutečné.

Od dob, co v Metropoli trvale bydlel, v ní vyrostlo mnoho budov, které změnily její typické kontury, v některých případech způsobem přímo surrealistickým. Seděl zde a uvažoval, co tu vlastně pohledává:

Jeho spřízněnci ho přivítali způsobem, který věru nečekal, všude kam se podíval, byly jednak stopy zpustošení vzniklého za vlády strogalovců, jednak symptomy návratu k normálnímu životu, ale v jakési zesprostělé, zvulgarizované, periferní a smrduté podobě.

Všude strašily nápisy v křovácké Pidgin English a Pidgin German, na všech důležitějších místech, nebo skoro na všech, seděli pořád původní megasové, zdaleka zřetelní svými rozložitými rohy a parohy rozličných tvarů.

Geladové, kteří dříve kočovali od vesnice k vesnici v snesitelném počtu, se nyní vyskytovali v Metropoli masově, hlasitě páchli a ohrožovali majetek a životy normálních občanů. S nimi bojovali Lysohlavci, normálnímu obyvatelstvu stejně či ještě více nechutní a nebezpeční. Turisticky nejzajímavější části Města jaksi hnily a rozkládaly se… atd.

V jeho prsou se jako by otvírala jakási bolestivá propast, na jejímž dně úpěla průhledná bytůstka jeho duše.

Z dum vyrušen byl nikoliv zvonků hraním, ale tím, že ho kdosi oslovil. Vzhlédl a spatřil dvě mladé frcinky v první pubertě, podle typu zřejmě geladského původu.

„Papu,“ pravila jedna z nich s drzým chichotáním, „kamen te kurel? Me tumenge davá le buľa túněs.“

Pak to opakovala znovu česky, takže Peták porozuměl a totálně se zhnusil.

„I fuj, taková holčička!“ Uplivl, opět rozpjal křídla a odletěl pryč, což dívky pozorovaly s otevřenými hubičkami.

„Kurev je tady taky jako máku,“ meditoval, „a i v nóbl hotelích. Ale né jako v normálních městech diskrétně, ale všude se tam rozvalujou jako někde na nejhorší periferii v ňákým pajzlu. To to tady vypadá!“

Peták se vznesl nad Město a plachtil nad ním jako orlosup bradatý (Gypaëtus barbatus).

Pozoroval hračkovitě zmenšenou Metropoli zahalenou v opar smogu a v jeho nitru se počal tvořit jakýsi melancholický zpěv na způsob jakoby žalmu či populární jeremiády:

Ó, kterak sedí město lidnaté,

jako vdova učiněna jest matka obcí.

Synové její ve služebníky obráceni jsou,

dcery její staly se nevěstkami.

Cizozemec skupuje klenoty její,

o roucha její perou se psové.

Muž silný ozbrojenec učinil jí násilí a zanechal,

nyní pak v slabosti její havěť polní ji stravuje.

Kam se obrátím aneb kam pohlédnu, potupa její, anobrž na tržištích vystavena jest hanba její.

Cizozemcům prodává, co jejího jest,

aby nakrmila dítky své chlebem.

Barbarským jazykem prosí, uchopujíc je za roucha jejich,

lámaně žvatlá, nedbajíc posměchu jejich.

Kteřížto na ni potřásají hlavami svými,

prstem ukazujíce se vysmívají.

Smradové velicí v ulicích jejích,

mračna šedá a zelená nad hlavami věží jejích.

Jak naberu dechu a kterak vydechnu,

aniť kouřové mnozí zužují prsa má?

Slunce zakrylo tvář svou v mracích oněch,

aniž pak měsíc vydává více světla svého.

Za noci marně hledám písmo hvězd,

neboť mrákota smradová zakrývá je úplně.

Ty však, Hospodine, tváři své neskrývej!

Obrať se a vytrhni lid můj z potupy!

5

Lasius se vracel z práce, jako vždycky mírně ztuhlý.

Jeho pracovní činnost byla, v rámci charakteru této knihy, značně zvláštní:

Po celou pracovní dobu musel sedět ve výloze obchodu Worldtone International, dříve Gramona nár. podnik, a dívat se do trouby starobylého gramofónu na kliku, na způsob populárního his master’s voice. Každou půlminutu musel Lasius zakroutit hlavou a zakoulet očima, jinak musel sedět naprosto prkenně, neboť tak si to manažer, dříve vedoucí, emporia, dříve prodejny, přál. Ještě štěstí, že Lasia nemohl stále kontrolovat, když ten se občas odvažoval drbat, zívat, přešlapovat apod., což ovšem divákům nevadilo, nýbrž naopak, ale z nějakého důvodu to vadilo manažerovi.

Byl si vědom principů produktivity práce a najal Lasia proto, protože si spočítal, že to přijde laciněji než kupování nějakého hadrového pejska.

Bylo to způsobeno tím, že manažer si efektivnost zaměstnání Lasia ověřil na podnikovém počítači, kde na to byl zvláštní program; tento program byl však defektní, a proto ho výrobci prodávali do bývalých strogalovských kolonií, kde předpokládali patřičnou civilizační zaostalost. Na tomto počítači vyšlo, že platit Lasia je ekonomicky výhodnější, než koupit atrapu – vedoucí, oslněn západní technologií počítači věřil, a zaměstnal tedy Lasia.

Pro Lasia mělo toto snadné zaměstnání tu výhodu, že víceméně bez námahy uživil sebe i Astrapu, a nadto měl dost času na snění a spřádání fantasií, které pak po příchodu z práce a vykonání svých dalších domácích povinností v noci svěřoval papíru.

Jedinou nevýhodou bylo, že Lasius mohl jíst, pít, močit a defekovat pouze v polední přestávce, avšak na to se jeho organismus po určité době zadaptoval: Mělo tedy jeho zaměstnání atrapy u Worldtone International více výhod než nevýhod a Lasius se snažil, aby si je udržel; byl si vědom toho, že nikdo není nepostradatelný a nenahraditelný, a ačkoli věděl, že se mu málokdo vyrovná chlupatostí (odtud i jeho jméno), přece si nedělal iluse, že by ho za určitých okolností nemohl vystřídat i někdo méně chlupatý, ba, theoreticky vzato, třeba i naopak mexický cane ňudo či podobná rasa čínská, rovněž zajímavá právě naopak nedostatkem porostu.

Nyní se však Lasius vracel z práce a těšil se na Astrapu, neboť ji bezmezné miloval způsobem adekvátním a klasickým, vzhledem ke své osobnosti. Možno říci, že jí byl psovsky oddán s určitým rysem masochismu, a vysedával ve výkladní skříni podniku Worldtone International, dříve Gramona nár. podnik, hlavně kvůli tomu, aby ji mohl živit a platit jí byt, protože jinak by se obešel skromněji, ba asi by ani nemusel pracovat, podobně jako kynický, tj. psí filosof Diogenes, jehož jméno, mimochodem, Lasius přijal jako své jakési křestní.

Ale dělal to rád, neboť to bylo pro Astrapu.

Když se však přiblížil ke dveřím svého bytu, překvapil se, když na chodbě před nimi našel ranec, ze kterého vyčuhovalo něco jeho skromného majetku.

K ranci byl připnut podobný žlutý lístek, jako jsme se s ním setkali v kapitole 3. Lasius se sklonil, zvedl lístek a četl:

Vážený nájemníku,

abychom mohli ještě lépe plniti své heslo „náš zákazník, náš pán“, rozhodli jsme se po zralé úvaze, že vyhlásíme náš dům psů prostým pásmem.

Je to proto, že, jak známo, psi znečišťují okolí, dále jsou hluční a mohou se i státi zdrojem infekcí.

Toto nařízení vstupuje v platnost okamžitě vydáním této vyhlášky.

S nájemníky, kteří by chtěli v tomto smyslu uplatnit své demokratické právo na nesouhlas, se budeme muset do měsíce s lítostí rozloučit. Takové opatření by nás hnětlo tím více, vzhledem k tomu, že bytová krise, panující za minulého režimu, nebyla, bohužel, dosud efektivně vyřešena. Doufáme proto, že si to každý nájemník rozmyslí. Jsme přesvědčeni, že nahlédnete nutnost tohoto dočasného opatření a nebudete vůči nám chovati žádných tvrdých pocitů.

S přáním všeho dobrého do další spolupráce

za Consortium Hellhaltter

Vladimír Megas

domový manažér

Leták, jak poznamenáváme na adresu čtenáře mimo vlastní text, byl výmyslem Megasovým za tím účelem, aby se zbavil specificky Lasia, resp. pomohl Astrapě se ho zbavit.

Poměrně plynná formulace, která na Megase ovšem nevypadá, vznikla tím, že mu to diktovala sama Astrapa, která měla určitou, byť omezenou inteligenci. Byla to mj. také tato inteligence, která Megase k Astrapě přitahovala, neboť se jí výrazně lišila od jeho ženy Megairy, kromě ovšem také mnohem mladšího věku a mnohem přitažlivějšího tzv. zevnějšku.

Jak jsme již vlastně pozorovali, Astrapa poté, co si přečetla leták o zvýšení nájemného padesátkrát, poslala Lasia, aby k ní pozval Megase, se zřejmým, jednoznačným a průzračným úmyslem.

Akce proběhla zcela, jak plánováno, a Megas se uvolil, že nechá Astrapu v bytě nadále zadarmo, výměnou za sexuální přízeň.

Při dalších schůzkách zpracovala Astrapa Megase dále k tomu, aby jí platil jakousi apanáž, a to podstatně vyšší, než byl Lasiův měsíční plat výkladní atrapy, byť i popletený počítačem.

Megas, obluzen její přízní, jí vše slíbil a ihned odkvačil, aby přinesl první měsíční příspěvek. Radoval se z toho, že má tak fajnovou a přepychovou milenku, protože byl starý a ohyzdný a často musel snášet posměšky kvůli svým rohům, zejména od doby pádu strogalovců. Byl proto ochoten udělat, co Astrapě na očích viděl.

Tím se však stal Lasius pro Astrapu zbytečným a nepohodlným, neboť by svou žárlivostí zajisté komplikoval její zařízení s Megasem. Kromě toho by jí připomínal její pokleslou minulost, kdy se oddávala pro kus žvance a střechu nad hlavou pouhému chlupatému psu – – „Neboj se, dušičko,“ řekl jí tudíž jednoho dne Megas, když ji navštívil, zatímco Lasius byl v práci, „my to vždycky vyhrávali, my to zase vyhrajem, to si pamatuj, my se ho zbavíme snadno. – Prohlásíme jednoduše tenhle barák za psů prostý pásmo – a chlupáček bude muset vypadnout – hehehehe.“

„Ale jak to, vždyť ten byt je na něj?“ divila se Astrapa.

„Ale ty naivko malá,“ smál se dobrosrdečné Megas a políbil milenku na karmínová ústa, „copak jsme se na to někdy vohlíželi? – – Zaprvé – kde je to napsaný? – Za druhý, copak kdo kdy slyšel, aby pes moh mít na sebe byt? – Vzato kolem a kolem je tady Lasius vlastně majitelem bytu ilegálně, protože je votázka, esli pes může bejt tak zvanej právní subjekt. Zatřetí – kdo myslíš, že jsou všichni ty bulybojové, soudcové a prokurátoři? – Naši lidi, že jó – s některejma se vosobně znám eště z dřívějška – proti nim si takovej pejsánek ani neštěkne –

A za čtvrtý,“ zde Megas snížil hlas do výhružného bučení a jeho býčí tvář nabyla zlovolného výrazu, „vždyť ani není moc velikej – kdyby nakrásně něco – moh by třeba i úplně zmizet – a hledej ho? – To by nebyl problém –

Já teď vydám vyhlášku, že se náš Dům prohlašuje za psů prostý pásmo – a je to! – – Ale musíš mi to pomoct napsat, protože já jsem do škol moc nechodil – nespravedlivá třídní společnost mi neumožnila – –“

Tím tedy nastala situace, kterou jsme vylíčili na začátku, totiž evikce Lasia z jeho vlastního bytu.

Hluboce roztrpčen, indignován a rozčilen běžel Lasius nahoru po schodech a zazvonil u Megasova bytu.

Netrvalo dlouho a bylo slyšet za dveřmi těžké kroky, dveře se otevřely a v nich stanul domový manažér.

Zpoza nohy mu vykukoval věrný mandys Pavka.

Když viděl rozčileného Lasia, přelétl mu po tváři pobavený a zlovolný úsměv.

„Co byste si přál, sou- pane Lasius?“ otázal se typickým sprostým hlasem, jakým se megasové od nepaměti vyznačují.

„Já – to – ten leták – psů prosté pásmo,“ koktal Lasius. „Ale ten byt je, sou- pane Megasi, přece na mě! – Vždyť já jsem si na něj dal zálohu a teď platím nájemné – o tom jsou tady přece doklady!“

„Vo tom já nic nevím,“ řekl Megas vážně, „a účty toho druhu já vedu už vod doby družstva – – Kromě toho – já se vás nechci dotknout, pane Lasius, ale vy jako pes byt vlastnit vlastně nemůžete –“

„Jak to?“ divil se Lasius. „Tak proč jste mi ten byt teda prodávali? Vždyť jste přece věděli, že jsem pes, vždyť jsem se s tím nijak netajil!“

Megas jen pokrčil rameny. Nechtěl vzít Lasia do bytu, aby tak zdůraznil své postavení a jeho nízký status, ale úplně bez komentáře mu zase dveře před nosem zavírat nechtěl. Opřel se tedy v dokořán otevřených dveřích o futro a rozšafně promlouval:

„Inu, to víte, to byla taková doba – tehdy se na právní korektnost moc nekoukalo – ale dneska, sou- – dneska, pane Lasius – dneska máme vobnovenou demogracii! – A v tý platěj zákony! A podle zákona vy jako pes byt mít nemůžete. – To je prostě realita a musíte se s ní smířit!“

„Já vás budu žalovat!“ křičel zoufale Lasius.

„No, to vy taky nemůžete, hehehe,“ triumfoval Megas, „to je to samý jako s tím bytem – protože jako pes nejste vlastně občan!“

„No to se teda dovídám, po tolika létech,“ hořekoval Lasius, „to jsem se dočkal na starý kolena –

Ale vždyť mě každej jako občana bral!?“ divil se naivně.

„Ze zdvořilosti, sou- pane Lasius, ze zdvořilosti – ale právní podklad to žádnej nemělo, to se nezlobte!“

„Ale co pan Pafnuc!“ zvolal tu Lasius náhle osvícen. „To je přece taky pes – že ano!? Tak toho taky budete vyhazovat z Domu, z jeho bytu?“

Na ta slova se Megas zarazil.

Pafnuc mu nijak nevadil, vydal nařízení o psů prostém pásmu pouze kvůli Astrapě a Lasiovi. Kromě toho byl Pafnuc v péči dr. Vzletného, se kterým se nechtěl Megas rozkmotřit, pamětliv toho, že býval analistou samotného Strogalova a mohl mít v těchto kruzích dosud záchyty a styky. Tyto kruhy, byť nyní poněkud zpodzemělé, byly však pořád důležité i pro Megase.

Proto se opřel o futro nyní oběma rukama či snad kopyty a rozmlouval ještě rozšafněji:

„No – podívejte se, to je docela jiná situace.

Zaprvé – (oni nám ve škole vždycky říkali, že se má říkat předně, ale ten Megas to jako neví – a potom, to už třeba zase neplatí) – ten byt je na pana dr. Vzletného –“

„Co to má s tím co dělat,“ zlobil se Lasius, „když ten Pafnuc je pes, tak by podle vás byt ani mít nemoh – a esli mu patří nebo né – řek jste, že Dům je psů prostý pásmo – to není logický –“

Megas viděl, že tady udělal logickou chybu, ale nedal to znát a důstojně pokračoval:

„Zadruhé – a to se nezlobte, když vám to řeknu – ale von neni pes jako pes. – My se dneska, že jó, orientujeme na Západ jako na vyspělejší společnost, která nakonec – málo platný – vyhrála tu studenou válku –

A tu vidíme ve filmech Walta Disneye příklad: Tam jsou s tím Mickey Mousem, kolem něho, dva psi, že jó? Jednak je tam Pluto, že jó, to je normální pes, pojmenovanej podle toho, že vzniknul v roce devatenáct set třicet, kdy byla ta planeta vobjevená – to je detail – a pak je tam Goofy – to je taky pes, ale voblečenej, na zadních nohou – vlastně jako člověk se psí hlavou, že jó – tak to je velkej rozdíl, protože Goofy je normální kamarád, partner toho Mickey Mouse a kačera Donalda a těch druhejch, mluví s nima a tak, kdežto Pluto je jejich pes –

I když maj voba vlastně stejnou hlavu, jenom že ten Goofy černou. A tak takový je to u nás, a nezlobte se, vy jste jako ten Pluto, kdežto pan Pafnuc jako Goofy – normální občan, i když psovitého charakteru –“

„Ale krucinálpatalijón,“ křičel zoufale Lasius, „jak to, že já jsem jako Pluto, a ne jako Goofy? – Vždyť tady přece s váma teď, tady na fleku!!!! – normálně mluvím, ne?!

A ten byt jsem si koupil a činži platím – teda ten tak zvanej doplatek – a chodím normálně do zaměstnání – i mám – tedy – jako – jako družku tu Astrapu – to je normální ženská – víceméně – čili jak to, že jsem jako Pluto, jako pes?“

„To záleží právě na tom, jak se to bere,“ řekl Megas popuzeným hlasem, neboť ho rozmrzela zmínka o Astrapě, „to záleží vždycky na tom, jak to bere vedení.

Dřív – a není to tak dávno! – když se třeba řeklo, že někdo není profesor, ale topič, nebo tak, tak byl topič! – A vobráceně taky, jenže to se časem ukázalo jako nepraktický – – No to už jsme všechno teď překonali – ale, abysi věděl, chlupáčku! – Když já, jako domovej manažér, řeknu, že jsi pes psí – tak to platí taky – víš!?!? – A co se týče tý Astrapy – to se nemyl – protože tu už ty teď nemáš! – Nazdar!“

Po těchto slovech přibouchl Megas Lasiovi dveře před nosem.

Ale ještě než se tento mohl pustit do štěkání a vytí, dveře se opět otevřely, neboť Megas měl záchvat tak zvaného l’esprit d’escalier, i když konkrétně o žádné schody nešlo, a chtěl svůj ideologický triumf ještě upevnit.

Kochal se sice svou neutuchající mocí, kterou, jak si myslel, nemohly žádné změny režimu ovlivnit, ale zároveň si též namlouval, že je to tím, že je chytřejší než ostatní, a chtěl si tento fakt opět potvrdit a vychutnat ho.

„A kromě toho,“ říkal po otevření dveří bez úvodu, „hodinový prostor není vlastně bytová jednotka – a nařízení o psů prostém pásmu se vztahuje jen na bytové jednotky! – To je jedno, že dr. Vzletný to chápe jako byt – je to jeho demogratický právo na vlastní názor.“

„Tak teda to psů prosté pásmo se vztahuje jen na byty?“ tázal se Lasius.

„To ti Venca písk,“ odtušil Megas páskovskou hantýrkou zašlého věku a definitivně zabouchl dveře.

Tímto dodatečným vylepšením to ale, jak uvidíme, poněkud tzv. přepískl, jak se stává zhusta vychytralým zlotřilcům v knihách a snad i v životě: Např. ten stavitel Oldacre v té holmesovce, který zosnoval ďábelský plán na zničení mladého McFarlana, a pak si to zkazil paděláním dodatečné stopy, která tam, jak si Sherlock Holmes geniálně povšiml, den předtím ještě nebyla – –

Megas, ve snaze udělat rozdíl mezi Pafnucem a Lasiem právnělogicky, tzv. trottelfest, vytvořil naopak logickou díru, kterou mu posléze jmenovaný kanid určitým způsobem proklouzl.

6

Onoho dne, když se Peták vracel z Metropole do své dočasné residence v nefungujících hodinách Domu, potkal v povětří cosi, co zprvu pokládal za letícího tuleně či mořskou sirénu.

„No, tohle nám tady eště scházelo,“ pomyslel si, „že si ti surrealisti už nedají pokoj. Všude po světě už je prakticky dávno po nich, kromě snad trochu v Americe, kam se vlastně dostali až v létech šedesátých se třiceti- či čtyřicetiletým zpožděním, ale u nás se s tím ňák blbne furt – kdo to jakživ viděl, aby tuleni lítali!“

Když se však oba letící předměty či obě bytosti k sobě více přiblížily, viděl Peták, že jde o věc ještě daleko podivnější:

Nebyl to tuleň, ale klasická mořská panna s rybím ocasem, pouze vylepšená párem křídel na způsob jakýchsi ploutví, jimiž energicky mávala. Tato křídla jí rostla z ramen, kdežto kromě nich měla i normální ruce. V jedné z nich držela nevelký příruční kufřík.

„Sakra, co zas je tohle?“ divil se Peták. „To už je teda, an bych tak děl, tuplem!

Nejen že tady lítá v luftě mořskej živočich, jak jsem myslel napřed, ale ke všemu je to ještě bytost mythologická, a tudíž neexistující. Co je to tady za blázinec, ale čím dál horší, že tady lítaj v luftě bytosti příčící se theorii logické deskripce Bertranda Russella.“

Vrtěl hlavou ještě, když se již blížil k Domu, když tu mu nečekaná událost poskytla počátek klíče k záhadnému setkání s letící mořskou pannou.

Jak se tak letem k tomu Domu blížil, spatřil, že v okně třetího patra někdo stojí, jako by je snad umýval. – Že se nepřiváže, pomyslel si Peták, ale vzápětí vydal ostrý skřek, jak bývá zvykem některých ptáků, připažil, zaujal stoj spatný a střemhlav se řítil dolů jako útočící sokol.

Dohonil padajícího pana Lápti či Láptěho na úrovni druhého patra, tj. před Megasovými, uchopil ho nohama kolem ramen a snesl se s ním, jakoby padákem, mezi zplaňující růže před domem.

„Člověče, co to blbnete?“ pravil mu rozčileně. „Copak nevíte, že podle Aristotela je lépe býti než nebýti?“

„Jak kdy, pane Petáku, jak kdy,“ plakal pan Láptě, „ale pro mne život ztratil cenu, protože mne opustila moje Lemu- – huhuhú – Lemuzínka – –“

Objal Petáka kolem ramen a štkal na jeho prsou.

Petákovi bylo krajně nepříjemně a nadával si, do jaké situace se to dostal svou záchrannou činností.

Po každém dobrém skutku následuje trest, vzpomněl si na ironickou moudrost, prý rabínskou, a dával jí v duchu za pravdu.

Po nějaké chvíli se Láptě trochu uklidnil a přestal vzlykat.

„Proč jste mě zachraňoval?“ tázal se s výčitkou, pozvedaje k Petákovi pár pitomých uslzených očí modré barvy na způsob jakéhosi nevinného prasátka. „Vždyť mi bez ní bude život pouhým peklem, nehodným, aby byl žit.“

„Ale blbost,“ řekl Peták, „to se vám jenom tak teď zdá. Za chvíli to přebolí a pak se budete divit, co jste na ní viděl a co vás tak strašně bolelo a trápilo – to je ta nejběžnější lidská zkušenost, která je vlastně úplně banální. – A kdy vás opustila, smím-li se ptát?“

„Ale před chvilkou,“ brečlavě skuhral Láptě, „ona víte, ona – podobně jako vy –“

„Ach táák!“ divil se Peták. „Tak to jsem ji asi potkal! – Ale to já jsem nevěděl, že vy žijete s mořskou pannou!“

„S meluzínou,“ opravil ho pan Láptě, „nebo vlastně tedy jsem žil, teď už nežiju. – Víte, já jsem si taky myslel, že je to obyčejná konvenční mořská panna, ani ty ploutve jako křídla, ani to jméno Lemuzína mě netrklo – myslel jsem, že to má snad co dělat s limuzínou – ale to jsem si moh spočítat na prstech, že to špatně dopadne – ve všech pohádkách, kde se smrtelný muž spojí s nadpřirozenou ženou, to vždycky špatně dopadne – jenže já jsem si myslel, když tohle je jakási realita, tak že to nemusí být tak úplně podle těch pohádek. Inu, chybami se člověk učí.“

„Poslyšte, pane Láptě,“ pravil mu nyní Peták, „pojďte někam na pivo – sednete si tam, napijete se, budete mezi lidma a vypovídáte se z toho žalu – neb mocný balzám v důvěře dříme, jak praví básník.“

Pan Láptě a Peták zašli tedy pěšky po pěšině s kopce dolů (jak víme, Dům stál na kopci), kde v polorurální krajině, na břehu rybníčka (Dům stál na dosti vzdálené periferii) byl polopojízdný výčep v jakési jako maringotce, kdežto před ní byly nastavené bílé stolečky a židličky. Peták vybral toto pohostinství, protože hospody pod střechou byly pro jeho prohnilým Západem zhýčkané plíce příliš zakouřené.

Vedoucí, či vlastně teď už zase asi majitel pojízdné hospůdky, byl tlustý muž intelektuálního vzezření, neboť měl plnovous a copánek a v uchu kroužek. Oděn byl v tzv. džíny, kdysi zvané též texasky, a v tričko, na němž se stkvěl nápis:

ἀριστεύει ὁ βρῦτος

„Poklona uctivá, pane vedoucí,“ pozdravil Peták, „my bysme prosili každej jeden půllitr piva,“ načež se oba posadili a výčepní inteligent jim za malou chvíli přinesl po sklenici pěnivého moku té či oné značky – abychom se vyhnuli možným komplikacím a implikacím s pivovarnickým průmyslem.

„A prosím vás, pane vedoucí, odkud máte to tričko?“ tázal se Peták.

„Ale, to tady byli ňáký německý študenti, a nálada se tak rozproudila, že se tady pak i koupali nahý v rybníčku – no copak, to se stává dost často i tuzemcům.

A jak byli takoví vožrale sentimentální, tak si ten jeden se mnou připil na bratrství a musel jsem si s ním vyměnit tričko – já jsem mu dal svoje s Vaňkem a von mi dal tohle.“

„Χρύσεα χαλκείων, ἑκατόμβοιʼ ἐννεαβοίων,“[1] pravil Peták a rychle se chytil za zobák. Ale bylo již pozdě, již byl prozradil své autobiografické rysy.

Kruciprdel, to jsem blbec, spílal si, leč marně, neb co se stalo, odestáti se nemohlo.

„A tak vy umíte řecky, pane profesore?“ radoval se vedoucí. „No tak to byste mi moh říct, co to je napsáno tady na tom tričku, protože ten Němec to buď nevěděl, nebo se vo tom nemoh vyžvejknout, jak byl vožralej.“

„Za prvé,“ vztekal se Peták, „já jsem nikdy nebyl profesorem, ani tady, ani tam, protože na vobojí bych musel bejt u nich, nebo aspoň kolaborant, tady, aby mi to dali, a tam, abych zdrhal už jako důležitej, na kterýho voni by brali zřetel a šli mu na ruku – co si budem povídat – a za druhý, ten nápis znamená něco jako: pivo si vede nejlépe nebo pivo vyniká, tedy asi v tom smyslu.“

„Ale co to jako má mít konkrétně za význam, pane prof- pane doktore?“ ptal se zase vedoucí s uctivou pozorností.

„Poslyšte,“ řekl na to Peták vážně, „to je sice pravda, že já jsem doktor filosofie – ale taky to snad nikde netradujte, pane vedoucí, ani vy, prosím vás, pane Láptě, když já tady bydlím v těch hodinách a lítám jako takovej papírovej drak a Pafnuc na mě ňafá – tak aby to nedělalo universitě vostudu!“

„Prosím vás, co na tom je?“ tázal se vedoucí. „To už se dneska tak nebere, podívejte se na mě – já jsem taky promovanej filolog, teda magistr – a čepuju pivo – no ale, jak si přejete. Tak ale jak si to máme vysvětlit, ten smysl toho výroku s tím pivem, pane dok- pane?“

„Inu,“ řekl Peták, „já vám sám ani nevím. Buď snad, že jako pivo je ze všech nápojů nejlepší – to by byl jeden možnej význam –, anebo taky, že pivo působí ve svých konsumentech jakousi statečnost a pocit výbornosti. Opilec se ničeho nebojí, nýbrž se statečně dopouští inkriminovatelných výroků, ba staví se i fysicky proti strážcům pořádku a zákonnosti. To je, co se týče statečnosti fysické. Pivo však zvyšuje, byť mylně, i odvahu intelektuální, neboť filosoficky založený opilec se často domnívá, že dosahuje samého prahu metafysična, jen jen ho uchopit a vyslovit, kdežto ve skutečnosti produkuje jen alkoholický blábol. Podobně se intelektuální ožralové často domnívají, že jsou básníky, kdežto ve skutečnosti produkují pouze vertikální prosu nejasně nudného obsahu, popřípadě říkanky, jako bývaly kdysi na cikorce.

Tedy tak nějak, bych, pane vedoucí, interpretoval onen výrok na vašem tričku.“

„Asi máte pravdu,“ odtušil hostinský a pohřížil se do vzpomínek na různé filosofy, básníky a vůbec intelektuály a jejich pivní projevy, což však jsme nuceni zde zcela potlačit ze zřejmých důvodů. Po chvíli se však omluvil, nalil jim další pivo, jak si poručili, a stáhl se do své boudičky.

Nad krajinou se zvolna snášel večer, západ žhnul jako pekelná brána a nad hladinou rybníka počaly tančit sbory jakýchsi bílých mušek.

Zvláštní pocit melancholie a neskutečnosti se snášel s tímto večerem do niter lidí, ba i postav.

„A jak jste, pane Láptě, prosím vás, přišel k té Lemuzíně?“ tázal se Peták dušným hlasem, aby vedoucí neslyšel. „Vždyť je to taková krajně nezvyklá věc?“

„Inu,“ řekl pan Láptě, „jako rybář, jako rybář – já jsem ji vylovil a odvezl domů a měl jsem ji ve vaně –

Sliboval jsem jí, že jí udělám nóbl akvárium, jako z toho filmu, jak v něm spal ten excentrický umělec ve skafandru – jestli jste to náhodou viděl –, a že jí tam udělám skalku a dám rybičky a sasanky a tak – mořský akvárium vona říkala, že chce – a byl bych jí ho taky udělal, jenže jak to ruplo a začaly jít ceny nahoru, tak už jsem na to potom neměl.

Já jsem si pořád namlouval – a jí – že to ňák udělám – i když jsem potom vlastně věděl, že je to utopie – ale spoléhal jsem na to, že Lemuzína ode mne vlastně ani nebude moct, když nemá nohy, a že si třeba časem v tý vaně víc zvykne – no ale to jsem se přepočítal!

Mně vždycky bylo divné, na co má ploutve na zádech a že jí v poslední době začaly jako růst – byly pořád větší a větší – a taky když plakala, že tak jako skučela a hučela – a ovšem, to jméno Lemuzína – to mě mělo trknout první – ale nic jsem neviděl – byl jsem sobeckej – vždyť já jsem ji tam, chudáka, vlastně věznil. Teď to vidím jasně! – Ale předtím jsem nic neviděl. Byl jsem šťastnej, že ji mám, tak jsem myslel, že je šťastná taky.

No, až dneska přijdu domů z práce a koukám: Okno dokořán, na podlaze mokrá stopa od koupelny k tomu oknu a na stolku těžítkem z mušle zatíženej dopis na rozloučenou.

Kdybych byl já věděl, že může lítat, bejval bych si jí víc vážil – ale takhle jsem si byl moc sebejistej – a tak to máte!“

„Ale jak já to jen bez ní přežiju, jak já budu existovat – kdybych aspoň věděl, kde by mohla bejt, kde bych ji hledal.“ – Pan Láptě se zase rozplakal a Peták nevěděl jinou inteligentní reakci, než že objednal další pivo.

Kdoví, jestli vlastně ti strogalovci to taky ňák takhle neviděli, pomyslel si Peták, vypadá to skoro jako taková alegorie – ale nahlas neříkal nic.

1 „Zlaté za měděné, v ceně sta volů za v ceně devíti…“ – citát z Iliady, zpěv VI, verš 236: Týká se Glauka, syna Hippolochova, který se v boji setkal s Diomedem Tydeovcem, domluvili se, že jsou synové přátel, a na znamení přátelství si vyměnili brnění, na čemž byl Glaukos škodný ve smyslu shora uvedeného citátu.

7

„Inu,“ řekl Cyril, „toho jsou příklady všude. Nejen, jak říkal ten Megas, s těma profesorama a topičema – voni jsou pořád strašně drzí – málo platný – ale i jinde ve světě.

Jako třeba jsem minule vez jedny, a ty byli z jižní Afriky, teda ta ženská, ten muskej byl tady vod nás, asi ňákej inteligent, počítám – Voni se bavili anglicky a já jsem špicoval uši, protože se v tom chci zdokonalit – řeči jsou pro náš provoz teď důležitý – Sice jsem jim špatně rozuměl, ale tolik jsem postřeh, že se bavěj vo tom apartheidu – a ta ženská povídala, že kromě toho, že je to už z principu brutální nelidskost, že je to eště i v detailech nespravedlivě a nesmyslně udělaný: Že prej tam Číňani platěj za barevný, ale Japonci za bělochy – no tak, prosím tě!“

„Ale to je úplně to samý, jako co nám tady říkáte, pane Lasius, to je zajímavý, jaký existujou v těchhle totalitních režimech analogie a konvergence.

My přece už totalitní režim nemáme, a i ten apartheid tam prej byl zrušenej, nebuď, Cyrile, furt takovej pesimista a cynik,“ řekl Metoděj.

„Tak hele!“ řekl podrážděně Cyril. „Celkově u nás – prosím! – ale tady v tomhle baráku je pořád totalitní mikroklima. Mikroklima! Rozumíš?! Protože tu furt vládne ten Megas, stejně jako předtím. A za ňáký německý konsorcium – to jsou tradičně taky velký demokrati, že jó. A co se týče toho apartheidu – no tak ten byl snad formálně zrušenej, nebo teda zmírněnej, ale pochybuju, že fakticky – to máš stejný jako s tím Megasem tady – tak laskavě nebuď naivní a sklapni!“

„No tak se nebudeme hádat,“ řekl Metoděj, „a radši se dohodneme, co tady s panem Lasiem. Když teda ten Megas říkal, že se to psů prostý pásmo vztahuje jen na bytový jednotky, tak je jasný, že tady může bejt, protože tohle je ex definitione stáj! Já myslím, že ho tady klidně můžeme nechat, co myslíš, vždyť je tady místa dost – už taky tomu Megasovi na vztek.“

„No jasně,“ souhlasil Cyril, „to bysme se na to podívali! To von nebude teď moct změnit, protože potom by měl problémy s Pafnucem a s dr. Vzletným –

A i kdyby,“ pokračoval po chvíli, „nám se teď, chválabohu, točí byznys dobře – tak mu v nejhorším případě strčíme ňákej ten statér – a bude! – Nic se nebojte, pane Lasius, u nás jste vítanej!“

Lasius byl překonán a dojatě děkoval.

Koně mu vykázali v rohu stáje místo, kam si zanesl rohožku a svůj skromný majetek.

„Bude nám takovej blbec buzerovat sousedy,“ odplivl si Cyril, „kam se na nás bolševici.“

Nějakou dobu bylo ticho a každý se zabýval svými záležitostmi, až nakonec přerušil ticho Lasius, který předstoupil před Cyrila a Metoděje:

„Pánové, já nevím, není-li to ode mne přílišná troufalost, ale obodřen vaší laskavostí a lidskostí – tedy an bych tak děl – eh – snad lépe řečeno koňskostí – bych se odvážil vám něco navrhnout: Býváte celý den pryč za svým zaměstnáním a váš domicil je nechráněn, přičemž je zvláště relevantní, že vašimi sousedy jsou Geladové, kteří, jak známo, přesně nerozeznávají vlastní majetek od cizího. Myslím tudíž, že by bylo s výhodou, kdybyste měli schopného výkonného hlídače, ke kteréžto funkci se již od nepaměti a tradičně používáme a hodíme my psové – –

Chtěl bych se tak poněkud odvděčit za vaši laskavost, že mne zde necháváte jaksi v podnájmu, jednak pak si opatřit i obživu, byť skrovnou, protože moje dosavadní zaměstnání atrapy his master’s voice ve Worldtone International, dříve Gramona, nár. podnik, mi nevyhovuje, neboť je pokládám za nedůstojné a kromě toho mne odvádí od mé literární činnosti. Pracoval jsem v obchodě pouze kvůli Astrapě, ale když ta mne teď zavrhla, nevidím důvod, proč bych měl vůbec vydělávat peníze, neboť jsem nad nízký mamon povznesen v rámci své kynické filosofie.

Kdybyste na můj návrh, pánové, přistoupili, pracoval bych pro vás jako hlídač, jak je u nás psů zvykem a tradicí, pouze za přístřešek a stravu. Psací potřeby jsem si přinesl a to mi na dokončení mé knihy, kterou právě píši, podle všeho dostačí –

Potravu hodlám přijímat pouze jednou denně, jak doporučují všechny kynologické příručky, abych si zachoval štíhlost a dobrou tělesnou kondici.

Vidíte tedy, že vaše výdaje za mé služby, které chci však vykonávat podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a s použitím všech svých schopností, by byly velice skrovné, a doufám, že se i v tomto směru dohodneme.“

Cyril a Metoděj byli překvapeni, ne tak Lasiovou žádostí o zaměstnání, jako jeho přiznáním, že je spisovatelem.

Pochopitelně jeho žádosti vyhověli, jednak z dobrosrdečnosti a pro praktičnost návrhu, při jejich rozhodnutí však hrálo roli i to, že, jak jim Lasius sdělil, byl rašícím autorem.

To jim imponovalo a kochali se nadějí, že až se Lasius prosadí, bude v jeho biografiích vzpomenuto i jich jako podpůrců a mecenášů v jeho těžkých začátcích. Spokojenost tedy byla na obou stranách a rozradovaný Lasius se ihned odebral na svou rohož, aby zde sepsal resignační dopis vedení podniku Worldtone International.

8

Ze čtvrtého patra Domu se ozývaly zvláštní rány, jejichž původ nemohl Peták dobře postřehnout, jak k němu pronikaly skrze půdu až nahoru do hodin.

Byl tč. sám, neboť Petarda odletěla navštívit dr. Vzletného a jeho rodinu, aby zavzpomínala na staré časy a potěšila se.

Pafnuc tentokrát neštěkal, nýbrž spal stočen v rohu: Byl již stár a spal téměř pořád. Tento vývoj pozoroval dr. Vzletný s určitou úzkostí, protože chcípnutím Pafnuce by mu zanikl stálý příjem z odkazu vdovy Koniklecové, z něhož na udržování samotného živočicha utrácel jen nepatrný zlomek. Vzhledem k tomu, že mu pádem Strogalovova režimu zanikl i jeho tajný, leč poměrně vysoký vedlejší příjem analisty, byla tato perspektiva dosti nepříjemná, zejména na pozadí současného neustálého zvyšování cen. Proto byl dr. Vzletný ještě popudlivější než normálně.

Vraťme se však k ranám, které se ozývaly ze čtvrtého patra a jimiž jsme kapitolu zahájili. Bylo jich co do počtu osmnáct, a pocházely od bot, které si v předsíni svého bytu svlékal Skorochod za pomoci Sušenky. Jak jste totiž možná už poněkud tušili, byl Skorochod obrovský nikoli hmyz, ale obecnější členovec čili arthropod. Podobně jako, mimochodem, Gregor Samsa nemohl být hmyzem, protože měl, jak se praví hned v prvních řádcích kapitoly, „nesčetné nožky“, kdežto hmyzové, Insecta, mají noh, jak známo, jenom šest. Ale oni Židi nejsou moc na pozorování přírody, jak výstižně líčí např. český katolický židovský publicista Alfred Fuchs. (Budou ovšem asi výjimky, ale myslím obecně vzato.)

Taky Einstein vlastně dělal jenom Gedankenexperimente a nepřírodovědecký přístup k otázce instinktů a vůbec ke psychologii, spáchaný Sigmundem Freudem, stojí dodnes miliony lidí denně zcela zbytečně spoustu peněz a utrpení – ale tady jsem se už moc zapovídal.

Tedy Skorochod byl arthropod a měl, jak jsme nyní zjistili, zřejmě osmnáct noh čili devět párů; zdá se tedy, že patřil nejspíš mezi Pauropoda. Byl ovšem gigantický, na rozdíl od ostatních pauropodů, kteří jsou zhusta spíše mikroskopičtí.

„Tak jak bylo, Skorochůdku?“ tázala se Sušenka, když mu pomohla zout boty, „Jak jsi pořídil?“

„Ale ani se neptej,“ říkal Skorochod tichým, otráveným hlasem. „Něco jsem vyřídil, ale za cenu strašnýho ponižování.

Je to vod toho Megase sprostý, že lidi, teda postavy, jako já, jsou okolnostma nucený vystoupit na veřejnost. Dokavad byla ta činže snesitelná, stačili jsme s tvým platem a já jsem se nemusel ukazovat. Mně stačilo se projít po zdech a po stropě, dívat se z vokna a do televize, něco si přečíst a v noci se projít po fasádě domu, když nikdo nekoukal – někdy i zajít do přírody tady na kopci. Nikomu jsem se neukazoval a bylo to jako nožka – ale teď mě okolnosti nutí, abych vylejzal a ponižoval se.

Eště že nepotřebuju transport, protože na těch osmnácti nohách rychle drandím a v jízdní dráze se taky spíš ztratím než na chodníku, protože při povrchním pozorování mohu být pokládán za zvláštní typ motorového vozidla.

Ale jak jsem vlez do tý agentury, tak ty frajle u těch počítačů začaly ječet a vyskakovat na židle – a ten vedoucí si na mě zavolal podnikovou bezpečnost. – Byli to jasně bejvalí bulybojové, jeden buldog a jeden ňákej rohatej – a že mě vyhoději.

Já jsem se ale nedal a ukázal jsem jim tu korespondenci, a že jsem sem byl pozván, tak se mi potom omluvili a ten vedoucí mě vzal k sobě do kanceláře.

Ale to bylo až potom, když jsem jim pohrozil tím paragrafem vo diskriminaci z důvodů náboženských, národnostních nebo rasových –

No a, Sušenko – vypadá to, že asi dostanu dost slušný místo!

Byl tam totiž ňákej pan Bux, z Ameriky, kterej tady prej zakládá gigantickou turistickou atrakci Kafkaland, a ten si mě byl osobně prohlídnout a pak mi pogratuloval, že jsem zřejmě the man for the job. Musel jsem mu předtím ukázat, co umím, že můžu chodit po zdech a po stropě, no tak jsem se tam teda zul a dvakrát třikrát jsem se prošel – von říkal, že mě přijímá, ale že musím počkat, až ten Kafkaland postavěj, že se nemůže dohodnout, kde by to bylo, protože památkáři prej protestujou, že chce skoupit kus starýho města a zplanýrovat ho a postavit ten Kafkaland tam, aby to bylo blízko jinejch, hlavně, říkal, židovskejch atrakcí pro turisty. – Von říkal, že už to měl vyjednaný, že už byla ruka v rukávě, ale že prej se do toho začal plést ňákej korunní prej princ, kterej se s těma památkařema spojil, takže tím se to prej zatím vodkládá –

Teď ale počkej,“ radoval se Skorochod, „já jsem mu řek: Pane Bux, to já tak dlouho čekat nemůžu, já akutně potřebuju zaměstnání – tak von šáh do kapsy, vytáh zlatý péro a takovou podlouhlou jako knížku a napsal mi, prej šek, na tisíc jú es dolarů – to máte zálohu na plat, ale podepíšete mi tady, že to místo u mne závazně přijímáte, až bude – No, tak jsem to udělal, protože tam nikde nestálo, ani se nevyrozumívá ze souvislosti, že mezi tím, než to bude, nemůžu mít jiný zaměstnání –

Já jenom nevím, co se s takovým papírkem, s tím šekem, dělá.“

„Inu, to já taky nevím,“ řekla Sušenka, „třeba to u nás eště ani nejde.“

„Měli bysme se zeptat Petákovejch,“ řekl Skorochod, „hned, jak se setmí, tak si k nim nahoru po fasádě zajdu – ty mi poraděj, to se zdaj bejt slušný postavy – No, eště se to zdá vyvíjet dost slušně, protože nebejt toho Kafkalandu, tak nevím, kde bych se moh uplatnit – – to jsem tomu Buxovi ovšem neříkal.“

9

„Tobě to bylo vždycky takhle volný!“ křičel dr. Vzletný na Petardu. „Takhle volný ti to bylo, povídám!“ ukazoval známým gestem na své košili.

„Vy jste ulítli – a nechali jste nám tady bordel – BORDEL!! – povídám.“

Odmlčel se, aby nabral dechu, a pak pokračoval:

„Nechali jste v těch hodinách papíry a všelijaký věci – my jsme to museli po vás uklízet! – To nemáš ponětí, jak se to špatně uklízelo, když tam nejsou ani pořádný schody, jenom žebřík z kramlí z půdy a popelnice až dóle na dvoře! To se ví, tobě to je jedno, protože vy jenom roztáhnete křídla a frrrr! – ale našinec!! Bezohlednost to byla, povídám, bezohlednost.“

„Ale Vlastimile,“ řekla Petarda skromně a zkroušeně, „co to tak kazíš? Já jsem za vámi přiletěla a přinesla jsem vám kytičku – –“

„Ňákejma kytkama se to nespraví,“ vztekal se dr. Vzletný, „to už je to poslední. Bordel jste tam nechali, bordel!!“

„Ale vždyť jsem ten byt dala přepsat na vás,“ namítala dobrá duše.

„No – a tím myslíš, žes to vyřešila?“ vztekal se dále dr. Vzletný s hlavou rudou jako krocan. „Abys věděla, já jsem musel za ten byt platit znova!!

Megas, předseda toho bytovýho družstva, co se jako ustavilo po smrti vdovy Koniklecový, mi namít, že to vůbec není bytovej prostor, když to jsou hodiny, a tím pádem, že se na to předání bytu nemůže vztahovat a je nulitní – tak abysi věděla, já jsem mu za ty hodiny musel zaplatit znova!!! Ze svejch peněz, který jsem těžce vydřel po nocích – A čí je to vina?! – Vaše, jedině vaše. – Konkrétně tvoje! Protože ten byt na nás jsi dala přepsat ty! Protože toho tvýho by to ani nenapadlo, to byl vždycky budižkničemu, tak zvaný učenec a škrabák – pchííí! – Vo nic se nestará, majetek v úctě nemá – jenom lítat, povídám, na to vás užije – ale ňákou vážnou práci to nikdy! – –

A kdybys to bejvala neudělala, tak jsme neměli zbytečný starosti a výdaje – tak to je, milá zlatá!!!

Měli jsme s váma jen trable a starosti – – Ale voni si vodfrčej! To se ví, každej tu možnost nemá!“

„No já jsem si myslela, aby se vo to nepřišlo,“ namítla skromně a omluvně Petarda.

„Vona si myslela!“ vykřikl dr. Vzletný téměř plačtivě. „Mámo, slyšíš to?! – Vona myslela! – Ale nechala nám tady bordel! Bordel!! BORDEL!!!“

„No, já jsem si myslela pro ty Vzletňáčky, když tady je ta chronická bytová krize,“ špitla zase Petarda.

„No jó, no jó, ale víš co?!?!?“ pokročil proti ní dr. Vzletný, jako by ji chtěl uhodit. „To není jako tam u vás v tý Prdelánii, milá zlatá! – Tady se muselo prokázat, že ten byt je používanej! Takže eště že jsme tam mohli dosadit toho Pafnuce!

No ale, to má svý nevýhody, protože, jak von nemůže z tý věže sám slízt, tak je nutno po něm odklízet jeho exkrementy!“

„Svatá pravda, táto,“ vmísila se do řeči jeho žena Vzletnice, „co já jsem se jenom těch hoven s vodpuštěním navynášela! – A kolikrát, kolikráts to udělala ty, Petardo?“ obrátila se na ni s výčitkou.

„No teď to dělám furt,“ řekla Petarda, „protože, to víte, Peták na to není. Ten se musí držet spíš nahoře v tom stroji, protože Pafnuc ho tradičně nesnáší. Né, že by mu snad ublížil, na to je už starej, ale aby si neublížil sám, kdyby se moc rozzuřil – no, tak to teď dělám já – copak, mně to nevadí, já pro rodinu všechno.“

„No jó – ale proč? ale proč!? – Protože tam teď bydlíš!! – Ale když tam nebydlíš!? Tak kolikrát jsi Pafnuce vykydala – kolikrát? Pověz?!“

„No, když tam nejsme, tak pochopitelně – – ale vždyť jsme sem donedávna ani nemohli.“

„No vidíš! No vidíš! Teď to přiznáváš – Výmluvu žádnou nemáš! My se tady dřeme a úpíme pod jhem totalitarianismu – a vy si jenom lítáte v luftě a hrabete statéry! – Zrádcové jste! – Jeden jako druhej, jako třetí – ale tobě to bylo vždycky takhle volný! – –

A já si stejně myslím, esli ten tvůj starej nebyl taky agent, protože bez toho se tam nedalo vobstát, jak dosvědčujou naši přední spisovatelé Arátor, Škrdlant, Vulpius a jiný. Ne, že bych s nima souhlasil ideologicky, ale v tomhle maj pravdu!“

„Ale no, vono to tak přece vůbec není, a ani co se týče těch statérů,“ konejšila ho Petarda. „Tam jsou přece zase mnohem vyšší životní náklady – takže vono se to zhruba skoro vyrovná.“

„No tak vidíš – no tak vidíš – tak na co jste teda emigrovali!! Do bídy!?! Opustili rodnou hroudu!? Země mluví! – Opustíš-li mne, zahyneš! – Bylo to úplně zbytečný – a přitom jste nám tady nechali bordel!!!“

„No, úplně zbytečný to snad nebylo,“ namítla mírně Petarda. „Já nebudu mluvit vo nás, abych to eště víc neto – ale i vy. Přece jsme vám posílali, i jste k nám potom jezdili – přivezli jste si – –“

„Mámo, slyšíš!?“ zalkal dr. Vzletný. „Tak vona nám to bude, mrcha, eště vyčítat!! – Za takový dary, milá zlatá, ti teda pěkně děkuju takhle voslazený! – A stejně se nemáte čím chlubit, protože vám to spadlo do klína! Samo do klína! – To není jako tady my – já jsem se musel snažit! Rozumíš!? – A vůbec! – Vždyť to byla tvoje povinnost – POVINNOST!! povídám. Za to, jakej jste nám tady nechali bordel a starost s tím bytem!!“

„Tak já tedy už radši půjdu,“ řekla Petarda plačtivě, „tady jsem vám něco – Vlastíku, já vím, že máte těžký podmínky –“

Vytáhla obálku a strkala ji dr. Vzletnému do ruky, ale ten zarazil obě ruce do kapes a hrdě odvracel hlavu. Petarda tedy položila obálku na stůl, přistoupila k oknu, otevřela je a s pláčem uletěla.

Její štkaní pozvolna sláblo a zanikalo v mracích, jak se vzdalovala vzduchem, až nakonec zcela utuchlo.

Dr. Vzletný přistoupil k oknu, zavřel je a spokojeně se usmál.

„Ale že jsme jí to dali, mámo, taková chamraď!“

Otevřel obálku a počítal: „Sto statérů,“ řekl spokojeně, „no to se teda nepředala – mohla taky dát dvě stě! – Ale i tak!

Tady vidíš, mámo, že člověk nejdál dojde s přímostí a rovnou páteří. Řek jsem jí to pěkně na rovinu a máme sto statérů! Kdepak, kampak na nás!

Řek jsem jí to a vona se ani nezmohla na odpověď. Maj pocit viny. Maj! Že opustili matku vlast v její těžké hodině. To my jsme se zachovali jinak!

A to s tím Strogalovem?

K tomu jsem byl přece donucenej, a pak to bylo pro rodinu.

Ze začátku jsem myslel, že se pobliju, ale pak jsem si řek a co. To vyžaduje pevnost charakteru a vůli. Rozumíš! Vítězství nad sebou, když se v tobě všechno odporem obrací, ale přece jen – pro tu rodinu! – Sich selbst besiegen ist der größte Sieg – praví Goethe nebo kdo – to takovej emigrant nikdy nepochopí. Ten nedokáže nic než zbaběle zdrhnout! Ale konat speciální, intimní službu pro vedoucího činitele – to každej nedokáže! To chce odvahu! A sebekázeň!

A řeknu ti, mámo, že k posledku mi to už skoro chutnalo – člověk si zvykne.

A pak! Ta intimní blízkost k velikému člověku – velikému, nakonec – vždyť se ho všichni báli! –

To takovej emigrant nikdy nepochopí – ten by se třikrát poblil, eště by ani nezačal.

Ale rozumíš!

To je právě ta naše příslovečná česká tvrdost, husitská, vlastenecká!“

Dr. Vzletný se dojal a počal zpívat hlasem plačtivě skuhravým:

„Hle, muž zde leží v rakvi tmělé,

jenž národ nad vše miloval,

však srdce prý měl zkamenělé

a muž ten nikdy neplakal –“

(atd., viz kterýkoliv vlastenecký zpěvník pozdní rakouské éry).

10

Vážený pane Megasi (psal Řehoř Katolo),

k Vašemu přípisu ze dne… si dovoluji Vám oznámit, že žádné zvýšené nájemné o 50× víc platit nehodlám.

Odůvodnění:

Podmínky, které v domě zavládly po jeho privatizaci, a to Vašim ctěným přičiněním, naopak volají po snížení nájemného, neboť zřetelně nevyhovují normám estetiky a hygieny moderního bydlení. Spojil jsem se v tomto směru s obvodním hygienikem, ministerstvem zdravotnictví a VOP (Výbor pro občanská práva), jejichž všech brzkou odpověď nyní očekávám, a mohu Vás ujistit, že ve své kampani neustanu, dokud nebude zjednána náprava.

Zatím jsem odložil zveřejnění celé záležitosti tiskem, neboť můj křesťanský světový názor mne nabádá, abych Vám zatím nedělal zbytečnou veřejnou ostudu. Bude-li to však nutno, pochopitelně této možnosti rovněž využiji.

Okolnost, že jste vyhlásil dům svévolně psů prostým pásmem, ale přitom sám chováte jako domácí zvíře exemplář mandyse smrdutého (Pseudomephitis putridissima), je nejen markantním příkladem libovůle a favoritismu Vašeho správcovství, ale přímou příčinou poklesu úrovně bydlení v tomto domě, neboť Váš živočich nedávno vyprázdnil obsah svých řitních pachových žláz na dolním schodišti, takže učinil dům téměř neobyvatelným pro akutní zápach, a např. místní poštovní úřad oznámil nájemníkům, že nemůže posílat do našeho domu doručovatele a aby si laskavě vyzvedávali poštu na jejich úřadě sami. Podobně je obtížné získat i jiné služby zvenčí, jako např. instalatéra apod.

Jakkoliv zásahem Vašeho exotického tchoře trpí všichni obyvatelé domu, máme to my tady z první ruky, neb bydlíme v přízemí, a již z toho důvodu odmítám zvýšené nájemné platit.

Jelikož jako majitel mandyse jste za něho zodpovědný, žádám Vás, abyste 50tiprocentní zvýšení našeho nájemného Vašemu konsorciu Hellhaltter zaplatil ze své kapsy a nás nechal laskavě na pokoji. Byl bych si na Vás, jako manažéra, stěžoval přímo řečenému konsorciu, ale nejsem nijakým způsobem schopen zjistit jeho adresu. Celá záležitost se tak zdá smrděti nejen fysicky, i vyzývám Vás, abyste si se mnou laskavě nehrál.

S křesťanským pozdravem Christus vincit, Christus regnat, Christus imperat

Řehoř Palamáš Katolo

majitel – nájemce přízemního bytu

Dokončiv takto dopis, odebral se Řehoř do kuchyně, aby ho přečetl své ženě a záležitost s ní prodiskutoval.

Zasmradění přízemních schodů Megasovým mandysem bylo sice nepříjemné, ale svým způsobem výhodné, neboť poskytovalo Katolovi výbornou právně-ideovou zbraň, i byl přesvědčen, že se tak stalo zvláštním řízením Božím. Ať tomu však již bylo jakkoliv, zmíněný fakt putridifikace mohl sloužit jako klasický příklad správnosti přísloví, že hněv je špatným rádcem:

Megas nelibě nesl přítomnost Petákových v hodinách, ale zatím se mu nepodařilo vymyslet způsob, jak by se jich mohl zbavit. Návštěvníci ze zahraničí mohli vždy bydlet na domácích adresách i za vlády strogalovců – a to na rozdíl od nařízení ve vlastním Strogalandu – a nyní, po jejím pádu, nemohlo být o nějakém opaku ani řeči!

Megas by byl sice mohl např. prohlásit, že hodiny nejsou bytovým prostorem, takže tam Petákovi nemohou bydlet, to však nebylo možno provést vzhledem k přítomnosti Pafnuce, který naopak za obyvatele platil, a dr. Vzletný za něho odváděl činži, resp. družstevní doplatky z legace vdovy Koniklecové. Argumentu s tím, že hodiny nejsou obytným prostorem, takže se na ně nevztahuje nařízení o evikci všech psů v domě, bylo možno použít vůči Lasiovi, nikoliv však dobře téhož postupu pro docílení opaku, tj. zamezení Petákovým v obývání horologického prostoru.

Megas, kterému byli Petákovi z duše protivní jako emigranti a zejména svou nestoudnou schopností létat, uvažoval o tom, že by je, jako ptáky, dal městskou správou odstřelit pod záminkou znečišťování a ničení obytného objektu, podobně jako se to dělá s holuby, a dal se tímto způsobem slyšet při jedné své návštěvě u Astrapy, které se ovšem též svěřoval se svými trampotami.

Astrapa ho však upozornila na to, že Petáka za němého tvora bude lze prohlásit jen těžko, neboť jest auktorem.

Když jí v tom Megas odporoval, řka, že o něm nikdy neslyšel, upozornila ho, že píše pod pseudonymem, že se nikdy necpal mezi spisovatele jak oficiální, tak i neoficiální, takže se v literárních kruzích dlouho myslelo, že neexistuje.

Ukázala mu pak i několik jeho knih, které tu zůstaly po Lasiovi. Lasius totiž, jako rašící auktor, pilně sledoval domácí i zahraniční literaturu, a pokud si to mohl dovolit, příslušná díla i zakupoval.

Megase zaujal zejména spis, na jehož obálce byla kravská hlava, protože, jak již víme, byl sám jakýmsi býkem, či spíše minotaurem. Odnesl si tedy knihu domů, ale její obsah ho přivedl k zuřivosti, takže bez důvodu nafackoval Megaiře a rozbil pamětní talíř s portrétem prvního strogalovského místodržitele Gotesa.

Jeho indignace plynula z toho, že kniha byla do značné míry posměšným portrétem jeho samého, resp. typu, jehož byl sám skvostným exemplářem.

„Co se má takovej přivandrovalec co vo nás votírat!?! To už je pryč, to je passé – prošlý, to se nemá připomínat, to ať nikoho nezajímá – ty mrtvý lež a nevstávej – čo bolo, bolo, terazky som podnikatelem!

Na příští schůzi naší rodné to musíme vyhlásit jako linii – –

Jakmile by ňákej takovejhle s něčím takovým vylez – okamžitě sprdnout!

To se ví: Když se jim to nebude připomínat, lidi zapomenou a my budeme mít furt na zelenou! – Hehehehe! – To se mi to krásně rýmuje. Však bych to doved taky, jak je vidět – ale mám důležitější úkoly na plnění. – Však bysme tě zmáčkli, plašmuško, kdybysme mohli, že bys brzy zpíval jináč! Však bys potom taky napsal do Tvarohu pokání, to se neboj!

Jako Bublák, jako Krtonoh, jako všichni vostatní! –

Až na toho Vaňka zrzavýho, paťatýho a pár takovejch bláznů – ale ty jsou s tím humanismem zase ouplně neškodný, takže nevaděj! Ačli bysme tě ovšem rovnou nezašili, až bys, bobečku, zčernal. Vono by tě to lítání přešlo!

Kampak na nás – my to vždycky vyhrávali, my to zase vyhrajem! – Ale ty, Petáku, ty se těš, s tebou si to vošklivě vyřídím!“

Poté práskl dveřmi a šel se na vztek namazat do jedné z hospod, kde se scházela jeho stará parta.

* * *

Nyní však začaly události nabírat jistý dramatický vývoj, který právě umožnil Katolovi, aby napsal svůj rebelantský dopis.

Lasius, který, jak víme, byl nyní zaměstnán Cyrilem a Metodějem jako hlídač jejich stáje, využíval volného času a psal knihu, kterou zanedlouho dokončil.

Když uvažoval o tom, zda nalezne nakladatele a jak to má vůbec udělat, upozornil ho někdo, že Peták, sídlící dočasně v hodinách, jest rovněž auktorem. Lasia tedy napadlo, zda by si Peták rukopis laskavě nepřečetl a v případě, že ho uzná za uveřejnitelný, nepromluvil o něm se svým vlastním nakladatelem.

Delší dobu, pokud mu to jeho povinnosti dovolovaly, stával před Domem a pozoroval vížku s hodinami, avšak Peták a Petarda vcházeli a vycházeli pouze letem, vysoko nad jeho hlavou.

Nicméně se jednoho dne stalo, že Peták, právě odlétající do Metropole, upustil nějakou tašku, kterou nesl, a musel se pro ni snést na trávník před domem.

Zde však mu ji už Lasius uctivě podal, slovo dalo slovo a Peták, který, dodejme, netrpěl dosud bohorovnou nadutostí kanonisovaných spisovatelů, navštívil později Lasia ve stáji, popil s ním skleničku whisky „Black and White Horse“ (kterou dostal Cyril od nějakého zahraničního zákazníka, přinesl domů a dal obecně k disposici), pohovořil a odnášel si rukopis, aby si ho přečetl a vynesl nad ním estetický ortel.

Protože rukopis byl poměrně objemný (Lasius psal velikými písmeny), nebylo pro Petáka pohodlné, aby se s ním vznesl, ale postupoval vzhůru směrem k hodinám pěším pochodem, tj. s úmyslem trasy po schodech na půdu a odtud po kramlích na střechu a do hodin, poněkud na způsob cvičeného papouška, jak jej vídáme v cirkusech apod.

Avšak již na schodech z přízemí do prvního patra se střetl s Megasem, který zde naopak sestupoval, maje na řemínku svého mandyse Pavku, jehož vedl před Dům vyvenčit.

Vida Petáka, zaradoval se, a jeho oči zlovolně zaplály.

Dosud neměl možnost se s poletuchem setkat – jejich biotopy v rámci Domu byly příliš rozličné – nyní však na něho připadl.

Kromě toho nebylo na chodbě žádných svědků (na což ať žádný jazykový redaktor laskavě nesahá, protože ten genitiv záporu tam chci vyloženě mít).

Spílaje tedy Petákovi svobodně zrádců, zbabělců a námezdných per imperialismu, nařídil Megas vycvičenému mandysovi, aby Petáka postříkal obsahem svých pachových řitních žláz.

Mandys smrdutý (Pseudomephitis putridissima) jest jediným reprezentantem rodu Pseudomephitis a patří spolu se zástupci rodů Mephitis, Conepatus a Spilogale mezi skunky čili česky smraďochy, jež někteří taxonomové staví do zvláštního nadrodu či podčeledi. Původně byl zařazen do rodu Mephitis, výrazné anatomické rozdíly vedly však pozdější badatele k tomu, aby pro něho vytvořili rod zvláštní. Stalo se tak ještě v dobách, kdy doznívaly preslovské snahy o ryze české zoologické názvosloví, a mandys byl tak původně, otrockým překladem mezinárodního názvu, pojmenován lžismraďochem nejsmrdutějším.

Později, v rámci snahy odstranit z českého názvosloví jména směšná a provokativní (jako např. též blboun nejapný), byl rodový název lžismraďoch nahrazen domorodým slovem mandys a název druhový změněn z „nejsmrdutější“ na pouhé „smrdutý“, neboť vlastně již přeřazením druhu do vlastního rodu odpadla potřeba zdůraznit, že jest nejsmrdutějším z vlastních smraďochů. (V mezinárodním názvu pohříchu tato změna učiněna nebyla.)

Podobně jako jiné mustelidy ani mandys nepoužívá svých zbraní proti příslušníkům vlastního druhu, ale pouze proti nepřátelům. Je to noční živočich, který den přespává v doupěti a v noci vychází, aby se živil myšmi, vejci, hmyzem, bobulemi a mršinou. Samice vrhá pět až šest mláďat obvykle počátkem května v doupěti, vystlaném prázdnou slámou a papírem, které jí přináší samec ze svého vlastního biotopu.

Sekret přířitních žláz je velmi účinný, neboť zápach je tak silný, že zabrání oběti dočasně v dýchání.

Z řečeného vyplývá, že Megasův krotký mandys Pavka byl v jeho rukou, či spíše paznehtech, velmi účinnou zbraní.

Jakmile ukázal na Petáka a hlasitým vybízivým šeptem mu nařídil: „Vem si ho, Pavko, vem si ho!“, obrátil se lžismraďoch vůči oběti zadkem, a pozvednuv kosmatý, černobíle zbarvený chvost až na záda, několikrát poskočil zadníma nohama, jak jest zvykem všech skunků. Vzápětí nato vystříkla z jeho řiti prudce žlutohnědá tekutina na vzdálenost asi dvou metrů a v domě se rozšířil odporný, útroby obracející zápach.

Pomsta Megasova nad Petákem by byla bývala krutá, nebýt auktorovy schopnosti létat a znalosti ethologie skunků, kterou načerpal již v mládí pilnou četbou zoologických knih.

Jakmile viděl, co se chystá, uchopil Peták hřbet rukopisu do úst, či snad do zobáku, a vznesl se ke stropu chodby, takže proud sekretu ho zcela minul.

Přeletěv konsternovaného Megase, pokračoval pak dále do hodin pěšky, jak svrchu naznačeno, aniž by utrpěl jakoukoliv úhonu. Nerozvážná Megasova akce však vedla k zasmradění Domu a tím i k možnosti Katolova protestu.

11

Peták se uvelebil nahoře na nefungujícím hodinovém stroji, sice poněkud nepohodlně, ale mimo dosah zlostného Pafnuce.

Ten však nyní zase spal stočen ve svém koši, a ve vížce tedy panoval klid.

Také Petarda byla někde venku za svými záležitostmi.

Peták vzal Lasiův rukopis a se zájmem ho nejdříve prolistoval a pak se pustil do vlastní četby.

Zapomněli jsme až dosud poznamenat, že rhombický ciferník hodin byl z matného skla, aby mohl v noci svítit, a tímto ciferníkem pronikalo ve dne do věže – strojového prostoru – dostatek rozptýleného světla.

Po setmění bylo možno rozsvítit žárovky, zavedené tam původně na prosvěcování ciferníku, takže věžní prostor byl vždy osvětlen či osvětlitelný, a mohlo se v něm tudíž, kromě jiného, i snadno číst.

„To jsem zvědav, jaký to bude,“ myslil si Peták, „jenom, panebože, ať to není blbý, ať to je aspoň snesitelný. – Protože to by byl trapas, až bych mu to vracel a musel mu říct – pane Lasius – an bych tak děl – je to výborná kniha, ale pochybuju, že by ji nakladatelství Oděnec vzalo – a jinak já nemám kontakty – zkuste to tamatam –

Protože, i když se to neřekne, je to jasný, a von, když je jako pes a ten Megas s tou Astrapou ho vyhodili z jeho vlastního bytu a těžko si na nich něco vezme – tak by potřeboval nějakou podporu svého jáství – ale kdyby mu to s tou knihou nevyšlo ani teď, v té preliminární fázi – mohlo by ho to i psychicky sklátit. – Tudíž, panebože, ať to je pokud možno dobrý!“

Zatímco takto uvažoval a duševně se vyzbrojoval k zahájení četby, zahrčela dole před Domem dodávka s nápisem ANTISTINK COSMOPOLITAN, pod nímž matně prosvítalo původní: SMRDONA nár. podnik.

Z dodávky vyskočily dvě postavičky v ochranných oděvech a plynových maskách a vynášely jakousi aparaturu, vzdáleně připomínající gigantický vysavač:

Megas, zahnaný do rohu Katolovým dopisem, zřejmě usoudil, že není zbytí a že musí dát následky Pavkova zákroku odstranit na vlastní groš. To však mělo účinek pouze částečný a neúplný, neboť vydatnost zápachu mandyse smrdutého je příslovečná.

Avšak Peták se nakonec odhodlal a ponořil se do četby Lasiovy knihy.

„Moudrostí psa stojí svět“

— Konfucius (Kung-Tse)

I

Fuzzy trpce želel své mlsnosti, která ho zřejmě přivedla, nebo aspoň právě přiváděla ve zkázu.

Vždycky, když reverend Daniel přišel k jeho paní Auroře na čaj, napomínal ho, že mlsnost bude jeho zkázou.

Bylo to vždycky, když po vzoru jiných zhýčkaných psů Fuzzy na reverendovi tzv. loudil kousky sandwichů a biscuity.

Leč Fuzzy nedbal. Nyní však věděl, že reverend měl pravdu, a trpce želel své neukázněnosti. Ale bylo již pozdě – co se stalo, odestáti se nemohlo.

Mohl se pouze utěšovat, že svou zkušenost využije „příště“, nicméně, jak to vypadalo, visel veliký otazník nad možností, jestli nějaké „příště“ vůbec ještě bude.

Na Fuzzyho přikvačilo náhlé a nečekané neštěstí, jak to tak vždy bývá, znenadání a nepředvídaně.

Fuzzy žil se svou paní Aurorou celkem spokojeně v malém bytě na N-té avenue jednoho z větších měst kdesi v USA, až do onoho dne, kdy ho vzala na procházku do parku a kdy ucítil onu fatální vůni smažené klobásy.

Byl jí tak zaujat, že sledoval bez rozmyslu šeré individuum, které kolem něho prošlo s klobásou v ruce: Jeho paní, zabraná do rozhovoru s nějakou známou, ani nic nepostřehla.

Když došli za jakési keříky, muž hodil Fuzzymu první kousek klobásy a tím ho již zcela obludil. Ačkoliv věděl, že záležitost je riskantní, Fuzzy si nemohl pomoci a sledoval dárce klobásového sousta dále, zcela neinteligentně a bezhlavě.

Muž mu podal ještě dvě další sousta bez dalšího, avšak když Fuzzy polykal sousto třetí, ocitl se náhle v pytli a na zádech únosce, který s ním zřejmě někam utíkal, nedbaje jeho hlasitých protestů.

Muž s ním utíkal zřejmě k přístavišti, jak Fuzzy mohl zjistit svým bystrým psím čichem, milionkrát ostřejším než čich člověka – zřetelně cítil vodu, železo, dehtované dřevo a rozličné zboží. Potom slyšel, jak únosce dupe po nějakých prknech, pak ucítil, že se zastavil, položil pytel na zem a zároveň k němu pronikl zápach většího počtu polekaných a zoufalých psů.

Vzápětí muž chytil pytel za spodní konec a vysypal Fuzzyho brutálně do jakéhosi temného, smrdutého prostoru, plného psů. Není třeba líčit podrobnosti, jak ho přivítali.

Byli svou situací vybičováni do zoufalé zuřivosti a vrhli se na něho. Fuzzyho zachránila jednak jeho nadměrná chlupatost, přes kterou se nemohli dostat k tělu, jednak zákrok zloděje, který je rozehnal těžkým bičem, tak dlouhým, že dosáhl otvorem shora až k nim.

S kničením se rozprchli a Fuzzy byl nakonec schopen si najít pro sebe kus podlahy, kde teď zoufale ležel, buď tiše, nebo se připojoval k hromadnému vytí a štěkotu, jimiž vězňové žalovali na svůj osud.

Byl zřejmě na lodi, neboť vězení se pohupovalo na vlnách a ovšem bylo vodu i cítit.

Podmínky byly ohyzdné a civilizovaného psa nedůstojné:

Prostor byl zaneřáděn lejny a močí uvězněných, jednou denně jim poklopem ve stropě vykydli na podlahu jakousi šlichtu, o kterou se pak osazenci vždy poprali, a naplnili jim hadicí jakési zinkové necky pitnou vodou. To byl jediný okamžik dne, kdy viděli něco světla, protože jinak tam bylo tma jako v pytli, kromě toho ovšem, když došlo k rvačce a otrokáři zjednávali pořádek bičem nebo když do kobky přihazovali další psy.

Po několika dnech, kdy přibylo ještě více psů, zřejmě získaných podobným způsobem jako Fuzzy, bylo slyšet, jak motor lodi začíná pracovat a zároveň i cítit, že se plavidlo dává do pohybu.

Nejnepříjemnější na celé věci byla nejistota, kam ho vezou a co s ním bude:

Fuzzy věděl, že východní národové, např. Číňani, psy normálně jedí, a nevylučoval, že ho vezou někam na porážku.

Jiná možnost byla, že se má stát předmětem nějakých experimentů, zahrnujících nejspíš vivisekci, a že toto byl levný způsob, jak si nějaký vědecký ústav opatřuje živý materiál k pokusům.

Jinou alternativou bylo využití v kožešinovém průmyslu či něco podobného.

Fuzzy měl tedy dosti důvodů, aby želel své mlsnosti, jak uvedeno na začátku.

Nicméně, skutečný smysl jeho uvěznění ho nenapadl, neboť byl dosti neobvyklý a nečekaný, ba téměř fantastický.

* * *

Po dnech a dnech plavby – Fuzzy ztratil za chvíli pojem času, i když zpočátku se snažil počítat dny podle otvírání poklopu a kydání potravní šlichty – se jednoho dne motor lodi zastavil. Zároveň pronikly k jeho sluchu a čichu vjemy spojené s přístavištěm a pevninou. Loď snad zřejmě dospěla svého cíle!

Teď jen, co se bude dít.

Nějaký čas se nedělo nic, až pak jednoho dne se otevřel poklop a do nitra se dívalo několik lidských hlav. Jeden člověk ukazoval prstem: tady toho, toho a toho –

Pak se do otvoru snesla veliká síť na tyči, jako obrovský podběrák, a vylovila jednoho ze psů, pak dalšího a ještě třetího – Fuzzy pochopil, že zloději zde psy zřejmě prodávají, ale ještě nevěděl, k jakému účelu ani kde teď vlastně jsou.

Podobná situace se pak ještě několikrát opakovala a psů v podpalubní díře ubývalo, což bylo svým způsobem příjemné, protože bylo víc místa a potravy, i když lejna se stejně stále více akumulovala. Nicméně Fuzzymu nebylo nijak veselo: Věděl, že ho asi čeká podobný osud jako ostatní, již vylovené psy, ale nevěděl, jaký vlastně je. Tato nejistota ho pochopitelně silně trápila, ale měl se již zanedlouho přesvědčit, co a jak dál.

Neboť jednoho dne se opět otevřel poklop a do podpalubního psince nahlíželo několik hlav.

Byl to jednak jejich žalářník, zloděj psů, onen muž, který Fuzzyho odlákal na smaženou klobásu, jednak nějaké tři nebo čtyři mladé obličeje, z nichž jeden zřejmě patřil děvčeti.

„Tak kolik jste říkali – čtyři?“ tázal se žalářník.

„Tak si můžete vybrat – dáváme velice lacino – jeden pes pouhých pět set dolarů.“

Fuzzy se podivil ceně, ale neměl možnost nijak rozvažovat, protože dívka ukázala na něho:

„Támhle ten chlupatej, ten je roztomilej, toho já chci.“

„No, jenom jestli se bude dost hodit?“ namítla jakási mladá hlava.

„Proč ne – velkej je dost a ty chlupy ho budou aspoň chránit před zimou – kromě toho ho chci! – takže ano!“

Hned nato zloděj psů hodil na Fuzzyho svůj podběrák a vytáhl ho na světlo.

Uvázal mu kolem krku řetěz, vyklopil a podal konec řetězu dalšímu mladíkovi, který stál skromně v pozadí.

Fuzzy se udiveně rozhlížel po neznámém světě:

Byl na palubě menší lodi, která měla jak plachty, tak zřejmě i motor na naftu. Kolem byla spousta jiných plavidel různého typu. Na břehu stály všelijaké víceméně fórově postavené prkenné domečky a stany. Všude se hemžila spousta lidí. Ačkoliv slunce svítilo, bylo poměrně dosti chladno.

Mezitím zloděj vynořil dalšího psa, dal mu řetězový obojek a konec dal zase mladíkovi, který držel Fuzzyho. Pes, velký hladkosrstý ohař, vztekle chňapl po Fuzzym, ale zloděj zjednal pořádek bičem. „Musíte si opatřit bič,“ hlásal napřed mladíkovi v roli psovoda a pak se obrátil na trojici u poklopu, „mohu vám prodat: Pouhých dvacet dolarů.“

Pak vylovil a řetízkem opatřil ještě další dva psy: Jakéhosi většího teriéra a neurčitou černobílou potvoru s jedním uchem vzpřímeným a druhým poléhavým.

Poté dívka vyplázla dva tisíce dolarů, ani nemrkla, a společnost se odebrala po můstku z lodi na břeh, i s mladíkem, vedoucím oběma rukama čtyři nově získané psy.

„Jime,“ řekl jeden ze skupiny, „odveďte psy do ohrady, my máme ještě nějaké záležitostí k vyřízení.“

„Ano, pane, velmi dobré, pane,“ řekl Jim a oddělil se od zbytku skupiny.

II

Fuzzy se schoulil u ohně a snažil se usnout.

Ale spánek nepřicházel.

Byl sice smrtelně unaven, leč deprese ze situace, do které se svou klobásovou neopatrností dostal, a starosti a strach z budoucnosti mu nedaly spát.

Hlavním důvodem pro jeho starosti a obavy bylo zjištění, opřené o dřívější znalosti a pozorování okolí, že jeho nynější páni jsou fantastové a jednají se svou nynější situací zcela nerealisticky a nekompetentně.

Nebyli ovšem jediní, o kterých to platilo:

Zpráva o bohatých nalezištích zlata, která jen čekají na podnikavé a odvážné lidi, aby se jich zmocnili, přivedla do teritoria všechny možné i nemožné typy dobrodruhů a desperádů, včetně všelijakých podvodníků a spekulantů, kteří těžili z neznalosti a naivity zlatokopeckých noviců a sprostě a cynicky je vykořisťovali. Způsob či důvod, jak se zde Fuzzy octl, byl vlastně sám o sobě takovým podlým podvodem:

Na severu se, jak známo, jezdí se psím spřežením, a noví obyvatelé pustin tedy potřebovali psy do tahu. Zloději, jejichž obětí se stal i Fuzzy, jim tedy psy dodávali – za patřičně vysokou cenu za kus – neupozornili je však na to, že severskými tahouny se nemohou stát jacíkoliv psi, že to vyžaduje psy určitých fysických a povahových vlastností, aby poměry na severu vůbec vydrželi. Ale to nynější Fuzzyho páni naprosto nevěděli, jako ani nevěděli, jak se mají sami do severských krajin obléct a připravit. Měli před očima jen vidinu zlata a na nic jiného pořádně nedbali. Byli to lidé městští, zhýčkaní, a domnívali se, že když mají něco peněz, budou si moci i v severním teritoriu věci a služby opatřit tak, jak na to byli zvyklí ve městě. Prostě tomu vůbec nerozuměli. Jak Fuzzy pomalu zjišťoval z okolností a z jejich hovorů, byla hlavní duší a inspirátorkou celého podniku dívka Maud, která zdědila po nějakém strýci peníze a rozhodla se, že je ještě zmnohonásobí na zlatých polích zajímavým a dobrodružným způsobem. Její slušní středostavovští rodiče, otec nějaký snad menší obchodník, se jí to snažili rozmluvit, ale Maud byla plnoletá, a tak nemohli nic dělat. S ní jeli za zlatem tři jacísi rytíři či nohsledové, Harry, Malcolm a Ralph, mladíci z dobrých, ale nepříliš bohatých rodin, kteří doufali najít jmění a získat Maud.

Ta totiž po způsobu hysterek tahala všechny tři tzv. za nohu či za nos a využívala je, ale nějakou větší přízeň nikomu z nich neprokazovala.

Pochopitelně, že žárlili jeden na druhého, i když vlastně neměli moc proč, ale to si neuvědomovali.

Konečně zde byl Jim, což byl jakýsi sluha nebo faktótum, kterého si Maud najala.

Tato pětice se tedy vypravila na sever do zlatých polí a byla tak naivní a nezkušená, že místo pořádných saňových psů, malamutů či tzv. huskies, se dala nachytat na kupování zcela nevhodných zvířat, ukradených na jihu.

Nápad se psy měli ovšem až na místě, když viděli, že všechna zlatá pole zde jsou již obsazena, a když se náhle rozkřikla zpráva, že kdesi dál, v pralesích směrem na sever, narazili nějací lidé na velmi vydatné žíly hned pod povrchem. Místní neúspěšní desperádi se tam ihned hrnuli a hrnout se rozhodla i naše pětice v čele s Maud. Dověděli se, že je třeba mít psí spřežení, a koupili si nerozumně první psy, které jim kdo nabídl – což však byli právě zloději a podvodníci z lodi.

Vyrazili za zlatem jako bezhlaví: Nejen že neměli pořádné psí spřežení, ale ani sami na to nebyli oblečení a vybavení.

Fuzzy, který o těchto věcech něco věděl z knih, obdivoval jednak jejich odvahu, jednak se hrozil jejich bezstarostné inkompetence. Stal se proti své vůli součástí tohoto nesmyslu a měl vážné obavy, že to nepřežije.

* * *

Již od samého začátku se kradení jižní tahouni ukazovali jako nevhodní.

Místní saňoví psi, podobní vlkům, je jaksi ani neuznávali za psy a napadali je jako cizí, neznámá zvířata, která vzbuzovala jejich odpor, hrůzu a nenávist.

Musíme si totiž uvědomit (psal pes Lasius a čtoucí Peták obdivoval jeho objektivitu a náhled), že my, domácí psové různých ras, se původním vlčím psům musíme jevit jako sbírka zrůd a nestvůr. Severský saňový pes husky, samojed či malamut se od původního vlčího typu odlišil jen nepatrně – zvýšila se poněkud variabilita barvy kožichu (kterou však do jisté míry pozorujeme už u původního vlka), objevil se do kruhu zatočený ocas a velmi vzácně i poléhavé uši – jinak však vypadají saňoví psi jako vlci, někteří i v podrobnostech – indiáni a Eskymáci dokonce prý uvazují rujné feny v lese, aby tak získali křížence s vlkem a vylepšili své psí plemeno – nebo i vybírají vlčata a vychovávají je jako saňové psy. – Jenom malé rozdíly dělí saňové psy severu od jejich předků vlků, a to jak po stránce tělesné, tak i psychické.

Naopak psi přicházející z tzv. civilisovaných končin jsou různě a pitvorně pozměněni genetickými mutacemi, které by v přírodě ani neobstály.

Co by asi říkali či cítili normální lidé, kdyby se mezi nimi náhle objevili všelijací obři, trpaslíci, bytosti s převislýma ušima, padajícíma až na ramena, s ohyzdně rozpláclými obličeji, nebo naopak s nestvůrně protáhlými nosy, dlouhonohé, krátkonohé, s potvorně vyboulenýma očima, bytosti jednak lysé, jednak přehnaně zarostlé, s chlupy rovnými, kudrnatými, všelijak rousnatými a v nejrůznějších barvách?

Ale přitom by tyto pitvorné, zrůdné bytosti měly určité vlastnosti definující je jako lidi, bylo by poznat, že jsou to v podstatě jacísi lidé – lidé zrůdní a ohavní.

Zajisté že by u normálních lidí vzbuzovali jakousi hrůzu, odpor a agresi.

Nuže, přesně v této situaci byli rozliční psi z jihu vůči domorodým saňovým vlčím psům.

Ještě než pětice Fuzzyho nových pánů vyrazila, musela dokoupit tři další psy, protože původní tři jim roztrhali malamuti.

Podobný osud by mohl čekat také Fuzzyho, kdyby ho nebyla zachránila jeho inteligence, vysoce převyšující obvyklý psí průměr.

Stalo se totiž, že Jim, který krmil psy, nechal jejich ohradu nezavřenou, dvířka se otevřela a dovnitř navandroval velký malamut, jeden z těch, kteří se potloukali po přístavišti a dělali si sport ze zabíjení normálních, civilisovaných psů z jihu. Za ním lezly do ohrady další tři bestie.

Psi v ohradě, po dřívějších zkušenostech, bázlivě ustupovali s nervosním vrčením.

Zdálo se však, že vedoucí vlčák si vybral Fuzzyho, neboť se k němu blížil s vyzývavě vztyčenou hlavou a ocasem a s naježenou hřívou na krku. Jeho šikmé oči zíraly vražedně.

Fuzzy nevěděl, co má dělat. Bylo mu jasné, že proti čtyřem divokým vlčím psům nemá čáku a také že na pomoc svých zbabělých druhů se nemůže spoléhat.

Naštěstí ho napadla spásná myšlenka:

V ohradě stálo plechové vědro, ve kterém nosil Jim psům žrádlo a které tam teď nějak nechal nebo zapomněl.

Jak se hlavní malamut blížil, chytil Fuzzy duchapřítomně vědro za držadlo do zubů a začal s ním mlátit o zem.

Vetřelci se polekali nečekaného pekelného hluku a rychle prchali s ocasem mezi nohama. Fuzzy za nimi ještě chvíli běžel a pořád tloukl vědrem o zem.

Tehdy se Fuzzymu tedy poštěstilo, ovšem otázka byla, na jak dlouho. Byl nyní jako nedobrovolný a vlastně nevhodný tahoun na cestě někam k čertu ďáblu do pralesa za chimérou zlata, přičemž viděl a pozoroval, že ani on sám, ani ostatní psi z jeho spřežení, ba, a to zejména, ani pětice jeho pánů nejsou na takovou cestu vybaveni ani hmotně, ani znalostmi a zkušenostmi.

Nejtrapnější na věci však bylo, že on, Fuzzy, byl zřejmě jediný, kdo si to uvědomoval.

Již od samého začátku šlo všechno špatně:

Napřed museli čekat, až napadne nový sníh, protože loňský, ač se ještě někde držel, netvořil teď, po létě, už souvislý příkrov, po kterém by se dalo jet na saních.

Jakmile však sníh napadl, aby se mohlo vyrazit, udělala se velice nepříjemná zima. Fuzzymu to nevadilo, neboť, jak samo jméno naznačuje, byl značně chlupatý, nicméně někteří psi z jeho spřežení již od začátku trpěli a třásli se zimou.

Také pětice naivních dobrodruhů byla vlastně oblečena a vybavena dosti nedostatečně, v podstatě normálně městsky jako na procházku v zimě či na zábavnou sanici, po které se zase všichni vrátí do teplého domu.

Jediným kladným rysem celé záležitosti bylo to, že aspoň věděli, kam jedou, a nebloudili, neboť zde byl cesta rozježděná a vyhlazená mnoha saněmi a mnoho jiných dobrodruhů se svými spřeženími se hnalo stejným směrem jako oni.

Bylo by dlouhé a asi únavné vyprávět všechny útrapy a nepříjemnosti, kterými Fuzzyho výprava procházela.

Ani on sám, ani ostatní psi nebyli na tento druh tvrdého života zvyklí a již po dvou dnech se saněmi sotva lezli, i když je poháněli dlouhým bičem – Fuzzy se obával, že zahyne snad již na cestě.

Jeden ze psů, krátkosrstý ohař, na sever naprosto nevhodný, již zahynul. Bylo mu již několik dní zle, nežral, třásl se, měl teplý nos a těžce, sípavě dýchal. Když ho poháněli, náhle se zhroutil a již nevstal; podle všeho zahynul na zápal plic.

Místo něho odkoupila Maud, zřejmě vysoko nad skutečnou cenou, domorodého psa od jiné skupiny zlatokopů, spěchajících za štěstím. Tato bestie začala zbývající psy z lodi okamžitě terorizovat, a kdyby nebylo Jimova biče (ten se totiž, jako všeobecné faktótum, ujal též řízení psů), byly by asi byly další mrtvoly.

Také mezi vládci psů však panovaly neshody: Například se chtěli všichni vézt na saních, kam se, při naloženém nákladu, dobře ani nevešli, takže vždy jeden musel šlapat – hádky, kdo to bude, nebraly konce. Pouze Maud, jako dáma a finanční páteř zlatokopecké výpravy, měla jasné a nezadatelné právo se vézt; co se týče Harryho, Malcolma a Ralpha, ti se o místo na saních neustále hádali a škorpili. Jednak bylo ovšem obecně pohodlnější se vézt než šlapat; dále to bylo o mnoho výhodnější na hrbolatém terénu, kterým projížděli, v neposlední řadě také proto, že hoši neměli vhodné oblečení a obutí do pralesa, a když šli, nabíral se jim do městských botek sníh. Kromě toho byly na saních houně a kožešiny na přikrytí. Konečně, kdo se vezl na saních, byl blízko Maud a mohl se na ni i různě mačkat.

Oproti tomu Jim celou cestu normálně šlapal. Byl také o něco lépe či vhodněji oblečen, neboť doma v Americe byl jakýmsi podomkem či domovníkem a logicky usoudil, že cesta na sever za zlatem nemůže být žádný picnic: Měl tudíž hrubou, vyvatýrovanou kazajku, vysoké boty, na hlavně vlněnou čepici a rukavice palčáky.

Na pořádnou severskou zimu bylo i toto oblečení pořád nedostatečné, ale ta zatím ještě nenastala. Byl to silný mladík, dokázal jít stále vedle saní, aniž by se příliš unavil, kdežto kdokoliv z pánů byl nucen saně opustit, velmi brzy hekal a měl toho dost. Jak se tedy vyrozumívá ze souvislosti, nejely saně nijak rychle, ne tak, aby řidič či psovod musel stát vzadu na nich, a kdokoliv by je doprovázel, musel běžet na lyžích. Bylo to dáno jednak terénem, který byl hrbolatý a místy dosud jen nedostatečně pokrytý sněhem, jednak tím, že saně byly přetíženy a nevhodní jižní psi táhli jen zvolna a s námahou.

Několikrát se stalo, že se saně na hrbolaté půdě překotily, za což dostal Jim vynadáno a musel rozházený náklad znovu nakládat sám, aniž by mu druzí pomohli.

Pánům a slečně se cesta již dávno nelíbila, ale utěšovali se, že to bude za to stát, až získají mnoho zlata.

Mluvili stále jen o zlatě a dělali si směšné fantasie a plány, co budou dělat, až ho budou mít.

Byli nyní na cestě již týden (cesta na nové naleziště měla trvat celý měsíc) a začínali vypadat zmačkaně, nemocně a mizerně.

Toho večera, když zarazili, postavil jim Jim jako vždycky stan, vystlal kožešinami, rozdělal oheň, nakrmil psy a uvařil pánům večeři. Ti byli dnes tak unavení, že se ani dlouho nebavili, ale rychle zalezli do připraveného stanu.

Jim si nedaleko nich postavil maličký stan svůj, spíše jenom jakýsi přístřešek, který umístil do dolíku u menší vývratě, ještě naložil na oheň a pak i sám zalehl. Psi, kterým Jim podestlal plachtu, jak to již odkoukal od jiných cestujících se saněmi, se také schoulili blízko ohně a brzy usnuli, neboť byli taháním velmi unaveni.

Jen Fuzzy nespal, neboť si dělal starosti, jak již zmíněno na začátku. Kromě obecně neutěšené situace ho jaksi zaráželo a znervosňovalo zvláštní ticho, které zde vládlo. Kdežto obvykle bylo slyšet všelijaké zvuky zvěře, tohoto večera se nic nepohnulo, příroda se zdála jakoby mrtvá.

Fuzzy měl nepříjemný pocit, že se něco snad blíží nebo chystá a že to bude něco krajně nepříjemného, či snad i nebezpečného.

Jediná věc, která ho utěšovala, že se snad mýlí, bylo to, že ostatní psi žádný nepokoj nejevili.

To ovšem bylo tím, že byli smrtelně unaveni taháním, pro něž nebyli ani zrození, ani na ně zvyklí.

III

V noci přišla sněhová bouře.

Obvykle začínají takové bouře až později směrem k zimě, ale počasí na severu je, jak známo, nepředvídatelné.

Od severu se hnala větrná smršť a nesla s sebou spoustu zmrzlého sněhu.

Sfoukla a zaházela sněhem táborový oheň výpravy a vytrhla ze země a odfoukla stan, pod kterým spali mladí, nerozvážní dobrodruzi.

Fuzzy se nehybně stočil do klubka a ani se nepohnul, jak mu kázal vrozený instinkt, který se v něm za nikdy předtím neprožitých podmínek probudil.

Zavřel oči a ve strachu se ani nepohnul. Ležel příliš nízko, než aby ho vichřice mohla zvednout, ale alespoň ho zaházela spoustou sněhu. Zuření vichřice trvalo celou noc, ale Fuzzy nevěděl, jak dlouho vlastně. Snad nakonec usnul či nějak omdlel, snad ho hrůza obludila tak, že ztratil pojem o čase.

Když se nakonec probral z této jakési mrákoty, bylo kolem něho tma a pocit sněhu, ale nemohl se ani hnout. Nicméně neslyšel již žádné hučení a svištění jako předtím.

Pomalu se pokoušel vyhrabat a nakonec se mu povedlo se ze sněhu poněkud vynořit. Kolem bylo naprosto bílo a pusto. Fuzzy ze sebe oklepal sníh a chtěl pořádně vylézt, když tu si uvědomil, že je stále ještě zapřažen k hlavnímu lanu saní. Sedl si tedy a řemeny pomalu překousal.

Pak se konečně definitivně vyhrabal ze sněhové díry a zkoumal okolí. Všude bylo bílo a mrtvo. Fuzzy cítil pod sněhem ostatní psy, ale byl to už studený pach mrtvol.

Byli všichni poměrně krátkosrstí a ještě dříve, než je sníh zaházel, zmrzli k smrti. Jak známo, vane-li vítr, je teplota vlastně mnohem nižší, než jakou ukazuje chráněný teploměr v klidu, a tento fenomén zde nastal v extrémním stupni.

Sněhové bouře na severu dovedou často zahubit i divokou zvěř, místnímu podnebí přizpůsobenou dlouhým vývojem.

Byli to psi pro svůj úkol zcela nevhodní, ale to nesvědomitým zlodějům na jihu nevadilo a nezkušení kupci to nevěděli a nepoznali.

Fuzzy ovšem, jak samo jméno naznačuje, byl silně chlupatý, chlupatější vlastně než původní, vlčí typ psa, a tak sněhovou bouři přežil. Jeho chlupatost by byla asi zase nevýhodná pro vlčí způsob života, vytrvalé pronásledování zvěře, ba snad i pro tahání saní, ale nyní mu zachránila život.

Bloumal kolem a nevěděl, co má dělat.

Zjistil, že vlčí pes, kterého Maud dokoupila poté, co nejméně chlupatý pes původního spřežení zahynul již předtím na zápal plic, se zřejmě vyhrabal a vykousal z postroje už před ním, před Fuzzym, a zmizel v lese. Fuzzy ovšem neměl chuť ho sledovat a odpustil si i rituální vytí nad mrtvými druhy.

Jak tak zmateně bloumal po bývalém tábořišti, zachytil jeho psovský superčich pach Jimův. Jim byl tady na tom místě pod sněhem, ale byl živ, to se dalo podle druhu pachu též poznat.

Jim ležel pod svým stanovým přístřeškem ve spacím pytli z kožešiny, obrácené srstí dovnitř, jak si to výprava za drahé peníze též opatřila v přístavu, před vyražením do pustiny.

Byl zapadlý sněhem, že se nemohl pohnout, a očekával jistou smrt. Jak se tedy zaradoval, když náhle slyšel kňučení a zvuky hrabání. Byl to Fuzzy, který zde loyálně vyhrabával svého ošetřovatele. Za nějakou čtvrthodinku byl Jim již na nohou a vítal se se svým zdánlivě němým druhem, který se mu snažil lízat ruce a obličej. (Jakkoli, milý čtenáři, byl Fuzzy mocen lidské řeči, nikdy to nedal najevo, neboť věděl, že by tím vzbudil nejen zbytečnou senzaci, avšak také zmatek a nelibost.

Byl si vědom toho, že kdyby se prozradil, učenci by mu schopnost mluvit stejně upřeli, jako např. to udělal O. Pfungst, který prozkoumal několik mluvících psů podle všech pravidel psychologického experimentu a dokázal, že se nejedná o imitaci lidské řeči, nýbrž o špatný výklad přirozených zvuků, o čemž podal zprávu na 5. kongresu experimentální psychologie v Berlíně [?], jak nás poučuje příslušný Bericht über den 5. Kongress für experimentelle Psychologie 1912. Naopak by se tím Fuzzy vystavil v nebezpečí, neboť lidé by se mohli chtít zbavit existence uvádějící v pochybnost jejich výsadní postavení v přírodě: Proto se nikdy neprozradil, a to ani omylem, jsa si vědom toho, že mluvící psi se smějí vyskytovat jen v pohádkách, sci-fi, bajkách a podobných odvětvích literatury.)

Poté se vydali hledat ostatní členy výpravy. Nalezli je, pomocí Fuzzyho, porůznu roztroušené pod sněhem a na kost zmrzlé.

Dobrý Jim oplakal své chlebodárce, zahynuvší předčasně v květu mladosti, zejména krásnou Maud, kterou rovněž tajně miloval.

Zřejmě v panice vyběhli, když jim vítr vzal stan, místo aby zůstali ležet v pytlích, a tak snad přece jen přežili.

Jim položil mrtvoly vedle sebe a zahrabal je opět hluboko do sněhu s předsevzetím, že je na jaře pohřbí do země, a vztyčil nad nimi kříž z větví.

Poté naložil všechen majetek zesnulých, hlavně potraviny, zbraně a střelivo na saně, zapřáhl do nich Fuzzyho a sebe a vydal se na smutnou cestu zpět do přístavního městečka.

Tak neslavně a tragicky skončila neuvážená výprava mladých dobrodruhů za zlatem.

IV

Zpoza plátěné stěny zaznívala opilá směsice hlasů a pronikaly různé hospodské smrady.

V jakémsi přístěnku sroubeném z klád stál Jim u škopku v zástěře, s vykasanými rukávy a myl sklenice a talíře.

Fuzzy, ležící nedaleko na zemi, poblíže železných příjemně sálajících kamínek, ho melancholicky pozoroval.

Tímto způsobem se totiž Jim tč. živil.

Když dorazil s Fuzzym a se saněmi zpět do osady (byla to zatím spíš osada než městečko nebo vesnice), odebral se do srubu, kde seděl úředník federální vlády USA a vedl evidenci o tzv. „claimech“, tj. pozemcích různých zlatokopů, kteří si je zde zabrali, podle pravidla, kdo dřív přijde, a chtěli to mít oficiální.

Jakým způsobem se toto právo dalo vymáhat v oblasti, kde nebyl žádný policejní a právní aparát, jsem nikdy nechápal, ale úředník, zaznamenávající „claimy“, byl snad pravý, nefalšovaný, federální vládou skutečně vyslaný.

U tohoto úředníka Jim uložil osobní majetek zahynulých, aby úředník zařídil jeho předání nejbližším příbuzným a oznámil jim smrt jejich drahých – a více se o to už nestaral.

Jimovi slouží sice ke cti, že odevzdal řádně i peníze svých zmrzlých pánů – včetně tlustých svazků bankovek, které měla Maud v ocelové skříňce, od které klíček nosila stále na krku – touto poctivostí, kterou si věru mohl odpustit, neboť zde vládl obecný nedostatek legality, si však způsobil chudobu a strádání. Protože přece jen nebyl tak pitomý, aby odevzdal i saně a jejich náklad, sestával jeho majetek po návratu od federálního úředníka z toho, co měl na sobě, čtyř pušek a střeliva, z několika houní, plachet, kožešin, kožešinového spacího pytle, trochy pemikamu a sušených ryb a ovšem z Fuzzyho, kterého adoptoval jako sirotka a vlastně svého zachránce zpoza sněhu po fatální bouři.

Ačkoli by ho mohl, při nedostatku tažných psů, prodat s výhodou nějakému jelimánkovi toho druhu, jako byli jeho zmrzlí páni, neudělal to a zbavil se pouze dvou pušek a nějakého střeliva. Doufal, že se dá na jaře najmout na nějakou loď, a tak dostane možnost vrátit se do civilisace, či aspoň blíže k ní, ale nyní se mělo moře již co nevidět zavřít ledem, a tak musel v osadě zůstat tak jako tak.

Abychom ji mohli nějak označovat, nazvěme tuto osadu třeba Port Arctur (prosím, nezaměňovat s Port Arthur) a nechme otevřené, vyrozumívá-li se touto lokalitou snad Nome, Teller, St. Michael, či Dawson, nebo co vlastně – to vše je ostatně pro náš příběh nedůležité – vězme pouze, že v době našeho příběhu to bylo něco mezi stanovým táborem a dřevěnou vesnicí, kde se hemžili dobrodruzi a panoval citelný nedostatek jakékoli zákonnosti.

Jim, který byl původně slušný chlapec, nevycházel z údivu.

Aby však mohl do jara v osadě přežít, opatřil si místo umývače nádobí a podomka v jednom z místních „saloonů“, které tady vznikly jako houby po dešti, dříve než nějaké nemocnice, školy či administrativní budovy.

Rozhodl se však, že nevstoupí na žádnou loď, která by odmítla vzít s sebou také Fuzzyho: přilnul k němu již, a nadto mu musel být vděčný – Fuzzy mu totiž na zpáteční cestě zachránil život nejméně ještě jednou, nepočítáme-li, že ho zahříval svým živočišným teplem a hojnou srstí. Jak vyplývá z kapitoly III, trvala cesta z Port Arcturu na místo neštěstí týden, tj. nazpět to trvalo zhruba stejně.

Saně sice nyní jely lépe, protože napadl hluboký sníh, ale zato Jim a Fuzzy se při tahání bořili, protože cesta byla neprošlapaná. Táhne-li takovým terénem a za takových okolností dobře vybavená a zkušená parta seveřanů, dělají to tak, že vepředu táhnou nejlehčí psi, kteří sešlapou trochu sníh, aniž by do něho hluboko zapadli, pak psi o něco těžší, kteří ho zmáčknou dále, atd., až nakonec nejtěžší a nejsilnější psí tahouni, kteří už vlekou saně po sněhu vhodně sešlapaném.

Naše dvojice však neměla ani tyto zkušenosti, ani možnosti, jak je uvést ve skutek, i kdyby je bývala měla, a tak měli cestu dosti namáhavou, nemluvě ani o melancholické náladě, způsobené prožitým neštěstím.

Zatím se nic nedělo, obavy, aby je snad nezačali sledovat vlci, se neuskutečnily, nicméně číhalo na Jima jiné nebezpečí, kterého si nebyl vědom, protože ani nevěděl, že by taková možnost v pralese byla.

Bylo to asi v polovině týdne, když se Jim chystal udělat večer oheň a sbíral nějaké klestí pod stromy.

Jak se shýbal, skočil mu se stromu na záda rys, jak se to v této části světa často stává, zaťal mu drápy do kazajky a snažil se mu prokousnout hrdlo. Jima však zachránily tři šťastné okolnosti. Předně že jeho kazajka měla kápi čili kapucu a že měl na sobě svetr s tzv. „želvím krkem“, tj. s límcem či jakýmsi rukávem na krk až pod bradu. Nejdůležitější okolností však byla přítomnost Fuzzyho, kterého Jim při táboření vždy vypřahal a který ho všude provázel. Dříve než měl rys možnost se vypořádat s dvojí překážkou a proniknout až k holému krku, skočil po něm Fuzzy a strhl ho z Jimových zad.

Šelma se obrátila proti němu, ale Fuzzyho chránila jeho hustá srst, kterou rysovy drápy nemohly hned proniknout.

Jim měl s sebou na dělání dříví sekerku, a tak rozsekl kočkovité šelmě hlavu.

Tím se přátelství a vděčnost k Fuzzymu ještě upevnily.

Kdyby byl býval měl Jim více zkušeností a znalostí o tom, jak to tady chodí, byl by asi rysa stáhl a kůži pak v osadě prodal, nebo se o to aspoň pokusil, ale nevěděl nic, a tak mrtvou potvoru jenom zahodil v lese, kde ji pak zkonsumovala jiná dravá zvěř.

Po třech dnech dorazili šťastně do Port Arcturu a zbytek jsme vlastně již vylíčili.

Tč. byl Jim zaměstnán v „saloonu“ jako obecný poskok a umývač nádobí, kde doufal přečkat zimu a na jaře se vrátit na nějaké lodi jako pomocník topiče, kuchaře apod., nebo i jako námořník, za předpokladu, že kapitán bude ochoten vzít s sebou na palubu i Fuzzyho. Přespával ve svém přístěnku, v rohu na podlaze, kam si nastlal houně a kožešiny, ve spacím pytli. Přes pytel ho v noci zahříval ještě i věrný Fuzzy, který tam spal s ním.

Tak podivně a nečekaně se nyní utvářel Fuzzyho osud, dříve zcela občanský a nevýznamný, jako osud tisíců a milionů běžných městských psů euroatlantické civilisace.

Stačilo však jediné podlehnutí klobásové mlsnosti – a tento sice pohodlný, ale vlastně dosti nudný život se proměnil ve fantastické dobrodružství.

Fuzzy pozoroval Jima, svého nynějšího pána, jak myje ve škopku talíře, a nevycházel z údivu.

V

Fuzzy otevřel opatrně prackou dvířka železných kamínek, vzal do tlamy poleno, vsunul je do otvoru, trochu odstoupil, přistrčil je prackou dovnitř a dvířka zase přiklopil.

Oheň bylo nutno udržovat celou noc, jinak by se udělala i uvnitř strašná zima – a tedy Jim naučil Fuzzyho, jak kamínka obsluhovat, a radoval se, jak je psík učenlivý.

(Fuzzy ovšem chápal, co se od něho chce již od samého začátku, protože však se střežil dávat najevo přílišnou inteligenci, nechal se od Jima obsluhování kamínek teprve „naučit“.)

Bylo již pozdě v noci, hluk v „saloonu“ již utuchl, a tak se podomek Jim mohl uložit ke spánku a nechat věrného psa, aby obstarával kamna.

Když byl přiložil, odebral se Fuzzy do rohu, kde spal Jim na rozprostřených houních a kožešinách, v kožešinovém pytli, a položil se, jako obvykle, vedle něho, konaje tak funkci další zahřívací kožešiny.

Ale Jim zřejmě nemohl spát. Vzdychal, převaloval se, až pak najednou začal na Fuzzyho mluvit, tichým dušným hlasem.

Měl zřejmě potřebu se někomu svěřit, ale netušil, že jeho zdánlivě jen atrapový posluchač všemu rozumí a jeho sdělení pečlivě sleduje. S překvapením se tu Fuzzy dovídal, že jeho pán trpí nešťastnou láskou:

Jako všude, kde je mnoho osamělých mužů, neopomněly se do Port Arcturu, zároveň se zábavními podniky jiného druhu, natahat ani doroty, které doufaly na zlatokopech hodně vydělat:

Všechno zboží a všechny služby zde byly nestoudně drahé, a to se týkalo i služeb sexuálních. Děvy doufaly, že si zde brzy pomohou a budou moci svého řemesla zanechat – některé ovšem, nebo snad všechny, to vlastně bavilo, protože jinak by se na to nedávaly, to dá rozum.

Tyto dívky se pochopitelně vyskytovaly v místních „saloonech“, a tudíž také tam, kde Jim dělal umývače nádobí a obecného podomka. Vlastní transakce se odbývaly v chatách za „saloonem“, což byl vlastně jakýsi veliký, téměř cirkusový stan, podepřený a vyztužený dřevěnou konstrukcí, aby ho tak snadno nesfoukl vítr.

A mezi těmito dobrodružnými dívkami byla i plavovlasá Euglena, do níž se Jim beznadějně zamiloval:

Sluší se věděti, že podomek musel konat i služby zaměstnankyním „saloonu“, v němž pracoval, a tak s nimi přicházel do styku i jakýmsi poměrně intimním způsobem. Nejen že k jeho povinnostem patřilo čistit jejich obuv (nosily většinou blýskavé holínky, ale občas i různé střevíčky), ale např., protože jejich profese vyžadovala časté mytí a koupání, ohříval a nosil jim i vodu do kádí, ve kterých se ráchaly. Jejich chatičky, malé, aby se snadno vytopily, byly od Jimova podomkovského přístřešku na doslech, a doroty ho tedy přivolávaly voláním z okna, nebo i z otevřených dveří, nebylo-li venku příliš zima. Někdy musel např. přihřívat a přinášet vodu, i když děvy byly již v kádích apod., protože vzhledem k povaze svého zaměstnání, nebyly nijak přehnaně stydlivé.

Také jiné služby související s hygienou prostředí byl jim Jim nucen vykonávat, což však zde, v rámci dobrodružné severské novely, jež se tradičně vyhýbá příliš naturalistickým podrobnostem, nebudeme nijak líčit a příslušný závěr ponecháme důvtipu čtenáře. Uvažte, prosím, že venku je veliká zima, takže je výhodnější se držet pokud možno v teple a esteticko-hygienicky nevyhovující záležitosti odstraňovat až dodatečně, zejména je-li k tomu po ruce vhodná pracovní síla, kterou je případně možno přivolat i předem. To vše pochopitelně působilo na mysl mladého podomka Jima v jeho osamělém životě, a ještě se to nakombinovalo s romantickou zamilovaností k řečené Eugleně.

S překvapením naslouchal Fuzzy bezděčné zpovědi svého pána, který ovšem nepředpokládal, že by mu pes vše rozuměl, a nevycházel z údivu. Jim se mu zde zapřísahal, že nemůže nechat Euglenu jejímu mrzkému osudu, nýbrž že se musí pokusit získat jmění, aby jí mohl nabídnout manželství a vytrhnout ji tak z brlohu neřesti.

Byl přesvědčen, že ji k jejímu povolání donutila bída, snad – ba téměř určitě – snaha někomu finančně pomoci – stařičkým rodičům – chorému bratru či sestře nebo podobně, o tom prý není pochyb atd.

Jakkoli Fuzzy nahlížel pošetilost plánů svého pána, byl mu přesto natolik oddán, že se rozhodl ho v jeho snahách podporovat a k majetku mu dopomoci.

Za stávajících okolností vypadalo ovšem vše naprosto směšně nereálně: Jim sice bral jakousi mzdu, ale vzhledem k místní drahotě to byla platba pouze nominální, takže ve skutečnosti pracoval jen za stravu a střechu nad hlavou.

Ani Fuzzy nevěděl, jak by mu mohl pomoci, ale rozhodl se, že udělá všechno, ba že bude tomuto novému cíli svého pána sloužit do roztrhání těla, a bude-li třeba, nasadí i svůj život.

Takové oběti (napsal Lasius) jsme schopni pouze my, psové.

Dojatě políbil či vlastně olízl Jimovu ruku, i zdálo se mu, že jeho pán téměř chápe, neboť ho pohladil po hlavě a nazval ho svým jediným přítelem.

Poté, upokojiv se poněkud tím, že se svěřil, byť, jak se domníval, pouze němé, nechápající bytosti, Jim se zachumlal do spacího pytle a přece jen usnul.

Fuzzy ho chvíli hlídal, a když se pánův dech prohloubil a zpravidelnil, přiložil ještě znovu do kamínek a pak se schoulil Jimovi u nohou.

VI

Zlatokopové a jiní dobrodruzi stáli v hloučku a na něco koukali.

Jim, který měl toho půldne volno, se protlačil dopředu, aby zjistil předmět všeobecného zájmu.

Uprostřed hloučku stály saně, bez potahu, a na nich jakási klec z bedny, jejíž přední strana byla otevřená a přepažená železnou mříží.

V kleci seděl veliký šedivý vlk a díval se na čumily zlovolnýma jantarovýma očima.

K hornímu okraji klece byla připevněna dřevěná tabulka s vypáleným nápisem v hrubých, pologramotných literách:

WILBUR THE WARLIKE WOLF

což přeloženo značí asi „Wilbur, válčivý vlk“ a odráží zálibu Anglosasů v aliteracích (tj. výrocích, kde každé slovo začíná stejnou hláskou), pokračující nezměněně od jejich staré poesie až po dnešní přízviska různých výtečníků, tj. sportovců nebo podobně, ba často i po jména různých zvířátek v pohádkách pro děti, třeba Harry the Hedgehog, (Harry Ježek), Freddie the Frog (Freddie Žabák) Edna the Echidna (Edna Ježura) apod.

U klece stál mohutný vousatý muž v kožešinách a hlasitě vyvolával:

„Pánové! Tento válčivý vlk Wilbur si získal pověst neporazitelnosti ve psích zápasech:

Není to, přesně vzato, vlk – tedy čistokrevný vlk –, ale svým vzezřením a neporazitelnou divokostí si získal čestný název vlka. Prošel již pěti sty zápasy a nebyl ani jednou poražen, a je tudíž neoddisputovatelným šampiónem psích zápasů Zlatého severu! Jezdíme s ním od osady k osadě a hledáme pro něho důstojného soupeře – avšak dosud jsme takového nenalezli!

Vyhlašuji tedy, že majitel psa, který by tohoto Wilbura válčivého vlka přemohl, bude odměněn sumou deseti tisíc dolarů ve zlatých hrudkách!!

Pánové! Deset tisíc dolarů! Ne v papírech, ne v mincích, podléhajících výkyvům peněžního trhu, ale v nekazivém, blýskavém zlatě!!“

Muž vytáhl ze svého kožešinového obleku objemný kožený pytlík, pozvedl ho, potřásl s ním a pak rozdělal řemínek a ukazoval čumilům jeho obsah:

„Pánové! – Což zde není žádného psa, který by podstoupil s tímto Wilburem válčivým vlkem zápas? – Pánové, vždyť nic neztratíte, v nejhorším případě psa, který se neosvědčil – a na druhé straně vám kyne čáka výhry deseti tisíce dolarů ve zlatě! Majitel psa bude k podívané na boj pochopitelně připuštěn zdarma – ostatní, obávám se, budou muset zaplatit vstupné deseti dolarů na muže a hlavu – pouhých deset dolarů, pánové – no, to je zde na Zlatém severu takřka zadarmo. Ale máte možnost si vydělat sázením – zde můj kolega bude přijímat sázky! – Ovšem, háček je v tom, že zápas se musí konat a k tomu účelu musí mít Wilbur válčivý vlk soupeře! – Nuže, pánové?! Přihlásí se někdo? Odvážnému štěstí přeje!“ – – atd.

Jim stál jaksi fascinován. Deset tisíc dolarů nebylo tady ve zlatokopecké osadě zase tolik, ale přece jen už slušnější suma. Naopak, kdyby se s takovými penězi vrátil na jih, podstatně by si pomohl. Ovšem, byla zde Euglena – ale ta kdyby viděla – Ale neměl žádného bojovného psa, cvičeného v zápasech. Patřil mu pouze Fuzzy, pes z jihu, z civilisovaného světa, který by jistě neměl proti vlkovi žádnou čáku.

Jak tak uvažoval, ucítil na své ruce (bylo toho dne jen mírně pod nulou a Jim neměl rukavice) dotek psího čumáku a pak i jazyka, ihned nato ho Fuzzy zatahal za rukáv kazajky a táhl ho směrem k vyvolávači.

Před ním se Fuzzy zastavil, posadil se, zvedl pravou přední pracku, jako by se hlásil, zaštěkal a zavrčel směrem k válčivému vlku. Jim pochopil a jako obluzen, téměř proti své vůli, pokročil vpřed. Slyšel se, jak promlouvá k majiteli Wilbura, a připadalo mu, jako by to říkal někdo jiný:

„Tady! Přihlašuji svého psa FUZZY THE FIGHTING FIEND – k vašim službám!“

(Fuzzy, bojující ďábel – podobný aliterační titul jako Wilburův: Jim znal Fuzzyho jméno, protože bylo vyraženo na obojku, se kterým byl ukraden atd.)

„Hohohó,“ zasmál se muž, „taková chlupatá housenka! – Jsem si jist, že Wilbur s ním bude hotov na to tata! – Ale alespoň máte odvahu, alespoň jste se přihlásili – to vám slouží ke cti, kamaráde!

Pánové, tedy dnes odpoledne, zde na prostranství před ‚saloonem‘! Vstupné deset dolarů a přijímáme sázky! Bude podívaná, jakou jste nezažili, jak Wilbur zatočí s tímto chlupatcem – to vám slibuji!“

Když se diváci psího zápasu shromáždili někdy po druhé hodině odpolední na prostranství před „saloonem“, bylo už skoro tma, a než byly vyřízeny sázky a vybráno vstupné (pořadatelé ohradili prostor lanem, aby nikdo neplatící nemohl snadno přihlížet), bylo už tma jako v pytli.

Ale pořadatelé rozvěsili na kůly, které zarazili do sněhu, punčoškové lampy, jež vydávají silnější světlo než obyčejné petrolejky na knot. Bylo vidět, že jsou na svůj podnik s Wilburem dobře vybaveni.

Muži stáli kolem vykázaného prostoru zápasiště v kruhu a hlomozně se bavili. Někteří kouřili dýmky nebo cigarety s dlouhými náústky, aby je mohli držet v rukavicích.

Jim pokročil dopředu, veda Fuzzyho za obojek. Byl značně rozčilen a želel svého ukvapeného rozhodnutí: Bylo mu jasné, že Fuzzy nad Wilburem vyhrát nemůže, a cítil, že mu neměl dovolit, aby se vlastně sám přihlásil. Neobyčejná, téměř lidská inteligence, kterou Fuzzy dal najevo, ho kupodivu nijak nezarážela, neboť jeho mysl byla soustředěna na jiné věci.

Jim se obával, že nejen sklidí posměch a pohrdání jako hlupák, který nemá smysl pro sebekritiku, ale že vystaví Fuzzyho, jedinou živou bytost, k níž má přátelský vztah, nebezpečí poranění, ba snad i smrti. Byl by nejraději své rozhodnutí odvolal, ale na to nyní bylo již pozdě.

Co se týče Fuzzyho, byl rovněž značně nervosní, ale hřálo ho vědomí, že se obětuje pro svého pána: Bude-li zmrzačen, či dokonce zabit, bude to pro dobrou věc a z nejušlechtilejších pohnutek tradiční psí věrnosti! Naopak, kdyby mu nebe přálo a vyhrál by, pomohl by zajisté Jimovi v dosažení jeho cíle, se kterým se mu nedávno v noci svěřil.

Konečně vousatý majetník Wilburův pokynul a jeden z jeho pomocníků zazvonil na kravský zvonec, který držel v ruce.

„Pánové, zahajujeme zápas!“

Diváci zmlkli.

Vousáč otevřel klec na saních a Wilbur z ní pružně seskočil na sníh.

Jeho krátké, tuhé, trojúhelníkovité boltce byly namířeny dopředu a kosmatý vlčí ocas držel vysoko vzhůru na znamení psího sebevědomí. Upíral oči na Fuzzyho a jeho sivá hříva se začala ježit, podobně jako srst na konci hřbetu.

Nakrčoval trochu čenich, jako by naznačoval obnažení tesáků, ale dosud je neukazoval. Vypadal imposantně a nebezpečně. Jim postrčil Fuzzyho a ten rovněž vyběhl do středu improvisované arény:

Nevypadal zdaleka tak sebevědomě jako Wilbur. Hlavu držel nízko a běžel na pokrčených nohách. Poloha ocasu, tohoto barometru psí odvahy, nebyla však zjistitelná, neboť Fuzzyho chvost byl rudimentární a zakryt jeho hojnou srstí.

Neměl vůbec pocit, že by mohl vyhrát, pouze se jaksi masochisticky sentimentálně kochal u vědomí, že položí život za svého pána, aniž ten by to vlastně věděl či oceňoval – atd.

Psí zápasníci, WILBUR THE WARLIKE WOLF a FUZZY THE FlGHTING FIEND, se k sobě blížili.

Wilbur byl veliký a silný severský vlčí pes, neobyčejně hbitý, ale za svou dosavadní neporazitelnost vděčil hlavně tomu, že nezachovával instinktivní pravidla psích zápasů.

Kdežto normálně se psi, přichystaní k boji, nejprve pozdraví, představí vzájemným očicháním a pak se vybičují k zápasu vzájemným obcházením a vrčením, měl Wilbur ve zvyku útočit bez přípravy a tzv. z čista jasna.

Zaťal tesáky do sokova těla, ale nedržel, nýbrž trhl a odskočil, a než se soupeř za ním ohnal, byl už zase docela jinde.

Zase skočil a trhl atd., až nakonec vysíleného soupeře povalil a zabil prokousnutím krční tepny. Ačkoliv normálně vlk nebo i instinktivně normální pes poraženého soupeře ušetří, nedbal Wilbur ani tohoto psího pravidla.

Tuto taktiku hodlal uplatnit i vůči Fuzzymu.

Bez varování zavrčel a skočil, trhl, ale v hubě mu zůstala jenom spousta Fuzzyho srsti.

Fuzzy se za ním obrátil, ale Wilbur byl už na druhé straně.

Zase skočil a trhl a zase se nedostal Fuzzymu na kůži.

Ukazovalo se, že přivandrovalcova přehnaná chlupatost ho nejen chrání před zimou, ale i před zuby nepřátel.

Wilbur byl zmaten: Nikdy se ještě nesetkal s takovýmto druhem psa. Obvykle byl schopen se dostat skrze srst snadno na kůži a na maso a soupeře potrhat a zkrvavit, což opakoval tak dlouho, až ten ztratil jak spoustu krve, tak i odvahu a rozvahu k boji.

Tato taktika se však s Fuzzym nezdála fungovat a Wilbur jinou neuměl.

Začal pomalu ztrácet nervy a jeho útoky začaly dostávat ráz jakési hysterické zuřivosti. Možná, kdyby boj pokračoval dosti dlouho, mohlo by se Wilburovi podařit Fuzzyho postupně oškubat natolik, aby se mu přece jen dostal na tělo, ale tak dlouho by to asi žádný, ani ten nejvytrvalejší pes či vlk stejně nevydržel.

Wilbur byl ovšem nesrovnatelně rychlejší než Fuzzy – byl rychlejší než většina psů, než všichni psi, se kterými se dosud setkal, a jeho nepřemožitelnost byla touto rychlostí též značně podmíněna. Soupeři se nikdy nepodařilo ho uchopit – když po něm chňapl, byl už Wilbur jinde.

Tak to probíhalo i tentokrát, s tím rozdílem, že Fuzzyho chlupatost fungovala jako jakýsi krunýř a Wilburovy útoky mu neubližovaly. Wilbur se rozčiloval stále víc. Jeho vrčení přecházelo v jakýsi vzteklý řev, v němž bylo již možno postřehnout kničivou hysterickou notu. Vehemence jeho útoků se stupňovala, zřejmě se teď snažil Fuzzyho dostat z rovnováhy, aby padl na bok, případně se i převalil.

Ale v tom neměl Wilbur rovněž šanci, protože Fuzzy byl jednak těžší, jednak poněkud nižší a držel se spíše přikrčeně při zemi. Konečně, asi vlivem únavy a nerozvážné zuřivostí, skočil Wilbur prudce proti Fuzzymu a zahryzl se mu do hřbetu.

Stejně jako předtím, nedostal se vlčák ani teď až na kůži, ale stalo se mu, že si do chlupatcovy srsti zapletl čenich.

Místo aby ťal tesáky, pustil a přeskočil soupeře, udělal Wilbur ve vzduchu jakýsi přemet: Jeho tlama zůstala zamotána do chlupů, zatímco zadek opsal půlkruh ve vzduchu a tělo se obrátilo břichem vzhůru. Přepadl na druhou stranu Fuzzyho těla na hřbet a teprve pak se uvolnila jeho hlava s tlamou plnou chlupů.

Byl by se jistě rychle zase vzchopil na všechny čtyři, ale tentokrát zdržení kotrmelcem stačilo Fuzzymu, aby se otočil a zakousl se Wilburovi do hrdla.

Wilbur se snažil škrábat zadníma nohama Fuzzyho do břicha, ale opět se nemohl dostat přes dlouhou a hustou srst.

Muži propukli v pekelný hluk.

Vousatý majitel Wilbura v zoufalé zuřivosti nesportovně kopal do prohrávajícího vlka a spílal mu téměř plačtivě, ale k výhře ho již vybičovat nedokázal. Fuzzy držel Wilbura za krk a třásl s ním ze strany na stranu. Nedokázal zatím prokousnout kůži, pokrytou hustou vlčí hřívou, ale jak ji žmoulal, a tím napínal, dusil Wilbura jakoby zatahováním oprátky z jeho vlastní kůže.

Když Jim skočil do arény a Fuzzyho odtáhl, ležel Wilbur na zemi v bezvědomí s vyplazeným jazykem. Bylo nabíledni, že válečný vlk prohrál, což se mu zatím ve všech pěti stech zápasů ještě nestalo.

VII

Fuzzy ležel spokojeně na svém lůžku v podomkovském přístěnku u „saloonu“ a zažíval pocit triumfu.

Znovu si vybavoval, jak lid hučel, jak vousatý majitel Wilbura, který, jak se časem zjistilo, se nazýval Steve Webster, hodil vztekle Jimovi pytlík s nuggety v ceně deseti tisíc dolarů, jak Jim zjistil, že pytlík je plný stěží do poloviny, doplněný pilinami a zatěžkaný olověnými kuličkami, jak Webster musel na nátlak davu vytáhnout správný pytlík, chtěl-li se vyhnout lynčování, jak Jim odvedl svou partu do „saloonu“ a zaplatil pro celou hospodu na oslavu jednu rundu, jak se k němu Euglena najednou měla.

Fuzzy, kterého rozčiloval hluk uvnitř alkoholového stanu, vyšel ven a viděl, jak Webster si vylévá svůj vztek a frustraci na Wilburovi, který byl dosud v bezvědomí, či snad mrtev, jak ho vleče za ocas po cestě a hází do jakési rokle, jak odtrhává z klece prkénko s nápisem WILBUR THE WARLIKE WOLF. Jak se rozmáchl sekerou, aby rozbil i klec na saních, ale jak se nakonec zarazil a sekeru odhodil mezi ostatní krámy.

Bylo již pozdě v noci, ale Jim se dosud nevrátil; Fuzzy předpokládal, že je asi u Eugleny, a jeho prsa se dmula radostným zadostiučiněním, že se zasloužil o svého pána, a to s nasazením vlastního života.

Fuzzymu se poněkud motala hlava, protože v první radosti oslav se ho též pokoušeli napájet whiskou, a i když se k tomu nepropůjčil, přece jen mu polili alkoholem čumák, což instinktivně olízl, a tak se nicméně ocitl pod vlivem alkoholu.

Proto asi nějak zadřímal či jeho ostražitosti ubylo, ale když se probral, cítil, že v přístěnku je Webster se svými dvěma pomocníky, a než mohl pořádně zaštěkat a ohnat se svými nebezpečnými tesáky, měl už zase přes hlavu přehozený pytel, který tlumil jeho zuřivé protesty, a vzápětí nato byl vyzdvižen a vstrčen do pytle dalšího.

Pak ho zase nesli, někam s ním praštili, a když se snažil postavit v pytli na nohy, narazil na dřevěné stěny a mříže. Zároveň cítil silný pach po Wilburovi, válečném vlku.

Vzápětí slyšel skrze pytel práskání biče a povely a saně se daly úprkem do pohybu.

Webster a spol. ho tedy zřejmě opět ukradli, ale tentokrát ne jako saňového tahouna, ale jako bojovného šampiona psích zápasů. Fuzzy se vztekal a zmítal a snažil se štěkat a výt o pomoc, ale dvojí pytel jeho protesty tlumil a brzy již byli mimo doslech obyvatel Port Arcturu a okolí.

O těchto věcech Jim pochopitelně nic nevěděl.

Dlel v „kabině“ či srubu Euglenině, kam mu zlatý pytlík znenadání otevřel dveře, a uskutečňoval, po čem byl tak dlouho marně toužil.

Zde by, milý čtenáři, měla následovat nějaká eksplicitní košonerie, ale dej si zajít chuť.

Předně tohle tady jsem jako nepsal já, mrzké Křesadlo, nýbrž slušný pes Lasius, a za druhé tady naschvál nic takového nebude. Ale jsem zvědav, jestli mi to naopak kritika nevyčte, neboť kdo chce psa bít atd.

To už ostatně taky bylo. Jakýsi hurvajs, jménem Balon, o mně kdysi napsal do „Svědectví“, že jsem prý „viktoriánsky prudérní“.

Aby nás pámbíček při zdravém rozumu zachovati ráčil…

Ale snad už té glagolice bylo dost, aby to dělalo dojem nějakého tajně zajímavého tekstu, a tudíž končím.

VIII

Fuzzy se probudil v kleci, kterou zdědil po Wilburovi.

Pokud mohl, pořád spal, protože byl hluboce deprimován.

Jeho život spočíval v cestování v kleci po všelijakých čertech – ďáblech, zlatokopeckých osadách, traperských táborech apod., kde potom musel bojovat s různými psy, z čehož ovšem sám nic neměl, ale pouze vydělával na Webstera a jeho dva poskoky.

Fuzzymu by nevadilo sloužit a otročit, neboť měl psí povahu, ale musel by tak činit z lásky k svému pánu. Webstera však nenáviděl, a proto se mu jeho život a práce silně tzv. zajídaly.

Kromě toho, aby udržel u Fuzzyho agresivní náladu, Webster mu záměrně všelijak ubližoval, např. ho šťouchal klackem skrze mříž, když zjistil, že bít ho pro hustou a dlouhou srst dobře nemůže. Fuzzy dostával žrát sušené ryby jednou denně, aby neztloustl a zůstal v bojové kondici, kteréžto žrádlo jeho civilisovanému jazyku nechutnalo a připadalo mu hnusné.

Kromě toho se mu stýskalo po jeho bývalých pánech, po Auroře, na kterou však mu už vzpomínka zvolna bledla, a zejména po Jimovi, neboť si o něho dělal starosti a želel toho, že ho nemůže opatrovat a dozírat na něj. Jeho infatuace s Euglenou se Fuzzymu věru nepozdávala a pohlížel s obavami vstříc vývoji událostí. Bylo mu jasné, že až Jim vyčerpá peníze, které mu Fuzzy vyhrál, Euglena ho opět odvrhne, a obával se nejhoršího. Byl by rád spěchal za svým pánem, ale místo toho byl zavřen v kleci a musel bojovat se psy.

Jakkoliv byly zápasy určitým přerušením jeho monotónní existence a poskytovaly mu možnost odreagovat si svůj vztek na život, bylo to přece jen dosti monotónní, zejména proto, že se zatím nenašel pes, který by byl ve Fuzzyho zápasnické třídě.

Fuzzyho nadřazenost byla dána v podstatě pouze jeho velikostí, váhou a chlupatostí: Byl pokryt jakoby jakýmsi brněním, kterým nemohly zuby jeho soupeřů snadno proniknout: Protože to pro něho vlastně ani nebylo příliš nebezpečné, byl kolem zápasů stále blaseovanější a většinou spal až do samého zahájení boje.

Nebyl se svým životem spokojen.

I objektivně vzato to byl život, jaký lidé zařizují druhým lidem za trest, že se provinili proti jejich zákonům:

Za mřížemi, s nepřátelskou ostrahou, se špatnou stravou, přerušovaný jakýmisi více méně nudnými zápasy: Vcelku přesný obraz života v poněkud civilisovanějším vězení, kde vězňové mají možnost se zúčastňovat občas též sportovních událostí, popřípadě hájit barvy své příslušné basy k potěšení jejího vedení.

Nyní však se Fuzzy v kleci probudil, neboť mu nastával další zápas, a rozhlédl se po scenérii, jež se před ním rozkládala. Opět, jako vždy, planuly punčoškové lampy, tentokrát pověšené na stromy, neboť Webster a spol. odtáhli někam trochu dál na jih do pralesů, kde se s Fuzzym producírovali před partami lovců, kteří sem v zimě přijížděli, aby lovili kožešinovou zvěř do pastí, případně i dělali zásoby masa pro sebe a pro zlatokopy, kteří neměli na lovení čas a byli ochotní za potravu platit horentní sumy. Webster zde doufal vydělat na Fuzzym hlavně v kožešinách.

Protože to už bylo v zimě, panovalo v lesích i přes den nevydatné šero a už od poledne byla tma jako v pytli, osvětlovaly zápasiště zase ony nám již známé punčoškové lampy.

Postavy lovců, podobné vandrákům z civilisace, kromě toho, že byly oděny v kožešinách, často i drahých, stály jako obvykle v kruhu.

Uprostřed stál jeden v čepici z mývala, vzadu s pruhovaným ocasem, a držel na řemeni saňového psa vlčího vzezření, až na vzpřímený, zakroucený ocas.

To byl zřejmě Fuzzyho dnešní soupeř a Fuzzy k němu pociťoval určitou lítost, protože nepochyboval, že nad ním zase vyhraje.

Podobně jako byli uniformní vzezřením, byli saňoví psi malamuti uniformní i v chování a zápasili všichni stejným způsobem.

Fuzzy, jak víme, hned napoprvé vyřídil Wilbura, který vyhrával zejména proto, že nedodržoval obvyklý psí rituál před zápasem a ihned útočil. Ostatní psi, se kterými se Fuzzy potom setkal, začínali vždycky s očicháváním a obcházením.

Fuzzy se naučil od Wilbura na to nedbat a hned napadnout, jakmile byly vyřízeny nejzákladnější formality.

Stereotypnost jeho života včetně zápasů byla nudná až k zoufání. Dnešní zápas nesliboval rovněž žádné nezvyklé vzrušení a Fuzzy, skrze mříže a chlupy na obličeji, pohlížel na celou situaci a svého soupeře blaseovaným okem.

Konečně Websterův pomocník zazvonil zase na kravský zvonec, jako tehdy v Port Arcturu, a Webster otevřel dveře Fuzzyho vězení, stejného, jako v něm býval Wilbur, kromě toho, že nahoře bylo přibito prkýnko s novým nápisem:

FUZZY THE FIGHTING FIEND

Fuzzy, celkem otráveně, vyskočil z klece na sníh. Zároveň muž v mývalí čepici sundal obojek svému psu a postrčil ho dopředu s pobízivým výkřikem.

Malamut se blížil k Fuzzymu se vztyčeným ocasem a naježenou hřívou, s hlavou hrdě vztyčenou.

Fuzzy se proti němu valil jako hromada chlupů, celkem nebojovně. Malamut pro forma slabě vrtěl vztyčeným ocasem, jako když se lidští boxeři či zápasníci zdraví před počátkem střetnutí, na Fuzzym nebylo nic takového poznat, protože měl ocas zcela rudimentární a nezdravil tak nadšeně, aby snad vrtěl i zadkem.

Soupeři si napřed očichali obličeje a pak, jak jest psím zvykem, i tzv. anogenitální krajinu.

Tento náš psí způsob (psal auktor, pes Lasius) pokládáte vy lidé za směšně sprostý pouze proto, že to děláme nepokrytě a na veřejnosti. Nechcete připustit ani jeden druhému, ba ani sobě samým, že vlastně děláte totéž, pouze skrytě a pouze v sexuálních situacích, protože váš nedokonalý čich rozeznává jen zvlášť pronikavé pachy. Nám psům však čich poví mnoho o osobnosti očichávaného, včetně toho, jaká je jeho sociální třída, podle toho, co požírá, má-li odvahu, či bojí-li se, jaký je jeho zdravotní stav, a ještě mnoho jiných věcí.

Když skončil tento seznamovací rituál, mělo následovat obcházení a vrčení, kterým by se psí zápasníci vybičovali k agresi, až by se vzájemně napadli. Toto divadélko však Fuzzy pokládal za zbytečné. Otočil se kolem soupeře jednou dvakrát, aby se neřeklo, a pak ho zcela neceremoniálně chytil pod krkem a srazil na zem. Držel a doufal, že je pořadatelé rozpojí, protože neměl chuť svého soupeře zraňovat, či snad dokonce zabíjet. Po chvíli, když bylo jasné, že se soupeř už nevyprostí, k tomu skutečně došlo a Fuzzy, jaksi blaseovaně, skočil zpět na saně a do své klece, kde se otočil třikrát dokola, lehl si a snažil se usnout, aniž by dbal na rámus zálesáků. Bylo to pořád totéž, žádné vzrušení, žádná zábava.

Vydělával svým věznitelům peníze a sám z toho nic neměl, ba ani to vyražení a zábavu.

Napadlo ho již také, že by třeba mohl Websterovi zesnovat pomstu a jako prohrát, ale nemohl vyloučit, že by ho jak soupeř, tak potom jeho věznitel případně neohrozili na životě – měl v paměti, co udělal Webster s poraženým Wilburem – i zdálo se jistější, když bude vyhrávat –

Nicméně i zápasení už bylo pro něho nuda, nuda k zoufání.

Kdyby byl člověkem, pomýšlel by snad na sebevraždu, ale tento zbabělý způsob úniku ze života jest nám psům cizí (psal Lasius).

* * *

Tak monotónně a ohyzdně probíhal nyní Fuzzyho život.

Neměl již žádného soupeře ve psím světě a sázkaři začali ztrácet zájem.

Začaly se vyskytovat hlasy, že Fuzzy má nesportovní výhodu ve své chlupatosti a že by měl být k příštímu zápasu vlastně ostříhán nakrátko. Na to Webster nepřistoupil s poukazem, že by mu v severské zimě Fuzzy zmrzl, načež jeho oponenti začali vymýšlet, jakého soupeře proti němu postavit, aby byly zápasy vzrušivější a zábavnější.

Tato nová zařízení byla ovšem pro Fuzzyho překvapením, protože, pochopitelně, nikdo ho zvlášť nevaroval a porady mužů se odbývaly mimo doslech z jeho klece.

Tak jednoho dne, když opět, otráveně a blaseovaně, očekával své další vystoupení a všechno bylo jako jindy, Fuzzy se náhle překvapil, když viděl, že pes, kterého mu tentokrát určili za soupeře, se dosavadním sokům nepodobá.

Byl to pes spíše menší, i když ne úplně mrňavý, tak asi na dolní hranici průměrné psí velikosti, měl vzpřímené uši a zvláštní dlouhou, ale masivní tlamu s malýma zlovolnýma očičkama, celkového výrazu jakoby krysího. Hlava byla bílá, jedno ucho černé a na levém oku měl pes černý monokl.

Pes byl bulteriér, rasa vypěstěná na začátku minulého století v Anglii křížením buldogů a teriérů a zvláště divoká a zlostná. Fuzzy znal tento druh psů ze svého života na jihu a věděl, že jsou neobyčejně vzteklí a napadají, na co přijdou nebo s čím se setkají. Doma se těmto psům vyhýbal, zde měl s jedním z nich podstoupit zápas. Pes, kterého jeho pán držel na řetízku, měl na těle pletenou dečku k hlavě – pouze zadek a břicho měl volné – zřejmě proto, aby byl chráněn před severskou zimou, protože byl krátkosrstý.

Slyšel, jak muži uzavírají sázky, a ty byly vysoké.

Nový exotický pes vnesl do celé záležitosti element vzrušení a vášně.

Webster se spokojeně usmíval pod vousy:

Prostřednictvím svých poskoků dal zapsat (sám u sebe) sázku proti Fuzzymu, takže byl pojištěn, i kdyby jeho pes prohrál.

Sázka byla v té výši, jakou doufal vybrat na vstupném, ale to právě převýšilo jeho očekávání, neboť diváci se přihnali zdaleka široka, někteří neváhali cestovat k zápasu i několik dní.

Ovšem, své pasti mohli prohlédnout až po návratu a v divočině je o zábavu nouze.

Fuzzy pohlížel střetnutí vstříc s určitou obavou; zejména proto, že nevěděl, jakou bojovou taktiku zvolit. Věděl, že bulteriéři byli vypěstováni k zápasům s býky, a tudíž si uvědomoval, že jeho značně větší rozměry psa nijak neodradí. Naopak, protože je mnohem menší, bude těžké ho povalit. „Nějak bylo, nějak bude,“ pomyslil si Fuzzy, když zazněl zvonec a Webster otevřel klec.

Majitel bulteriéra mu teď sundaval ochranný svetříček, zatímco pes se dychtivě vzpínal, aby již mohl soupeře napadnout. Uvolněn ze řetězu, vyrazil jako dělová koule, a než se mohl Fuzzy vzpamatovat, zakousl se mu do čenichu. Fuzzy zavyl bolestí.

Dav zahučel:

Konečně se vyskytl pes, který vyzrál na Fuzzyho, bojujícího ďábla – přišla kosa na kámen, neboť žádný strom neroste do nebe – tak jako Fuzzy sesadil Wilbura z prestolu šampióna, bude teď asi sesazen sám.

Oči diváků plály sadistickou rozkoší. Bulteriér, když se chytí, už nepustí, podobně jako jeho předek buldog. Pomalu prokousne Fuzzymu celý čumák a ten zhyne v bolestném šoku. (Jak známo, je možno psa silnou ranou přes čenich i usmrtit.)

Zatím však nedržel bulteriér Fuzzyho za vlastní čenich, ale za tvář a hlavně za vousy, bylo však jen otázkou času, kdy se pomalým přihryzáváním prokouše až k fatálnímu sevření.

Fuzzy chvíli panikoval strachem a bolestí. Pobíhal po aréně, vleka soupeře za sebou, a bolestně skučel.

Jeho přehnaná chlupatost, která mu až dosud konala tak výborné služby jako jakýsi ochranný krunýř, byla zde bez účinku, neboť bulteriér ho chytil za čenich.

Na pomoc však Fuzzymu přispěla jeho druhá vlastnost, pomocí které se stal šampiónem psích zápasů, totiž jeho vynikající, nadpsí inteligence.

Po chvíli zmatené paniky se mu vrátila duchapřítomnost a ihned věděl, jak se má zachovat. Odtáhl bulteriéra k saním, na kterých stála jeho klec, a začal s ním mlátit o tyto tvrdé předměty. Bulteriér se chvíli držel i přesto, jak jest jeho buldočí vlastností, ale nakonec přece jen zavyl, pustil Fuzzyho a svezl se na zem. Pronikavě kničel a táhl zadní nohy za sebou. Fuzzy mu zřejmě mlácením o saně a o klec poranil páteř.

Další podrobnosti nebudeme líčit, abychom si krutost světa příliš živě nepřipomínali, neboť nemáme žádnou čestnou a inteligentní možnost z něho uniknout, kromě svrchu již zmíněné a morálně odsouzeníhodné sebevraždy.

Fuzzy zase vyhrál i nad bulteriérem, kterého jeho majitel musel zastřelit. Z toho důvodu se Fuzzy ze svého triumfu ani nijak neradoval. Věděl, že tentokrát unikl porážce, zmrzačení a možná smrti, ale naopak si uvědomoval, že teď, když vyhrál i nad bulteriérem, budou proti němu stavět stále mocnější a exotičtější soupeře, až nakonec musí nutně nastat den, ve kterém podlehne. Tak měl Fuzzy pocit vězně v cele odsouzenců k smrti: Nejen že žil opravdu jako vězeň, ale nakonec, dříve nebo později, ho čekal nějaký způsob popravy. Neutěšené to vyhlídky!

* * *

A ukázalo se, že Fuzzy předvídal správně:

Netrvalo dlouho od té doby, kdy se vypořádal s bulteriérem, a čekala ho další, mnohem nebezpečnější zkouška:

Kromě lovem a poskytováním zboží a různých služeb zlatokopům živili se někteří severští zálesáci také tím, že pěstovali kožešinová zvířata v pralese na farmách.

Byla to celkem lukrativní záležitost, protože místo aby museli lovit kožešinovou zvěř divokou a čekat, až jestli a jaká se jim chytí, sami si zvířata pěstovali. Dokud se nevytvořil v podstatě snobský rozdíl v ceně mezi ulovenou a vypěstovanou kožešinou, byli na tom kožešinoví farmáři brzy lépe než lovci.

Jedna taková farma byla celkem nedaleko posledního stanoviště Websterova podniku a bylo nasnadě, že brzy přijdou na nápad stavět proti nepřemožitelnému Fuzzymu různá nebezpečná zvířata, která pěstovali na kožešinu.

První divoké zvíře, které po psech postavili proti Fuzzymu, byl rosomák:

Přivezli ho v železné kleci z oné farmy a vzrušení i sázky stoupaly vysoko. Muži vzrušeně debatovali, neboť výsledek boje byl nepředvídatelný.

Na jedné straně měl Fuzzy pověst nepřemožitelného zápasníka, který si zatím poradil se všemi druhy psů, na druhé straně však bylo známo, že rosomák nad jedním psem obvykle vždycky vyhraje.

Bojoval nejen zuby jako pes, ale i ostrými drápy, kterými byl schopen psovi rozsápat břicho, až vyhřezla střeva. Sekret jeho řitní pachové žlázy zbavoval psy na kratší dobu čichu a přiváděl je k jakémusi šílenství. Pravděpodobnost výhry byla na straně rosomáka a zálesáci sázeli hlavně na něho.

Zápas se odehrával v podstatě stereotypním, vylíčeným a několikrát již připomenutým způsobem: na vykázaném prostranství ohrazeném lanem a osvětleném punčoškovými petrolejkami – pouze že zde rosomáka přivezli v kleci a že muži kolem něho měli připravené pušky, kdyby se snad pokusil je napadnout nebo chtěl prorazit kordon a zmizet. Kdyby byl člověkem, Fuzzy by byl zajisté sprostě zaklel, neboť se silně rozzlobil, ba i poděsil, když navětřil a uviděl rosomáka. Vlastně ani nevěděl, co to je, jako to asi nebudou vědět ani někteří čtenáři, protože rosomák dále na jih v civilisovanějších krajinách už dávno nežije, a Fuzzy zoologii pochopitelně nestudoval.

Měl však intuitivní či instinktivní pocit, že tento boj nebude snadný.

Zazněl zase zvonec.

Člověk, který stavěl rosomáka proti Fuzzymu, zřejmě majitel kožešinové farmy, teď otevřel dvířka klece, ale šelmě se nechtělo ven a zůstala skrčená v koutě.

Majitel tedy vzal jakýsi klacek s bodcem, který zřejmě používal na farmě k manipulování zajatců, a skrze mříže s ním rosomáka poněkud šťouchl či popíchl. Rosomák se proti bodci obrátil s vyceněnými zuby a zlostně vrčivě škroukal, poněkud jako útočící kocour, ale začal před bodcem ustupovat a nakonec ho muž z klece vytlačil a pak ji zase zavřel.

Rosomák byl tedy z klece venku, tiskl se k zemi a rozhlížel se se strachem a vztekem po scenérii.

Mezitím vyskočil z klece i Fuzzy.

Nechtělo se mu do boje se záhadnou šelmou, ale protože věděl, že se mu nemůže vyhnout, a styděl se ukázat před diváky zbabělost, pokročil směle proti nepříteli. Rosomák, který ustoupil zase ke kleci, se postavil na zadní nohy a ohrožoval Fuzzyho drápy předních nohou a zuby.

Fuzzy se nyní už také vybičoval k agresi. Zařval a vrhl se na rosomáka. Rosomák se po něm rozehnal prackami, ale zatím jenom holil Fuzzyho přehnaně hojnou srst, která odletovala ve střapatých chumáčích.

Fuzzy ustoupil, zase zaútočil, a když se rosomák po něm rozehnal, vyhnul se obloukem, vyskočil na klec a napadl šelmu z výšky. Chytil rosomáka za krk a začal s ním třepat a házet. Rosomák drápal po Fuzzym předníma i zadníma nohama, ale než se dostal skrze chlupy na kůži a maso, zlomil mu již Fuzzy vyhazováním do výšky vaz.

Zápasiště se naplnilo ohyzdným puchem, jak rosomák vyprázdnil obsah svých pachových žláz: Na rozdíl od skunka a ve shodě s jinými kunovitými šelmami, např. tchořem, vyprazdňuje rosomák pachové žlázy na obranu jen v krajní nouzi, kdežto u skunka jde o hlavní zbraň, vývojem zdokonalenou, kterou používá výlučně, protože žádnou jinou nepotřebuje. Jakmile však zápach vznikl, pustil Fuzzy rosomáka z huby, potřásl hlavou, válel se po zemi a žalostně skučel, neboť byl dočasně rosomákovým smradem obluzen.

Nicméně rosomák byl mrtev, a tak Fuzzy zvítězil i nad touto nebezpečnou šelmou.

Jeho sláva se šířila ještě více a Webster s potěšením potěžkával váčky se zlatými nuggety a prachem a počítal kožky vzácné zvěře.

IX

Byla hluboká, mrazivá noc.

Měsíc mysticky šeřil, na severní obloze magicky hrála polární zář a z pralesa se ozývaly rozličné zvuky divoké zvěře.

Fuzzy byl na toto prostředí nyní již dávno zvyklý, ale té noci spal neklidně a pořád se budil ve své kleci.

Důvodem jeho neklidného spánku byly starosti, neboť zítra měl podstoupit nejtěžší zápas svého života.

Když se byl úspěšně vypořádal s rosomákem, viděl Webster, že má ve Fuzzym skutečně zlatý důl, a začal se o něho dokonce trochu lépe starat:

Jelikož byl Fuzzy postříkán sekretem rosomákovy pachové žlázy, a i když už přestal šílet, přece jen se pořád cítil nepříjemně (nehledě k tomu, že jeho přítomnost byla nepříjemná i lidem), odhodlal se Webster k extra práci, která ukazovala, jak dalece si Fuzzyho začal považovat, protože normálně by se s pouhým psem tak nenamáhal.

Rozhodl se totiž, že v těžkých seversko-pralesních podmínkách Fuzzyho dokonce vykoupe.

Za tím účelem nařídil Eskymákům, kteří tam kibicovali s jednou loveckou výpravou, aby vyházeli sníh z jednoho plochého místa, načež tam dynamitem vystřílel do zmrzlé země díru.

Nad touto dírou dal postavit stan, který měl s sebou, ohřál v kotli na vaření vodu, vylil ji do té díry a Fuzzyho v ní vykoupal, ba dokonce, po usušení nějakou dekou, ho vzal uschnout k sobě do „kabiny“, přes protesty svých dvou pomocníků a spolubydlících, kteří tvrdili, že nemohou snést zápach mokrého psa. Při přechodu z koupele do chaty sice Fuzzymu vlhké chlupy namrzly, ale přežil to všechno ve zdraví, neboť byl již otužilý.

Mimochodem, aréna měla být také přenesena jinam, protože původní místo rosomák zaneřádil, ale záhy na to napadl nový sníh, a tak to nebylo více nutno.

Dalšího soupeře by byl Fuzzy asi nepřežil, ale osud či Prozřetelnost, nebo co rozhodly v jeho prospěch.

Jeho dalším designovaným sokem byl totiž dospělý rys, kterého schválně chytili do sklopce a postavili proti nezničitelnému Fuzzymu.

S rysem by býval Fuzzy nejspíš prohrál – vlci či lovečtí psi sice někdy rysa přemohou, ale to je jich na něho celá smečka – ale protože aréna nebyla nijak těsně zavřená, dal rys přednost svobodě před zápasem, přeskočil Fuzzyho, vyskočil na jeho klec a odtud na střechu Websterovy kabiny, kde byl ovšem přerušen kruh diváků, seskočil na druhé straně a pryč.

Bylo zase už tma, takže po něm nemohli ani střílet, a štvát ho se psy se v noci též dobře nemohlo.

Rys ovšem neutekl před Fuzzym, ale prostě na svobodu, nicméně se to dalo chápat i tak, takže formálně vyhrál Fuzzy po rosomákovi i zápas s rysem.

Když se pověst šířila mezi zálesáky, byla pochopitelně vylepšena a přikrášlena a FUZZY THE FIGHTING FIEND získal i pověst rysobijce.

Poté už si nikdo netroufal postavit proti němu soupeře a Websterův business s chlupatým bojovníkem počal upadat.

Nicméně dlouho na svých vavřínech Fuzzy neodpočíval.

Do oblasti, kde provozoval Webster svůj podnik s Fuzzym, totiž dojel legendární lovec, zvaný Finnish Kid, tj. „Finské dítě“.

Nebyl ovšem už dávno dítě, byl to stařeček, tvrdilo se o něm, že prý stoletý. Snad se mu říkalo „Dítě“ pro jeho maličkou, drobnou postavu. Byl v tváři scvrklý jako křížala, ale ještě čilý. Kromě vysokého věku při zachovalé čilosti měl Finnish Kid ještě dvě nezvyklé vlastnosti: Měl dlouhé vousy až na zem, takže je nosil pod bradou stočené v jakémsi pytlíku a při dobré pohodě je na žádost ostatních zálesáků vybaloval a ukazoval jako atrakci.

To však nijak nesouvisí s Fuzzym, leda snad velmi vzdáleně, totiž že Finnish Kid byl v určitém smyslu podobně abnormálně zarostlý jako náš hrdina; ale tím by jeho osud nijak neovlivnil.

Finnish Kid však měl, kromě vysokého věku a dlouhých vousů, ještě jednu zvláštnost: Jeho dvoje saně netáhli psi, ale dva krotcí medvědi, se kterými si neustále finsky povídal. Další přiřazená, i když menší, podivnost spočívala v tom, že tito medvědi v zimě nespali. To se však dá vysvětlit tím, že medvědi, kteří se na zimu dost nevykrmí, nezalehnou a že Finnish Kid zřejmě své tahouny do té míry dobře neživil.

Ať tak či onak, Finnish Kid slyšel o bojujícím ďáblu Fuzzym a šel se na něho podívat se známou všetečnou zvědavostí některých starců.

Když se dověděl, že se zápasy již nekonají, protože není nikdo, kdo by se Fuzzymu postavil, byl smuten, ale dal se nakonec přemluvit, aby proti psovi vyslal jednoho ze svých medvědů.

Finnish Kid, ve sportovním duchu, vybral toho menšího, ale i tak s ním neměl Fuzzy sám o sobě žádnou čáku na výhru.

Jeho přehnaná chlupatost ho zatím dobře chránila jak před psy, tak i, jak jsme viděli, před drápy rosomáka, i když ten ho dosti očesal, ale medvěd ho mohl omráčit i zabít prostě úderem tlapy, bez ohledu na drápy, zda srstí pronikly, nebo ne – tak jako boxer může srazit a případně i zabít soupeře vypolstrovanou rukavicí bez nějakých hrotů.

Fuzzy si to vše dobře uvědomoval, a protože zápas měl nastat příští den, nemohl už ani dobře spát.

Vyburcoval se rychle z lehkého spánku, když zaslechl kroky a zároveň jeho nozdry zachytily ostrý pach Eskymáka:

Jakkoliv bílí lovci hygieně také příliš nedali, smrděli Eskymáci mnohem hůř, protože ti se nemyli v životě nikdy, kromě hned po narození, kdežto bílí zálesáci se vystavovali vodě alespoň v létě a když se dostali do civilisovaných podmínek, jako třeba do Port Arcturu.

Zároveň však zachytily jeho nozdry ještě další pach, který ho nevýsost zaujal a jenž ho naplnil zvláštním vzrušivým blahem, takže ani nezaštěkal, aby se Eskymák a s ním zdroj slastného pachu zase nevzdálil.

Když se konečně Eskymák potichu přiblížil k Fuzzyho kleci, vězeň v ní pokročil k mříži a hltal nozdrami pach, který vycházel z kusu hadru, jejž měl Eskymák v ruce.

Eskymák nyní otevřel klec, která měla zvenku zástrčku, nedosažitelnou zvnitřku, neboť Webster si byl Fuzzyho inteligence do jisté míry vědom a tušil, že by se mohl naučit dosažitelnou zástrčku otvírat – a přistrčil hadr Fuzzymu přímo k nosu.

Fuzzy, zcela fascinován, vyskočil z klece a sledoval Eskymáka, který tiše prchal zpět do temnoty pralesa.

Jak vysvětlit či vylíčit, co se nyní děje, a jak to čtenáři nanést? (tázal se spisovatelský pes Lasius rozpačitě v textu a pokračoval:) Každý literární genre čili žánr má svůj určitý stylový kánon či způsob podání a jednou z vlastností zálesáckého románu, a tedy i kratší novely je určitá jako asexuálnost.

Je to dáno jednak jeho vznikem na přelomu století, v době, kdy se oplzliny ještě tak nenosily a nesměly, jednak snad tím, že bývá určen též jakoby pro mládež.

Kromě toho snad jde také o představu, že sexuální záležitosti jsou vlastně cosi změkčilého, nesportovního a nedobrodružného, nemužného, ve smyslu podobném tomu, jako kluci před pubertou pohrdají holkami.

Ale ať už to je, čím chce, je to už takový jako styl a způsob podání: Pokud jde v klasickém dobrodružném severském románě o nějakou erotiku, tedy vždy jen náznakově a ušlechtile romanticky – a to i v případě, že jde o psy.

Protože ani my se nechceme či dobře nemůžeme od tohoto vyjadřovacího kánonu odchýlit, působí nám vysvětlení právě vzniklé situace určité problémy. Leč zmužile vpřed!

Eskymák, který se nazýval Ook Moyaak, prahl po tom, aby měl psa tak zvláštním způsobem chlupatého a přitom tak vynikajícího bojovníka, jako byl Fuzzy. Ve své primitivní mysli ho pokládal za bytost jaksi magickou či zázračnou a byl by se ho nějakým způsobem rád zmocnil. Aby ho jednoduše ukradl, to dobře nešlo, protože by ho neměl před ostatními členy lovecké výpravy a hlavně před Websterem kam schovat po dobu trvání této výpravy. Nemohl se též sám s ukradeným psem vypravit domů, z různých praktických důvodů, ale hlavně proto, že byl doma až za polárním kruhem, v Severním moři na jakémsi ostrůvku, snad dokonce ani nikdy nezmapovaném. Se spřežením po ledu by se tam teď v polárních vichřicích a šílených mrazech, v úplné tmě, stěží dostal, a nadto to bylo i příliš daleko, a kromě toho by tam ani sám odsud dobře netrefil. Musel čekat, až se počátkem léta prolomí ledy a až pro něho a ostatní členy výpravy přijede loď, která je rozveze do jejich domicilů.

Ook Moyaak však dostal dobrý nápad, když se jedna fena z jeho spřežení začala tzv. běhat.

Uvázal ji z dosahu ostatních psů a hodlal ji dát oplodnit bájným bojujícím ďáblem, aby tak získal štěňata s jeho vlastnostmi.

Při realisaci tohoto plánu ho nyní zastihujeme. K nalákání Fuzzyho si opatřil hadr, načichlý pachem rujné psice, způsobem zřejmým, ale v daném literárním prostoru podrobeným smlčení.

Fuzzy zpočátku táhl za Eskymákem a jeho oplzlým hadrem zcela zmámeně.

Ale zde, milý čtenáři, a hlavně ty, ušlechtilý jinochu (psal Lasius), můžeš viděti inspirující příklad, který ti bude sloužit za vzor!

Jak tak klusal za Eskymákem, s vyplazeným jazykem a vyboulenýma očima, jeho vyšší jáství se ozvalo a hlas rozumu počal přehlušovat mrzký chtíč:

Fuzzy si uvědomil, o co zajisté Eskymákovi jde, zvláště když nyní jeho nos zachytil i pach psice jako takové. Již již chtěl pokročit vpřed, když tu mu došlo, že Eskymák ho jistě chce potom zase zavřít do klece, aby nikdo nic nevěděl, čímž ztratí jak svobodu, tak, velmi pravděpodobně, i život v zítřejším boji s medvědem.

Vzpomněl si také, jak už jednou podobným způsobem naletěl na smaženou klobásu, a tato zkušenost mu byla varováním.

Fuzzyho vyšší a nižší jáství se zde utkalo v těžkém konfliktu.

Jeho nižší podstata se chtěla oddat smyslné rozkoši bez ohledu na následky, avšak jeho jáství vyšší, osvícené, vidělo jedinečnou příležitost, jak setřást postupné a nebezpečné jho psího gladiátora. Kompromisní hlas nižší podstaty, jež mu nalhávala, že může uniknout až po vykonaném aktu, Fuzzy okamžitě prohlédl:

Věděl totiž, že u psovitých šelem nastává tzv. svázání, způsobené tzv. fysiologickým vaginismem, a věděl též, že toto sevření obvykle nepovolí po dobu zhruba jedné hodiny.

V té době ho může Eskymák snadno zneškodnit, uvázat mu na krk obojek a řemen, zabránit mu nějakým košem či prostým omotáním řemenu či hadru, aby mohl bojovat svým chrupem, ba případně mu spoutat i nohy a zpět do klece ho zanést jako balík.

Uvědomil si, že kdyby podlehl svému chtíči, vydal by se v každém případě do rukou Eskymákových a pak opět do rukou Webstera a jeho druhů a že tak by ztratil svobodu pravděpodobně navždy, i kdyby přežil fatální zápas s medvědem.

Ještě chvílí váhal, ale pak se s obrovským vypětím vůle odtrhl, otočil a pádil do lesa.

Ook Moyaak, který kráčel před ním a nastavoval mu za zády hanebný hadr, zpozoroval Fuzzyho zmizení až po drahné době.

Tak zvítězil dobrý Fuzzy nad nízkým chtíčem a stal se tak vzorem všem ušlechtilým čtenářům, zejména pionýrům – eh, pardón, míním skautům, junákům. Jako Héraklés zvolil místo široké cesty příkrou a trnitou cestu ctnosti, jež vedla k vyšším metám.

X

V lese ležel hluboký sníh a Fuzzy do něj zapadal, neboť byl veliký a těžký.

Sníh se mu lepil na jeho hustou a hutnou srst a občas se musel zastavit, aby si vykousal led mezi prsty, který by ho mohl jinak poranit.

Směřoval stále a neochvějně k severozápadu směrem k Port Arcturu a svému pánu Jimovi, jak mu to diktoval onen mystický orientační smysl, vlastní nám psům, jehož podstata je lidem dosud skryta a jenž se stal základem populárního filmu „Lassie se vrací“. Začínal mít již hlad, i věděl, že by se měl živit lovem. Chyba však byla v tom, že dosud nikdy nelovil, ba lze míti za to, že jeho lovecké instinkty byly domestifikací degenerované, neboť Fuzzy nebyl psem loveckým.

Za těchto okolností, když ho příroda sama dosti neřídila, nevěděl Fuzzy pořádně, jak do toho.

Pes ovšem může vydržet bez žrádla neobyčejně dlouho, aniž by ztrácel energii a čilost: Je to dáno jeho původním způsobem života, který byl právě lovecký a při kterém se mohlo stát také, že dosti dlouho nic neulovil.

Zatím tedy, ač hladový, postupoval Fuzzy stále statně kupředu.

Když se cítil unaven, schoulil se někde v závětří a vyšlapal si ve sněhu lože, což činil spontánně a instinktivně, neboť otáčet se a přešlapovat před spaním je, jak známo, psům vlastní.

Jediným problémem mu tedy byla výživa, ale právě když už začínal hladem slábnout, přišel na tábor nějakých lovců, kteří zde rovněž kladli pasti na zvěř, aby pak v letní sezóně ukořistěné kožky výhodně prodali buď překupníkům přímo na severu, anebo ještě lépe obchodníkům dále na civilizovaném jihu.

Lovci rovněž kladli oka na severské zajíce běláky a Fuzzy v jednom z nich našel uškrcenou kořist, kterou sám zkonsumoval.

Tak ukojil nejhorší hlad, avšak nezastavil se, nýbrž neochvějně pokračoval na své cestě za milovaným mistrem.

Poznenáhlu se učil lovu, a tak se mu již několikrát podařilo chytit zajíce nebo veverku či vyhrabat pod sněhem nějakou myš.

Tak, navrátiv se tímto způsobem k životu svých dávných předků, pokračoval Fuzzy stále za svým cílem.

Cesta severským pralesem ovšem může být stěží bez dobrodružství jednak sama o sobě, jednak, a to zejména, v knize, protože zač by potom taková kniha stála?

Jednoho dne, když byl Fuzzy na cestě již asi týden a právě odpočíval, zachytil jeho jemný psí nos pach většího počtu vlků.

Situace byla zřejmě nebezpečná, protože, jak známo, vlci a domácí psi se k sobě chovají nepřátelsky, s výjimkou některých zvláštních situací, jako je např. křížení domácích psic s vlky, čehož využívají indiáni a Eskymáci k vylepšení krve svých tažných psů.

Fuzzy se zvedl ze svého lože a počal se nenápadně dekovat.

Avšak vlci ho již také museli navětřit a zřejmě si ho nadběhli; za chvíli byli tak blízko, že už je i viděl míhat se mezi stromy. Teď byla dobrá rada drahá.

Fuzzy věděl, že kdyby se teď dal na útěk, podpořil by vlčí radost z honby a jednoznačně by se jaksi prohlásil za kořist.

Protože neměl zřejmě šanci, aby vlkům utekl – byli mnohem lehčí a hbitější –, rozhodl se, že se zastaví a počká na ně.

Proti celé smečce nemohl tak jako tak vyhrát, jeho konec bude tedy alespoň rychlejší a důstojnější.

Fuzzy se zastavil a zaujal pokud možno nejvzpřímenější posici. Sebevědomí psů a vlků signalisuje ovšem hlavně poloha ocasu, ale ten, jak víme, Fuzzy skoro neměl, a tak mohl pouze hrdě vztyčit hlavu.

Vlci brzy vyšli z tyčkoviny a blížili se kruhem, zpočátku s určitou opatrností.

Jeden veliký vlk vyběhl a klusal se vztyčeným chvostem k Fuzzymu. Fuzzyho statečné vystoupení způsobilo, že ho přestali brát jako kořist a chovali se k němu jako k příslušníkovi vlastního druhu, což ovšem mohlo znamenat boj na život a na smrt.

Pes je vůči vlkovi v jakési hraniční posici a záleží na okolnostech a rozpoložení, berou-li ho jako vlastní, či jako cizí druh.

Podle všeho dojde nyní k boji mezi Fuzzym a vedoucím vlkem.

Do toho by se podle pravidel druzí vlci neměli míchat, ale vzhledem k tomu, že Fuzzyho postavení bylo jaksi obojaké a mohl být vnímán tu jako jakýsi vlk, tu jako kořist, nebylo možno vyloučit, že jakmile se zápasníci na sebe vrhnou, připojí se ostatní vlci ke zdolání „kořisti“ a v krátké době Fuzzyho roztrhají na cucky, před čímž ho dlouho neuchrání ani jeho proslulá chlupatost.

Fuzzy cítil, že jeho poslední hodinka již nastala, ale kupodivu se nebál, nýbrž měl pouze pocit jakéhosi neskutečna.

Zatím se vedoucí vlk přiblížil, a zachovávaje dosud pravidla konspecificity, počal Fuzzyho očichávat, nejprve kolem čenichu a pak v tzv. anogenitální krajině, což Fuzzy opětoval, se snahou nedat najevo své rozpoložení mysli.

Avšak nyní se stalo cosi, co nikdo neočekával.

Jakmile vedoucí vlk zjistil individuální pach Fuzzyho se vší jistotou, jeho chování se náhle změnilo.

Sklonil hlavu, přilípl uši k hlavě, vrtěl ocasem a pak si před Fuzzym lehl na záda na sníh.

Teprve teď si Fuzzy uvědomil, že vedoucí vlk je Wilbur, jehož přemožením zahájil svou zápasnickou kariéru a způsobil si tak potupné otroctví u Webstera.

Fuzzy Wilbura přemohl v zápase, a podle pravidel vlčí etikety byl tedy vůči němu v dominantním postavení.

Jakkoliv jako Websterův vězeň Wilbur pravidla přestal uznávat a např. nerespektoval ani řád psího či vlčího boje (viz kap. VI), navrátil mu jeho nynější život v divočině původní vlčí uvědomění a s ním i vlčí smysl pro čest, který mu postavení psího otroka jaksi odňalo či zničilo, což jest zřejmě všeobecný jev či skutečnost daleko přesahující řád šelem a čeleď psovitých.

Ačkoliv Fuzzy byl sám proti celé jeho smečce, Wilbur toho, jak vidíme, nevyužil, ale zachoval se zcela sportovně a korektně a uznal Fuzzyho za svého pána na základě výsledku boje, o kterém jeho smečka vůbec neměla potuchy.

Mohl sice nyní vyzvat Fuzzyho znovu, k jakési odvetě, ale byl zřejmě dosud naplněn velikou úctou k protivníkovi, který ho nečekaně přemohl po pěti stech vítězstvích nad všemožnými druhy psů.

Tím bylo Fuzzyho postavení ve vlčí smečce zajištěno, neboť se mu pokořil Wilbur, její dominantní alfa. Ostatní vlci, v počtu asi dvaceti, se pak s Fuzzym uctivě očichávali, pokorně vrtíce ocasy. Tímto podivným zřetězením náhod se Fuzzy, městský pes z jihovýchodu, stal náčelníkem vlčí smečky v severském pralese.

XI

Steve Webster se radoval:

Už nějakých deset dní byl na stopě uprchlému Fuzzymu a nyní byly známky toho, že se mu již blíží.

Jakmile zjistil, že někdo, asi ze zlomyslnosti, otevřel Fuzzymu klec a pustil ho na svobodu, rozhodl se Webster, že to tak nenechá a vzácného bojujícího ďábla si zase chytí.

Zanechal tedy svou „kabinu“ a svůj majetek pod dohledem svých dvou společníků a vypravil se po stopě uprchlíkově.

Byl patřičně oděn do severského pralesa:

Obalen několika vrstvami kožišin, na nohou domorodé eskymácké maklaky, na hlavě dvě čepice, pletenou a kožišinovou.

Zásoby a střelivo si nesl v nepromokavém spacím pytli z tulení kůže, ve kterém vždy spal ve své „kabině“ a často i pod širým nebem. Pytel měl ovšem popruhy na nošení na zádech a byl při nošení uvnitř přehnut napůl a převázán, aby se mohl nést dobře a nevadil při chůzi.

V pytli měl Webster na jídlo hlavně pemikam, indiánskou trvanlivou potravu, sestávající ze sušeného masa, sádla a ořechů či kukuřičných zrn, což, jak zkušenost ukazuje, je nejlepší výživa pro tento druh výprav.

Dále měl Webster ovšem pušku a dvě krabičky munice, plus jednu načatou, což předpokládal, že mu musí stačit.

Měl dále sněžnice, které však, když sníh nebyl hluboký, nosil na zádech, přidělané řemenem ke spacímu pytli.

Kromě potřeb na přežití při výpravě měl Webster s sebou v pytli také psí náhubek, řetězy a bič, neboť hodlal Fuzzyho krutě ztrestat za to, že se odvážil desertovat. Webster měl na tento podnik čas, protože se zatím živil jen pořádáním psích zápasů, a tedy se nepotřeboval zaneprázdňovat lovem kožešin nebo prospektováním apod.

Tento jeho zdroj výdělku byl ovšem zmizením Fuzzyho silně ohrožen a již z toho důvodu chtěl Webster psa znovu polapit.

Kromě toho ho poháněla pomstychtivost a touha triumfovat.

Stopa byla na sněhu dobře patrná.

Webster si gratuloval, že nevzal s sebou psa stopaře, jak o tom původně uvažoval, protože např. by se musel trmácet i s potravou pro něho, nejspíš se od něho nechat vléct na řemenu, aby se mu neztratil, atd.

Takto byl volný jako pták a ze svého výletu se jaksi radoval. Uvažoval, že až Fuzzyho dopadne, nesmí ho přece jen příliš zmrskat, aby byl schopen dojít s ním domů, byl však připraven ho trápit hladem a různě mu cestu znepříjemňovat.

Webster patřil k lidem, kteří se kochají v krutosti více než průměr, proto asi se také dal na pořádání psích zápasů.

Pouze ho mrzelo, že Fuzzy je příliš chlupatý, aby cítil bič dosti silně, a uvažoval, že než bude Fuzzyho bít, napřed ho oškube, čímž mu také způsobí další bolest:

Sezóna byla již mrtvá, než se s Fuzzym přesune jinam, kde ho ještě tak neznají a budou ochotni proti němu postavit všelijaké psy, Fuzzy se zase zahojí a zaroste.

Jeho bojovému duchu to půjde pouze k duhu, protože čím mrzutější a zoufalejší, tím bude zlejší – to byla stará zkušenost pěstitelů bojových psů.

Okolnost, že někdo pustil Fuzzyho z klece právě v předvečer jeho plánovaného zápasu s medvědem, byla pro Webstera vlastně výhodná, neboť nepochyboval, že by medvěd vyhrál, a i kdyby nějak tajně, cizím prostřednictvím, vsadil proti Fuzzymu, byl by Fuzzy po proběhlém zápase už stejně asi nepoužitelný, a tak celá akce byla perspektivně nevýhodná.

Zatím vše probíhalo podle plánu a Webster se těšil na svou pomstu. Podle čerstvosti stop viděl, že Fuzzyho dohání, a dychtivě hleděl vstříc osobnímu střetnutí: Plánoval, že Fuzzyho chytí na vhodném místě do lasa, které měl též s sebou a kterým uměl výborně házet, protože dříve než odešel na sever, původně také za vidinou zlata, pobýval na jihu v dobytkářském kraji.

Doháněl Fuzzyho, neboť šel stále vpřed, kdežto Fuzzy se musel zdržovat lovením potravy.

Sníh v této oblasti byl hluboký, a Webster si tedy navlékl sněžnice. Stopy Fuzzyho, který sice nezapadal tak hluboko jako člověk, ale přece jen vytlačoval své sledy dosti hluboko, byly zřetelně patrné.

Brzy se však překvapil, když zjistil, že se ke stopám Fuzzyho připojily stopy vlků.

Na jednom místě byl sníh zválený, ale nebyly zde žádné chlupy ani krev, a tak se nezdálo, že by vlci Fuzzyho napadli.

Překvapen tímto zjištěním, uvažoval Webster, nemá-li se vrátit.

Fuzzy se zřejmě připojil k vlkům, jak to někdy severští psi dělali, zvláštní bylo jen to, že obvykle to bývali běžní saňoví psi vlčího vzezření a často i s vlčí krví, kdežto Fuzzy, se svým civilisovaně domestifikovaným vzezřením, mezi nimi musel vypadat naprosto nepatřičně.

Ať tak či onak, byl Fuzzy nyní mezi vlky a rozum nabádal Webstera, aby svůj hon vzdal a vrátil se s nepořízenou domů.

Avšak jeho tvrdohlavost a zlovolnost mu radily jinak:

Přece se hned tak nevzdá, aby se vystavil posměchu celého tábora – to by bylo nemyslitelné.

Naopak, bude vlky sledovat, a kdyby se nemohl zmocnit Fuzzyho lasem, alespoň ho zastřelí a přinese domů jeho kůži jako trofej a důkaz, že se s ním vypořádal. Ostatně, uvažoval Webster dále, mohl by si dát potom Fuzzyho vycpat a ukazovat ho: FUZZY THE FIGHTING FIEND, bojový pes, který nebyl za svou zápasnickou kariéru nikdy poražen a byl tak zuřivý, až nakonec zcela zdivočel a připojil se k vlkům a musel být, v zájmu bezpečnosti, bohužel zastřelen – vstupné pouhých dvacet dolarů – nezmeškejte tuto vzácnou podívanou.

Ovšem, lépe by bylo mít Fuzzyho vycpaninu jenom jako side show, vedlejší atrakci, a opatřit si dalšího bojového psa, či dokonce psů více, snad i nějaké jiné potvory – a možná, že Fuzzy se k vlkům připojil jen dočasně, protože, jak Webster dobře věděl či vypozoroval, Fuzzy směřoval neochvějně k severozápadu, směrem k domovu svého pána Jima: Možná, že bude možno se Fuzzyho zmocnit, až vlky opustí. Ostatně, v každém případě měl Webster svou pušku a dosti nábojů, aby se nebál nějakých dvaceti vlků.

Za těchto úvah postupoval Webster po stopách smečky, mezi nimiž občas rozeznával rousnaté tlápoty Fuzzyho.

Již po poledni v této vysoké šířce začal v zimě soumrak a vzhledem k blízkosti vlků se Webster rozhodl, že už dál nepůjde.

Našel si vhodné místo v závětří, dávaje ovšem pozor, aby neměl nad sebou zasněžené větve, a nasbíral si klestí na palivo.

Odhrabal sníh a udělal si ohniště.

Ze spacího pytle, který si prostřel na zmrzlou zem, vyndal svitek březové kůry a sirky tzv. zednické, které se rozškrtávají třením o libovolnou drsnou plochu. Rozškrtl a podpálil kůru, která chytne i za nejvlhčího počasí, a od ní chytlo klestí a pak polínka.

Než to všechno zařídil, byly už tři hodiny a tma jako v pytli. Webster vyndal z pytle pemikam, začouzenou konvičku, plechový hrnek a pytlíky s čajem a s cukrem.

V konvičce rozpustil sníh, uvařil si čaj a povečeřel pemikam. Poté si vlezl do pytle, přikládal do ohně, pozoroval jej a chvílemi se díval mezi větvemi nahoru na hvězdy. Přemýšlel o všeličem a pomalu se připravil ke spánku, nabitou pušku po boku.

Tehdy se začali v lese kolem ozývat vlci. Webster se posadil v pytli a sáhl po pušce. Do zorného pole mu vskočil šerý stín a zasvítil proti ohni párem zelených očí. Webster přilícil a vyslal směrem k němu ránu. Puška práskla a ozvěna doznívala pazvukem v lese. Šerý stín vyskočil a zmizel ve tmě. Nic dalšího se nedělo, ale Webster věděl, že už se pořádně nevyspí – opřel se v pytli o pařez po nějakém stromu, asi zlomeném kdysi vichřicí, a klímal s puškou na kolenou.

Zanedlouho usnul a zdálo se mu cosi zmateného o tom, jak v Port Arcturu prodává kožešiny, které si vydělal na vstupném a na sázkách při svém podniku se psími zápasy. Nemohl se dohodnout s agentem kožešnické společnosti na ceně a ten na něho náhle začal vrčet jako pes. Webster se probudil a viděl, jak na druhé straně ohniště stojí veliký vlk, odkrývá na něho tesáky a vrčí.

Webster pozvedl ručnici, ale ještě než přilícil, zmizel nepříjemný návštěvník ve tmě. I tak Webster vystřelil – měl dosti munice, nemusel šetřit. Zanedlouho se začaly zase kolem ohně míhat stíny a zelené zásvity očí.

Teď už se Webster začínal bát.

Nechápal, proč si ho vlci vybrali za kořist: Lesy byly plné zvěře, na své cestě nacházel všude stopy, nebylo to tím, že by vlci hladověli a neměli možnost jiné kořisti – protože obvykle jen za takové situace vlci napadají člověka, neboť vědí, že má hromovou rouru, ze které může posílat smrt na dálku.

Napadlo ho, že vlky na něho nějak nasadil Fuzzy, a začal se bát ještě více.

Vlci se hemžili na druhé straně ohně jako neurčití duchové a Webstera se zmocňoval strach, že by ho mohli napadnout i zezadu. Kdyby byl býval měl podezření, že vlci, ač zřejmě nikoli vyhladovělí, budou takto drzí, byl by si býval připravil kruh z ohně, jak je to zvykem a vhodnou taktikou zálesáků v podobných situacích. Nyní však bylo na to již pozdě, protože předělávat oheň teď potmě s vlky kolem sebe dobře nemohl.

Pomalu ztrácel nervy a napadlo ho, že musí vlky odehnat stůj co stůj. Vyskočil tedy ze spacího pytle, křičel, mával rukama a střílel zbytečně po prchajících stínech.

Vlci se otočili a rychle mizeli do tmy. Rozezlený Webster za nimi ještě chvíli běžel a rámusil.

Vystřílel nazdařbůh celý zásobník, znovu nabil a zase všechno vystřílel, i když se kolem již nic zdánlivě nepohnulo a vlci se obrátili na útěk.

Poněkud dušný rozčilením a přestálou námahou vrátil se Webster k ohni, přiložil na něj a usedl na svůj spací pytel.

Chvíli čekal, ale nic se nepohnulo. Zdálo se, že vlky úspěšně zahnal, a to zřejmě nadobro.

S úlevou ještě jednou přiložil, zachumlal se do pytle a usnul. Nevěděl, jak dlouho spal, když se zase probudil jakýmsi trhnutím, jako úlekem, ačkoliv nevěděl proč.

Otevřel oči – a vlci byli už docela blízko.

Dívali se na něho ze všech stran. Webster vzal pušku a zmáčkl kohoutek, ale ozvalo se pouze hluché cvaknutí. Vystřílel předtím všechny náboje, které měl v pušce, a zapomněl zase znovu nabít. V panice skočil ke kusu stanového plátna, na který vyndal vždy v noci obsah spacího pytle, aby se do něj vešel sám. Měl dvě nenačaté krabice po stu nábojích a jednu načatou, spotřebovanou asi do poloviny. Jakkoli to byla přítěž, Webster se na svou cestu za Fuzzym dobře vyzbrojil.

Roztáhl plátno, které předtím, proti možnému sněhu, nahoře přehnul do jakéhosi ranečku a zašmátral po nábojích. Jeho ruka hmátla naprázdno, náboje tam nebyly. Zuřivě šmátral a prohledával zásoby na plátně i v okolí ještě poté, co se do jeho rukou začaly zakusovat vlčí čelisti.

XII

Fuzzy byl opět sám.

Opustil vlky brzy poté, co se zúčastnil pomsty na Stevu Websterovi tím, že když vyběhl s puškou za vlky, sebral mu a odnesl všechny tři krabičky nábojů.

Vlastního zabíjení a následných hodů se však nezúčastnil: jak zdůrazňují kynopsychologové, pokládá pes svého pána za vůdce smečky a ostatní lidi za členy stejné nebo jiné „quasipsí“ skupiny, a Fuzzy, ačkoliv byl natolik inteligentní, aby chápal, že tento postoj je iracionální, přesto nebyl schopen se od něho zcela osvobodit. Byl by tedy pokládal sežrání Webstera za jakýsi druh kanibalismu, a proto se od něho distancoval.

Připojil se k vlkům jednak proto, že to byl vlastně jediný způsob, jak se ubránit jejich nepřátelství, a jednak proto, že doufal, že bude moci mít podílů na jejich kořisti, jelikož vlastní lovení mu ještě úplně hladce nešlo.

Vlci však nelovili, neboť sežrali Webstera a trávili, takže Fuzzyho naděje se nesplnila – a nadto se mu naskýtala příležitost se od vlků zase nepozorovaně odpoutat.

Vyrazil tedy za svítání, tj. někdy po deváté, a nastoupil cestu k severozápadu za ztraceným pánem.

* * *

Fuzzy byl již zase tři dni na cestě, veden nechybným orientačním smyslem psů, jehož podstata je lidem záhadná a již z určitých důvodů nehodlám prozradit (psal auktor – pes Lasius), když tu jeho nozdry zachytily pach člověka.

Nebyl to však teplý pach člověka živého, nýbrž spektrálně chladný přídech zmrzlé mrtvoly. Potlačil popud, aby tento nález kvitoval zavytím, jak bývá psím zvykem, a vykročil směrem ke zdroji čichového vjemu:

Na zemi ležela mrtvola muže, oděného v kožešinách, částečně zakrytá sněhem. Fuzzy sníh ze zvědavosti odhrabal a podrobil svůj nečekaný nález zkoumání.

Pravá nohavice mužových kožešinových kalhot byla prosáklá zaschlou krví a z lýtkové části vyčníval kus kosti, který kalhoty probodl. Muž měl na nohou pouze nízké maklaky do půl lýtek.

Bylo zřejmé, že muž si nějakým způsobem ošklivě zlomil nohu, což ho v osamělé divočině stálo život, neboť nebyl schopen se pohybovat a starat se o sebe.

Snad se ještě nějaký čas vlekl či kulhal o improvisované berli, ale do otevřené rány se mu zřejmě dala sněť a muž zahynul na otravu krve.

Pod hlavou měl muž jakýsi pytlík, zřejmě, když již nemohl dál, podložil si svým zavazadlem alespoň hlavu.

Fuzzy vak očichal a překvapil se, neboť jeho jemný psí čich ho zpravil, že vak obsahuje zřejmě slušné množství zlata.

Milý lidský čtenáři (psal pes Lasius), zajisté sis povšiml, že větší hromada železa má zřetelnou železnou vůni. My psové pak cítíme i mnohem menší kousky kovu a podle pachu též rozeznáme, o jaký kov se jedná.

Fuzzyho ihned napadlo, aby toto zlato vzal s sebou ke svému pánu, který je zajisté bude potřebovat, protože zlato, jež mu vydělal Fuzzy svým zápasem s Websterem, nejspíš už dávno utratil za Euglenu. Vytáhl tedy vak zpoza hlavy nešťastného zlatokopa a uvažoval, jak jej ponese.

Mohl by ho ovšem nést v tlamě, ale to by bylo namáhavé a nevýhodné, např. kdyby si chtěl ulovit něco k snědku apod.

Naštěstí měl vak popruh, na kterém si ho zlatokop zřejmě zavěšoval na krk, aby ho měl stále na očích, a ten si Fuzzy také navlékl přes hlavu: Pytel mu pak visel na prsa poněkud na způsob populárního soudku, se kterým se znázorňují bernardýni.

Potěšen tímto nálezem, Fuzzy ještě zahrabal mrtvolu do sněhu, aby nebyla dravé zvěři tak na ráně, a vyrazil dále za svým cílem.

XIII

Čas plynul a Fuzzy statečně postupoval za svým cílem.

Procházel lesy, podivnými pustinami, kam noha člověka ani civilisovaného psa nikdy nezabloudí, kráčel po horách, přeskakoval nebezpečné průrvy, až přišel i na lávová pole, kde nebylo ani sněhového poprašku, protože země byla tak horká, že ho i pálila do tlapek. Prošel podivnou vulkanickou krajinou, plnou bizarních skalních formací, kde páchla síra, viděl zvláštní mrtvá jezera, kde nic nežilo, viděl z dálky i výbuch nějaké menší sopky, která plivala lávu do jednoho z jezer, takže se v něm voda začala vařit se strašným rachotem a sykotem a z jezera se valily oblaky páry.

Živil se lovem, pokud totiž dokázal něco ulovit, protože přece jen to tak neuměl, ale pes vydrží dlouho hladovět, aniž by mu to uškodilo, a tak Fuzzy pokračoval stále statečně vpřed.

Čím dál na sever putoval, tím byla větší tma, ale právě když už přešel oblast pralesů a dostal se do tundry, začalo se nad obzorem objevovat slunce, protože se už blížilo jaro.

V té době také již přestaly vražedné polární vichřice, a tak Fuzzy přešel tento poslední úsek své cesty zcela bez úhony.

A když Fuzzyho smysly zachytily složité zvuky a zápachy Port Arcturu, bylo již slunce venku a den se stále dloužil, i když ještě všude ležel sníh.

Fuzzy ovšem zamířil nejdříve k „saloonu“, kde kdysi v přístěnku s Jimem bydlel, předtím než ho zlotřilý Steve Webster unesl, ale svého pána zde nezastihl.

Jeho přítomnost v tomto areálu však hlásal jeho charakteristický pach, ovšem stop bylo tolik, že se v nich věrný pes nevyznal.

Konečně Fuzzyho napadlo, zda nebude u Eugleny, i zamířil ke „kabinám“, v nichž provozovaly svou živnost příslušné „girls“.

A skutečně!

Jak se Fuzzy zaradoval, když zachytil zcela čerstvou stopu, vedoucí od dveří Eugleniny kabiny vzhůru do zasněžené stráně, neboť to byla stopa Jimova!

Dychtivě po ní vyrazil.

Jim seděl na okraji hluboké skalnaté strže a chystal se, že do ní skočí. Utratil již všechno zlato, které mu Fuzzy vydělal svým slavným zápasem, a nyní již zase neměl nic.

To se projevilo v první řadě tím, že Euglena mu přestala poskytovat přízeň, a když ji nepřestával obtěžovat, hrubě ho odbývala.

Jim však byl jako hloupý: Neviděl, či nechtěl vidět pravou povahu Eugleninu, ale neustále si ji hloupě idealisoval.

Stala se jakýmsi smyslem jeho života a to, že mu nyní byla nepřístupná, ho naprosto zničilo navýsost stupidním a banálním způsobem. Neviděl pro sebe již žádné východisko než skoncovat svůj bídný život, který mu byl bez Eugleny naprostým peklem.

Právě nyní dostoupilo jeho zoufalství vrcholu, neboť šel opět prosit Euglenu, aby se nad ním smilovala, a, po vzoru banálních nešťastných milenců, snažil se ji obměkčit vyhrožováním sebevraždou. Euglena však na to nedala a odtušila, že když chce, ať to udělá, že jí osobně to bude naopak vyhovovat, protože ji Jim aspoň přestane otravovat.

Na ta slova ubohý Jim zavyl jako raněné zvíře, zakryl si tvář rukávem kazajky a s nemužným pláčem odcházel.

Již předtím se vůči dorotě projevoval podobným sentimentálně změkčilým způsobem, čímž ovšem dělal svou situaci stále horší, neboť jak obecně známo, takové fňukání snášejí ženy ze všeho nejméně. Kdyby se býval choval suverénněji (čímž ovšem nemíníme, že by měl Euglenu rovnou znásilnit!), možná, že by byl uspěl i bez peněz, ale takto si sám každým fňuknutím zavíral dveře na další západ.

Nyní měl tedy pocit, že je vše ztraceno, a rozhodl se, že skončí svůj život i jaksi Eugleně na truc – když mě posíláš ze světa, tak dobrá!

Kráčel v pláči vzhůru do lesa a uvažoval, jakým způsobem to udělá. Nejklasičtější způsob by byl zřejmě, že by se zastřelil, ale Jim už dávno prodal všechny střelné zbraně, které měl po svých bývalých pánech, a tak to tedy nepřicházelo v úvahu.

Jiný způsob by bylo oběšení, což by se dalo provést snadno: Různé řemeny a lana byly Jimovi k disposici a kůlů bylo kolem také dost, avšak Jim slýchal, že oběšenec se podělá, a nebyl přece jen na svět rozezlen do té míry, aby byl ochoten podstoupit tuto poslední potupu.

Vzpomněl si, že stráň, která se tyčí nad chatami prostitutek, spadá z jedné strany příkře do jakési strže, i rozhodl, že se zabije skokem do ní.

Nyní tedy seděl nebohý Jim nad průrvou, pohlížel do její závrativé hlubiny a snažil se sebrat odvahu ke smrtelnému skoku.

Ačkoliv byl předtím skálopevně rozhodnut, že se zabije, nyní ho to jaksi zase přecházelo, protože se začal bát smrti.

Nicméně když si to uvědomil, získal paradoxně právě nutnou odvahu a impuls ke konečnému rozhodnutí.

Blesklo mu hlavou, jaký že je bídný, když nejen ho jeho milovaná dokáže odkopnout jako hadr, ale když ani nemá tolik odvahy, aby se vzdal této mrzácké a žebrácké existence!

Zaštkal, povstal, rozmáchl se jako plavec hodlající skočit do bazénu a chtěl se odrazit.

Dříve však, než jeho nohy opustily pevný podklad skály nad propastí, ucítil Jim náhle jakýsi tah na zadnici svých kalhot, a jak se předklonil nad propast, zůstal tam v předklonu viset.

Nevěděl, co se stalo, ale odvaha ho v té chvíli zase přešla, jak pohlédl zprudka tváří v tvář propasti, která jako by na něho nehlasně zařvala.

Opisoval rukama kruhy, jako by mával křídly, a ustupoval dozadu od propasti, neboť ho cosi táhlo za kalhoty.

Když se dostal dostatečně daleko od kraje, klesl na kolena, opřel se rukama o zem a zároveň cítil, že tah povolil.

Obrátil se, zmaten a obluzen, ale tu mu již Fuzzy počal radostně lízat uslzenou tvář.

Jim se tu znovu rozeštkal, skryl tvář v srsti věrného zvířete a jen pomalu se uklidňoval.

Věrný Fuzzy se objevil včas jako deus ex machina, a mužně pohrdaje možností, že by ho sebevrah mohl strhnout s sebou, chytil Jima za kalhoty a tak ho zachránil.

Jim se ale zmítal protichůdnými pocity.

Byl teď rád, že ho Fuzzy zachránil, a žasl nad náhlým objevením věrného psa, jehož byl již oželel, či tak si to aspoň namlouval.

Ve skutečnosti Jim tehdy Fuzzyho zmizení stěží zaregistroval, neboť byl zcela obluzen a zaujat Euglenou a omračující skutečností, že k ní má nyní přístup.

Mimoto okolnost, že má přece jen nějakého přítele ve své žalosti, byť i pouze kanidního, a pohled do tváře propastivé smrti Jima ze sebevražedné mánie vytrhly.

Jak se však zaradoval, když prozkoumal obsah Fuzzyho pytlíku, který měl věrný pes na krku: Jakmile ho otevřel, věděl, že jeho nešťastné životní okolnosti a potíže jsou překonány, a vzdával díky Fuzzymu a Bohu či Osudu!

XIV

Uplynulo asi půl roku, či o něco více.

V severském pralese, zvaném tajga, zlatě zářil brzký podzim. Bylo nesmírně mnoho různých bobulovitých plodů, brusinek, borůvek, klikvy, všude rostly houby jedlé i nejedlé.

Na těchto přehojných plodech se popásala zvěř, hlavně medvědi, kteří se tak vykrmovali k zimnímu spánku, ale také jeleni, veverky, ba i vlci a rosomáci.

Tímto pralesem kráčela archetypická dvojice: muž a jeho věrný pes. Byli to Jim a Fuzzy.

Oba byli obloženi zavazadly, neboť v této době a v tomto geografickém pásmu již není sněhu, který napadne pořádně a spolehlivě až v listopadu.

Jim nesl, kromě zbraní, tj. pušky a revolveru a dlouhého nože v pochvě u pasu, na zádech na popruzích kožešinový spací pytel, který byl napěchován menšími pytli, takže mu sahal až k nohám. Tyto menší pytle, obsahující různé věci a náčiní, večer vždy vyndal na hromadu, aby mohl v pytli spát, jak je zvykem zálesáků.

Avšak také Fuzzy měl na sobě balíky z látky a z kůže, podobně jako to vídáme na nákladních soumarech a jak se to zde běloši naučili od indiánů, totiž využívat v létě, kdy není sníh, svých tažných psů jako nosičů břemen.

Vraceli se zpět do Port Arcturu a jejich nálada byla znamenitá. V Jimově spacím pytli a v balících na hřbetě Fuzzyho bylo totiž takové množství zlata, že Jimovi zajisté umožní až do smrti pohodlný, zahálčivý život na klimaticky pohostinnějším jihu. Ten chtěl sdílet s Euglenou a nepochyboval, že na tak lákavou nabídku přistoupí.

Pochopitelně, že plánoval, že s nimi bude žít také Fuzzy, vlastní strůjce jejich předpokládaného štěstí, pokud mu to dovolí „věcná situace, věk a temná příze tří sester“.

(Zde, milý čtenáři, komentuje náhle a z čista jasna auktor celého díla, notorické to Křesadlo, vidíme, že Lasius byl zřejmě též klasicky vzdělán, neboť tu jde o narážku či volný citát z Horáce, konkrétně z Carm II, 3. To se ostatně zdá vyplývat již z jeho jména Diogenes Lasius.)

Když totiž poté, co ho byl Fuzzy zachránil od nerozvážné sebevraždy, Jim prohlížel obsah vaku, který měl pes na krku, zjistil s radostí a překvapením, že obsahuje nejen větší počet zlatých hrudek, ale i hrubou mapu, ukazující, kde je zřejmě naleziště zlata.

Jak víme, byl to původně majetek zlatokopa, který zahynul v pralese na zlomenou nohu, jehož se zmocnil Fuzzy. Nebylo jasné, jakému účelu měla mapa sloužit, snad že objevitel naleziště si chtěl místo dát oficiálně přiznat – ale mapa byla zde.

Jakkoliv byla hrubá a nebyla na ní škála vzdáleností, bylo zřejmé, že se místo dá podle ní najít, hlavně proto, že tam byla zanesena i tzv. větrná růžice, ukazující světové strany.

Jim byl velice vzrušen, Eugleně ale nic neřekl, aby ji překvapil, a začal chystat výpravu za zlatem.

Opatřil si i malé sáňky, do kterých zapřáhl Fuzzyho, a jednoho krásného rána, když už polární tma a šero trochu ustoupily, avšak sníh dosud držel, vydal se podle mapy za nalezištěm zlata.

Snad bychom měli ještě poznamenat, že Jim nebyl tak anetický, jak by se zdálo z toho, že si přivlastnil výdělek a hodlal si vzít i majetek mrtvého zlatokopa.

Předně vůbec nevěděl, jak Fuzzy k tlumoku přišel, protože ten mu to nepověděl.

Jak zmíněno již ve III. kapitole, střežil se Fuzzy dát najevo, že by mohl mluvit, kdyby chtěl, neboť věděl, že by si tím nesmírně zkomplikoval život, kromě toho, že by mu to učenci stejně upřeli, jak již jednou vysvětleno.

Ba v méně osvícených dobách to bylo ještě horší:

Tak pes Boy patřící princi Rupertovi, royalistickému generálu z doby anglické občanské války, byl puritánskou parlamentní stranou prohlašován za spolčence papeže a ďábla, pouze proto, že prý hovořil několika jazyky, jak svědčí parlamentní memorandum z r. 1642.

Je proto v zájmu každého mluvícího psa, aby tuto svou schopnost před lidmi co nejdůkladněji vždy disimuloval.

Pouze tam (psal Diogenes Lasius), kde žijí postavy, jež se Zdeňku Heřmanovi příčí nazvat lidmi, a tudíž jsou to spíše jakási zvířata, má inteligentní pes možnost se po této stránce více uplatnit, projevit a rozvinout.

Tomu však na zálesáckém severu tak nebylo, neb zde naopak panovaly spíše tradičně drsně mužné ctnosti na způsob hochů od Bobří řeky, jak také již zmíněno, a to v kapitole IX. Z toho důvodu se Jim nedověděl ani to málo, co o mrtvém zlatokopu věděl Fuzzy.

Bývalo na severu zvykem, že když někdo našel zemřelého člověka, odevzdal jeho majetek úřadům, aby pátraly po jeho příbuzných a tento majetek jim předaly – ale Jim nevěděl o původním majiteli zlatých hrudek nic a také ovšem neměl o jeho totožnosti žádné doklady.

Za těchto okolností by bylo omluvitelné si nález nechat, i kdyby Jim býval věděl, že pochází od mrtvého muže, protože příbuzní by se tak vypátrat nemohli a majetek by nejspíš zůstal za nehty úředníků – nicméně, Jim nevěděl ani to, a tak dokonce nestál ani před takovým rozhodnutím.

Tím jsme, jak doufáme, Jima dostatečně v očích čtenáře očistili a můžeme pokračovat ve vyprávění.

Ovšem, před svým odjezdem za zlatem navštívil Jim Euglenu, což mu nuggety, opatřené věrným Fuzzym, opět umožnily.

Nic jí však neřekl, neboť ji chtěl později překvapit, a jednoho dne zmizel bez rozloučení směrem k jihovýchodu.

Jim záhy zjistil, že nemusí spoléhat na mapu, neboť Fuzzy ho bezpečně vedl k cíli. Ve skutečnosti byl plánek pouze způsob, jak Jima upozornit na to, že se může a má vydat za nalezištěm zlata – i jsme v pokušení naznačit, že autorem nákresu mohl být vlastně i sám Fuzzy. – Tuto možnost ovšem necháváme otevřenou, protože není jasné, kde by si Fuzzy v divočině mohl opatřit psací náčiní a papír či pergamen, ba ani je-li únosné vybavit ho inteligencí tímto způsobem vynikající.

Jim se svým věrným psem táhli neochvějně daleko do nitra pralesů, což se ovšem také neobešlo bez rozličných dobrodružství a nebezpečí: Museli překračovat průrvy v zemi, setkávali se s divokou zvěří, s rysy, rosomáky, vlky a medvědy, kteří byli po zimním spánku vyhládlí a nepohrdli by větší kořistí, atd.

Konečně dorazili na místo, kde Fuzzy v zimě nalezl mrtvého zlatokopa. Nyní už z něj nic nezbylo, divoká zvěř si ho beze zbytku roznesla, a co snad zbylo, pokryl další sníh.

Ale nedaleko odtud, asi jen nějaké tři kilometry, našli, podle mapy blízko výrazného skalního útvaru a potoka, který tudy protékal, malou „kabinu“ čili chatu osamělého prospektora a v ní různé nářadí na dobývání drahého, tolika lidem příznivého, ale i zhoubného kovu, jakož i nádobí a zbytky zásob mouky, kukuřice, hrachu, koření atd. Avšak ani zde nenašli nic, co by záhadného muže pomohlo identifikovat.

Jim s Fuzzym se v kabině bez ostychu usídlili, neboť ovšem to byla ta jediná rozumná věc, kterou mohli udělat.

Nedaleko od prospektorovy „kabiny“ však viděli v lese prosvítat jakési haldy a rumpál s lanem.

Byl to skutečně důl, do něhož vedla kolmá šachta s rumpálem, a když ho Jim prozkoumal, zjistil, že zde skutečně běží silná zlatá žíla.

S radostným nadšením se pustil do práce téměř ihned a zapřáhl do ní také Fuzzyho:

Byl důmyslný a zručný, a proto vybudoval ze dřeva mechanismus na vytahování zlata i hlušiny z dolu, který byl poháněn kolem, ve kterém šlapal Fuzzy.

Živili se zvěří, kterou Fuzzy vystopoval a Jim zastřelil, a žili hlavně svou prací.

A tak, když se léto schylovalo, měl Jim již dosti zlata, aby mu stačilo na pohodlný život po zbytek existence, a poněvadž nebyl nijak hrabivý, rozhodl se, že důl opustí a vrátí se na jih – ovšem s Euglenou, neboť nepochyboval, že ta s ním nyní ráda půjde a odhodí své mrzké a potupné řemeslo.

Na této cestě jsme tedy zastihli Jima a Fuzzyho na začátku kapitoly.

XV

V písemnictví, hlavně z minulého století a z Francie, ale i od jinud a od jindy, se tvrdošíjně opakuje motiv lásky k prostitutce a lásky prostitutky k někomu.

Fakt, že prostitutky se zamilovávají, jasně ukazuje, že láska je něco jiného než sexus, alespoň na fenomenální úrovni, ale nejspíš i vůbec, protože Freud tvrdí opak a Freud už prokazatelně nemá pravdu skoro v ničem.

Podobně jako Bůh možná existuje, protože marxisté tvrdí, že určitě není, a většina toho, co oni říkají, se už taky ukázala jako nesmysl a pravý opak pravdy.

Máme zde např. lásku prostitutky k chudému umělci, jehož tato živí, ale který ji nakonec odkopne, jakmile se zmůže, aby ji však nicméně zvěčnil ve svém díle – jako je to např. v eticky smrdutém románu André Baillona: l’Histoire d’une Marie – a tak různě.

Také často bývá o tom, jak někdo, zamilovav se do prostitutky, ji chce vytrhnout či vytrhne z mravního bahna, jako např. Tolstoj ve Vzkříšení nebo ten Charles-Louis Philippe v tom Bubu de Montparnasse, a tak vůbec.

Příslušné motivy mají spoustu možností, variant a subvariant, protože to přináší sám život, a nelze zjistit, aby se použitá varianta či subvarianta už někde nevyskytla, protože, že ano, ony se obecně lidské situace stejně pořád opakují tzv. do zblbnutí, čemuž absolutně nelze uniknout – a nakonec, proč by se to vlastně dělalo? Po celý starověk, středověk i ranější novověk se ve všech uměních normálně tzv. plagovalo, často i skutečně, tj. bez špetky vlastní invence, a nikdo to nezakazoval. Snaha po novosti za každou cenu je až „moderní“ a vedla potom už k úplným srákorám, ale to už prý máme či máme mít teď zase za sebou. Některé oblasti literatury, jako jsou sladké romány, westerny čili kovbojky a vesnické romány či povídky, jednak katolicky kalendářové, jednak budovatelské, tato snaha dokonce nezasáhla nikdy atd.

Nuže, v našem případě se stalo, že nejen Jim se zamiloval do Eugleny, kterou se rozhodl získat jen pro sebe pomocí zlata, ale zatímco byl pryč, zamilovala se naopak Euglena do nějakého Briana Famagusty, amerického Itala z druhé či třetí generace, jenž měl příslušné libově krasavecké latinské vzezření, včetně slušivého knírku, a vyskytl se toho jara v Port Arcturu, aby zde prodal kůže, které v zimě nalovil, příslušnému agentovi.

Nikdo na místě ovšem nevěděl, že Famagusta je tzv. „blind tiger“ darebák, který opíjí indiány a Eskymáky lacinou kořalkou a jejich kožešiny pak buď dostává za babku, nebo jim je i přímo krade.

Dal si dělat zvláštní železné saně z trubek, které se daly celé naplnit kořalkou, včetně větší nádrže pod sedadlem či nákladovou plochou tohoto dopravního prostředku.

Tím zatím unikal odhalení, neboť na slepé tygry byli polárníci přísní – trestem za opíjení a okrádání domorodců byla, podle místního zvykového práva, smrt upálením po polití benzinem nebo petrolejem.

Avšak Brian Famagusta na to nedbal, ba, pochopitelně, pocit nebezpečí pouze kořenil jeho rozkoš z dobrodružného života.

Nyní se vrátil z úspěšné výpravy na daleký sever a utrácel kriminálně nabyté hodnoty v přímořském přístavu, v prostředí vzdáleně připomínajícím normální civilisaci.

Něco kůží prodal za hotové peníze, něco za zlaté hrudky, něco si ponechal na výměnný obchod za jiné zboží.

Majitel našeho příslušného „saloonu“, nerad prozrazuji, byl vlastně jeho komplicem, protože mu dodával svrchu zmíněnou kořalku k jeho nečistým rejdům. Z toho důvodu byl Brian vítaným hostem v „saloonu“, kde požíval různé výhody a – co čert nechtěl – Euglena se do něho zamilovala s celou vervou pokořeného ženství.

Byla úplně zblblá, takže od něho vůbec nebrala peníze, ba naopak mu ještě své výdělky strkala a tonula v blahu.

Do tohoto obluzení se však objevil Jim, by zlato k nohám jí snes.

Do svého zaměstnání podomka a poskoka v „saloonu“ se pochopitelně nevrátil, ale sroubil si nedaleko „kabinu“, kam se nastěhoval i s Fuzzym.

Sluší podotknouti, že místní divocí vlčí psi, kteří se po improvizovaném městečku mimo saňovou sezónu potloukali a kteří provozovali jako sport chytání a zabíjení změkčilých psů z jihu, nechávali teď Fuzzyho na pokoji. Snad že životem v divočině nabyl jakýchsi naturalizovaných vlastností a pachů, snad že se jeho věhlas gladiátora rozšířil i mezi psy.

Jim žil nyní slušně, neutrácel, nepil, nehrál karty, potravu si lovil hlavně sám, jak si na to zvykl a naučil se to během zlatokopeckého léta s Fuzzym.

Jediné výdaje měl za Euglenu, která mu ovšem přízeň zdarma neposkytovala, a jak se zdálo, neměla, přes Jimovy snahy, chuť se na něho vázat a odjet s ním na jih.

Neřekla mu to sice přímo, ale pořád rozhodnutí odkládala a dělala Jimovi tzv. foxny.

Jim se stával nervosním, protože lodi opouštěly přístav, aby byly v bezpečí dříve, než moře zamrzne, a bylo třeba se už rychle rozhodnout.

Aby Euglenu navnadil, ukázal jí, hlupák, své poklady.

To však neměl dělat: Brian Famagusta nebyl žádný chudák, vydělával svým okrádáním Eskymáků a indiánů přímo pohádkově, ale Jim byl tč. bohatší.

Byl ochoten snésti toto všechno zlato k nohám Eugleny a také ji štědře odměňovat, se vším zlatem se však ovšem rozloučit nechtěl a ani nemohl, protože je potřeboval jednak pro sebe, jednak jako návnadu pro Euglenu: Snažil se ji přemluvit, aby s ním odešla, a Euglena to pořád odkládala.

Ve skutečností ovšem s Jimem odejít nechtěla, protože milovala Briana Famagustu, ale to Jimovi ovšem neřekla.

Jim také nic netušil, protože Euglena dosud, k jeho žalosti a žárlivosti, provozovala své řemeslo, a Brian se na povrch zdál pouze jedním z jejích zákazníků.

Tak byl hloupý Jim otrokem své vášně a přímo volal po tom, aby byl vhodným způsobem podveden.

XVI

Mezi neutěšenými a divokými kopci a průrvami, kde už zase ležel sníh, kráčela opět archetypická dvojice: muž a pes.

Byli to ovšem Jim a Fuzzy.

Nad krajem viselo jakési šero, den už se krátil, severská zima byla za dveřmi.

Moře sice dosud nezamrzlo, ale poslední lodi už zvedaly kotvy, aby je led nezastihl a nesevřel.

Euglena se dosud nerozhodla (neměla v úmyslu se rozhodnout vůbec, ale to ovšem Jim nevěděl), a tak to vypadalo, že trpělivý milovník bude muset strávit v Port Arcturu další zimu, až se zase moře otevře. Protože chtěl, aby mu zlato vydrželo, a protože životní náklady v osadě byly horentně a nekřesťansky vysoké, začínal šetřit:

Utrácel pouze za Euglenu (ale naštěstí si nakopal tolik, že to zatím nevadilo) a jinak žil skromně.

Jak již víme, živil se hlavně vlastním lovem, i chtěl si udělat zásoby masa na zimu, až bude vítr fučet tak, že bude lépe zůstat doma, a udělá se arktická zimní tma.

Myslel si dokonce, že by mohl výdaje, které měl s Euglenou, vyrovnat tím, že by prodával maso místním zlatokopům, kteří na lovení neměli čas, nebo různým povalečům, kteří se živili hrou v karty a rovněž neměli čas a často ani dovednost si potravu sami ulovit.

Jim se tedy dnes opět vypravil na lov, provázen věrným Fuzzym.

Tak to alespoň vypadalo a tak to Fuzzy chápal, ale ve skutečnosti šlo o záměr jiný, jak brzy poznáme.

Ostatně bylo jasné, že zvěř se již většinou stáhla dále na jih, kde už byly lesy, chránící ji před vichřicemi, a kde vůbec bylo méně vražedné klima, ale to si Fuzzy jaksi neuvědomoval.

Jim kráčel jakoby v zamyšlení: To, co chtěl udělat, se mu samotnému příliš nepozdávalo, ale byl rozhodnut to vykonat, neboť si tak přála Euglena. Zatímco uvažoval, jak a kterak to udělá, kráčel po mírně zvlněném terénu pokrytém sněhem a Fuzzy ho doprovázel. Fuzzy teď narazil na nějakou stopu, snad polární lišky, a pustil se po ní.

Předběhl Jima a bylo ho vidět, jak sleduje stopu mezi nízkými, zasněženými terénními vlnami.

„Teď, teď!“ pomyslel si Jim. Situace se zdála ideální pro jeho záměr, avšak Jim byl jaksi příliš rozechvěn.

Jak se připravoval, stalo se mu, že nějak špatně šlápl a skutálel se z vrcholu nízkého terénního hřebene do údolíčka pod ním. Vzápětí nato se ozvalo jakési kníkavé zaječení a hned nato hluboké brumlání.

Jim, ještě rozčilený přípravami a nyní zpitomělý pádem, si náhle uvědomil, co se stalo:

Jak se skutálel, téměř spadl na medvídě, mládě ledního medvěda – to se rozječelo a matka mu spěchala na pomoc.

Jak známo, shromažďují se na podzim lední medvědi na pobřeží, kde čekají, až jim moře zamrzne, aby se pak po ledě vypravili na výhodný lov tuleňů u jejich dýchacích děr, které si tuleni nechávají otevřené.

Tuleň se nadechnout jít musí a nemůže jít v zimě jinam než ke svému dýchacímu otvoru: Ale tam ho loví jak Eskymáci, tak i lední medvědi: jdou na jisto.

Tudíž bílí medvědi se potulovali kolem Port Arcturu a na jedny, totiž matku s mládětem, padl nešťastně náš hrdina Jim.

Jim vstal a hrabal se vzhůru po sněhové duně zpátky na hřeben. Medvědice byla už příliš blízko – neměl možnost pušku zvednout a zamířit – musel by k tomu účelu získat nějaký odstup a čas od útočícího zvířete, které mu bylo přímo v patách – a to mohl udělat jen útěkem.

Hrabal se zoufale vzhůru, medvědice za ním. Když už dosáhl vrcholu nízkého hřebene, zvíře ho dostihlo a seklo po něm tlapou. Jim se svalil jako hadrový panák a neužitečná puška mu vyletěla z ruky. Zabořil hlavu do sněhu a očekával smrt.

Avšak, jak si později uvědomil, žádný zrychlený film vlastního života mu před očima neproběhl – viděl pouze jakousi irelevantní scenérii z rodného města – stál jakoby před výkladem krámu, ve kterém se prodávaly hřebeny, vlásenky apod.

Jaký byl význam této vise, Jim nevěděl a nikdy se to nedověděl ani to nepochopil, tudíž se zdá, že to snad smysl nemělo žádný – ale lze mít za to, že neviděl přehled svého života prostě proto, protože jeho konec ještě nenastával:

Jak ho medvědice zasáhla, Jim vykřikl a tím upozornil Fuzzyho: Věrný pes se okamžitě přihnal a ihned postřehl, co se děje. Místo však, aby napadl medvědici, pustil se do medvíděte, které se opět rozječelo.

Nato rozezlená a úzkostná matka ihned zanechala Jima a hnala se k Fuzzymu a k medvíděti – Fuzzy ji dráždil, poskakoval před ní, štěkal a unikal kupodivu hbitě jejím tlapám, kterými po něm sekala.

Jim slyšel věrného psa a medvídě a cítil, že ho medvědice opustila, vstal tedy a konec příhody byl rychlý a dle očekávání:

Jim zvedl svou pušku ze sněhu, přičemž však zjistil, že mu medvědice nějak pošramotila levou lopatku, takže nemohl levici zvednout a přilícit.

Nicméně byl Jim vždy dobrý střelec a životem v divočině se v tom velmi zdokonalil.

Přiložil tedy pušku k boku a vystřelil na medvědici tímto způsobem. Trefil přesně na komoru, neboť se ihned skácela.

Jim pak zastřelil ještě medvídě: Samo nemělo možnost v divočině přežít a lovec mu tak aspoň zkrátil utrpení.

Radoval se, že má nyní zásobu masa: V severském mraze ovšem nepotřeboval lednici, a než zkonsumuje medvědici i medvídě, uplyne nejméně měsíc, ne-li dva. i kůže může prodat. Nebudou sice úplně bezvadné, ale také nijak nápadně poškozené.

Hlavně a zejména však unikl smrti, která se mu již šklebila do tváře.

Stál zde a vzpamatovával se ze svého náhlého a nečekaného dobrodružství.

Fuzzy rozradostněně a pyšně teď spěchal k němu. Radostně skákal, vrtěl zadkem, čímž naznačoval vrtění svého, prakticky neexistujícího ocasu, plazil jazyk, jeho oči v houštinách čupřin se vesele smály.

Byl rád, že jeho pán je živ a že on, Fuzzy, mu byl opět platný tím, že ho zachránil.

Náhle se zarazil a dosedl na zadek, neboť práskla puška a kolem ucha mu zabzučela kulka.

Pak se ozval další výstřel, ale to už Fuzzy utíkal pryč.

K jeho překvapení, úžasu a lítosti jeho pán, kterému několikrát a právě před okamžikem znovu zachránil život a jemu opatřil bohatství, po něm nevděčně střílel!

Fuzzyho prvním impulsem, po přestálém prvním úžasu a šoku, bylo, aby se vrátil a nechal se zastřelit:

Život se mu zdál, po zradě milovaného pána, zcela bezcenný a nehodný žití, a zároveň se připravoval, že mu přinese poslední oběť – oběť vlastního života. Přál-li si ho Jim zabít – nechť se děje jeho vůle! – Fuzzy zůstane věrným až do konce!

Pak ho však napadlo, že Jim nejspíš zešílel, protože jeho jednání bylo zcela nepochopitelné – že tedy za své činy nezodpovídá a nelze mu je přičítat a vyčítat – naopak, že jako ubohý šílenec může v budoucnosti potřebovat Fuzzyho pomoc.

Proto se rozhodl, že se od Jima pokud možno zastřelit nedá.

Dosti dlouho trvala honička mezi sněhem pokrytými pahrbky a údolíčky:

Fuzzy hbitě a inteligentně prchal a skrýval se za terénními vlnami. Jim se za ním hnal s puškou a plýtval střelivem.

Kdyby byl mohl střílet normálně, s přilícením, byl by Fuzzyho jistě dříve či později zasáhl, ale naštěstí pro psa mu medvědice pošramotila levou lopatku a Jim nemohl levici dosti vysoko pozvednout. Střílel tedy od boku, což však znamenalo, že jednak nemohl mířit tak přesně, jednak ani dosti pružně měnit úhel, pod kterým chtěl střílet.

Nakonec opět klopýtl, padl na levou stranu a zřejmě se ještě více poranil či rozbolavěl, protože bolestně vykřikl:

„Pojď sem, ty pse mizerná, ať jí můžu přinést tvou kůži jako předložku před postel, jinak se mnou nepůjde a já bez ní nemohu být!“

Tento zoufalý výkřik objasnil Fuzzymu záhadu pánova chování. Okamžik váhal, nemá-li mu vyhovět a tak spáchat jakousi sebevraždu z bolesti nad pádem svého idolu, ale pak se v něm ozvalo sebevědomí: uvědomil si, že oběť by byla naprosto zbytečná, protože žena, která je schopná od svého ctitele vyžadovat smrt jeho nejlepšího přítele a pomocníka, nemůže mít dobrý charakter a zajisté to s jeho pánem nemyslí dobře.

Kdyby šlo o účel patřičnější, cítil Fuzzy, položil by rád svůj život za Jima, ale tato smrt mu připadala příliš frivolní a obscénní. Také mu byla odporná představa, že by na jeho kůži kladla Euglena nohy, když leze do svého mrzkého, nečistého lože se svými nechutnými zákazníky, ba že i oni sami by po jeho tělesných pozůstatcích šlapali. Snad, uvažoval, by někdy provozovala své nečestné řemeslo přímo na jeho kůži, na jeho věčnou a nesmírnou potupu a degradaci. Po této úvaze Fuzzy sklopil hlavu a rychle utíkal pryč, takže když se Jim zase vzpamatoval ze svého hysterického vzteku, byl jeho zhrzený pes již mimo dohled a dostřel.

K určité cti Eugleny poznamenejme, že to nebyla taková sadistická harpye, jak by její nápad s Fuzzyho kůží ukazoval:

Chtěla se Jima jenom zbavit i usoudila, že když mu projeví toto přání vzhledem ke psu, který byl jeho nejlepším přítelem a společníkem a o kterém Jim často pochvalně a dojatě mluvil, zhnusí se mu touto svou žádostí a ten jí pak už dá pokoj.

Jim byl ale tak zpitomělý, že by jí byl obětoval i Fuzzyho.

XVII

Euglena se ještě rozhlédla, potom uchopila svůj tlumok a dva kufry a vyšla ze své chaty.

Srdce jí vzrušeně bušilo, protože vlastně utíkala ze svého zaměstnání v „saloonu“, a kdyby ji majitel přistihl, jistě by ji brutálně donutil zůstat.

Takové věci se stávají běžně i v nejcivilisovanějších prostředích, natož zde, kde nebyla vůbec žádná zákonnost, a to ani předstíraná. Avšak na krajině ležel arktický soumrak a také temperatura klesla povážlivě pod nulu.

Všichni byli zalezlí ve svých ubikacích, kde se snažili pilným přikládáním udělat jakž takž nějaké teplo, které by se neomezovalo jenom na prostor kolem kamen, zatímco na záda již dýchá mráz.

Při zimě tohoto stupně utuchá do značné míry i provoz dívek pracujících pro „saloon“, protože jde o transakce, které nutně vyžadují alespoň částečné obnažení těla, a to právě částí nejcitlivějších a nejcennějších, což může být v třeskutých mrazech spojeno i s určitým nebezpečím. Proto se dnešní den zdál jako stvořený pro Euglenin útěk.

Euglena hbitě pospíchala směrem, kde měl Brian Famagusta svou „kabinu“.

Jak se však podivila, když v ohradě u chaty neviděla jeho tažné psy a když zjistila též, že dveře „kabiny“ zejí dokořán.

Přidala do kroku a zblízka si potvrdila své úzkostné podezření. Ohrada byla rovněž otevřena dokořán, psi nikde, nikde ani Brianovy speciální železné saně z trubek.

V chatě vše vybráno, nikde nic, žádný spací pytel na palandě, žádné zbraně ani nářadí, nádobí, žádné zásoby atd.

V panice položila Euglena své dva kufry na podlahu chaty a vyběhla ven:

Nebylo pochyb!

Na čerstvém sněhu byly zřejmé stopy sanic a tlapky psího spřežení, vše směřující od Brianovy chaty na planinu.

Brian na ni nepočkal, Brian jí ujel!

Zdrceně seděla chvíli na schůdcích „kabiny“.

Ale Euglena byla energická dívka, jak už dobrodružné doroty bývají, a vzpamatovala se rychle.

Nejprve odnesla svá zavazadla zpět k sobě domů, aby o ně tak či onak nepřišla, a pak se vypravila za Jimem.

Ten se právě probíral z těžkého spánku s hlavou bolavou jako střep a snažil se vybavit si, co a jak se stalo.

Zdálo se mu, že včera trochu přebral, nebylo ovšem divu – pil na radost, neboť Euglena za ním sama přišla do jeho kabiny a oznámila mu své rozhodnutí, že s ním tedy odjede, jak totiž ji instruoval Brian, což ale Jim ovšem nevěděl.

Začali plánovat svůj příští společný život a v této souvislosti jí Jim ukázal všechny své poklady, i ty, které měl, jako železnou zásobu, chytrým a nečekaným způsobem zahrabané v popelu svého ohniště, kde by je jistě nikdo nehledal.

Tento způsob ukrývání zlata nebyl však jeho nápadem. Naučil se mu v létě v chatě onoho neznámého mrtvého zlatokopa, kde Fuzzy vyčenichal v popelu dva nadité sáčky zlatých hrudek, které si tam původní majitel buď zapomněl, anebo uložil jako železnou zásobu, kdyby snad byl nějak oloupen o ostatní zlato.

Jim tedy Eugleně ukazoval své zlato a básnil o tom, jaký dům si spolu na jihu opatří.

Euglena neposlouchala, hlavní bylo, že věděla, kde má Jim zlato.

Hlavní součástí celé akce byla však láhev kořalky, do které byl přimíšen silný uspávací prostředek, kterýžto nápoj používal Brian při svých obchodech s indiány a Eskymáky.

Bylo to lepší než otravovat je methylalkoholem, protože postižení se z opojení beze škody vyspali, a tak nebyla taková evidence, že k nějakému opojení vůbec došlo.

Euglena tedy Jima opila, a sotva usnul, vzala mu všechno zlato, vyhrabala i pytlíky z popela, schovala to všechno ve svém kožešinovém obleku, který nosila v zimě na venek, a výsledky Jimovy celoletní práce plus zbytky práce zlatokopovy se přestěhovaly do majetku Briana Famagusty.

Ten si s ní smluvil schůzku na příští den, že spolu odejdou, ještě než se Jim probere, a pak se rozešli.

Avšak, jak jsme již viděli, když Euglena přišla na místo schůzky před Brianovu chatu, byl Brian už pryč i se zlatem.

Euglena, když pochopila, co vlastně nastalo, a absorbovala šok, se rychle vzpamatovala a spěchala k Jimově chatě.

Ten se právě probíral z těžkého spánku, či vlastně narkosy, tupě kolem sebe zíral a blábolil.

Euglena ho pomohla vzkřísit pomocí sněhu, který nahrabala před chatou a přikládala mu na hlavu a na obličej, a pomocí silné kávy, a netrvalo dlouho, Jim se zcela vzpamatoval, ačkoliv byl pořád ještě slabý a motala se mu hlava.

S údivem vyslechl Eugleninu zpověď, kterou mu tato přednesla s patřičně zkroušenou a plačtivou tváří, ve své milostné zblbělosti jí ihned odpustil a dal se snadno namanipulovat do toho, aby se za Brianem vypravil, pomstil sebe i Euglenu a zmocnil se znovu zlata.

Rychle si opatřil – z peněz původně svých, ale které se přestěhovaly k Eugleně – lehké saně a spřežení šesti psů, naložil nejdůležitější potřeby a vyrazil za prchajícím Famagustou.

Směrem, kterým vyrazil, totiž do vnitrozemí, byl sníh jinak neporušen, a proto Jim mohl Brianovu stopu sledovat bez obtíží.

Brianův plán byl odvážný, protože dříve, než by se dostal do civilisace, musel by překonat míle a míle nehostinných pustin, ale, jak jíž víme, byl to dobrodruh a hazardér a jedinečná příležitost oloupit úspěšného zlatokopa mu dodala odvahu.

Doufal, že než se Jim probere a zorganisuje nějakou akci, bude už on sám daleko, a také spoléhal na lásku Eugleny, že ta ho nezradí, i když on zradil ji.

Měl se ženami zkušenosti a pokládal tento vývoj událostí za krajně pravděpodobný, neboť přeceňoval svůj vliv na ně. Nevěděl, že v Eugleně se láska k němu změnila v palčivou nenávist a že bude Jima varovat hned, jak se přesvědčí o Brianově zradě.

Brian počítal s tím, že i kdyby se za ním Jim vypravil, bude schopen mu ujet, a jakmile bude v civilisaci, i nějak zmizet nebo si pomocí zlata na Jima zjednat pomoc.

Počítal i s tím, že kdyby ho Euglena zradila hned potom, co objeví, že on jí ujel, bude Jimovi trvat nejméně nějakých dvanáct hodin, než se zorganisuje, aby se za ním vydal. Brian věděl, že Jim např. nemá spřežení, bude mu trvat, než si je opatří, a lze doufat i v to, že na to nebude mít prostředky, protože ty byly v tlumoku na Brianových saních.

Ale i kdyby mu vypomohla pomstychtivá Euglena, bude mít Brian pořád asi dobrý náskok.

Brian měl dvacet dobrých tažných psů a pochyboval, že by si jich Jim mohl tolik v krátké době opatřit.

Brian cestoval poměrně na lehko, jen s tím nejnutnějším – tak by jel zřejmě i Jim, a s menším počtem psů neměl šanci, aby ho dohonil.

Ale i kdyby se mu snad blížil, však si s ním poradí.

Nebylo by to poprvé, co by Brian setřásl pronásledovatele prostě tím, že by ho zlikvidoval. Že by se Jimovi podařilo zorganisovat nějakou celou partu pronásledovatelů, bylo lze vyloučit.

V Port Arcturu vládla naprostá libovůle a nezákonnost; nikdo by se za ním, za Brianem nevydal, ledaže by chtěli jeho zlato, které by si pak nechali pro sebe, ale toto jistě věděl i Jim, takže by se o organisování nějakého posse ani nesnažil.

Konečně mohl Brian počítat i s tím, že Jim nebude mít dost prostředků, aby se na pronásledování vybavil, protože mu je Euglena nemusí poskytnout.

Po této stránce by ovšem bývalo jistější vzít Euglenu s sebou a pak se jí někde v pustině zbavit, ale to Brian přece jen nechtěl. A jelikož se na ni naopak nechtěl vázat, raději riskoval, že se za ním Jim vypraví, protože si věřil, že i to zvládne, jako až dosavád podobné situace vždycky. Byl dobré mysli a zejména se radoval ze snadno nabytého bohatství.

Bude konec nebezpečným výpravám na vysoký sever, kde mu hrozili vykonavatelé indiánského zákona, už nebude muset připravovat domorodce o kožešiny, aby si nashromáždil bohatství.

Nebude muset, protože bohatství už má!!!

XVIII

Brian se radoval.

Dostihl už dávno pásma lesů, pospíší-li si, bude na začátku civilisace dříve, než začnou nejkrutější mrazy a úplná tma nahoře na severu.

Po Jimovi ani stopy. Zřejmě se za ním nevypravil, buď vůbec, nebo až pozdě, a nemá šanci ho dohonit.

Bylo už po páté hodině odpoledne a poslední tři hodiny jel Brian prakticky potmě. Nemělo cenu pokračovat, protože by mohl snadno např. spadnout se spřežením do nějaké jámy, a proto se chystal k utáboření na noc.

Zarazil psy, před saně vrazil do země kůl s železným hrotem, aby mu nemohli s nimi ujet, vzal ze saní sekerku a dělal dříví na oheň.

Když už oheň vesele plápolal a poskytoval teplo a světlo, vypřáhl Brian psy a šel je nakrmit sušenými rybami, což jest obvyklá strava saňových psů.

Ale právě když se blížil k saním, aby z nich vzal pytel se psí potravou, vynořila se z temnoty postava na způsob jakéhosi černého střapatého medvídka, zvěř Brianovi neznámá, a chňapla po pytli s rybami. Než měl Brian možnost jí v tom zabránit, zmizela chlupatina v lese.

Brian rychle odvazoval psy, kteří již předtím jevili nepokoj, vrčeli a štěkali, a poštval je za zlodějem ryb. Psi dychtivě vyrazili. Brian chytil pušku a hnal se za psy.

Náhle se ozvalo strašlivé vrčení, štěkání a vytí a Brian ve svitu dorůstajícího měsíce, který zářil na nebi od počátku soumraku, viděl, že celé jeho spřežení bylo napadeno vlky.

Chlupaté zvíře je odlákalo od ohně a ochrany pánovy pušky a vydalo na pospas vlčí smečce, alespoň dvojnásob silnější, než bylo toto spřežení dvaceti psů.

Brian přilícil a snažil se střílet do vlků, ale v chumlu bojujících těl mohl snadno zasáhnout i některého svého psa. Nicméně pokračoval, protože o psy už zřejmě stejně přišel.

Vystřílel tak celý zásobník a zbytek munice měl na saních.

Vlci se teď hnali k němu, protože jeho tažní psí byli již zřejmě rozsápáni. Brian zalícil, cvakl na prázdno, uvědomil si, co se stalo, a dal se na útěk zpět k ohništi.

Avšak vlci mu byli brzy v patách a nadbíhali si ho, takže mu nakonec nezbylo než vylézt na nejbližší vhodný strom.

Nahoře vál dosti silný vítr a Brian brzy cítil zimu i přes svůj kožešinový oděv.

Cítil, jak mu dřevění ruce a nohy a jak ztrácí citlivost v obličeji. Pod stromem v kruhu rozeznával vlky, nemohl slézt a dojít k životodárnému ohni.

Zpočátku mu bylo zima, stále nesnesitelnější zima, ale pak náhle cítil v těle teplo a příjemnou únavu.

Jeho mysl se kalila a před vnitřní zrak mu vystupovaly různé obrazy z minulosti, od dětství až po dnešní dobu.

Ani nevěděl jak a jeho vědomí zaniklo.

Když bylo po půlnoci a dorůstající měsíc již dávno zalezl, bylo slyšet ve větvích stromu šustění a praskání, ze větví padal na zem sníh a nakonec žuchlo na zasněženou zemi Brianovo bezduché tělo. Vlci, polekaní pádem, se nejprve rozprchli jako hbité stíny, ale pak se pomalu přibližovali k ležícímu Brianovi, začali ho očichávat, olizovat a pak do něho zabořili tesáky – –

XIX

Jim postupoval statečně vpřed po Brianových stopách; neztrácel je z očí, bylo snadné je sledovat, neboť sníh byl neporušený a žádné jiné spřežení po této trase tímto směrem netáhlo. Stopy saní a psů, jakož i Brianových maklak byly zřetelně viditelné, ale jiné známky, které výprava zanechávala, jako opuštěná tábořiště, exkrementy atd., nesvědčily o tom, že by se Jim k Brianovi přibližoval.

Proto postupoval, co nejrychleji mohl, i když ovšem musel šetřit psy a do jisté míry i sebe a nemohl též postupovat za úplné tmy, aby neztratil stopu.

Jelikož však nebyly známky toho, že by se zatím k Brianovi blížil, postupoval Jim bez obav ze střetnutí.

Bylo sice možné, že by Brian mohl na něho počkat a zastřelit ho ze zálohy, ale to by předpokládalo, že ví určitě, že je mu Jim na stopě – ale to nemohl najisto vědět, protože Jim byl stále skoro celý den pozadu za ním.

Jim planul pomstou, nicméně, jak tak šlapal za saněmi nebo se na nich chvílemi vezl ve stoje vzadu, docházelo mu pomalu, že Euglena ho vlastně zradila a tuto celou situaci způsobila, a jeho infatuace s arktickou dorotou počala pomalu ochabovat, podle známého přísloví či pravidla sejde s očí – sejde s mysli čili v domorodém jazyce amerického severu: out of sight – out of mind.

Původní soudnost se mu začala zase vracet a trpce želel toho, že se dal zblbnout dokonce natolik, že chtěl zavraždit svého nejlepšího přítele a pomocníka, nezapomenutelného Fuzzyho.

Zvláště ho hnětlo, že podnikl vražedný úkol na přítele těsně poté, co mu tento zachránil život od lední medvědice.

Kam asi zmizel – uvažoval Jim – zdaž přežívá v této drsné nehostinné krajině, v nelítostné přírodě severu? Či si snad našel nového pána? Jim ovšem věděl, že Fuzzy nějak přežil únos Stevem Websterem a jeho komplici, že se vrátil z tajgy do tundry u Port Arcturu přes vzdálenost mnoha mil (což jest záhadou psího orientačního smyslu) a že po této cestě se musel zřejmě o sebe starat, ba že mu při tom mimochodem objevil opuštěný zlatý důl na místech, o kterých zatím nikdo nevěděl – i doufal, že Fuzzy je snad i teď v pořádku.

Jak však sledoval Brianovu stopu, začal si uvědomovat, že celá honička vlastně nestojí za to.

Chtěl zlato proto, aby jím mohl kupovat přízeň Eugleny; nyní však, když zvolna poznával nepatřičnost své zamilovanosti, mizela i tato akutní potřeba zlata.

Kromě toho si bude moci příštím rokem nakopat zlata, co bude chtít – měl téměř pocit, že si Brian jeho uloupené zlato skoro jakoby zaslouží, jako jakési školné za lekci v životní moudrosti, kterou mu mimoděk poskytl.

Jak tak uvažoval, ani si nepovšiml, že se blíží k tábořišti: Oheň zde plápolal v brzkém šeru, ale kolem něho nebylo ani lidí, ani psů.

Jim zastavil saně a připravil si pušku.

Nebylo pochyb, musel to být tábor Brianův, protože ležel na jeho stopě.

Divné bylo jen to, že stopa byla na takovou blízkost tábořiště příliš stará a že u ohně nebyl ani Brian, ani jeho spřežení.

Mohli by bývali ovšem táhnout dál, ale tomu odporovalo, že oheň dosud hořel.

Jim zarazil bodec před své saně, aby mu psi neujeli, jak je vždy zvykem na severu, a s puškou, připravenou k výstřelu, se pomalu plížil k mýtině.

(Není snad nutné poznamenávat, že zálesáci v zimě v lese táboří vždy na mýtinách, protože kdyby rozdělali oheň pod stromy, roztávající sníh by spadl a oheň uhasil.)

U saní a u ohně se zdála přece jen sedět jakási schoulená postava, oblečená černou kožešinou.

Tato postava nyní zvedla hlavu, pak se vztyčila na všechny čtyři a zaštěkala.

S údivem zjišťoval Jim, že postava je Fuzzy.

Nyní již Jim chápal záhadu hořícího ohně:

Sám přece naučil Fuzzyho přikládat do kamínek, když byl ještě podomkem v „saloonu“ a bydlel s ním v přístěnku, a chytré zvíře zřejmě rozšířilo tuto nově získanou dovednost na udržování otevřeného ohně v tábořišti.

Fuzzy přistoupil k Jimovi a zdravil ho po psím způsobu vrtěním ocasu, tj. zadku, ale s určitou odměřeností a odstupem.

Poté dával Jimovi najevo, aby ho následoval.

U ohniště stály Brianovy železné saně naložené proviantem a potřebami na přežití.

Fuzzy vzal do huby tlumok, pozvedl ho a přinášel Jimovi.

Jim tlumok otevřel a našel v něm své zlato!

Vděčně hladil Fuzzyho, ale ten za chvíli uhnul a nedával najevo zdaleka takovou radost jako jindy, když ho pán laskal.

Pokračovat se toho dne již dobře nedalo, soumrak rychle padal, a tak Jim zavezl k ohništi své saně a psy a chystal se na přenocování. Fuzzy byl s ním, což připadalo Jimovi zcela přirozené.

Měl pocit, že by se měl Fuzzymu jaksi omluvit, ale pak mu to připadalo pošetilé a dětinské.

Jim nakrmil psy, dal jednu rybu též Fuzzymu a chystal si na ohni vlastní večeři.

Jeho mise byla zřejmě u konce:

Brian byl z cesty. Jakým způsobem se to stalo, Jim nevěděl, tušil však, či intuitivně poznával, že mu už zřejmě nikdy vadit nebude. Tu náhle povstal mezi jeho psy šum a neklid a z houštin kolem se ozvalo vytí vlků, kterému začali odpovídat i tažní psi.

Vzápětí se začaly objevovat ve tmě za ohništěm zelené plamínky svítících očí.

Jim se nervosně chopil pušky.

Tu však Fuzzy, který mu seděl po boku, náhle povstal, zvrátil hlavu do výšky a vydal hluboké, chraptivé zavytí.

Pak se rozběhl směrem ke svítícím očím.

Byla to ovšem smečka Wilburova, a protože Wilbur uznával Fuzzyho dominanci, stal se Fuzzy, jakmile se připojil, vedoucím alfa zvířetem sám a smečka ho poslouchala.

Pak bylo slyšet zvuk četných klusajících vlčích tlap na sněhu a opakované vytí celé smečky sláblo v dálce.

KONEC

12

Majitel a ředitel nakladatelství Ivar Oděnec, limited, incorporated and amalgamated, dr. Ivar Oděnec, seděl za psacím stolem ve své ředitelské pracovně či úřadovně:

Jak vyplyne ze souvislosti a jak to vyžaduje tzv. Heřmanův princip (viz motto knihy a kapitolu XIV vložené novely), nebylo rovněž jasné, zda je Ivar Oděnec člověk, či nic.

Byl totiž od hlavy až k patě pokryt jakýmsi brněním, jak již samo jméno naznačuje, pod kterým se mohlo skrývat cokoliv.

Mohl to být např. jakýsi kosmický skafandr, a Odeněc tím pádem extraterestrickou bytostí neodhadnutelného druhu či způsobu.

Mohl být pod svým brněním savcem, ptákem, plazem či obojživelníkem, ba snad i rybou, ba i něčím pro pozemšťany zcela či víceméně nepředstavitelným. Například by bylo lze též předpokládat, že Oděncovo odění obsahuje pouze jakousi polotekutou substanci na způsob, řekněme, amoeby, jakési vazké to protoplasma, že toto brnění ho jaksi drží pohromadě atd., fantasii se zde meze nekladou. Také by bylo možné tušit, že Oděnec je vlastně robot a jeho odění skrývá složitou elektroniku a mechaniku, namísto živoucího organismu.

Tato posledně uvedená možnost se však nezdála platit, a to z tohoto důvodu:

Přílbice Oděncova totiž vybíhala vpředu v jakýsi trychtýř či metalický chobot, do kterého mu jeho sekretářka téměř neustále lila ten či onen alkoholický nápoj, neboť to Oděnce inspirovalo k tvořivému podnikatelství.

Pravděpodobně díky svému nepozemskému charakteru měl Oděnec totiž v zemi nezvyklý obchodní talent, takže brzo předčil nakladatele ostatní a z toho důvodu na něho jak tito, tak i jejich autoři soustavně žehrali, též nepřímo, pomocí svých kamarádů kritiků.

Za vlády strogalovců byli totiž spisovatelé zvyklí, že je vlastně platil stát a dával jim i rozličné jiné výhody a privileje na způsob panského stavu, a to výměnou za zcela nepatrný symbolický projev oddanosti:

Kdykoliv totiž chtěl spisovatel něco uveřejnit, shromáždil pozvané hosty do chrámu Velikého Strogalova, zakladatele dynastie strogalovců, a zde, před tváří svědků, políbil posvátnou řiť sochy zbožnělého héróa, jakož i řitě soch ostatních menších bůžků.

Jelikož však šlo o pouhé sochy, byl tento akt potupný pouze symbolicky a nezahrnoval nijakou potupu vlastního biologicko-hygienického rázu.

Tímto směšně nepatrným sakrálním aktem pokory si pak autor vykupoval jednak možnost vydávání a honoráře za státní peníze, jednak, jak již řečeno, různé jiné privileje, jako např. přebývání v zámcích, jimiž se lišil od stádného davu.

Po čase se holdování Velikému Strogalovovi stávalo stále formálnějším a formálnějším, ba později je bylo možno i různě obejít či prakticky vynechat, neboť drábové a bulybojové, kteří měli na správnost provozování rituálu dozírat, začali na to už sami též kálet.

Nicméně výhody, odměny a privileje, vymyšlené původně k tomu, aby vnadily a podněcovaly písaře k hojnému pěstování shora vylíčené oskulace a rituálního uctívání, byly jim zachovány, takže se tato kasta stala nesmírně rozmazlenou a zpupnou.

Když pak, po pádu strogalovců, privileje začaly zvolna zanikat a předpokládalo se náhle, že jak nakladatelé, tak spisovatelé si na sebe vydělají svou činností jako takovou, docházelo k silným desiluzím a resentimentům, protože zmínění činitelé náhle zjišťovali, že to vlastně nedokážou, takže jim osvobození od laskání Strogalovovy řiti připadalo nepatřičně nákladné. Byly ovšem zajisté též výjimky, byť řídké, ale o to čestnější. Mezi ostatními nakladateli se však jako titán tyčil Ivar Oděnec, neboť striktně lpěl na principu reality.

Uvědomoval si, že blahoslavení jsou chudí duchem, a proto poskytoval duševní potravu zejména jim.

Jak jsme se dověděli již v úplně první kapitole této knihy, četla Megasova žena Megaira sešitový román Baroneska diblík, který právě vydala zmíněná hyperfirma Oděnec, spolu s jinými podobnými literárními díly, jejichž počet šel do set.

Jak jsme na onom místě též poznamenali, činila tak Megaira polotajně, neboť její muž Megas a jeho věrný Pavka si pamatovali z dřívějška ze školení, že je to literatura úpadková, úniková a bezcenná, jakou uvědomělé ženy nečtou.

Nicméně, jak si pamatujeme, dávala Megaira Baronesce diblíku výrazně přednost před modelovým románem Anna párijá, podobně jako Megas sám preferoval tajně Plamenná sedla před sebranými spisy Alexandra Pluskvy.

Plamenná sedla ovšem vydal také Ivar Oděnec Ltd., a to v rámci své sešitové edice Dodopis, jejímž emblémem byl obraz doda mauritánského (Raphus cucullatus), původním názvem blbouna nejapného (Didus ineptus), ponořeného v napínavou četbu.

Těmito dvěma edicemi, totiž Dodopisem a Lucernicí (ve které vyšla právě i Baroneska diblík), zaplavil Oděnec knihkupecký trh a přispěl tak k blahoslavené blaženosti chudých duchem, jak káže Písmo.

Jelikož těch je však v každé populaci nejvíc, vzmohl se Oděnec do té míry, že mohl vydávat i méně lukrativní tituly, jako byly např. spisy zde již uvedeného pterosauropsida Petáka a jiných podobně problematických individuí.

Tento výtečník však dohodil Oděnci román, či snad spíše novelu Medvědí kruh, kterou jsme měli možnost sledovat v rámci 11. kapitoly, a nyní jsme svědky toho, že u náčelnického stolu Oděncova spatřujeme autora této knihy, psa Fuzzyho – totiž pardón! – Diogena Lasia! Toto přeřeknutí je však pochopitelné, neboť Fuzzy má zřetelné autobiografické rysy, včetně výrazné chlupatosti, pouze s tím rozdílem, že jeho život je zajímavější a jeho charakter o poznání ušlechtilejší a lepší než Lasiův.

Fuzzy je nejen velice statečný a vynikající zápasník, který zmůže nejen vlka, ale i rosomáka, ale jeví i ušlechtilejší nesobeckost a příslovečnou psí věrnost v míře vpravdě heroické, nemluvě ani o jeho junácké cudnosti.

Jest přitom však velkodušný a poté, co ho jeho pán Jim hluboce citově zraní tím, že ho chce zabít, a to těsně po tom, co mu Fuzzy zachránil život, ušlechtilý kanid se sice nemstí, ba ještě naposledy potrestá pánova nepřítele a jemu samému dopomůže ke ztracenému bohatství – nicméně si zachová svou hrdost a individualitu a odchází z prohnilé civilisace do primordiální volnosti vlčího života v divočině – –

To by sice Lasius jistě všechno sám nedokázal, ale není sporu o tom, že by si to býval přál a že se domníval, že v určitém smyslu je vlastně Fuzzym, leč společnost mu nedovolí se tímto způsobem projevovat.

Tento mechanismus samoglorifikace v autobiografické postavě pozorujeme i mimo oblast literárních kanidů a kynomorfů jako obecnější, ba stává se občas skoro trapným, máme-li totiž možnost vylepšenou literární postavu porovnat s reálným modelem jejího tvůrce – což ovšem může udělat vždy jen málo lidí, protože pouze nepatrný zlomek čtenářů zná autora do té míry dobře, aby jim to docházelo – takže to většinou nevadí.

Nyní však zastihujeme Lasia v ředitelské kanceláři dr. Ivara Oděnce, kde právě pročítá smlouvu o vydání díla Medvědí kruh, jež mu byla nakladatelstvím Oděnec nabídnuta.

Hruď Lasiova se dme pýchou, že se stal spisovatelem – co tomu jen řekne Astrapa a ostatní obyvatelé Domu? –, i když ho poněkud mrzí, že Oděnec se nezdá platiti tak vydatně, jak doufal.

Nicméně, myslí si Lasius, pro začátek nesmím být příliš neskromný i podepíšu se na příslušnou tečkovanou řádku, označenou drobným tiskem „podpis autora“:

a to dvakrát: jednu kopii pro nakladatele, jednu pro sebe.

„Sekretarino, verŝu rapide pli da vino en mian rostron!“[2] poroučel si právě Oděnec a sekretářka ihned hbitě přiskočila se džbánem, aby mu vyhověla.

Dr. Ivar Oděnec byl totiž polyglotem a jako většina těchto měl sklon mluvit cizími jazyky, kdykoliv byl ovíněn.

Okolnost, že mluvil kromě jiných řečí též esperantsky, mohla, avšak nemusela, poukazovat na jeho extraterestrický původ.

2 Sekretářko, honem mi dolejte vína do kukance. Pozn. red.

13

„Tak já nevím,“ řekl Peták Petardě, „ale ňák mě to tady furt víc a víc sere. Když jsme sem přiletěli, tak jsem byl nadšenej, teď ale vidím, že to tady stojí vlastně za exkrement. Eště počkám, až bude mít Lasius ten svůj večer v Gambě, protože na tom já si zakládám, že jsem mu pomoh do sedla, a potom snad abysme letěli – už mě to tu všechno mrzí.“

„Svatá pravda,“ přitakávala Petarda, „ale já se hlavně nemůžu pořád přenýst přes to, jak na mě Vlastík a Edna řvali – já prostě nechápu proč a je mi to líto. – Kdybych se nebála, že tady budou zanedbávat Pafnuce, tak už bych odletěla dávno. To jsem se tedy zklamala! – Ale proč vlastně řvali, to pořád nevím.“

„Mně tady vadí hlavně ten smrad,“ svěřoval se Peták, „kam člověk vleze, tam je kouř. – Jako minule si se mnou dal jeden žurnalista sraz v takový hospodě. Dlouho jsem to hledal, protože tam nikde nebyl žádnej nápis nebo něco, až potom jsem to ňák našel. Bylo to až dole ve sklepě, protože to byl snad ňákej jako soukromej klub, nebo co, a šlo ti se tam takovou chodbou, a ta byla přepažená tlustou mříží. Ta mříž byla sice otevřená, ale už to dělalo takovej nepříjemnej dojem, prostě i v tom bylo ňák vidět, že ty strogalovci tady eště nevysmrádli, že jsou tady vlastně furt, jenom se už tak nevokazujou. No, a teď uvnitř kouře, že tam ani nebylo vidět z jednoho konce na druhej, a pouštěli tam z ampliónů takovou tu sračku s těma baskytarama, jako je to taky u nás – ale tady mi to připadalo ňáký snad eště horší – jako snad eště brutálnější, nebo co – snad tím, že sem se to jako nepasuje.

No, tak jsem to tam vodkecal pro ten ňákej časopis a byl jsem rád, že jsem vypad.

Esli existuje peklo, tak by klidně mohlo vypadat jako tamten pajzl. Mříže, tma, smrad, kouř, že se nedá dejchat, a do toho ta surová stupidní muzika s tím ostinátním basem, že se prohýbaj bubínky – a to ti šlo nemilosrdně furt a furt – snad to měly bejt jako různý kousky, ale furt na jedno brdo – co se týče mě osobně, já bych ani žádný jiný pekelný muka nepotřeboval, abych si tam zoufal – já ti nevím – Ale jim to asi nevadí, protože to tam bylo nabitý a ten novinář si dal to rande se mnou tam – jako ve vhodném příjemném prostředí – já se bodnu, nebo co!“

„No jo, já myslím, že už bysme si tady nezvykli,“ přitakávala Petarda, „jak vopadne to první nadšení, tak je to tady blbý – jenže voni už to asi ani neviděj.“

„Mně to připadá, že voni si z toho antistrogalovskýho světa vybíraj a zaváděj akorát to nejhorší, a co je tam dobrý, tak to tady eště nemaj, nebo už ani nikdy mít nebudou – nelíbí se mi tady, málo platný.“

* * *

„Auvej, auvej,“ naříkal Skorochod, zouvaje si jako obvykle po práci všech osmnáct bot, aby Sušence nenašlapal, „to jsem si dal, s tím zaměstnáním!

Představ si, co já tam musím dělat! – Oni ti tam na mě házej různý jabka a pomeranče – one throw one dollar – a do toho hraje takovej jako vídeňskej šraml v tyroláckejch krojích – protože to se ví, jim je to jedno, kde vlastně jsou, a že je to takhle prej ‚more colorful‘.

One throw one dollar, a eště se tam platí zvláštní vstupný.

THE METAMORPHOSIS EXPERIENCE – to je tam takovej nápis nad vchodem, co já jsem, z barevnejch žárovek, který tak jako mrkaj, rozsvěcujou se a zhasínaj: A tam já jsem.

Podle smlouvy musím každou půl hodiny vylézt na strop, aby prej bylo vidět, že to umím.

Je to taková jako starosvětská ložnice, mládenecká, jak voni si ji představujou, to se ví s tapetama, ale s takovejma řvavě americkejma, velkejma růžema nebo pivoňkama, a u takový přepážky se tísněj návštěvníci. A tam choděj takový holky v minisukních a nabízej těm návštěvníkům ty jabka a pomeranče, one throw one dollar, a voni to potom na mě metaj.

Naštěstí Kafka nerozuměl zoologii, tak jak von tam udělal, že ten Samsa byl jako měkkej, že se mu ty jabka jako zapíchaly nebo zabořily do hřbetu a von je pak nemoh vyndat a voni mu tam hnily, až z toho potom chcíp – tak to pochopitelně neodpovídá skutečnosti, neboť já mám tvrdý chitinový krunýř patřičné tloušťky, odpovídající mým rozměrům, a tak se ty jabka a pomeranče ode mne odrážejí a padají na zem – ani pomeranče se dlouho neudrží.

Vedení původně chtělo, abych si mazal hřbet lepem, aby se ty jabka na mně přichycovaly, a aby to tedy bylo bližší literární předloze, ale to jsem zahrál do autu s poukazem na to, že to jednak nemám ve smlouvě a že standardní návštěvník Kafkalandu vo tom stejně nic neví, a ti, kteří by věděli, že se Kafkalandu naopak na míle vyhýbají – ze snobismu, jsem řek tomu Buxovi – jako ze zdvořilosti – a tak jsem to zatím uhrál.

Ale řeknu ti – místo je to sice na naše poměry výborně placený – ale holt potupný, málo platný.

Jó, to jsem ti eště neřek, eště jsem se nepřiznal, protože jsem se styděl, ale ať to teda víš:

Představ si, že já tam musím nosit na prdeli takovej nápis: HELLO I AM GREGOR SAMSA MAY I BE THROWN AT WITH APPLES AND/OR ORANGES BY YOU PLEASE.

To je potupný samo vo sobě, ale mě osobně na tom sere taky ta pitomá anglická syntax, to jejich zjednodušení gramatiky až k takovýmu jako huhlavýmu primitivismu – jako tady v tom nápise to zrušení rozdílu mezi transitivníma a intransitivníma slovesama – a takovou volovinu já musím mít celou pracovní dobu na prdeli!

Eště že ty, co do toho Kafkalandu choděj, anglicky většinou dost neuměj, a že to vedení nevidí důvod, proč by tam ty nápisy měly bejt v jinejch řečech, protože podle americkejch představ se mluví anglicky i v celým vesmíru, podle jejich sci-fi filmů – a tak to snad tak nebije do očí návštěvníků.

Jinak by to bylo děsně potupný, eště potupnější.

Ale řeknu ti, kdybysme ty peníze nepotřebovali – jenže co máme dělat: Musím bejt eště rád a děkovat nebesům, že se tady ten Kafkaland udělal a že jsem pauropodem, takže mě potřebujou – – Je to bída, povídám.“

Sušenka ani nedutala.

Protože vedla domácnost, věděla dobře, kolik věci stojí, a nahlížela, jak naivní bylo její původní přesvědčení, že by mohla Skorochoda a sebe slušně živit nějakým uklízením nebo něčím na ten způsob.

* * *

O patro doleji pan Láptě však nebyl doma, protože seděl zase v té pojízdné jakoby zahradní restauraci, co ho tam Peták dovedl v kapitole 6, a zapíjel žal pivem. Byl již tak obluzen, že se mu zdálo, že z rybníčka se vynořuje Lemuzína a kyne mu – ale když se tam soustředěněji podíval, přelud zmizel.

Peták sice pana Lápti či Láptěho zachránil před akutním pokusem o sebevraždu, ale nedovedl zabránit, aby se Láptě zvolna neupíjel.

* * *

O další patro níže u Megasů byla doma pouze Megaira.

Ta seděla pod intimní stolní lampou ve fotelu a oddávala se četbě. A to opět z knižnice Lucernice, vydávané nám již i více zblízka známou firmou Oděnec.

Román, do něhož se Megaira právě nořila, nesl patřičný libový obraz na obálce a nápis: Nalomená lilie.

Šlo o příběh velice dojemný, a Megaiře tudíž padaly z očí veliké dobytčí slzy.

Zato Megas byl v hospodě kdesi ve městě i s věrným mandysem. Nebyla to hospoda ledajaká, neboť se v ní scházeli megaloidové, tj. ony bytosti z příbuzenstva Megase, které dříve veřejně, nyní pak skrytě vládly Městu a okolí.

Nemůžeme bohužel sloužit jejím popisem, neboť jsme v ní nikdy nebyli, ba nemáme ani ponětí, kde se nachází, i když ovšem nepochybujeme o tom, že existuje, neboť existovat musí, podle logiky věcí, ba není, jak počítám, asi ani jediným podnikem tohoto druhu ve Městě.

Kromě megaloidů, kteří se vyznačovali vesměs rozličnými rohy či parohy rozličné konstrukce, sedělo zde však též něco občanů bezrohých, nicméně ještě sveřepějšího vzezření.

Např. hned vpředu, v našem imaginárním zorném poli, seděli tři staří zasloužilí občané, kteří, přes individuální rysy, měli cosi až nepříjemně společného, jako by byli členy jedné rodiny.

Tito občané se jmenovali Brunea, Krokuta a Striata, což jsou zřejmě jména toho typu jako např. Pavlata, Zázvorka, Matinoha nebo Hovora.

„Jójó,“ řekl soudruh Brunea, „to byly časy, když jsme vyšetřovali nepřátele lidu a různě jsme je přesvědčovali – například, hehe, když jsme je pálili cigaretama – ty řvali!

Ale co bylo zajímavý, každej se při tom pochcal, každej! To nebyl jeden, aby se nepochcal. A byli to všelijaký poslanci a profesoři a takoví – a stejně se pochcali. Z toho je vidět pravdivost našeho materialistickýho názoru! Žádnej duch nebo něco neni, jsou jen chcanky a sračky a hmotný těla, který se můžou přesvědčovat – houhou rachacha!“

„Bať, bať,“ přikyvovali radostně soudruzi Krokuta a Striata a přidávali své vlastní postřehy a zkušenosti z oboru přesvědčování, jež si zde však odpustíme, protože by nám potom čtenáři nespali, „byly to časy – málo platný!“

„Škoda jen, že se to potom už tak nesmělo –“

„Člověk by myslel, že aspoň po restauraci strogalovců se to obnoví – a vidíš – neobnovilo! – Teda trochu jó, copak, ale nikdy né v plný míře a oficiálně – kdepak – naši lidi jsou na to moc velká měkkota – taková práce – to chce chlapy – chlapy, jako jsme my!“

„Kdybysme tam byli bejvali mohli zůstat – myslíš, že by se to tak zesralo, jako je to zesraný teď? – Ani nápad!!“

„Ale jak začali s tou humanitou, tak si kopali vlastní hrob – blbouni! – Teď to maj!“

„No aspoň že máme takový krásný penze,“ pochvaloval si soudruh Krokuta, „že si netroufli nám je vzít nebo snížit – to se ví, eště se nás asi furt bojej – to jsou ty podmíněný reflexy podle soudruha I. P. Pavlova – –“

„No copak, voni takový návrhy byly,“ chrochtal soudruh Striata, „ale byly v zárodku zamáčkutý – Zaplať hmota za toho Vaňka, že je takovej blbej!“

„To víš, to jsou ty intelektuálové,“ smál se soudruh Brunea, „takovejch jsem viděl – a stejně se všichni pochcali – všichni!“

„Tak na zdraví a na ty blbý inteligenti!“ zvedl sklenici soudruh Krokuta. „Aspoň teď máme z čeho investovat, hehehehehe – na nás jsou takový plašmuškové krátký – my to vždycky vyhrávali, my to zase vyhrajem – Tak na ty ideály humanitní!“

Všichni tři soudruzi pozvedli půllitry a spokojeně si přiťukli. Avšak v pozadí se Megas důtklivě radil s jakýmsi jiným dutorožcem o svých starostech s Domem.

Výsledky této konsultace jsou nám dosud skryty, neboť bovidům není na dálku rozumět a jejich čumáky znemožňují odečítání ze rtů, ale zajisté se je ještě a zavčas dozvíme.

* * *

O další patro doleji se Astrapa opět nudila a uvažovala, zda by neměla zatelefonovat některému ze svých četných přátel, které měla všechny z Lasiovy éry a z doby před ní.

Avšak viděla předtím oknem, že Megas opouští Dům, s mandysem na řemínku, i vyhlížela, zda se brzy vrátí, tj. zda šel věrného lžismraďocha pouze vyvenčit, či zda s ním odešel do hospody, jak bylo též jeho zvykem: Protože se Megas dlouho nevracel, usoudila, že šel do hospody, čímž jí překazil plán s telefonátem vhodnému příteli. Bývalo totiž Megasovým zvykem, že ji po návratu z hospody navštěvoval, neboť pivo v něm budilo erotické myšlenky, ale nebylo lze odhadnout, kdy přesněji se dostaví.

Ačkoliv tímto pivem a vůbec hospodou nepříjemně smrděl, nemohla Astrapa nic dělat, neboť Megas si ji nyní tzv. vydržoval i s bytem.

Položila se tedy s povzdechem na kanape a z nudy usnula.

* * *

Ještě o další patro níže však hostili Katolovi právníka, kterého jim dohodil páter Jenseits a který byl ochoten jim poradit za rozumnou cenu, protože jako všechno ostatní po pádu strogalovců stouply i náklady na službu advokátů značně horentně.

Toto však byla v podstatě jakási služba bližnímu.

Katolovi tedy udělali právníkovi nóbl večeři, po které se ho hodlali otázat na akutní právní problém:

Na základě Katolova dopisu, jejž jsme sledovali v kapitole 10 a v němž, jak víme, odmítl platit padesátinásobné zvýšení nájemného s tím, že Megasův krotký mandys aneb lžismraďoch (Pseudomephitis) Pavka v domě nasmradil, a to přímo před Katolovic dveřmi, takže tím poklesla obyvatelnost domu atd. – tedy na základě tohoto dopisu dostali nyní Katolovi z bytu výpověď do jednoho měsíce.

Chtěli se tedy poradit s přátelským právníkem, kterého pozvali na večeři.

Za tím účelem, aby měli klid, a také aby nemuseli pro ně rovněž nóbl vařit, poslali své četné děti k prarodičům do Petrželníkova a nyní tedy s poloposvátným advokátem kvasili, nešetříce nákladem. Po večeři vytáhli Katolovi příslušné doklady: korespondenci s Megasem, obvodním hygienikem, ministerstvem stavebnictví a zdravotnictví a s VOP (Výborem pro občanská práva), jakož i doklady o ilegálním vlastnictví družstevního bytu (což však, jak víme, byl stejně Megasův podvod) atd., a posadili se s právníkem a lejstry na kanape. Počali spekulovati a raditi se, přičemž popíjeli jakési katolické alkoholické nápoje, a když z nich vyšli, rozhodl se Katolo, že dojde dolů k rybníku do pojízdného pohostinství a zakoupí další.

Dveře za sebou hlučně přirazil, ale zůstal za dveřmi stát a upravenou škvírou mezi panty sledoval další průběh.

[Zapomněli jsme totiž podotknout, že těsně před odchodem Katola pro chlast se písemné doklady rozsypaly na podlahu.]

Irma tam namáhavě dostávala poslední zapadlý papír zpod pohovky, tmavé vlasy se jí z uzlu rozpouštěly.

„Počkej, děvče, já ti pomůžu, nenamáhej se tolik,“ hučel tam do ní právník, a jak byl v její těsné blízkosti, zajel jí zezadu pod sukni, přímo do rozkroku, do chumáče, ano, tam. A následovalo to, co vždy: zadušené úpění a právníkova omluvná slova… atd.

„Ale to nejde, neblázněte, nechte mě, nechte toho, já začnu křičet,“ ale nekřičela a právník už sténal.

… Právník si pro svůj úd dělal místo a zalehlá Irma zbavovaná kalhotek sebou zmítala marně…

Takže pokud jste si tuto pasáž nepřelouskali, odrazeni již obdobným glagolským odstavcem v kapitole 3 a v kapitole VII vložené Lasiovy novely Medvědí kruh, kde schválně nic nebylo, přišli jste teď o hodně, protože tato pasáž tady obsahuje právě obligátní košonerii, kterou, jak nařizuje přísný a nesmlouvavý kánon současného literna, musí dnes obsahovat každá své cti dbalá kniha.

Neradujte se však přespříliš: Ona glagolská partie je pornografická jen velice mírně, protože jsem ji ještě censurně zkrátil, jak naznačují vytečkovaná místa.

Nejde totiž o text můj, nýbrž o text, jen s nepatrnými modifikacemi na náš příběh, opsaný ze současné katolické literatury, jenž se zde, jakousi analogií s tímto naším příběhem, jakoby řízením Prozřetelnosti, sám přímo nabízel.

Tímto počinem jsem též ustavil metodu literární koláže (ačli už to někdo, nejspíš v USA, neudělal přede mnou), kterou mi dosud někteří kritici neoprávněně podstrkovali – tak tady to tedy máte doopravdy!

Pokud by vás snad zaráželo, že katolická autorka – pod kterýmžto označením jsme dříve vyrozumívali osoby, jako je Gertrud von Le Font nebo naše Nina Svobodová – píše tímto způsobem, tedy mě to zaráží taky a nedovedu si to dobře vysvětlit, leda všeobecným úpadkem náboženství v naší době.

Ony se sice najdou prasárny už např. v Demlovi, ale tehdy ho církev ještě suspendovala in sacris, a tudíž se od něho oficiálně distancovala. Ale někde jsem četl, že tady ty hanbárny jsou prý barokní a mystická erotika, jako u Teresie z Avily.

Jakmile Katolo škvírou zjistil, že právník a jeho žena sbydlili, vystoupil na scénu a tím si zajistil jeho služby zdarma, protože právník by se styděl a bál hlavně, že to řeknou páteru Jenseitsovi, a vůbec. Irma by ovšem tvrdila, že ji právník donutil, v čemž by měla vlastně do jisté míry pravdu.

* * *

Ještě o patro níž, v suterénu, bylo u Geladů ticho, neboť ti všichni byli na nějaké etnické svatbě, nebo co, částečně jako hudebníci, částečně jen jako hosté.

Ve stáji však Cyril a Metoděj gratulovali Lasiovi a obdivovali ho, když jim ukázal svou smlouvu a pověděl jim s jistou pochopitelnou pýchou, že jeho knihu Medvědí kruh přijala k vydání firma Ivar Oděnec, limited, incorporated and amalgamated.

„Ó, jak krásné musí býti býti spisovatelem!“ snil nadšeně Cyril. „Nad výhní duše své do skelné hmoty vroucí smáčeti píšťalu a dílo dechnout tvarem, jak praví, zde mírně modifikovaně, básník! Odhalovat pro národ a celé kulturní lidstvo nové hodnoty a netušené perspektivy – být jim zlatokopem, jako vaši hrdinové Jim a Fuzzy! Lasie, jak vám závidím!“

„Podle Zamjatina může být pravá literatura vytvářena pouze šílenci, poustevníky, heretiky, rebely a skeptiky, nikoli pilnými a spolehlivými funkcionáři,“ chladil jeho nadšení Metoděj.

„To ale znamená, že kdo neni prdlej, nemůže bejt spisovatel a navopak, že když spisovatelem je, je ipso facto taky prdlej – – já nevím, co je na tom k závidění.“

„I mlč, ty cyniku!“ odporoval mu Cyril ušlechtile. „Však já vím, že se tak jen tváříš, ale že máš zdravé jádro. Nedělejte si z toho nic, Lasie, on to tak nemyslí, já ho znám.“

„Inu, vlastně máš pravdu, Crho,“ uznával Metoděj, „přišlo mi to jako šok, že tady náš hlídač, náš – s prominutím! – pes se vyšvihuje do stavu spisovatelského – Je to krásná věc – je!“

Zasnil se, jaksi dojatě, a pak pokračoval:

„Poslyšte, Lasie, až budete zase něco psát, zkuste třeba taky něco o nás, o koních – To je taky vděčná látka – to se vyplatí – jako třeba ten Horymírův Šemík, nebo tak, třeba ta Černá kráska – to by se vám dobře psalo a jistě by to přitáhlo spoustu čtenářů.“

„Co taková nějaká Sága rodu Equidů, Lasie?“ chytil se Metodějovy myšlenky ihned Cyril. „Rozsáhlé dílo, které by vás postavilo na roveň velikánům a proslavilo již svými pouhými rozměry – takový ten roman-fleuve – to by bylo něco!! – Koně skrze paleontologická období – promiňte, ale on je to tak trochu můj koníček – už jsem se tady jednou o tom Metodějovi zmiňoval v jiné souvislosti – napřed ty skromné začátky, ten Eohippus pernix, zvící pouhé lišky – a jeho boj o přežití – to samo už by dodávalo dramatické napětí – třeba jak prchá před šavlozubým tygrem Smilodontem – a pak ta celá řada: Orohippus, Mesohippus, Hypohippus, Pliohippus, a nakonec, triumfálně, první Equus: Něco, víte, jako byl ten Kunta Kinte, ty Roots, jenže na mnohem větší, monumentálnější, paleontologicko-geologické škále!

Kdybyste každému tomu vývojovému stupni věnoval jeden svazek, máte vskutku monumentální dílo o – jeden – dva – tři – čtyři – hmmmm – sedmi svazcích! No, to už by stálo za to, povídám!“

„Když já nevím, jestli bych byl té látce práv,“ namítal Lasius, který ovšem nechtěl dobrého koně zarmoutit přiznáním, že celou věc pokládá za nepraktickou, nejapnou a esenciálně nudnou, „jednak nemám ty znalosti, jednak bych se asi nedovedl vžít do ekvidní duše –

Ale, Cyrile, proč vlastně byste to nezkusil sám?! – Máte na to všechny předpoklady. Budete-li ke svému dílu přistupovat se sebedůvěrou, jistě je zvládnete! To vám mohu prozradit ze zkušenosti – Napište to sám, Cyrile, proč ne? – Co by vám bránilo?“

„Inu, milý Lasie,“ pýřil se Cyril, „já jsem přece pouhý drožkář, bez vyššího vzdělání, a také – vždyť na to nemám ani čas – pochybuju, že bych to vůbec mohl zvládnout. Vám to připadá snadné, neboť vás nese talent, ba snad i génius na svých perutích – ale my, obyčejní smrtelníci“ – –

Tak pokračovala intelektuální debata ve stáji ještě nějakou dobu, až pak se její obyvatelé uložili ke spánku.

14

Před Domem zastavilo auto cizokrajné značky s označením TAXI, vyzdobené vlajkami států antistrogalovského bloku, jakož i řadou vyobrazení nedostatečně oděných samic (příčí se nám říkat jim ženy či dívky!) na různých místech vozidla.

Z auta vylezla postava podobná Megasovi, zejména minotauří hlavou, ale vyšší, štíhlejší a pohyblivější, zřetelně mladší.

Byl to vskutku Megasův syn Megátko, který po pádu strogalovců změnil své původní povolání skrytého bulyboje za lukrativní autodrožkářství, jež vhodně spojoval se zařizováním sexuálních služeb zákazníkům, a tak se do doby, co tyto řádky píšeme, dosti enormně vzmohl.

Nyní měl ještě mnohem ctižádostivější plány, jak brzy uvidíme.

Megátko vyndal(o) z kapsy klíč od Domu, odemkl(o) a vstoupil(o) dovnitř.

Poté stoupal(o) po schodech do druhého patra, neboť, jak víme, Dům byl postaven podle všeho někdy v létech třicátých či snad dvacátých (viz známé hodiny), a neměl tedy výtah.

Jiným jeho význačným a nekonvenčním rysem bylo, že ač pouze čtyřpatrový, měl výrazně věžovitý ráz.

To bylo dáno zejména tím, že v každém patře byl pouze jeden byt, kromě suterénu, kde byly dva, z nichž jeden ovšem byl vlastně stájí. Megátko otevřel(o) rovněž Megasův byt a vstoupil(o) dovnitř, za hlasitého radování navštívených rodičů.

„Tak co nám neseš, chlapče?“ tázal se Megas, zálibně pohlížeje na urostlého bulíka, zatímco Megaira nadšeně pobíhala, shánějíc pohostinství.

„Inu, chtěl bych se s tebou o něčem poradit,“ pravil(o) Megátko, odcházeje(jíc) s otcem do parádního pokoje, kde v kredenci, diskrétně zakryty broušeným sklem, ležely též krabičky s řády a metály, které Megas dostal za vlády strogalovců.

Sotva se však Megátko posadil(o) a vypil(o) nabídnutého frťana jemné kořalice, dovezené ze samotného Strogalandu ještě za původního režimu, vyložil(o) otci své smělé plány.

To zde však podáme nikoli formou dialogu, nýbrž pouze metodou věcného popisu obsahem hovoru.

Megátkův vedlejší podnik se již tak rozmohl, že nebylo dobře možno jej více provozovat na ambulantním principu jako dosud.

Je třeba, aby podnik měl fysickou lokalitu, což nynější zákony opět dovolují, neboť jde o druh soukromého podnikání.

Toto politicko-administrativní opatření bylo učiněno příslušnými činiteli zejména proto, jelikož šlo o podnikatelství týkající se či zpeněžující činnost právě oněch částí těla, které se v hlavním antistrogalovském jazyce nazývají též soukromými, private parts. Po této stránce by tedy bylo vše zajištěno, nyní šlo jen o to, najít vhodné umístění.

A tu Megátko napadlo, že by zde mohl pomoci fotřík [jak mu říkal(o)] ve své kapacitě domového manažera a vlastně formálně i majitele Domu, i když de facto jej vlastnilo konsorcium Hellhatter – totiž aby se družstevníci či nájemníci vyházeli na dlažbu a Dům byl proměněn v zábavní podnik s intimními službami.

Megas s návrhem v podstatě souhlasil, ale radil k opatrnosti při jeho realizaci. Musí se zajistit to a to – také okolnost, že družstevníkům byty jakoby částečně patří, byla problematická – Megas také dobře nemůže jednat o své újmě bez porady s konsorciem, tj. s pány Hellem, Halbhuberem a Nereutterem.

Navrhl však, aby se zatím, na zkoušku, začalo s jakýmsi minibordelem.

Jedna partaj v přízemí odmítá platit zvýšené nájemné či doplatky, takže bude co nevidět vyhozena, a v jejím prázdném bytě se může rozjet příslušný podnik zatím v malém, zkušebním měřítku.

Dospěvše k tomuto závažnému rozhodnutí, bovidi si opět cvakli na oslavu a závěr, načež Megátko opět odjel(o).

15

Geladové, vedení stařešinou Velkým Geladou, stoupali po schodech ze suterénu do přízemí.

Bylo jich asi pět a byli oblečeni ve zvláštní šedé uniformy, s kovovými písmeny DB na čepicích a na klopách. V ruce drželi pendreky a někteří sekery.

Za nimi kráčel Megas s potutelně triumfálním výrazem.

Šli totiž vyhodit z bytu Katolovy pro neplacení nájemného, a to přes protesty a zdržovací taktiky jejich právníka, na které Megas prostě nedbal.

Byl toho názoru, že jakmile budou jednou venku, těžko už se budou stěhovat zpátky, zvláště když bude mít Megas alespoň neoficiální podporu úřadů, na nichž dosud sedělo mnoho jeho přátel a známých z exklusivních pivních klubů, zmíněných v kapitole 13.

Za tím účelem zaměstnal Megas alespoň dočasně Gelady jako domovní bezpečnost (DB) a opatřil jim svrchu zmíněné uniformy a zbraně. Uvnitř bytu klečela rodina Katolova před obrazem Bohorodičky a modlila se vroucně za ochranu před násilníky.

Dveře měli zabarikádované almarami a jiným harampádím a byli rozhodnuti, že se nevzdají.

O nastávající akci byli zpraveni přípisem, který Megasovi vyhotovil bez dlouhých tahaček a bez ohledu na rekurse právníka onen činovník, který v kapitole 13 popíjel s Megasem v hospodě, zatímco v popředí kvasili bývalí kachlíkáři. (Ten s těmi dlouhými rohy.)

Vzhledem k ne zcela jasné právní situaci nepozval Megas na vyhazování Katolových oficiální bulyboje, ale rozhodl se věc vyřídit se svou soukromou domovou bezpečností.

Nyní tedy nastávala chvíle akce:

Megas nejprve zazvonil, pak zaklepal, pak zabušil a pak volal hlásnou troubou:

„Otevřete, občané, a nevzpěčujte se úřední moci,“ nebo něco na ten způsob, a když nedostal odpověď, pokynul Geladům, kteří začali sekerami a topory rozbíjet dveře.

Již se v nich udělala díra, již bylo vidět za otvorem dveří další zabarikádování pomocí almar a již se i do první almary zaťala sekera.

Obyvatelé Domu, pokud byli doma, vystrkovali hlavy ze dveří přilákáni hlukem a pohlíželi světlíkem dolů, co se děje v přízemí, ale nikdo se neodvažoval intervenovat, neboť podmíněné reflexy z doby strogalovců ještě nevyhasly.

Katolovi uvnitř tlačili proti barikádě a počali se ozbrojovat různými smetáky, pohrabáči, ba i dlouhými kuchyňskými noži. Byla obava, že se situace krvavě vyhrotí, když tu se stalo něco neočekávaného.

Jak známo, má aristokracie v nové české literatuře výrazný sklon k létání ve strojích těžších vzduchu, např. ten baron Zezdisral jako příklad magického realismu přední autorky. Něco podobného, avšak bohužel přece jen nepatrně realističtějšího se událo i tady.

K boku domu přiletěla helikoptéra, označená knížecí korunkou a erbem, znázorňujícím věž.

Byl to soukromý dopravní prostředek knížete Pyrgofora, známého to přítele a ochránce Katolovic rodiny, který byl přivolán telefónem, jejž megasovci zapomněli přestřihnout, a okamžitě se dostavil. Zatímco pilot udržoval helikoptéru na místě u boku Domu (nezapomeňme, že Dům stál o samotě na kopci), spustil se kníže Pyrgofor po provazovém žebříku ke Katolovic oknu a dával jim znamení, aby otevřeli. Když tak učinili, vklouzl feudál dovnitř a přivítal se srdečně se svými přáteli.

Poté je vyzval, aby si s sebou vzali nejnutnější věci, svršky, doklady, jakož i klenoty, modlitby a devocionálie, a vylezli po žebříčku do helikoptéry, která je dopraví na knížecí latifundie ve Štířsku, kde budou knížecími hosty až do doby, kdy se záležitost s bytem právně rozřeší.

Sluší se poznamenat, že šlo o helikoptéru značné kapacity a nosnosti, takže se do ní klidně vešla četná Katolovic rodina s nejnutnějšími náležitostmi toho druhu, jako se nejdříve vynášejí při požáru. Právě když Geladové a Megas vtrhli do bytu, vylézala oknem Irma Katolová jako poslední, kdežto kníže stál dosud uvnitř v bytě a galantně jí přidržoval žebříček.

Geladové se chtěli chopit knížete, ale Megas je zarazil.

Nakonec bylo účelu dosaženo, Katolovi opouštěli byt, a ještě zde nechávali spoustu věcí, které budou později těžko reklamovat, protože není dosti jednoznačná evidence, co všechno v bytě zůstalo.

„Však my budeme zpátky,“ volala Irma bojovně a zarputile na posupně se tvářícího Megase. „Ein Land, ein Keiser! A’EIOU!!!

Austria erit in orbe ultima!

Austriae est imperare omni universo!

Alles Erdreich ist Österreich untertan!

Též:

Amor Electis Iniustus Ordinat Ultor!!“

„Ale aber Irmitschka, das ist doch falsch!“ opravoval Pyrgofor. „Es soll sein – to pejt:

Amor Electos Iniustos Ordinat Ultor! –

Quem ordinat? – Kócho pošáda? – Beides mit dem Akkusativ, nicht wahr! – Gott erbarme dich, das ist ja die strogalowische Bildung!“

Irma na něho pohlížela oddaným okem, ale nerozuměla ani za mák, jak to myslí, neboť to zdaleka přesahovalo její mozkovou kapacitu.

Kníže Pyrgofor nyní sáhl do kapsy, vytáhl šrajtofli a hodil něco jejího obsahu mezi Gelady:

„Vy Kelády, nicht wahr? Vy muzikanty. Tak vy nám nötso sáchrat na otchódnou!“

Geladové neviděli důvod, proč by nevyhověli, když dostali zaplaceno, neboť pojem nějaké loyality k megaloidům jim byl cizí. Omlouvali se pouze, že nemají nástroje:

„Ták vy sáchrajete nám na chúbu!“ navrhoval, ba rozkazoval kníže. „Sáchrajte tu náši!“

Tomu Geladové vyhověli, a jsouce navýsost muzikální, ihned zahudli na huby, přidržujíce si k nim pěsti sevřené do kroužku, správným čtyřhlasem, jak následuje:

„Zachovej nám, Hospodine, císaře a naši zem…“

a za těchto vznešených zvuků vystupovala Irma po provazovém žebříčku do helikoptéry, následována knížetem Pyrgoforem, který ji při tom zdvořile společensky poplácával po zadnici.

Tak opanoval Megas, nejspíš nepříliš legálně, Katolovic byt, ale naštěstí k nepříliš veliké jejich újmě, neboť na knížecích latifundiích jim jistě nebude pod dohledem lidumilného aristokrata zle, ba s jeho podporou mohou ještě i tzv. udělat Megasovi nohy!

16

„Tak to tady vidíš, matko,“ zvolal Megas, leže na kanapi, „ta holota psí, tady podle těch novin, prej měla svůj večer v tý Gambě – No – věřila bys to? – Já se snad bodnu!“

„Jaká holota, táto?“ tázala se Megaira. „A jaká Gamba?“

„Ach, hmoto moje!“ zanaříkal Megas. „Ty jsi přece jen bába pitomá –“

„Я баба тёмная,“ citovala Megaira, polo posměšně, polo vážně, jakýsi film ze strogalovské éry a posupně se zasmála.

„No – přece Gamba – ten pajzl pro intelektuálové, kerej měl bejt už dávno zavřenej, protože nám soustavně podrejval morálku, až to takhle dopadlo! Mně je to sice volný, protože my vždycky přežijem, ale věrnost ideálům holt je v čudu! – Je to teď ovšem z jedný stránky trochu těžší, protože teďkon se postavám (příčí se mi říkat jim lidé) už nemůže tak dobře rozkazovat jako dřív, a tak všelijaký různě vylejzaj. Eště štěstí, že peníze světem vládnou, staré přísloví, protože tím pádem vládneme furt my, jelikož je máme, a ty vostatní byli vyvlastněný – ale protivný je to stejně.

Dřív to nebylo tak jednoduchý, holenku! Protože vo všom rozhodoval Sraz, ale teď si může vylézt kdokoliv – i ten pes střapatej – Měl bych ho stejně zrejhnout, poslat na něj mandyse, aby ho zasmradil. Jak jsem vyhlásil to psů prostý pásmo a von mi namít, že v hodinách je přece starej Pafnuc, tak jsem mu to sice původně vysvětlil, pomocí Goofyho a Pluta, ale pak jsem to chtěl eště vylepšit a povídám, že kromě toho ty hodiny nejsou vlastně obytnej prostor a že to psů prostý pásmo se vztahuje jen na obytný prostory – a to jsem neměl dělat, kurva štelunk! – Protože vona se ta potvora chlupatá vodstěhoval dólu k Cyrilu a Metodějovi, a když jsem ho chtěl vyrazit taky vodtamtaď, tak ty koně se ho zastali, že jsem říkal obytnej prostor a že voni přece jsou ve stáji, a von je teď jako jejich pes, takže vo co jde – a tak jsem to radši nechal, protože voni platěj a někdy vozej důležitý zákazníky, takže by mohli mít i konexe.

Vono – já je nakonec stejně taky vyrazím – všechny – copak vo to, jen co získáme to povolení na ten podnik – já nevím, někde to vázne. Megátko šlo kvůli tomu dneska na ouřad – patřičně vybavený – tak jsem zvědavej, s jakou se vrátí.

No – ale – je to drzost psovská! – Dřívějc vo ňom nikdo neslyšel, ve Srazu, to se ví, nebyl, protože tam by ho ani nevzali! – A teď najednou vystupuje v Gambě! – Povídám, mámo, kam ten svět spěje?

Dřívějc to byli inžinýři lickejch duší – a teď najednou pes!“ Megas s odporem opět rozložil noviny, kde se na něho dívala střapatá Lasiova hlava:

Po pochlebném úvodu, zmiňujícím se i o nakladatelství Ivar Oděnec ltd., incp. and amlg., uváděla reportáž z Gamby i některé otázky z publika a Lasiovy odpovědi. Bylo tam například:

Dotaz: Jak tvoříte, Mistře?

Odpověď: Inu, jak mi to právě přijde: To se nedá popsat, neb procesy tvořivého umění jsou záhadné a vymykají se náhledu i vlastního nositele.

„Vejtaha blbej,“ chrochtal Megas, „dělá se něco extra. Nononono! Však bys jinak zpíval, bejt tady jinej režim.“

D: Do jaké míry je vaše ohlášená kniha autobiografická?

O: Je a není. Hrdina knihy Fuzzy má, přiznávám, některé autobiografické rysy, avšak v prostředí, v němž se děj odehrává a které je pochopitelně nezvyklé a romantičtější než můj vlastní biotop. Tímto způsobem se zde uplatňuje onen známý princip básně a pravdy, německy Dichtung und Wahrheit, jak praví veliký Johann Wolfgang von Goethe – sedmnáct set čtyřicet devět až osmnáct set třicet dva.

„Parchant učenej,“ pomyslel si Megas, „co se to vopovažuje, pes, a bejt učenej? To je, povídám, něco přímo neslušnýho – k rasovi s tebou!“

D: Slyšel jsem, že ve vaší chystané knize zcela chybí erotický element. Mám tudíž dva dotazy: Předně, proč tomu tak je, a za druhé, zda se domníváte, že tím popularita knihy neutrpí.

O: Tak předně: To není tak docela pravda, neboť vlastně jedním z motivů činnosti Jima, pána hlavního hrdiny Fuzzyho, je jeho láska k Eugleně; jest však podávána velmi decentně a hrubé, explicitní erotické scény, v jakých si libuje móda přítomnosti, v knize pochopitelně chybějí.

Dokonce jsem si dovolil se čtenářem i určité zalaškování, což bych zde vlastně neměl prozrazovat: V kapitole VII je dosti dlouhá partie v glagolském písmu, jak to má ve zvyku jeden spisovatel, chce-li líčit choulostivější scény.

V mé pasáži však nic takového není, pouze jakési úvahy, takže čtenář, který to s námahou přelouská, bude zklamán – hehehehe. Důvod pro tuto cudnost jest několikerý:

Předně tím chci čelit chybné prekoncepci, která o nás, o psech, panuje v tomto ohledu, jak je zřejmo z některých jazykových usů v naší mateřštině i v řečech cizích.

Tak vilná žena se v našem jazyce zhusta nazývá sviní, ale též čubkou. Také v němčině se něco zvláště sprostého označuje jako hundsgemein, a např. ve staré řečtině κυνώπης nebo κυνώπις, doslova psooký, -á, má význam nestoudný, -á, ba i samo slovo κύων = pes bylo používáno jako nadávka nestoudníků či nestoudnic: ό, ή κυών, že ano.

Již z toho důvodu se musíme my, literární psové, snažit psát pokud možno zdrženlivě a slušně.

(„Vejtaha učenej,“ odplivl si Megas.)

Za druhé: Medvědí kruh je kniha dobrodružná, a tento žánr je rovněž tradičně slušný, jak se zmiňuji přímo v textu na vhodném místě, a to v kapitole IX, kam si zájemce, žádoucí bližšího vysvětlení, dovoluji zdvořile odkázat, až kniha vyjde.

Konečně za třetí a snad nejzávažnější:

Jsem si vědom toho, že mezi literárními kritiky je několik nezletilých jinochů, jako např. pan Panáček nebo pan Grajcár, a jelikož jim povinnost ukládá, aby četli knihy, které se jim do redakce pošlou, dbal jsem toho, aby nevzali morální úhonu předčasnou konfrontací s tvrdými životními fakty. Dokonce jim a jiným pio-, tedy junákům podávám, právě ve zmíněné kapitole IX, příklad mužného vítězství chladného rozumu nad nízkým chtíčem, takže moje kniha jest také výchovná. – Co se týče vlivu cudnosti na popularitu knihy, jsem povznesen nad nízké komerční ohledy a vždy píši tak, jak mne srdce nabádá. (Potlesk.)

D: Proč se vaše kniha jmenuje Medvědí kruh?

O: Inu! – No – odehrává se přece v arktické oblasti, za polárním kruhem, aspoň částečně, zvaným též kruh arktický a arktos je řecky medvěd, že ano? Takové jako trochu originálnější synonymum.

Megas chtěl již disgustovaně praštit novinami o zem nad tímto novým projevem nestoudné psí učenosti, když tu zarachotil v zámku klíč a do bytu vstoupil(o) Megátko.

„Tak co, hochu, jak jsi pochodil, jak jsi pořídil?“ pravil Megas, který se vztyčil a spěchal mu v ústrety.

„Ale, pořídil a nepořídil,“ vysvětloval(o) Megátko, „von mi říkal, že tak, jak to chceme, by to sice šlo, ale bylo by to moc komplikovaný. Protože voni na tohle licenci neradi udělujou a taky zkoumaj, esli je to ve vhodný části, ve vhodným okolí, aby se nevzbuzovalo pohoršení a tak – a že by to mohlo tady hodně dlouho trvat, než to vyříděj.

Že ale kdybysme z toho udělali centrum pro sexuální therapii, že by to povolili ihned, protože to prej je zdravotnictví – – no poradil mi ten úředník – to nebyly vyhozený peníze.

Ale říkal, že kdyby to mělo bejt pod touhle hlavičkou, že by u toho musel bejt doktor, pokud možno ňákej váženej – čím váženější, tím lepší – a taky aby prej odborně zformuloval ten návrh a žádost vo votevření toho centra. Jinak že prej by to bylo vobtížný.

Tak takhle prej to jde, táto, centrum sexuální therapie – no copak, to by bylo podle mýho nejlepší – ale kde my vezmeme toho doktora, a váženýho k tomu?“

„No, to já nevím, chlapče,“ dumal Megas, „to víš, já se v těchhle kruzích tak nepohybuju. Já jsem znával akorát dr. Frankensteina z kachlíkárny, ale toho ňák sprdli, už hned jak umřel Velkej Strogalov. A jinak já nevím.“

„Prosím za prominutí, milostpane,“ ozvala se z kuchyně koza Líza, která chodila dvakrát týdně pomáhat Megaiře v domácnosti, „prosím za prominutí, že se do toho míchám, ale možná, že bych věděla radu.

Já totiž pocházím z Vitebska – ono se to dřív jmenovalo ňák jinak, to už já nepamatuju, ale za strogalovců to předělali a už to, aspoň zatím, nepředělali zpátky. Ale vod tý doby prej, co to předělali, tak se tam začaly dít zvláštní věci: Sice za strogalovců hlavně jenom v noci, protože to bylo proti tomu materialismu, ale teď už taky dost veřejně. Například se tam nastěhovalo hodně Židů v takovejch čepicích a maj tu vlastnost, že můžou lítat v luftě – úplně jen tak, bez ňákejch křídel, některý i s rancema, a taky se tam udělaly některý zvláštní zvířata, který uměj hrát na housle a tak vůbec.

A v tý naší vesnici, v tom Vitebsku, je taky ňákej doktor Nikita Wasserwesen, a ten je děsně váženej, jednak jenom tak, pro svou téměř nezemskou moudrost, neboť je lékař, sudí, mudrc, jest služebníkem i demiurgem a zároveň poutníkem, který raději věci sleduje, než aby do nich zasahoval, a který je okouzlován běžnými věcmi a současně hledá jejich transcendenci.“

„Hergot, Lízo, ty jsi ňáká učená,“ podivil se Megas.

„Ale né, milostpane, to napsal vo panu doktorovi jeden pán a někdo to přines a přibil na hasičárnu, tak mi to uvízlo, ale co to znamená, bůh suď.

Ale abych nezapomněla svou řeč. Von je váženej taky proto, že koná přímo divy lékařského umění.

Tak prej třeba pan doktor Wasserwesen přišil tesařovi sám ruku, když si ji usek – a ten člověk vám s tou rukou teď normálně dělá! Když to vod nás někdo vykládal vobyčejnejm doktorům, tak tomu nechtěli věřit, že prej to není možný – ale to se ví, že je! Jednak, že jó, když u nás ve Vitebsku můžou lítat Židi v luftě – některý i s rancem – a slepice a ryby hrát na housle – no tak jasně může pan doktor Wasserwesen přišít sám na koleně tesařovi ruku!

A potom – když je to demiurg, a ne ňákej chirurg – že jó. Tak já jsem si myslela, jestli von by to nevzal, kdybyste ho požádali, protože váženej von je, to je marný, a nemá tam nic na práci, jenom tam tak chodí po dědině s takovým jako bažantem na rameni a filosofuje.“

„No, zeptat se ho můžem,“ usoudil Megas.

„Tak Lízo, až skončíš, tak tě tady Megátko veme autem domů a ty ho zavedeš k tomu doktorovi.“

17

„Tak tady!“ řekl(o) asi za dva dni nato Megátko a položil(o) před Megase na leštěný stůl v parádním pokoji list papíru.

Megas chvíli hledal své bůvolí brýle, pak si je nasadil a pozvedl papír zkoumavě k očím.

„Výborně, Megátko, výborně, chlapče!“ hlaholil. „Tos dokázal výborně – Já to vždycky říkám, schopnej bůvol nebo minotaur se neztratí nikdy a nikde – my to vždycky vyhrávali, my to zase vyhrajem – to si pamatuj!

Ale žes to pořídil tak rychle!? – Povídej! – – A – a mluvil jsi s tím doktorem?“

„Jó, mluvil,“ pravil(o) Megátko, „ale to je na hovno – Vyšlo najevo, že ten Wasserwesen vůbec není doktor – tedy lékařství – teda von je doktor, jenže práv!

A na toho doktora si tak jenom jako hraje, jako malej kluk na kovboje. Von mu to tam každej žere a von jim to nevyvrací. Ale když jsem mu vysvětlil ten náš plán, tak káp božskou, že to von by bohužel nemoh. – Tak jsem byl namydlenej. – – Ale osud nám, táto, přeje a ta cesta do toho Vitebska marná nebyla – hned ti povím!

Jak jsem to tam vomrkával, tak jsem si všim, že v tý vesnici, v tom Vitebsku, žijou takový zajímavý bytosti ženskýho pohlaví, teda nejen ty krávy a kozy, co hrajou na ty housle, ale taky různý kombinace s člověkem.

Tak třeba jsou tam takový jako kravský kentauřice – když jsme tam s tou Lízou přijeli, eště než jsme našli toho Wasserwesena – tak tam vodněkuď z ňákýho snad chlíva nebo vodkaď – Jó představ si, že v tom Vitebsku jsou eště dřevěný baráčky! – Já nevím, že jim to ouřady povolej – kvůli nebezpečí ohně – ale možná, že je to dřevo něčím napajcovaný, aby nehořelo, jako to prej maj v Americe – ale abych nevodbočoval – tak ti tam, když jsme přijeli, vodněkaď vylezla taková zajímavá bytost – taková blondýna, jako kentauřice, napůl ženská a napůl kráva, a v ruce nesla takovej škopíček s mlíkem – a ta Líza na ni, prej, ahoj, Věro, co to neseš? – A vona – ale musela jsem si vodskočit a vydojit se, už mě tlačilo mlíko – –

Tak jsem si hned říkal, kdybysme ji nebo ňákou podobnou dostali do toho – do toho centra sex therapie, že by to muselo nést peněz jako vší! – Protože vona měla něco do sebe – to se těžko povídá – ale i na mě to působilo, jen jsem na ni zdálky koukal.

Tam v tom Vitebsku je vůbec taková zvláštní jako erotická atmosféra – ale přitom diskrétní – na to by lítli hlavně ty inteligenti – škoda že nemaj prachy – no ale stejně – Taky jsou tam jiný – takový jako sirény – a slepice s ženskejma hlavama – no, na co si vzpomeneš – Tak to vůbec nebyla marná cesta, i když se ukázalo, že ten Wassewesen není doktor, i když nedělá nic nezákonnýho, protože von právě ve skutečnosti nikoho neléčí, jenom se tam špacíruje a filosofuje – No, tak – tak to vůbec nebyla marná cesta!“

„No počkej, chlapče,“ přerušil ho Megas, „to je všechno hezký, ale to je furt jen ten holub na střeše místo vrabce v hrsti – Já sice vidím, žes to povolení dostal, tak teda budeme moct začít – ale jen s vobyčejnejma kur- – teda těma sexuálníma therapistkama – a tamto s tím Vitebskem – na to zapomeň, beztoho to určitě brzy přemenujou na ten původní název, jak se to jmenovalo předtím – To jsou jenom fantasie – musíme se držet objektivní reality, co je ta hmota v pohybu!“

„Ale né, táto!“ odporoval(o) Megátko. „To je jinak – nepřerušuj mě – nebo jak teda myslíš, že jsem to povolení dostal?“

„No, to by mě taky zajímalo,“ bručel Megas, „esli tě to zbytečně moc nestálo.“

„Ale né – počkej,“ pravil(o) Megátko, „to už jak jsem tam byl poprvně – když mi to ten ouřada vysvětloval – To se ví, přines jsem mu taky flašku a von ji hned votevřel.

A jak tak popíjíme a von na mě kouká, tak najednou povídá, esli prej mám sestru. Povídám, že bohužel né – To je škoda, povídá von, vy jste, jak vidím, takovej jako minotaurus – nic ve zlým – sou- pane Megátko – tak jsem si myslel, esli snad nemáte sestru a esli vona to třeba nemá vobráceně – hlavu nebo celý torso dívčí a zbytek těla jako kráva – protože o takové bytosti já od mládí sním – Musel málo snýst, že se mně tak svěřoval hned po dvou sklenicích. Já jsem se tehdy zasmál a zamluvil jsem to, ale pak, jak jsem byl v tom Vitebsku a zjistil, že ten Wasserwesen nám není nic platnej, a viděl předtím tu Věru, tu bukentauřici, tak se mi to spojilo a cvaklo dohromady!

Ten samej den už bylo pozdě – dávno po úředních hodinách – ale hned druhej den jsem si za tím ouřadou zajel a řek jsem mu, že jak mluvil o té bytosti napůl žena a napůl kráva, tak že jsem mu takovou vobjevil, a že když nám dá to povolení, tak že ho k ní dovedu – No, a to je podstata celý věci, táto – to vostatní jsou detaily.

Musel eště sehnat podpis ňákýho panáka nad sebou – tím se to zdrželo až do dneška – ale jinak to šlo jako na drátku –

Já jsem se napřed bál, že ta Věra třeba nebude chtít, ale když jsem jí řek, že jí ten pán zaplatí ve statérech – to se ví, šlo to z naší kapsy, ale to je režie – tak hned byla svolná – takže to je přímo neskutečně výborný.

Já jsem se jí potom eště zeptal, jestli by byla ochotná víckrát – tak že jó – tak to už máme do tý sex therapie první atrakci! A že prej dá hlášku druhejm holkám – tak to bude jedinečný, povídám – k nám budou jezdit zákazníci z celýho světa – táto, my budeme zcela jedinečnej podnik!“

„No, a co ten doktor?“ tázal se Megas.

Megátko jenom mávl(o) rukou, či spíše paznehtem:

„To je jenom formalita – a když máme toho ouřadu na svý straně jako stálýho zákazníka tý Věry – a druhý určitě přijdou taky – tak se to nikdy nemůže provalit, že je to jenom tak – – No, to my poradil taky von.

Ňákej tam doktor Slizák, starej prej už plž, kterej jako už není moc aktivní, takže podepíše, co se mu řekne – a na druhý straně napsal prej kdysi ňáký knihy právě vo tom, vo tý sex therapii – tak tím je to krytý a je to v suchu. Vobčas mu strčíme ňákou pětku a je to!“

„Hohohó,“ zaradoval se Megas, „to jsme je zase převezli.“

Nalil Megátkovi i sobě po frťanu a oba si oslavně přiťukli.

18

Pan Láptě seskočil z vozu a podával Cyrilu a Metodějovi po kostce cukru:

„Děkuju vám, sousedi, to vám nikdy nezapomenu.“

„Ale – vo tom se ani nezmiňujte, sousede,“ řekl Cyril, „vždyť jsme všichni na jedné lodi – a kšeft se nám teď točí – tak těch pár hodin – jak říkají naši zahraniční zákazníci: That’s what friends are for –“

„A friend in need is a friend indeed,“ řekl pan Láptě dojatě, „to je taky jedno jiný imperialistický – ech pardón! – západní přísloví. Děkuju vám, eště jednou, pánové.“

„Je to ale kurva, ten Megas,“ komentoval Metoděj, „tady se vůbec děje spousta nespravedlnosti – zase jiný – ale nejhorší na tom je, že to dělaj furt ty samý lidi – teda postavy!“

„Inu, to už tak je,“ meditoval Cyril, „to už máš vlastně v bibli. Jestliže satan sám v sobě rozdělen jest, kterak obstojí království jeho – a to, že tenhle svět je jeho království, to je stará vesta – to říkali už středověcí mystičtí a asketičtí autoři, málo platný.“

„Prosím tě, Crho!“ přerušil ho Metoděj netrpělivě. „Co to tady hlásáš za pasivní doktrinu! – Předně to je z církevního hlediska určitě ňáká herese – ňákej manicheismus nebo něco – a za druhý to je učení, jež oslabuje činorodost! – Kdybych já byl takovej kůň jako ty, tak bysme nikdy nepodávali na toho Megase – teda na to konsorcium – ale kde ty druhý sou – to je furt Megas – nepodávali bysme na ně žalobu a nebránili se. Ostatně já si myslím, že vy jste to měl udělat taky, pane sousede!“

„Inu, to víte,“ řekl pan Láptě mírně, „já jsem jenom vobyčejnej člověk – tak už kvůli tomu, že žiju mezi postavami, které se soudruhu Heřmanovi příčí – tak tím samým už jsem hendikapovanej – a potom taky že jsem vobyčejnej, tak se v těch právních a vůbec panskejch fíglech nevyznám – to není jako vy, sousedé, – vy jste inteligenté v té nejlepší erberfeldské tradici – –“

„Ale nech toho, Strachoto,“ opáčil Cyril, „nech pana souseda bejt! – Však si to teď vyřešil krásně a bez ňáký agrese – moudřejší ustoupí – ale teď už sebou musíme mrsknout – já mám v jedenáct rito – ňáký zase exotický návštěvníky, tak abysme to tady panu Láptěmu eště mohli pomoct přestěhovat!“

(Zde, vážení čtenáři, se asi sluší přerušit toto vyprávění a vysvětlit, že Cyril a Metoděj se navzájem někdy žertovně oslovovali staročeskými tvary svých jmen, což je Crha a Strachota.

Crha je zřejmě přímá pokroucenina Cyrila, i když dosti nepochopitelného vzniku.

Co se týče Strachoty, jde o chybný překlad či chybnou etymologii slova Metoděj – Methodius – – z latinského metus = strach, ačkoliv to správně řecky znamená „soustavný, metodický“. – To jenom abych vysvětlil, proč se ti koně tak divně oslovují.)

Jak již asi vyplynulo ze souvislosti a jak také nyní popíšeme, byli Cyril a Metoděj zapřaženi do jakéhosi menšího starobylého stěhováku, který si Láptě nejspíš někde vypůjčil, a stáli na břehu jakéhosi říčního ramene či kanálu, ale kde to přesně ve Městě bylo, to vám nepovím, protože, jak si račte uvědomit, toto město zalidněné „postavami“ je jakoby fiktivní, a tak se tomu městu, které vy myslíte, zase tak úplně přesně nepodobá.

Toto rameno bylo klidné a bylo stíněno utěšenými vlasy smutečních vrb.

Vedla k němu jakási už napůl polní cesta, kterou magickorealističtí, či snad surrealističtí koně protáhli vůz už s určitou námahou, neboť byla napůl zarostlá keři a stromy po obou stranách – a vůbec to bylo místo jakoby idylicky skryté.

Ve vodě tam byly všelijaké lekníny a poletovaly tam vážky a tak, a vůbec to tam vypadalo příjemně, s jakýmsi neurčitě secesním nádechem.

Zde, u břehu, na místě, kam vedla prošlapaná, ale již zarůstající stezka, byl zakotven skromnější, leč roztomilý, modře natřený hausbót, správně obytný člun, ke kterému vedl obvyklý dřevěný můstek. Tuto obytnou jednotku zakoupil pan Láptě poté, co dostal výpověď z Domu, bez ohledu na to, že byl též jakoby družstevním podílníkem – a to od výčepního v pojízdné přírybniční zahradní restauraci, se kterým se při svých četných návštěvách tohoto pohostinství spřátelil. Peníze získal tím, že prodal většinu nyní přebytečného nábytku ze svého bytu a dosadil své úspory, přičemž výčepní mu prý z přátelství ještě něco slevil. Nyní se do nového domicilu stěhoval s pocitem, že mu všichni megasové a megaloidové mohou tzv. políbit anus.

Požádal své přátele Cyrila a Metoděje, aby mu svými HPP pomohli při stěhování, což tito milerádi učinili, neboť to byli tvorové moudří a ušlechtilí.

Sami však stáj v Domě opustit nechtěli, nýbrž si obstarali jednoho z nejlepších advokátů, který podal na Megase žalobu pro nekalé domácnictví, nebo něco, a těšili se, že i když nakonec stáj opustí (neboť, pochopitelně, s ústavem sexuální therapie nechtěli nic mít), bude to z jejich vlastní vůle, a ještě jim Megas bude muset zaplatit tučné odškodné.

(Tato situace je, počítám, možná právně nereálná, protože o tzv. družstvu neměl nikdo žádné doklady, ale to se v současném písemnictví může, to máte jako tu Vaculíkovu banku.)

Cyril a Metoděj tedy přenesli, jakoby hračkou, Láptěho nábytek a náležitosti do hausbótu a rozžehnali se se sousedem, který je srdečně zval, aby ho někdy přišli navštívit, až budou mít čas a chuť, zapřáhli se zase do vozu a odjeli, aby ho ještě odevzdali půjčovateli, než se vydají za svým lukrativním zaměstnáním v rámci turistického ruchu. Pan Láptě osaměl.

Měl dnes volno ze svého zaměstnání vrátného v továrně Elodea, a. s., dříve nár. pod., podniku to, který vyráběl umělé vodní rostliny a jiné ozdoby a potřeby dekorativní, zejména na vývoz, neboť vrátní se zde střídali po dvanácti hodinách se čtyřiadvacetihodinovou pausou každého týdne.

Po získání této informace nahlížíme, proč mohl Láptě slibovat Lemuzíně přepychové akvárium, protože doufal, že si ho po částech ukradne. Nicméně odstátnění podniku vedlo ke zlepšení kontroly v tomto smyslu, takže kradení se stalo příliš riskantním, ne-li nemožným, a aby si zařízení normálně zakoupil, to už pak při zvýšení cen také nešlo, takže ho Lemuzína nakonec opustila, jak víme z kapitoly 6.

Pan Láptě tedy osaměl a věnoval se zařizování nového domova.

Chvíli tzv. šukal po člunu, leč ovšem zcela slušně a nezávadně, už proto, že tam byl zcela sám, vybaloval nádobí, nářadí, svršky a dával je různě do zásuvek a podobně, načež ještě zametl podlahu. Pak se, poněkud unaven, posadil na verandu, směrem od břehu, na židli, kterou si přinesl zvnitřku, a nalil si zbytek jakési zelenavé kořalice, řekněme světlušky.

Pohlížel na klidnou hladinu říčního ramene, v níž se odráželo slunce, takže na jednom místě zlatě jiskřila, obdivoval se barevným leknínům a stulíkům a pozoroval vážky, které se míhaly nad hladinou, lovíce drobnější hmyz: Do jeho chřípí pronikal pach vegetace, vody, bahna a zvláštní, hastrmansky aromatická vůně puškvorce. –

Neobyčejný, poněkud melancholický, ale příjemný klid sestoupil na duši pana Láptěho:

Lebedil si, jaké má teď přebývání, ovšem stokrát a tisíckrát lepší než v tom baráku, a pokoj, protože zde je svým pánem.

Tady ho nikdo nemůže vyhazovat nebo něco.

Jedině, že tady v zimě snad mohlo být trochu zima, ale tomu se dá jistě odpomoci topením – protože prostory člunu jsou nevelké a jistě se snadno vyhřejí.

A ovšem, je to u vody – k té měl pan Láptě vždy jakousi afinitu či spřízněnost, jak už jsme viděli – a bude se zde jistě moci oddávat i svému oblíbenému rybářskému sportu!

Vzpomínal na Megase a na osud ostatních partají v Domě a jeho nitro se začalo plnit hořkostí – když však opět pohlédl na řeku, viděl, že to už je za ním a že je vlastně všechny převezl, protože takhle krásně a zadarmo! z nich nebydlí nikdo.

Pokud věděl, odstěhoval se Skorochod i se Sušenkou přímo do Kafkalandu, kde mu vykázali nějakou komůrku a Sušence dali také nějakou práci jako uklízečce nebo něco na ten způsob, ale že prý si chtějí koupit domek, protože Kafkaland platí Skorochoda výborně, jako odborníka.

Megas a Megaira zůstali pochopitelně v Domě také, kampak by šli, když jim vlastně patřil, i když neoficiálně konsorciu Hellhaltter. Astrapa tam také zůstala, prý je u Megase zaměstnaná.

Katolovy odvezl kníže Pyrgofor, ale ti se chtějí s Megasem ještě soudit.

Také se chtějí soudit koně Cyril a Metoděj. Co se týče Lasia, to byl teď jejich pes, tak byl jaksi součástí jejich domova, tak jak až to dopadne.

Geladové v suterénu také zůstali, protože z nich Megas udělal DB. Takže z pěti pater, čtyř a přízemí, se zachovala tři bydliště: Dvě, své vlastní a Astrapino, si Megas nechal nezměněně:

Ve stáji byli ještě Cyril a Metoděj s Lasiem, ale Láptě nepochyboval, že se je Megasovi a spol. podaří vystrnadit – otázka byla pouze, co s Pafnucem v hodinách, ale ten nikam nevycházel, a tak snad nevadil. Kromě toho tam dočasně, jako návštěvníci, bydleli Peták a Petarda a Megas, ačkoliv je nenáviděl, přece jen se bál, aby ho Peták nedal do nějakých zahraničních novin nebo něco, protože to by třeba mohlo ohrozit příští provoz, a tak si asi řekl, že raději počká, dumal pan Láptě. Záležitost s Pafnucem mu však jasná nebyla, i rozhodl se, že se dá překvapit.

Takže nejlépe byl na tom on sám! Ono je vždycky všechno zlý pro něco dobrý, dumal dále pan Láptě.

Jak tak dumal, cosi na boku lodi jemně zašplouchalo a něžný hlásek zvolal: „Marceli!“

Pan Láptě sebou škubl, neboť Marcel bylo jeho jméno, které však skoro nikdo neznal, jelikož pan Láptě se za ně styděl.

Vzhlédl a spatřil, jak u boku lodi se vynořuje Lemuzína a usmívá se na něj!

„Ó, Lemuzínko!“ zvolal pan Láptě. „Kde se tu bereš?“

„Vracím se k tobě, Marceli,“ volala Lemuzína něžně, „neboť jsem poznala svůj omyl a vidím teď, že tvé věrné srdce jest nad všechny poklady světa a jejich povrchní třpyt.“

(Jak je vidět, začínaly mít autorky, masivně vydávané firmou Oděnec Ltd., už i vliv na vyjadřování a myšlení obyvatelstva. Proto nazval soudruh Stalin spisovatele inženýry lidských duší.)

„Avšak pojď do mé náruče, miláčku,“ lákala Lemuzína hlasem sirény, „svrhni obtížný šat, symbol to pout konvence a předsudků, a spoj se se mnou v pravěkém živlu vody!“

Pan Láptě nemeškal a zcela se oprostil od oděvu, načež skočil střemhlav do tiše plynoucí vody. Objal svou ztracenou a nově nalezenou milenku a voda řeky je cudně zahalila svou zelenou oponou…

Podle pravidel tohoto obecného typu příběhu (láska pozemšťana s nezemskou, potažmo vodní bytostí) by to teď mělo dopadnout špatně a pan Láptě by v obětí Lemuzíny měl ztratit život – jenže celá atmosféra této knížky je taková jako civilní a méně drastická, takže se nestalo nic dojemně tragického s kathartickou dimensí, nýbrž po určitém čase se pan Láptě s Lemuzínou opět vynořili, pan Láptě jí pomohl na verandičku obytného člunu a šel uvařit kávu.

Nejsem si zcela jist, zda se předtím nějak oblékl, čili nic: Obojí řešení je možné, a tak to ponecháme individuálnímu rozhodnutí každého čtenáře.

Zapomněli jsme však poznamenat, že Láptě měl ve člunu, kromě kamínek na uhlí či dřevo – černě natřený plechový komínek se špičatou stříškou se tam roztomile tyčil ze střechy – také plynový sporáček na propan-butan, který mu, i s bombami, koně též ráno přistěhovali.

Lemuzína se posadila na židli a Láptě přinesl židli i pro sebe a malý stoleček. Zanedlouho se objevil s kávou a nějakými zákusky a smíření milenci či druhové idylicky popíjeli kávu a světlušku v příjemném prostředí říčního ramene.

Pan Láptě popíjel s pocitem skrytého triumfu, neboť, jak se ukazovalo, na Megase a celou situaci vlastně výborně vyzrál, a to i co se týče stránky tzv. intimní.

Je však možné, že vám trochu vrtá hlavou, jakým způsobem se Láptě s Lemuzínou spojoval, když to byla mořská, či vlastně sladkovodní panna s rybím ocasem.

Jakkoliv je tato kniha naschvál nezvykle slušná na současnou literární konvenci obecně a na jejího auktora zvláště, přece jen poznamenejme, že Lemuzína, jak samo jméno naznačuje, byla meluzína, což jest, jak praví Zdeněk M. Zenger v knize Česká heraldika, „mořská panna s dvojím ohonem“ (Vyšehrad 1978, str. 54–55), jak zde graficky slušně znázorněno.

19

„Ale pověz mi, Lemuzínko, kdes všude byla a cos dělala?“ tázal se pan Láptě.

„To je dlouhá historie,“ odvětila Lemuzína, stáčejíc se pohodlně na židli, „jakási to obdoba románů o pronásledované a zneužívané ctnosti, jak to bylo v módě před nějakými dvěma sty léty, třeba ta Clarissa od Richardsona a tak vůbec.

Ale to by jednak bylo neúnosně dlouhé povídání, jednak by to zahrnovalo některé příliš hanebné podrobnosti, a proto se omezím jen na základní fakta, jež pojednám jen stručně.“

Poté se Lemuzína opět napila světlušky, zamyslela se na okamžik a spustila:

„Když jsem se od tebe tak trhla, nemoudře velmi, nevěděla jsem ovšem, kam bych se jen obrátit měla. Nakonec do lůna řeky mne vrátit se pobídla mysl. Avšak těžko mi bylo zde nějakým způsobem žíti, potravu získávat sobě a životní potřeby vůbec. Chtěla jsem chytat si ryby a na ohni pobřežním péci, avšak svým pobytem v domě jsem ztratila obratnost lovčí, takže jsem chytla jen málo a začala strádati hladem.

Tu jsem se počala nořit, kde kotvily čluny a lodi, na jejích osazencích jsem potravu začala žebrat.

Avšak drsní ti plavci mi nedali potravu zdarma, nýbrž mne způsobem mrzkým se snažili využít všichni –

Tehdy jsem želela trpce, že od tebe pryč jsem se dala, avšak mi zbraňoval stud, bych k tobě se vrátila opět, jakož i nejistota, zda k sobě bys zase mne přijal. Takto jsem životem mrzkým tam žila ve vlnách řeky.

Avšak mne ohyzdný muž, jenž Špatenka zoval se jménem, polapil v rybářskou síť a ihned mi osud zlý strojil:

Nejprve ploutevná křídla mi přistřihl, pozbavil letu, poté mi obojek hnusný a psovitý na hrdlo vložil, masivní těžký to kov, a k němu připojil řetěz.

Tímto řetězem pak mne ke své připoutal loďce, po řece nahoru dolů pak jezdil večerním časem, zvídaje na mužských tvorech, zda vodní chtěli by pannu.

Oni pak, plazíce jazyk a vilné poulíce bulvy, horlivě přisvědčovali – tu Špatenka přirážel k břehu, peníze vybíral od nich a v plen mne smilníkům dával.

Záhy zbohatl velmi a vylepšil soukromý podnik:

U řeky zakoupil domek a vnitřek vybavil sudem, velkým, o mnoha litrech a průhledná byla v něm okna.

Do toho velkého sudu mne upoutal, průzory oken na mne se dívali všichni a Špatenka vybíral vstupné.

Avšak kdo rozkoší smilných by s mořskou žádal si pannu, tomu akvalung půjčil za další příslušnou platbu, ostatním dívání možnost pak poskytl za zvláštní cenu.

Tak mne Špatenka hnusný a odporný zotročil mrzce, peníze ze mne si robil to za cenu degradování. Dlouho mé trvalo rabství a zoufalství zmítalo duší.

Avšak jednoho dne k nám zavítal Lionel čacký, kterýž byl popný to zpěvák a z kytary loudíval rámus.

Tento Lionel do mne, jenž střapatou lvovou měl hlavu, velmi se zamiloval a můj ho zaujal osud.

Špatenku, mrzkého muže, tu prosil perutným slovem, aby mne za mnoho peněz mu ve vlastní majetek prodal, pořád zvyšoval cenu a nabízel více a více. Avšak ni tak mu nepochybnou mysl nedoved sklonit. Konečně, po delší době mu řešení výhodné svitlo:

Požádal Špatenku toho, by jeden mu koitus prodal se mnou ve vodním sudě a akvalung k tomu též půjčil.

Avšak že diváky žádné si nepřeje, vyhřezlých očí, nýbrž že Špatenkovi sám vstupné jich zaplatí navíc, kolik by průměrně mužů se kochati pohledem chtělo.

Tímto návrhem štědrým se mrzký dal Špatenka zlákat.

Ihned tu do sudu vstoupiv se věnoval Venuše dílu, avšak zároveň s tím již snoval Špatence podraz:

Neboť piloval dole, jak řád to přírodní káže, avšak nahoře rovněž mi piloval pilníkem okov hrdelní, obojek onen, jejž řetěz otrocký třímal. Poté, dokončiv obé, se Lionel odebral domů.

Avšak za temné noci, když všechno hluboce spalo, zvedla jsem ze sudu víko a upláchla mrzkému muži.

Neboť když v sudu mne držel ten Špatenka, hanba všech tvorů, zapomněl křídelní ploutve mi stříhati, jak činil předtím, neboť mne zároveň sud a řetěz držely v rabství, nadto i domečku stěny, jejž patentním zamykal klíčem.

Avšak Lionel dobrý mne mrzkého obojku zbavil; odtud již bylo mi hračkou se dostat z hnusného sudu, kamny a komínem ven, jak nás jest, meluzín, způsob.

Ihned jsem letěla hbitě, kde dobrý Lionel meškal, na jeho ťukala okno a v jeho náruč pak padla.

Odtud mi nastaly časy, že byla jsem zpěvačkou popnou.

Neboť, jak zajisté známo a v kamnech za větru slyšno, meluzín nás tu je hlas vždy huhlavý, skuhravý, vycí, tak jak to žádá si pop, by pěvci v něm neměli hlasu.

S Liona skupinou slavnou jsem tedy se zpěvačkou stala.

Oni tu v mrkaných světlech a divém, barevném kouři skákali nahoru dolů a hřmotili na struny kytar. Vzadu pak jinoši dva se zmítali, tvoříce rámus, jeden na nástroje bicí a druhý na klávesném stroji. Do toho chraptivým hlasem pak řičel Lionel slavný. Avšak když muzika popná již vrcholný dosáhla rámus, dole pak chlapci a děvy se zmítali v rozkoše křečích, tehdy na scénu přitáh vždy vanu cínovou poskok, z té pak já, vynořivši se, jsem hlasem meluzným vyla; všichni ti chlapci a dívky tu téměř zmírali slastí.

Takto, slavnou jsouc hvězdou, jsem jezdila s popnými hudci.

Avšak již ohavný osud mi další nachystal průšvih:

Neboť, jak popců je zvykem, i Lionel, i jeho parta omamné brávali drogy a s konvenčním bili se mravem jakožto maloměšťáckým a společnost tvořili novou.

Tento Lionův způsob mi proti jasné byl mysli, neboť mu jarost a mužnost ty drogy omamné braly, takže pak špatně byl schopen, ba neschopen venušných činů. Nicméně – měla jsem dobrý a slávou zlacený život, také pak, žena jsouc vodní a vzdušná, tak na to nejsem.

Avšak jednoho dne, když slavili jakýsi svátek, Lionel, jakož i druzí se drogami zničili všichni.

Odtud jsem, hlasitě štkajíc, pak letěla perutnou ploutví.

Avšak jiného popu jsem nemohla zpěvačkou stát se, neboť se změnila móda a houkání moje z ní vyšlo. Také měla jsem dluhy, jež zhltly výdělky popné.

Poté jsem přijala místo u Kaprony, národní podnik, kde jsem v rybnících jejich jim žírné pásala ryby. Avšak tu privatizace tam kvačnou vkročila nohou:

Majitel Kaprony nový, Herr Reiher von Reiherthal-Muffe, ihned tu reformy smělé byl zavedl v podniku rybném:

Kromě rozličných jiných a zásadních reforem věcných učinil některé další, jež z prdlého vzcházely mozku:

Například ve všechněch svojích tu místnostech, skladech i boudách krucifix pověsit kázal, neb ekúmenický byl křesťan.

Dále pak veškeré tvory, již běžné se příčili normě, z podniku vyházet kázal, neb ďábelským vznikly prý dílem.

Tehdy, jsouc meluznou ženou, jsem z Kaprony letěla rovněž.

Avšak Špatenka mrzký mi stále úklady činil, jsa mi celý čas v patách, a krutou osnoval pomstu. Pokud jsem zpěvačkou byla, tu dobře nic činiti nemoh, když však jsem v Kaproně oné tam kapry v rybnících pásla, Špatenka pásl zas po mně, buď v rákosí, anebo v roští, také s motorným člunem se pouštěl na širý rybník, chtěje mne ulovit prutem, jejž různými klenoty vnadil.

Avšak mne nikterak nemoh do mrzkých spárů svých dostat.

Avšak když prdlý Herr Reiher mi z Kaprony padáka podal, Špatenka podstatně okřál a pustil se po mojí stopě.

Co napřed a co zas potom, co naposled měla bych sdělit?

Různé mi úklady strojil a často jsem unikla o vlas.

Avšak nakonec již jsem se, meluznou mávajíc ploutví, raději držela v mracích a dolů se spouštěla zřídka, neboť Špatenka mrzký tam za mnou nahoru nemoh.

Nicméně ještě se nevzdal, leč microlite opatřil sobě, vyučil na něm se létat a poté se vypravil za mnou.

Tehdy by zajisté již mne strmá schvátila zkáza, kdyby mne nevyzpytný zas nebyl zachránil osud.

Neboť když na microlitu mne Špatenka ohyzdný stíhal, vybaven velikou sítí, jak do které motýly loví, pouze patřičně větší, tu kdosi mi na pomoc přispěl.

Byla to prazvláštní bytost, již nikdy jsem nezřela předtím, pouze že v NA BŘEHU SEINY ji zvěčnil malíř Marc Chagall (olej, rok padesát tři a rozměr: šedesát osm na sedmdesát to devět – to stůjž zde pro poznání věcí).

Neboť se podobal kozlu, leč opět s ocasem rybím, přitom schopen byl letu, ač žádných neměl přec křídel. Pocházel z vesnice jedné, kde potvory takové vznikly, jakmile původní název byl její v ‚Vitebsko‘ změněn.

Tento přelud neb bytost se zastal mne, zachránil život.

Neboť na Špatenky stroj se obořil ostrými rohy, prorazil letadla křídla, tu dolů se Špatenka zřítil, dopadem vybuchl benzín a mrzkou mrtvolu spálil.

Poté vzdušný ten kozel a vodní se spřátelil se mnou, oddaně ke mně se choval a jaksi mne milenkou činil. Leč však, jak obraz ten svědčí, byl neschopen milostných činů, nemaje orgánů vhodných; tu neřestně, na způsob starců, svoji mi zvěstoval lásku, až pak se zcela mi zhnusil.

Opustíc divného kozla jsem opět letěla jinam.

Usednouc na větev stromu jsem želela prchlého mládí.

Avšak tu moje mysl, jež nechce se oddati žalu, pobídla, abych se k tobě, můj Marceli, snažila vrátit.

Hbitým perutným letem jsem tedy se blížila k Domu.

Avšak – jaká to změna!? Neb zdá se, že cosi se děje; všude jsou řemeslníci a boří se, staví a tvoří.

To jsem potkala dole zas Fokainu, sousedku naši, která sic nežije v Domě, leč bydlí v okolí kdesi. Ta mi pak vypověděla, žes koupil v rameni hausbót a že se právě dnes ráno chceš stěhovat v nový svůj domov.

Tehdy jsem perutným letem to místo člunové našla, ve vodě pod lekníny se ukryla, čekala na tě.

Když ses pak objevil tady, tu ještě jsem čekala chvíli, nevědouc, nejsouc si jista, zda proradnost odpustíš moji.

Avšak když jsem tě zřela, tu silné mne přemohly city, z vody jsem pozvedla hlas – a konec, milý, již víme.“

Lemuzína se předklonila a políbila Láptěho.

„Toto je zajisté zvláštní a věru dojemný příběh,“ řekl pan Láptě.

„Zdalipak ještě bys chtěla víc kávy uvařit černé? Avšak – hergot, co to blbnu!?“ přerušil se. „Jak to člověk poslouchá, tak do toho sám vklouzne, že už by v tom taky jel – Ale poslyš, budeme radši mluvit normálně!“

„No tak jó,“ souhlasila Lemuzína.

20

Lasius čekal, až se Astrapa nají a napije, ale sám se své večeře na pojízdném stolečku, dodané pokojovou službou, skoro nedotkl. Ještě jí zapálil drahou cigaretu v jantarové špičce stříbrným zapalovačem, který měl pro hosty, protože sám, moudře, nekouřil, a pak se odhodlal k výkopu:

„Tvůj návrh, Astrapičko, je dojemný a naplňuje mne radostí a pýchou. Ale – jak bych ti to tak nanesl? – –“ pravil Lasius a pak se chvíli odmlčel.

„Podívej,“ pokračoval pak rozvážně a jaksi ztěžka, „já jsem pes, že ano. Psem jsem se narodil, jako pes jsem žil – a i když moje nynější postavení, díky mystickým osudovým silám, mi teď poskytuje pravý opak toho, co se označuje jako psí život, jako pes, tj. u vědomí svého psovství, chci žíti i nadále a také i zemřít. –

Argumentaci mého advokáta – kterého mi dohodil náš bývalý soused Řehoř Palamáš Katolo, nyní na trvalé návštěvě u knížete Pyrgofora ve Štířsku, než se věci vyřeší, to jen mimochodem – tedy argumentaci mého advokáta: totiž že svatý Tomáš Akvinský definuje člověka jako živočicha rozumného – Homo est animal rationale – aniž by se zmiňoval o nějakých fysických vlastnostech – a že tedy podle této definice je třeba mne považovat za člověka – tedy tuto argumentaci použijeme v procesu proti konsorciu Hellhaltter, respective Megasovi – ale v nitru (zde si Lasius ukázal na prsa), v nitru jsem zůstal vždy psem.

Avšak k vlastnostem psa,“ pokračoval pak živěji, „k jeho přímo podstatným vlastnostem patří i věrnost a loyalita svému pánu.

To jsem také zdůraznil ve svém románu či romanetu Medvědí kruh, kterému, tajemným řízením osudu, nyní vděčím za toto pronikavé zlepšení svého sociálního postavení.

Auktor však nemůže žít v rozporu s ideály, které hlásá ve své tvorbě – alespoň ne auktor dostatečně na veřejnosti známý, k němuž jsou upřeny oči většího počtu čtenářů či vůbec konsumentů jeho díla, ať již v jakékoliv konkrétní podobě.

Jak známo, chválil F. X. Šalda Julia Zeyera, že jeho životní styl je v naprosté harmonii s jeho tvorbou.

Tomuto ideálu se ovšem my, obyčejní smrtelníci, můžeme pouze nedokonale přibližovat, jest však naší povinností, abychom tak činili, jak nejlépe dovedeme a seč jsme.

A tu právě mi, milá Astrapo, vyvstává dilema mezi citem a vůlí, mezi osobním štěstím a službou vyšším ideálům –

Tvůj návrat či návrh návratu ke mně mne hluboce dojímá a naplňuje radostí a hrdostí – leč jsou zde, bohužel, nepřekonatelné překážky. Jak víš, či snad ani nevíš, je tato scenérie, toto Město, ba my všichni dílem spisovatele Jana Křesadla. Tomu vděčíme všichni, jak tu jsme, za svou existenci a do značné míry i za vývoj svých osudů:

Jest tedy zajisté naším nejvyšším pánem, a mluvě konkrétně o své vlastní osobě, musím ho v této souvislosti klásti výše nežli své nynější či donedávné pány Cyrila a Metoděje, ba, což je mi těžké vyslovit, ale hlavně uvést ve skutek, i než tebe, drahá Astrapo, které jsem tak oddaně sloužil v oněch blahých dnech, kdy jsme v Domě vedli společnou domácnost.

Avšak jsem mu zajisté povinován největší měrou věrnosti a loyality, neboť podle Aristotela je lepší býti než nebýti, jak říká Peták. Tuto povinnost splním, i kdyby mi mělo srdce vykrvácet.

Kdybych přistoupil na tvůj návrh, Astrapičko, vystavil bych pana Křesadla útokům kritiků, že tato celá situace je plagiát a že ji pan Křesadlo vlastně opsal.

Podívej, co se teď stalo aneb děje?

Tys mne opustila, ale vrátila ses ke mně na základě toho, že jsem se nyní proslavil svým dílem Medvědí kruh – a co s tím souvisí – –

Chci věřit,“ řekl Lasius, „že ti imponuje mé dílo zejména svými literárními kvalitami, a nikoliv tím, co mi hmotného přineslo (zde Lasius ukázal kolem sebe), leč to sem nepatří a je nepodstatné. Avšak něco – ovšem velice vzdáleně a nepřesně – poněkud jakoby podobného vytvořil kdysi dávno soudruh Pavel Kohout, a to ve svém pokrokovém filmu Dobrá píseň, kde také dívka opustí básníka, avšak ten ji získá zpět překrásnou budovatelskou písní – – Já vím, že to je podobnost asi taková jako mezi člověkem a koněm, protože mají oba např. hlavu, ale ať mne luňák, jestli by ten blbeček zase netvrdil, že tady pan Křesadlo zplagoval soudruha Kohouta, tak jako říkal, že Mrchopěvci jsou vlastně Honzlová, což mu ovšem sám auktor ironicky naznačil, protože onen kritik sám by to zřejmě nebyl schopen vymyslet.

Já vím, že je to stejně zcela irelevantní, ale takové věci jsou protivné jako komár u ucha, a my, psové, se staráme také o maximální pohodlí a pohodu svých pánů, a proto ani takovouto maličkost nelze připustit –

Z toho důvodu, drahá Astrapo, nemohu na tvůj rozkošný návrh bohužel přistoupit –

Ale pojď, dříve než se rozejdeme, rozlučme se ještě připomínkou starých časů.“

Lasius vztáhl toužebně k Astrapě ruce, neb vlastně pracky, ale ta se nedala:

„Na to si dej zajít chuť, bobečku,“ řekla zlostně.

„Musí ti strašit v kredenci, když mě nechceš kvůli ňáký chiméře. Vláďa Megas na žádný Křesadlo nevěří – a jakej je to úspěšnej podnikatel! Všechno, co existuje, říká, je jenom hmota v pohybu – Tomu já říkám muskej, a ne jako ty, svíčková bábo, strašidýlko chlupatý! Myslíš, kdyžs mi dal večeři, že padnu na prdel a nechám se vod tebe zneužít – tak to teda né!! – Abys věděl, já můžu jít do eště lepšího hotelu – stejně, kdoví jak budou postavy na ten film chodit! Třeba to bude úplnej průser, nic víc už vod tebe nekoupěj, a nakonec budeš eště rád, když budeš moct vodit slepýho prodavače sirek! To budeš koukat, až já pojedu kolem tebe v limuzíně a ani se nevohlídnu – hajzle mizernej!“

Astrapa vstala a rozčileně odpochodovala.

Vše to se odehrávalo v nóbl moderním hotelu, sklo a železobeton, záře neónů atd., kde Lasius nyní sídlil.

* * *

Na Lasia se totiž usmálo štěstí svým zlatým chrupem:

Filmová společnost Paramorph Pictures Uninhibited totiž neustále hledá vhodné náměty a zaměstnává agenty, aby pátrali po vhodných knihách apod., z nichž by se daly vytvořit atraktivní filmy. Pádem strogalovců se pole působnosti těchto agentů znamenitě rozšířilo a také ve Městě se usídlil agent Mr. Hrebececk, který byl schopen jakž takž číst v místním domorodém jazyce, jsa pověřen společností Paramorph Pictures, aby zde pátral po vhodných libretech. Nevím, jak došlo k tomu, že padl právě na dílo Lasiovo, ale zkrátka k tomu došlo. Snad se zde uplatnila náhoda, snad nějaká predestinace či astrologický vliv – tyhle věci jsou vždy záhadné. Mohli bychom i spekulovat, že agentovi dohodili Lasiovu knihu jeho nynější či nedávní páni Cyril a Metoděj, na principu jakéhosi nepotismu – agentovo jméno Hrebececk by na to mohlo poukazovat. Leč nevíme.

Jakmile Hrebececk objevil knihu a uznal ji za vhodnou, věci se daly do pohybu.

Text byl odfaxován do hlavního stanu společnosti Paramorph Pictures, kde ho vhodní poskoci přeložili do federálního jazyka.

V této formě byl předán řediteli Paramorph Pictures, panu Miroungovi, který trávil většinu času v bazénu své přepychové vily a odtud i řídil veškeré obchodní transakce pomocí radiofónu, ev. různých sekretářek a jiných poskoků, aby posoudil jeho vhodnost jako podkladu pro libreto filmu:

Jako vždy v takových případech dal Mirounga podklad pro libreto přečíst svému malému synkovi.

Jak vzdělanci zajisté poznali, byl pan Mirounga, v rámci Heřmanova principu, jakási bytost na způsob rypouše sloního (Mirounga angustirostris), což jest, milý polytechniku, druh tuleně, avšak obrovitý a vyznačující se charakteristickým rypákem.

Ve federálním jazyce se však mládě tuleně označuje jako „calf“, tj. tele, a teletem též Mirounga jr. byl.

Pan Mirounga sen. totiž vycházel z názoru, že návštěvníci biografů jsou ve své většině stejně pitomí jako tele Mirounga jr., takže co se líbí teleti, bude se líbit i jim a naopak.

Avšak Medvědí kruh se Miroungovi jr. líbil, nebo to aspoň na dotaz papínkovi tvrdil. Je docela dobře možné, že to byl líný přečíst, a když se ho otec ptal, tvrdil lživě, že knihu již přečetl, protože se mu to tak zdálo jednodušší. Na dotaz, zda se mu to líbilo, řekl rovněž, že ano, aby se vyhnul možným dalším dotazům, z nichž by se ukázalo, že text nepřečetl.

Ať tak či onak, Medvědí kruh prošel a do Města přiletěli nějací obchodní disponenti Paramorphu, či jak se jim říká, aby od Lasia koupili právo natočit podle jeho knihy film.

Podrobnosti jednání či uzavření smlouvy vám nepovím, protože mně osobně se, bohužel, zatím nic takového nestalo, a tak nevím, jak to vypadá. Ale zřejmě Lasiovi velmi dobře zaplatili, aspoň na místní poměry, protože ten dal od koní výpověď a odstěhoval se do nóbl hotelu, kde jsme ho na začátku kapitoly zastihli v rozhovoru s Astrapou.

Astrapa totiž, když se o věci dověděla, neboť o ní pochopitelně referovala masová média, pojala podezření, že vyhozením Lasia a přikloněním se k Megasovi udělala asi chybu, a hleděla věc napravit, jak nejlépe dovedla.

Navštívila tedy Lasia, a jak to dopadlo, již víme.

Nevíme však, myslel-li to s tím výkladem Lasius upřímně, anebo vzal-li si zmíněnou, z jeho hlediska metafysickou situaci pouze za záminku, aby se zbavil Astrapy, kterou již prokoukl.

Jest ovšem zvláštní, že o své metafysické podstatě či skutečnosti vůbec věděl, ale to si vysvětlíme, že k tomu snad dospěl zvláštním mystickým zážitkem.

Anebo to věděl prostě jen tak, na principu toho magického realismu nebo co to je.

21

„Tak už je to všechno skoro hotový,“ hlásil(o) Megátko bodře Megasovi. „Všechny ty zvláštní potvory ve Vitebsku, až na pár výjimek, jsou schopný nastoupit u nás v Centru jako ty sexuální therapeutky nebo therapistky.

Je tady ovšem jeden problém: Totiž kam dáme ty kraví a ty koňský kentauřice?“

„No, kam jinam než do stáje?“ odpovídal Megas. „Ty koně holt vyhodíme a bude.“

„Jenom jestli se daj, protože voni už se chtěj stejně soudit,“ staral(o) se Megátko, „už máme na krku ten proces s těma Katolovejma a ten pes taky hrozí – eště se do toho začnou míchat žurnalisti a přijdem vo to povolení – nebylo by lepší je vyplatit?“

„No, to já jsem chtěl taky, ale voni chtěli moc – že prej za tu stáj platili normálně jako za družstevní byt – a kdesi cosi – a teď že jim to berem – no to máš pravdu – soudit to voni se chtěj – ale neboj, Megátko, neboj, to já už zařídím!“

„Tak ale do kdy maj bejt pryč?“ tázal(o) se Megátko. „Protože já budu muset vobjednat ty trajlery na přepravu těch kentauřic – tak to musím vědět na kdy – a ta firma taky.“

„No, to já ti dám vědět,“ řekl Megas, „dlouho to nebude.“

* * *

„Tak to vidíš, mámo,“ řekl dr. Vzletný své ženě Vzletnici, „schopnej člověk se nikdy neztratí – a i nám zůstane ten extra byt v těch hodinách! – Já jsem mluvil s tím Megasem, co mu to teď patří, a je to všechno jako noha. Už mám, hele, hehehe, i smlouvu!“

„Já jsem věděl, že s tím Strogalovem jsem to udělal dobře – intuice mi to tak radila – i když, to se ví, se ozývaly hlasy, že bych neměl – Peták, hovado, si taky přisadil – už s křížkem po funuse – no, ten se teď podiví!“

„A co jako, vlastně?“ tázala se Vzletnice.

„Inu – to víš – expertíza,“ holedbal se Vzletný.

„To, jak jsem byl u soudruha Strogalova analistou – to by každej dělat nemoh – No, a ten Megas se to ňák dozvěděl – jak, to ti neřeknu, ale voni se všichni znaj a pořád se scházej.

Tak von mě sám zavolal, esli bych k němu nepřišel, že prej diskutovat záležitost toho hodinovýho prostoru, no tak, tak jsem teda šel. No, a teď von mi to teda nanes – napřed vopatrně, ale pak čím dál jasnějc – nalejval mi, a když myslel, že už to působí, tak se s tím vytasil.

Že prej, esli vím, že se tady z Domu bude dělat Centrum sexuální therapie – to se ví, soukromý – a že voni se budou snažit vyhovět všem klientům – Já jsem říkal, jak to, já myslel, že je budete ňák léčit, a von, no budeme, budeme, ale hlavně budeme poskytovat v tom centru možnost odreagování zvláštních přání – tedy ta idea za tím je ta, že když si to někdo vodbyde v Centru, tak s tím nebude votravovat jinde – manželku ani jiný – ehehehe li- teda postavy, říkal ten Megas.

Von taky furt pil a za chvíli už mi tykal a říkal mi soudruhu – no já jsem ho nechal, co bych se ohrazoval, ani ti mi to vlastně nepřišlo – to víš, zvyk je druhá přirozenost –

No a že prej, s pomocí ňákejch zahraničních expertů, který dodali ty Němci, co jim to vlastně patří dovopravdy – Hell, Halbhuber a Neurutter, ňáká prej Gesellschaft für Sexualforschung – tak tam bude zahrnutý prej celý široký spektrum možností –

A že prej, kdyby jim přišel klient, kterej by – jako ten soudruh Strogalov – esli prej bych byl ochotnej – mu tu službu –

No já jsem se napřed zeptal, co za to – a von ti mi nabíd hodně!!!“

Dr. Vzletný se nahnul ke Vzletnici a cosi jí zašeptal do ucha. Ta hned zrudla potěšením: „Ješ – táto! To určitě vem!“

„No, však už jsem to taky vzal!“ holedbal se dr. Vzletný. „Ale to není všecko! – Když nebude práce – a to si piš, že moc často nebude – tak mi eště budou platit měsíční mzdu! Za nicnedělání! – vlastně – a tamto navíc! Ne jako u Strogalova, kdykoliv si vzpomněl, a jinak nic – tohle je mnohem lepší!

A eště! A eště! – Jsem z něj vyrazil zadarmo ten byt v těch hodinách!!“

„No, to je výborný, to je výborný!“ radovala se Vzletnice. „Tak to pořád máme pro Vzletňáčky! – Táto! Ty jsi takovej chytrej!“ přistoupila k němu a nadšeně a něžně ho políbila.

„No ale, je tady jeden problém,“ řekl dr. Vzletný.

„Von říkal, že jedině pod podmínkou, že se zbavíme Pafnuce – von říká, že je ho tam slyšet ňafat a taky že smrdí, když se dost včas nevykydá – to že by v prvotřídním therapeutickým centru na mezinárodní úrovni nešlo!

No, já se napřed bránil – protože, že jó, ty peníze vod vdovy Koniklecový maj zaniknout, až Pafnuc chcípne – no ale, když jsem si to pak spočítal – s tím hodinovým prostorem zadarmo, s tím stálým platem a extra vysokou odměnou za služby – holt je vidět mezinárodní konsorcium – ty se zahanbit nedaj! – tak já myslím, že – humánním způsobem – – Co je to platný, člověk si zvykne i na to zvíře –“ Dr. Vzletný se dojal a zaslzel – – „Ale tvrdá realita nás pobádá – no, nakonec co – vždyť ten život je mu již utrpením.“

„Bať, bať, táto,“ přitakávala Vzletnice, „však taky s tím kydáním – už bych vod toho měla bejt vosvobozená – už aby to bylo – humánně – povídám, humánně – to přece není nic špatnýho, když ty peníze vod tý Koniklecový už tak nepotřebujeme.“

„Ale radši počkáme, až vypadne Peták s Petardou,“ navrhoval dr. Vzletný, „aby u toho zbytečně nezacláněli.“

Ještě snad poznamenejme, že v rámci mnohokrát připomínaného Heřmanova principu dr. Vzletný byl jakási bytost připomínající jednak populárního Snoopyho, jednak tasmánského vačnatce ďábla medvědovitého (Sarcophilus harrisi), kdežto Vzletnice měla ráz neurčitě kočkovitý.

Ačli ovšem svou schopností přežít, jíž se nemá Křesadlo co vysmívat, nebyli právě oni skutečnými lidmi, a to českými.

Chtěl jsem o tom pokonsultovat se soudruhem Heřmanem, ale někam jsem tu kritiku založil.

22

Peták byl ve stavu hluboké deprese:

Celá situace ve Městě a zejména v Domě, jak ji mohl pozorovat, ho hluboce krkala a rmoutila.

Přiletěl ze zámoří pln nadšení a světlých vidin, ale čím déle byl doma, tím víc se mu to všechno zajídalo.

Všude, kam se vrtnul, byli roztahovační cizinci, drzí a podvodní, číšníci, Geladové, zbytečně přehnané ceny, spousta smradu a kouře nejrůznějšího původu a mnoho dalších nepříjemností, včetně megasů ve vedoucích posicích.

Exkurse, na které jsme ho sledovali v kapitole 4, nebyla jediná, neboť se snažil svého pobytu v rodné vlasti využít co nejdokonaleji, leč kam se vrtnul, všude ho alespoň něco šíleně sralo, ale většinou toho bylo víc.

Poslední stéblo slámy, které ho dorazilo, byla však jeho zkušenost se psem Lasiem:

Jak víme z dřívějška, konkrétně z kapitoly 10 a 12, pomohl Peták Lasiovi do literárního sedla a nyní nelibě nesl, že ho Lasius v tomto směru daleko přeskočil a předběhl.

Cítil se nejen předběhnut, ale i doběhnut a podveden.

Nicméně spoléhal či doufal, že Lasius projeví vděčnost a že, když ho o to Peták přímo požádá, zařídí mu na revanš také, aby některá jeho vlastní kniha byla zfilmována společností Paramorph Pictures Uninhibited. Měl v to důvěru, protože jeho knihy měly všechny zřetelný děj, takže by se určitě dobře filmovaly.

Byl však hluboce zklamán:

K Lasiovi se vůbec nedostal, pouze po dlouhých tahačkách a dohadovačkách s vrátnými, recepčními a jinými poskoky nadobyčej drzými, kdy byl nucen vyplýtvat několik statérů, docílil toho, že s ním paramorphský libretista krátce pohovořil na vnitřním telefónu. Vyměnil s ním několik zdvořilostních frází a omluvil se, že má spoustu důležitých společenských a profesionálních povinností, takže absolutně, ale absolutně nemůže pana Petáka vidět. Ano, někdy, zavolám vám sám – na shledanou – klap.

I to by býval Peták, zocelený již delším pobytem v hulvátsky zdvořilém domově, byl snesl, ale přihodilo se něco, co ho přivedlo ze zbytku míry, který ještě měl.

Hotel zaměstnával firmu BURDAND, která měla permanentně jednoho zaměstnance na místě, aby konal určenou mu práci.

Charakter této práce vlastně vyplýval z názvu firmy, kterou po pádu strogalovců založil nějaký Burda, jenž měl předtím zaměstnání podobného rázu v emigraci.

Vyslovilo-li se totiž jméno firmy BURDAND správně anglicky, znělo stejně jako bird end, tj. konec ptáka či ptačí, a firma se podle toho soustřeďovala na odstřelování ptáků znečišťujících budovy lejnem, jakož i stavbou hnízd a podobně.

(Poznamenejme, že jazykové frajkumšty tohoto druhu jsou v anglofonních zemích běžné. Stačí napsat název služeb či zboží špatným pravopisem a vznikne jméno firmy. Třeba nějaká výroba nočních světel by se mohla jmenovat NITELITE apod.)

Co se týče hotelu, byla tam jednak na trávníku před vchodem abstraktní skulptura nepochopitelného významu, jednak spousta říms a oken, které všechny bylo třeba držet čisté a nezaneřáděné.

Sotva zaměstnanec BURDANDu, oděný v kombinézu řvavě oranžové barvy, s černou baseballovou čepičkou na hlavě a s flobertkou v ruce, spatřil Petáka, ihned na něho zamířil, neboť měl instrukce střílet po všech ptácích či ptákovitých bytostech bez rozdílu.

„Nestřílejte, nestřílejte!“ volal Peták úzkostně, ale burdanďák, zavedený jeho vzezřením, ho stejně nepokládal za rozumnou bytost, nýbrž vykřikl:

„Papoušek! Mluvící papoušek! Neměls utíkat z klece, papoušku! – Pro mě je pták jako pták. Já to mám vod kusu, jako prémie!“

Poté počal po Petákovi pálit, ale naštěstí ho ani jednou nezasáhl, což lze pokládat za souhru náhod či řízení osudu neb Prozřetelnosti, snad též do jisté míry za funkci Petákovy inteligence, neboť ten letěl klikatě při zemi, takže ostrostřelec neměl dobrou možnost zamířit, a nadto se ještě musel bát, aby neporanil někoho z překvapených chodců.

Peták se mimo dostřel vynesl do výše a letěl nazdařbůh.

Zmocnila se ho hluboká melancholie a zhnusení životem a měl náhle pocit, že již nestojí za to v existenci pokračovat:

V tom ho utvrzovalo i chování Petardy, která se soustřeďovala na kydání Pafnuce a hádání s dr. Vzletným a Petáka již téměř ani nevnímala.

Co ještě zde? – dumal Peták. Svou biologickou funkci jsem splnil, neboť jsem vyvedl z hnízda mladé Petáky. Dočkal jsem se i pádu strogalovců, ale bohužel i kurníku, který po něm nastal.

Moje literární snahy jsou k ničemu, neboť mne právě předběhl naprostý novic, kterému jsem nezištně pomohl do sedla, úplný novic, a k tomu ještě pes!

A místo aby mi projevil alespoň formální vděčnost, nepustil mě ani k sobě nahoru do hotelu.

Neb každý na mne kálí.

To jsem to dopracoval!

Poletím na sever, kde vím, že jsou vysoké pece, a tam se do jedné z nich vrhnu jako Empedoklés z Akragantu do jícnu Etny.

Sbohem, proradný světe!

Když však dorazil na kýžené místo, viděl, že pece jsou vyhaslé, že se nikde železo netaví. – Byl to další důsledek pádu strogalovského panství a s ním i důrazu na zbrojení, a tudíž na ocel. Peták se posadil na okraj jedné ze studených pecí, z níž dýchala melancholie uplývání a rozkladu, a tupě hleděl dovnitř.

Zmocnila se ho otupělost, že nebyl schopen ani myslet, ani se pohnout či rozhodnout k nějaké další akci, měl zkrátka depresivní stupor. Nevěděl, jak dlouho tam seděl, když tu zaslechl známý hlas, jak ho volá: „Petáku, Petáku.“

Probral se a viděl, jak k němu letí Petarda.

„Jaks mě tady našla?“ tázal se Peták.

„Intuice,“ pravila Petarda, „a pak jsem si vzpomněla, jaks o tom mluvil, že by to byla krásná smrt, hodná filosofa, zahynout jako Empedoklés z Akragantu ve vysoké peci.

Tak když ses dlouho nevracel, napadlo mi, zda jsi neletěl sem, a měla jsem pravdu, ale naštěstí, vzhledem ke změněné politicko-ekonomické situaci, jsi neměl skočit kam.

Ale doufám, že už tě ta hysterie přešla.“

„No jó,“ řekl Peták zahanbeně, „už mi to přechází – ale přišlo mi to všechno tak ňák zoufale líto nebo co, to všechno, ta sračka tady, ty megasové, jak jsou furt na forhontě a vůbec – taky ten Lasius – já jsem mu pomoh, a von se mnou už ani nepromluví! Ale nejvíc – představ si, že po mně stříleli! Jako po škůdci budov! Já jsem na něj volal, nestřílejte, nestřílejte, a ten chlap, že prej jsem mluvící papoušek a že pták jako pták, že dostává prémie vod kusu!

Tak jsem si řek, co tady, když po mně dokonce i střílej.“

„Po mně taky stříleli,“ řekla Petarda. „Asi Megas si pozval to BURDAND a číhali zřejmě na tebe. Letěla jsem tě varovat, ale v tom hotelu mi řekli, že jsi letěl k severu – Tak mi došlo, kam jsi nejspíš asi letěl – – No dobře, že jsem to uhádla a že ty pece nefungujou.

Ale jak u Domu, tak u toho hotelu na mě taky stříleli, jenže ňák nemaj dobrou míru.“

„Hele, pojď už letět domů,“ řekl Peták, „už jsme to tady viděli, bejt se nám tady nechce, tak co – poletíme zase, kde na nás nestřílej a nesmraděj.“

„A co Pafnuc?“ starala se Petarda.

„Von se vo něho Vzletňák postará,“ řekl Peták.

„Pojď se teď někam najíst, abysme nebyli hladem – a letíme!“

„Tak jó,“ řekla Petarda.

23

Kavalkáda trajlerů, jaké se používají na dopravu závodních koní a jiného vzácnějšího dobytka, zarazila pod koncem Domu.

Vedlo ji Megátkovo TAXI, exotické značky a výzdoby, jak jsme se s ním již setkali v kapitole 14.

Megátko zvláštním rytmem zatroubil(o) a zanedlouho se z Domu vyvalil Megas, sešel po cestě dolů a posadil se k synovi do auta.

„Tak už je to v suchu,“ chrochtal spokojeně, „ale dalo to práci, než jsme se těch koní zbavili.“

Megátko odbrzdil(o), zařadil(o) rychlost a rozjel(o) se. Za ním kavalkáda trajlerů.

„A jaks to docílil, když se chtěli soudit?“ tázal(o) se Megátko otce.

„No jak? No jednoduše. Prostě jsme je vystrnadili –“ chechtal se Megas. „Já jsem na ně napřed poslal ty Gelady, teda DB, protože Geladové, jak známo, uměj s koňma, a taky zaklínat – to ovšem je pouhá sugesce – nadhraniční útlum podle I. P. Pavlova – ale prej to funguje. Tak voni tam na ně přišli a čarovali:

Graja, graja, grasta,

dykh pr’amare vasta – –

Ale nebylo to nic platný, protože ty koně byli inteligentní a nevěřili na pověry.

No – tak co zbejvalo – tak jsem na ně – ale povídám, Megátko! – nikde ani muk! –

Jak je ten soudruh Krokuta, bejvalej kachlíkář, předčasně pensionovanej – tak toho jsem na to nasadil – a eště dva jiný soudruhové – Striatu a Bruneu – to jsou všichni kámoši – a řek jsem jim, že kromě zaplacení – to se ví, ve statérech – že si to maso z těch koňůch můžou nechat – né, že by to potřebovali, ale pro změnu – jako romantika – návrat k přírodě!

No, tak voni tam prej na ně v noci šli, říkal mi potom ten Krokuta, ale chyba lávky – ten parchant, ten pes chlupatej, ten Lasius – jak se teď zmoh tím škrabáctvím – von ti jim tam zaplatil ostrahu vod soukromý firmy! Samotnýmu už mu to nebylo, hajzlovi, dost nóbl, dělat hlídače ve stáji, ale aby dostál morálnímu závazku, tak to udělal takhle.

No ale ty strážný se s tím Krokutou nebo snad s těma druhejma – s některým nebo se všema – znali vosobně – tak to chtěli usmlouvat tak, že ty koně se jako jenom vystěhujou – a až by byli venku a bez ostrahy –

No ale to voni nechtěli a hrozili soudama.

Ale! Já jsem to udělal geniálně!

Já jsem jim řek, na co tu stáj budu potřebovat, a že když se dobrovolně vystěhujou, budou mít nevomezeně dlouho nárok na tu sex therapii zdarma.

Počkej,“ zarazil Megas Megátko, které chtěl(o) protestovat, „tak blbej, to se ví, já nejsem, ale hele! – Jak voni slyšeli vo těch kentauřicích, tak hned byli pro – kdepak, na to se nachytá každej, to je stará zkušenost!

Ale, říkali, to nám není nic platný, protože my jsme valaši.

Povídám jim, to nevadí, to se dá zařídit hormonálníma injekcema. Vy jste přece mohovití občané, vy si to můžete dovolit – tak voni byli pro, jenom říkali, že se styděj s tímhle jít k doktorovi – tak počkej! – teď právě přijde ten vobrat! – tak já jsem jim řek, že jim to vopatřím. A zavolal jsem si na ně toho Protelese, co je na to, hehehe, odborník. Ten jim dal injekce – eště mu předem zaplatili – no a bylo!

Maso si rozebrali ty soudruzi Krokuta, Striata a Brunea – voni prej, podle Brehma, rozkoušou a strávěj i kosti – tak žádná evidence – a taky ty vkladní knížky po těch koních – to jsem jim, bohužel, musel za okolností dovolit.

A tak to je dobře, protože voni se, svině, chtěli soudit! Takhle jsou zlikvidovaný a je po starostech!“

„No, jen aby,“ staral(o) se Megátko, ale pak se začali bavit o něčem jiném.

(– Zde však, laskavý čtenáři a spanilomyslná čtenářko, vidíme zdůrazněnu onu ideu, která se táhne jako červená nit celou touto knihou. Totiž že nezřízená vilnost vede ke zkáze, a to i bytosti jinak moudré, jako byli ti koně.

Naopak, věrnost ideálům – zde dosaď dle libosti příslušný genitiv –, pohyb na zdravém vzduchu, činorodá píle a cílevědomá snaha… atd. –)

Když kavalkáda dospěla do vesnice Vitebska, začaly se sbíhat všechny ony divné bytosti, které se tam udělaly od jejího přejmenování, a zejména kraví a kobylí kentauřice, slepičí sirény atd., které se zdály být připravené na cestu.

„Tak děvčata, nasedat!“ volal(o) Megátko. „Musíme se připravit – za tejden bude sjezd podnikatelů, a tudíž bude u nás čilej provoz!

Tak naskákejte do těch trajlerů a jedeme do Centra.“

Obludky se smíchem, ječením a křikem nasedaly, řidiči pozavírali dvířka a pak se celá kavalkáda dala na cestu zpátky.

„Hergot, kluku, tos vybral dobře,“ pochvaloval si Megas, „některý ty s tím kravským a kobylím zadkem – hergot! – To by v tom byl čert, aby to nesypalo jako blázen! – To byl zřejmě dobrej nápad! – Přece jenom nejsi blbej! – No, to po mně!“

* * *

„Pafnoucku, hádej co?“ pravil dr. Vzletný kupodivu laskavě v hodinách. „My jsme ti zařídili návštěvu biografu – za chvíli pro tebe přijde jeden pán a vodveze tě tam.

Vobleč se, vem si pěkně hůlku a já tě snesu a svedu se schodů.“

„Ale, mně se ani nikam nechce,“ odporoval mrzutě Pafnuc, i stálo to určitou námahu dr. Vzletného i Vzletnice, aby ho přemluvili. Konečně se s jejich pomocí oblékl (mějme na mysli, že to byl pes na způsob Goofyho, pes to lidský, na rozdíl od psího psa na způsob Pluta, správněji Plutona, jako byl Lasius!), vzal si hůlku a dr. Vzletný ho jemně snesl po kramlových schodech na půdu a odtud ho svedl po normálních do přízemí.

Chvíli čekali, ale netrvalo dlouho a objevila se bílá dodávka. Z budky řidiče vyskočil švarný šofér, podobný svrchu zmíněným soudruhům Krokutovi, Striatovi a Bruneovi, byl však útlejší a měl méně masivní tlamu.

„Dobrý den,“ usmíval se přívětivě, „tak pojďte, dědoušku.“

„My jsme tady, pane Proteles, Pafnouckovi vysvětlili, že jde do biografu,“ zdůraznil dr. Vzletný nenápadně.

„Ano, ano, do biografu,“ usmíval se pan Proteles a mrkl na Vzletného, jako že rozumí, „tak pojďte, dědoušku, pojďte dovnitř –“ a otvíral dveře vzadu do dodávky.

„Jak to, copak vy nejedete s sebou?“ divil se Pafnuc.

„Nene, tohle, to je taková jako eskortní služba, víš,“ vysvětloval Vzletný, „pan Proteles bere starší zasloužilé občany na kulturní podniky za mírný poplatek – my jsme to právě pro tebe zařídili, aby se tam o tebe staral pan Proteles – –

To je zavedená firma – vozí li- – teda postavy do kina. Vidíš? – Tady to je napsáno: Kinofon – kino = biograf, že?“

„Ale kakraholte, pane Proteles,“ smál se Pafnuc skuhravě stařeckým hlasem, poklepávaje hůlčičkou, „dyť tam máte, povídám, pravopisnou chybu! – Dyť vy tam máte to Kyno s tvrdým y! – To si vopravte, kakraholte, povídám, jinak by si lidi mohli myslet – chachá – já vím, že to fon znamená, že ano, že vozíte ty občany na zvukové filmy na zavolání telefónem, od slova fóne = hlas, zvuk, ale povídám, s tím Kyno s tvrdým y, někdo by si moh taky myslet, že to fon je vod foneó = zabíjím nebo vod fonos = vražda, a to Kyno, v tý souvislosti, vod Kyón, kynos = pes a že vy snad, pane Proteles, chachachachá, zabíjíte psy! – Sice dneska už znalost řečtiny upadá – ale stejně – to si musíte dát přepsat – to tvrdé y v tom Kyno – to by vám, povídám, dělalo vostudu!“

„Jistě, to si předěláme,“ řekl Proteles jako na trní, „tak ale už pojďte dovnitř!“

Pomohl Pafnucovi do dodávky, zavřel, nasedl a horempádem ujížděl. Dr. Vzletný, vida mizející dodávku, se rozplakal.

„Je to nutnost, povídám, mámo, nutnost!

Ale přece jen mi moje ušlechtilá povaha nedá, abych nezaplakal. Je to marný, člověk si zvykne i na toho psa – –“

Objal Vzletnici a chvíli oba plakali, než se odebrali zpátky do hodin, likvidovat věci po Pafnucovi.

24

V malém tzv. automatu, kdesi nedaleko místa, kde Petarda našla zoufalého Petáka, se točil za pultem vedoucí či majitel hbitých opičích pohybů, avšak jeho tvář postavy upomínala spíše na zvíře na způsob kuny nebo psa.

Byla to či byl to muna, jak se podle obrozenců řekne česky lemur, a toto druhové příslušenství jistě nenechá historika na pochybách, co se týče lokality.

Ostatně což jsme již dříve nevyjevili, že Peták z hotelu odletěl k severu? (Později, dodejme, se stočil poněkud k západu.)

V tomto automatíčku seděli Peták a Petarda a měli před sebou něco obložených chlebíčků a cocu-colu.

V pohostinství bylo několik dalších postav, které sledovaly televizi.

Na obrazovce, nejasno, či přenosem, či z videa, byl Vaněk a pronášel řeč.

Vaněk byl, v rámci důsledné aplikace Heřmanova principu (srovnej kapitolu XIV vložené novely, kapitolu 12 a motto celé knihy), jakási bytost na způsob lva, ale spíše menšího.

Měl zřetelně lví barvu hřívy, v odstínech písku pouště, a lví charakter měla i jeho tvář.

Rovněž jeho hlas byl nepochybně lví, upomínající svým zvukem na hluboké řvaní a vrčení krále zvířat.

Vaněk vykládal o ušlechtilých věcech a pojmech, o občanských ctnostech, přímosti, poctivosti, odpovědnosti, lásce k bližnímu a podobně:

„Musíme odmrrrrštit záporrrrné charrrakterrrristiky,“ vrčel lvím hlasem, „jako je bezpátechná pchizpůsobivost, bezuzdná hrrrrabivost, prrrrovinční úzkoprrrrsost a cynismus vydávající se za rrrrealismus…“ atd.

Posluchači, kteří si, jak nyní vysvitlo, zřejmě pouštěli tuto řeč z videa záměrně pro legraci, se otřásali smíchem.

Někteří metali po obrazovce kuličky z papírových ubrousků a jedna postava na způsob paviána pláštíkového (Papio hamadryas) neodolala, aby na ušlechtilého řečníka nevystrčila svůj revolučně zbarvený zadek.

„Páni, ten má medy!“ volali hosté radostně. „To je teda sranda, jen což dělej!“

„Muno, máš ještě jiný pásky s Vaňkem? – Lidi, to je za všechny drobný!“

Peták a Petarda použili všeobecného veselí a soustředění na obrazovku k tomu, aby se nenápadně vytratili.

Rozhlédli se opatrně, zda je někdo nepozoruje, zejména nějaký zaměstnanec BURDANDu či jiné podobné konkurenční firmy, a pak se rozběhli se stráně, zamávali křídly a vznesli se k nebi jako plagiát nesčíslných jiných líčení, že se někdo nebo něco vznesl či vzneslo do výše, např. třeba Pěti neděl v baloně od Jula Vernea. Letěli stále dál a dál a výš a výš, až nad oblaků lem, pohlíželi dolů a loučili se se značně smíšenými pocity se zemí, kterou byli navštívili a kterou právě opouštěli.

Několikrát zakroužili kolem dokola a pak namířili zase k Západu.

KONEC

(11. 3. – 29. 4. 1993)

Ediční poznámka

Návod k použití: Text psaný glagolicí, pro běžné čtenáře nečitelný, odhalí své tajemství pouhým překopírováním a záměnou písma. Tato hra je umožněna ve formátu PDF, v ostatních formátech je přepis připojen.

Zmíněné úvahy o autorově „viktoriánské prudérnosti“, které popsaným způsobem vyjdou na světlo, mají svůj původ v příspěvku podepsaném jménem Richarda Balona do časopisu Svědectví, roč. XXI, č. 81, 1987, s. 237–238.

K dataci vzniku díla nutno uvést zpřesnění, jak vyplývá z rukopisu: Křesadlo začal psát 11. 3. 1993, načež napsané (1. kapitolu) 14. 3. 1993 vyhodil do koše – a zase to z koše vylovil a šťastně dopsal hlavní děj o 24 kapitolách 29. 4. 1993. Vsunutý severský příběh nazvaný Medvědí kruh o 19 kapitolách psal od 30. 3. do 12. 4. 1993.

Děkujeme za veškerou spolupráci, spočívající v dodání cizojazyčných přepisů, vysvětlení okolností Křesadlovy tvorby a usilovné podpoře, panu Václavu Pinkavovi.

Redakce MKP

Jan Křesadlo

Dům

Mravoučná bajka

Ilustrace Kamil Troud

Na obálce busta Jana Křesadla od Jana Pinkavy

Korektura Martina Němcová

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 29. 5. 2025

ISBN 978-80-274-3164-9 (epub)

ISBN 978-80-274-3165-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-3166-3 (prc)

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Diogenes Lasius: Medvědí kruh

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Ediční poznámka