Slepá bohyně

a jiné příběhy

Jan Křesadlo

Znění tohoto textu vychází z díla Slepá bohyně a jiné příběhy tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Tartaros v Praze v roce 2006, a z autorského strojopisu, poskytnutého dědici autorských práv.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Jan Křesadlo: Slepá bohyně a jiné příběhy), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 10. 10. 2025.

I

— Jakob Regnart (1540–1599): Vilanella

II

„You will remember that I remarked the other day that for strange effects and extraordinary combinations we must go to life itself, which is always far more daring than any effort of the imagination.“

— Sherlock Holmes

in: Arthur Conan Doyle: The Red-Headed League

III

„Sometimes I think God was not entirely serious when he gave man the sexual instinct.“

— Graham Greene: A Burn-Out Case

Předznamenání

Tyto povídky jsou o všelijakých divných sexuálních tendencích, dříve se tomu říkalo perverze nebo deviace, dneska na Západě se musí říkat varianty, aby se neurazili buzeranti. Všechny zde vylíčené podivnosti v přírodě existují, nic jsem si nevymyslel, pouze zmodifikoval okolnosti a podrobnosti.

Můj materiál by mi stačil na mnohem víc, ale čeho je moc, toho je příliš. Přiznám se ovšem, že mne tato tematika dosti fascinuje, takže má sklon pronikat i do mých knih. Měl jsem totiž příležitost se s těmito věcmi seznámit z první ruky jako psycholog ambulance pro sexuální deviace při psychiatrické klinice v Apolinářské ulici. Byl jsem tím vším původně tak konsternován jako moji kritikové, nemohl jsem si však namlouvat, že jde o nějaké komíhání na zadní straně subjektivna, protože jsem potkával nositele těchto podivností jako zcela hmotné a jinak nenápadné lidi. Proto to na mne asi udělalo dost trvalý dojem. Pro mne osobně je existence těchto věcí jakési antipodum na přeceňování sexuality, kterým chronicky trpí současné umění, zejména literatura, jež má sklon z toho dělat jakési sacrosanctum. Skutečnost nás však poučuje, že jde o instinkty, které se mohou směšným, pitvorným a hrůzným způsobem porouchat.

Ještě snad to, že výklady oficiální akademické psychologie vzhledem k povaze těchto poruch jsou zřejmě všechny zásadně špatné: Nejde ani o podmíněné reflexy, ani o projevy podvědomých tendencí toho či onoho původu. Jde o poruchy instinktivních programů, jako když se porouchá samočinný počítač, a jednoho dne tento názor nutně ovládne i katedrovou vědu. Je ostatně s podivem, že se tak při rozvoji informační technologie, samočinných počítačů, robotiky atd. dosud nestalo, což lze pravděpodobně vysvětlit nejspíš tím, že dušezpytci zpravidla na tento druh vědy moc nejsou. To je snad všechno jako jakýsi úvod či vysvětlení.

Auktor

Za chlebem

Psal se nějaký ten rok 193., ale s nízkým číslem, ještě několik let před Mnichovem. Bylo někdy koncem jara či začátkem léta a měsíc, směřující k úplňku, stál medově a šišatě na zvolna tmavnoucím jihozápadním nebi. Někde na tehdejším okraji Vršovic – či bylo to snad za Kačerovem? – stál tento měsíc nad takzvanou nouzovou kolonií, kde bydleli lidé ve starých železničních vagónech a různých chatičkách, stlučených ze všelijakých prkýnek jako kozí chlívky.

Tyto obytné krabičky vypadaly roztomile, byly často různě vesele natřené a měly před sebou úpravné zahrádky. Jakkoliv šišatý měsíc stál již dosti vysoko, bylo lze tyto barvy dosud dobře rozeznat, i když se již začínaly rozplývat v uniformní modři. Vlaze podvečerní sladkobolno prostupovalo nouzovou kolonii pod pudinkovitým měsícem a kdesi se ozýval jakýsi virtuos na foukací harmoniku. Scenérie vypadala tudíž na první pohled jaksi romanticky příjemně, ale ve skutečnosti to byla holá bída.

V jednom obytném vagóně připravovala životem umletá bába brambory na polévku za svitu petrolejky. Na druhém konci vagónu na kavalci ležel její muž pod záplatovanou dekou a smrděl laciným tabákem a animálním puchem. Válel se tak většinu času, neboť byl zcela demoralisován: býval totiž dlouhá léta sluhou v obchodě a byl pokládán téměř za součást stálého vybavení, ba skoro za člena rodiny. O toto místo však nečekaně přišel, když majitelova neprovdaná švagrová klimakterického věku ztratila v rámci hospodářské krize svoje místo sekretářky v jakési fabrice a začala pomáhat ve zmíněném obchodě. Jednoho dne ztropila scénu, že ji sluha chtěl ve skladu znásilnit na bednách, načež majitel onoho sluhu, muže to bramborové stařeny, bez pardonu z fleku vyhodil. Sluha sice tvrdil, že to bylo právě naopak, že šlo o biblickou situaci jako s Josefem Egyptským a ženou Putifarovou, ale nikdo mu to nevěřil, protože slečna byla slečna a on pouhý zřízenec, se kterým by se přece nezahodila, a stejné stanovisko zaujal i pracovní soud.

Výsledkem tohoto dění byla však současná situace rodiny, protože zostuzený sluha nemohl už žádnou práci najít, a proto se nyní už jenom válel na kavalci ve vagóně. Kupodivu se nedal na pití, asi nejen proto, že neměl peníze, protože pivní slivky by mohl vyžebrat vždycky, nicméně silně kouřil, pokud měl co, čímž kazil atmosféru skrovného domova. Odborně řečeno byl ve stavu chronické reaktivní deprese, takže neměl energii ani na sebevraždu. Byla z něho úplná zřícenina.

Vedle báby seděla její dcera, úplně zkroucená maličká zmrzačená osůbka neurčitého věku, a snažila se svými pařátky pomáhat loupat a krájet nepříliš početné brambory.

Proč se Fanynka narodila zmrzačená, nebylo snad zcela jisté, ale bába si v duchu vyčítala, že to způsobila sama. Počala Fanynku ještě před první světovou válkou jako služka se svým zaměstnavatelem, a snažila se těhotenství utajit, jak to nejdéle šlo, z hanby a také aby nepřišla o obživu. V té době se ještě nosily šněrovačky čili korzety a nynější bába, Fanynka 1, se hodně stahovala, aby zakryla rostoucí břicho. Nakonec ji stejně vyhodili na dlažbu, ale naštěstí se jí ujal ten sluha atd.

Z druhé strany kamínek byla plenta, zpoza níž se ozývalo šplouchání a občas plechové zadunění. Za plentou byl bábin (a dědkův) mladší syn Polda a myl se zde, zcela nahý, v cínovém škopku.

Na rozdíl od otce, který byl bez práce, Fanynky 2, která pracovat ani nemohla, a Fanynky 1, čili báby, která trošku přispívala do společného hrnce jako pradlena a posluhovačka, měl Polda zaměstnání, a to noční. Vydělával dost, ba téměř hodně, i když jaksi nepravidelně, a tabák svému otci, jeho jedinou rozkoš a zábavu, obstarával zejména on. Polda tvrdil, že je nočním vrátným v hotelu a že občasné nečekaně veliké příspěvky do domácnosti jsou tuzéry mohovitých hostí, kteří používají ten hotel jako abštajg a vykupují si tak od personálu mlčenlivost.

Bába Fanynka 1 pravdivost synových údajů nezkoumala, jednak proto, že byla silně unavena životem, jednak se neurčitě obávala, aby se snad nedověděla něco, co by ji mrzelo. Napadlo ji už i, jestli Polda není třeba zloděj nebo snad i pasák, a proto se rozhodla, že nechce nic vědět. Nicméně hádala chybně, protože, jakkoliv byla ženou zkušenou a životem zkrušenou, její zkušenost byla přece jen omezená a příliš konvenční.

Posléze se Polda za hadrem osušil, oblékl a vystoupil. Byl to drobný mladík krajně neurčitého věku mezi osmnácti a třiceti lety, s dosti pravidelnou, jakoby dětskou, hubenou, širokou tváří s krátkým, tupým nosíkem, širokými ústy plných rtů a vysedlými lícními kostmi. Byla to tvář typu jakoby kočičího a ruského, či snad obecně slovanského. Vystupuje zpoza plenty, česal si Polda vlhké, husté, tmavoplavé vlasy, vzadu na tehdejší dobu trochu příliš dlouhé, úhledně dozadu. Byl oblečen v laciné, špatně padnoucí konfekční šaty a pod sakem měl modře příčně pruhované tričko. Oznámil matce a sestře, že už jde, že se nají v práci, řekl „na shledanou“ a vystoupil z vagónu. Předtím si však posadil na hlavu tzv. čepici s nehtem, tradiční to odznak proletářství let dvacátých a třicátých, jak to vídáme ve starých černobílých filmech z oné doby. Polda měl však onu čepici nasazenou jaksi načechraně a švihácky, se štítkem směřujícím nahoru, tak jak to snad odkoukal z amerických filmů. Polda zajisté nebyl oblečen jako vrátný z hotelu, i třeba skromnějšího, ale snad se do uniformy převléká až na místě, usoudila bába.

Ve skutečnosti bylo proletářské odění Poldovo již i jeho pracovní uniformou. Byla to součást jeho role lidového chlapce, neboť tak to mají páni často rádi, např. třeba také americký básník Walt Whitman. Polda kráčel hbitě k nejbližší stanici elektriky, nasedl a odjel dolů do města.

* * *

Polda seděl v lokále u postranního stolku pro jednoho, pojídal dva špekáčky s křenem a skývou chleba, které si objednal k večeři, a zapíjel pivem. Na rozdíl od světových metropolí nešlo o lokál vyloženě specializovaný, z různých důvodů, v neposlední řadě také proto, že v letech třicátých to dosud byla činnost u nás nezákonná. Jakkoliv hostinec navštěvovali i obyčejní zákazníci, bratři se tam stahovali za jedním číšníkem, který byl rovněž členem a kromě roznášení piva fungoval též jako obstaravatel.

Ten nyní stanul vedle Poldy a cosi tiše ševelil. Polda vzhlédl a v chodbičce ke kuchyni spatřil stát pána, který mu připadal jaksi hřbitovně či funebrácky či tak nějak. Byl neurčitého věku, ale už spíš starší, malý a rozložitý, poněkud břichatý a výrazně černě oděný. Na těle, měl nějaký černý svrchník, jen lehký, z plátna nebo snad z hedvábí, zapnutý až ke krku, na hlavě černou buřinku, což v oné době nebylo však dosud nic zvláštního. Naopak zvláštní bylo, že pán měl na očích černé brýle, ačkoliv bylo dlouho po setmění a slunce už dávno nesvítilo. Zdálo se tedy, že tyto brýle mají sloužit spíš jako maska, i když dosti nedokonalá.

Pán měl malý pršinos, a když na něho Polda obrátil zraky, přívětivě se usmál a ukázal veliké přední zuby. Přitom Poldovi mírně pokynul pravicí v černé kožené rukavici. V kombinaci s černými orbitami a pršinosem dodal vyceněný úsměv černému pánu vzezření upomínající umrlčí lebku a Polda poděšeně a tázavě vzhlédl k číšníkovi. Ten však udělal ujišťující gesto, že jako žádný strach, „já ho znám, ten ti neublíží“ – načež učinil mezinárodní gesto počítání peněz – „nebudeš litovat“. Polda tedy sebral z věšáku čepici a vyrazil směrem do chodbičky ke kuchyni. Když to černý pán viděl, stáhl se pryč z jeho zorného pole.

„U zadního vchodu,“ šeptl ještě číšník Poldovi a pak se odpoutal za svými dalšími povinnostmi.

* * *

U zadního vchodu, který ústil do tiché postranní uličky, stál černý pán u černého auta. Protože jsme v letech třicátých, bylo to auto tvaru dosud poměrně bednovitého. Polda se ve značkách aut nevyznal, ale auto vypadalo cize a bohatě. Poldovi připomnělo pohřební vůz, i zaváhal, ale pán sáhl do kapsy a vytáhl velkou bankovku. „Ještě jednu potom,“ řekl s nějakým cizím přízvukem. Poldu napadlo, že by mohl bankovku vzít a rychle zdrhnout, ale pak se ulakomil: Vzpomněl si, že se blíží narozeniny Fanynky 2, a chtěl ji i celou rodinu nějak opulentně potěšit. Čím víc, tím lépe. Vlezl tedy do vozu, do něhož mu pán otevřel přední dvířka.

Vlastní transakce se tedy neměla zřejmě odehrávat v autě, nýbrž někde, kam ho pán doveze. Polda se tedy usadil na přední pasažérské sedadlo vpravo od pána. Očekával nicméně nějaký alespoň preliminární útok, ale k jeho překvapení se černý pán choval i nadále naprosto korektně. Nastartoval, motor hned chytil a začal téměř neslyšně pracovat.

* * *

Kdyby býval Polda nevěřil číšníkovi a jeho ujišťování, byl by se bál čím dál víc. Slyšel ovšem o všelijakých případech a sám při svém povolání už i některé nepříjemnější klienty zažil. V tomto případě ho však zaráželo hlavně to, že se v tom nevyznal, že nedovedl odhadnout, co pán vlastně chce, jak to bude dál, kam to povede.

Auto zastavilo kdesi ve staré čtvrti u vysoké zdi jakési zahrady a pán v ní klíčem otevřel malou branku. Prolezli dovnitř a kráčeli krásně upravenou zahradou se všelijakými sochami v modravém měsíčním svitu. Na konci se tměla jakási stará nóbl vila či menší palác. Pán provedl Poldu dovnitř, odemykal a zamykal, ale nerozsvěcoval. Chvíli Poldu postrkoval za rameno, chvíli ho vedl za ruku, ale pořád si nic nedovoloval. Konečně pán rozsvítil a byli v přepychově zařízené ložnici s postelí s nebesy. Pán měl pořád na sobě kabát zapnutý ke krku, bouřku, brýle a rukavice a nezdál se jevit známky, že by se chtěl svléknout.

V pokoji bylo klekátko před velkým krucifixem, snad z nějaké slonoviny, a pán ten krucifix přikryl jakousi černou rouškou.

Pak nejprve nabídl Poldovi sklenici vína. Poté otevřel skříň a vyndal z ní krajkové šaty nevěsty a příslušné přepychové ženské prádlo. Vyzval Poldu svou zvláštní cizineckou češtinou, aby se do těch šatů převlékl. Poldovi nepatrně odlehlo, protože to už se zdálo být blíže věcem, které znal. Celkem ochotně se tedy začal svlékat napřed donaha a pak na sebe natahovat příslušné odění. Polda se dal na své povolání sice z bídy, ale také z lásky k věci, a fantazie, že je žena, byly součástí jeho vlastních, méně obvyklých sklonů. Proto na něm procedura nezůstala bez účinku, nicméně pán se i potom choval dál naprosto korektně, i když pomáhal Poldovi se zapínáním různých přezek, knoflíčků a patentek, i tam, kde to nebylo potřebí, a jeho ruce se při tom zřetelně chvěly. Tomu Polda pořád nerozuměl. Konečně byl Polda ustrojen a zálibně se zhlížel ve velkém zrcadle uvnitř skříně. Vypadal se svou dětskou tváří velice věrohodně, nedostatek pořádných dlouhých ženských vlasů zakrýval závoj a věneček. Byl velmi hezká nevěsta útlejší postavičky, vnady obstarávala tuhá podprsenka. Pán mu dal také krásnou kytici umělých bílých lilií v bělostné manžetě. Polda se na sebe nemohl vynadívat. Pohled do zrcadla na sebe v transformaci nevěsty ho úžasně těšil a eroticky vzrušoval.

Předpokládal, že teď si budou s pánem asi hrát na svatební noc, že se tedy oba zase svléknou atd., ale další vývoj událostí ho překvapil. Pán, tak jak byl, v černých brýlích, buřince, kabátu ke krku atd., nyní poklekl u postele a zalovil pod přikrývkou a záclonami nebes. Začal něco tahat, co hřmotilo po podlaze, a brzy se ukázalo, že je to rakev s průhledným, jako skleněným víkem, v jaké v pohádce trpaslíčkové pohřbili Sněhurku.

Pán sundal víko a vyzval Poldu, aby se do rakve položil i s kyticí. Polda se bál a odmítal, ale pán ho nutil prosbami, hrozbami, příslibem větší platby. Ujišťoval ho, skoro plačtivě, že se mu nic, ale vůbec nic nestane, že však jen tímto způsobem mu může pomoci, ukazoval mu po stranách rakve větrací otvory, že se nemůže udusit.

Nakonec se dal třesoucí se Polda přemluvit, hlavně ze strachu. Slýchával, že bláznům se nesmí odporovat.

Pán přiklopil víko. Na okamžik Poldovi zmizel ze zorného pole, a když se nad ním opět vynořil, mě v ruce jakési uzlovité lano. Tímto lanem začal pán zuřivě prát do víka, které tedy asi nebylo z normálního skla, ale z nějaké jiné, průhledné, nerozbitné hmoty, nevím, jaká by to v třicátých letech mohla být, zda technologie umělých materiálů byla tehdy už dost pokročilá.

Jeho tvář zrudla a celá se zkroutila jakousi vášnivou zuřivostí. Polda v rakvi při každé ráně poděšeně mrkl. Ze začátku mu převlek do nevěstích šatů dělal dobře, ale teď už ho dávno veškerá vilnost přešla. Potil se hrůzou a myslel, že snad omdlí. Rány na rakev se uvnitř nepříjemně silně rozléhaly a průhledné víko vzbuzovalo iluzi, že šílený funebrák ho co nevidět švihne do obličeje. V této tísni se Polda snažil i modlit, ale zjistil, že žádnou modlitbu si už nepamatuje celou. Měl strach, aby se hrůzou nepomočil a nepotřísnil překrásné nevěstiny šaty.

Konečně, po nesnesitelné věčnosti, vydal pán jakýsi chraptivý skřek a zhroutil se mimo dosah Poldova pohledu. Bylo slyšet, jak se zmítá a heká na podlaze. Pak bylo delší dobu ticho. Poté se tvář v černých brýlích a tvrďáku opět vynořila nad skleněným víkem a hrůzný zákazník vyděšeného Poldu osvobodil z rakve s projevy vřelých díků.

* * *

Polda byl tak zpitomělý hrůzou, že si nedovedl vybavit, jak se nakonec ocitl zase zpátky před hospodou, ve svých šatech a se čtyřmi velkými bankovkami v kapse, protože pán dle slibu platbu zdvojnásobil. Zdá se, že ho pán dovezl tam, odkud ho vzal, ale hospoda byla už dávno zavřena a tramvaje už normálně nejezdily. Polda si tedy dovolil přepych taxíku. Bylo mu nicméně trapné udat jako cíl vagónovou kolonii, a proto vylezl dříve a zbytek došel pěšky.

Vydělal si na tento luxus perně, i když se ho pán vlastně vůbec nedotkl a celá záležitost by se vůbec nedala kvalifikovat jako pohlavní akt, byť pro pána v černém tento význam zřetelně měla.

Ačkoliv šlo svým způsobem o výdělek velmi snadný a přitom vydatný, zařekl se Polda, že s černým pánem už nikdy nepůjde. Příliš se toho všeho bál, i když přesně nevěděl, proč vlastně.

Člověk, který tohle ve skutečnosti dělal, prý v Praze za první republiky skutečně žil. Byl to jeden cizí diplomat a jeho přesnější diplomatická charakteristika dělá celou záležitost ještě mnohem pikantnější, ale myslím, že je rozumnější nic dál neprozrazovat. Nemám ostatně žádný solidní důkaz, že se to tak dělo, nicméně pamětníci mě ujišťovali a neměl jsem důvod jim nevěřit.

Skrupule

Tato povídka je v podstatě pravdivá, tj. věci v ní popisované rovněž v přírodě vskutku existují, i když se to zdá s podivem. Zasloužila by si možná lepšího spisovatele. Takhle nevíme. Ale pokusíme se.

Farář Zpěvák se zvolna a důstojně otáčel v sakristii a kostelník ho vybaloval z mešních rouch.

Bylo zjara, kolem jedenácté a slunečno a nedělně, jaksi zlatě a nazelenale. Šikmé sloupy slunečního světla pronikaly gotickými okny a tančila v nich zářící zrnka prachu. Sakristie páchla vlhkostí, plísní a kadidlem. Z lodi sem tlumeně zaznívalo barevné hřmění varhan a šoupání a pleskání podešví, jak se drazí v Kristu, shromáždění na mši, rozcházeli k nedělním obědům.

Ministranti Pepík a Tonda již odložili své komže a nyní se objevili v nuzných, ale čistých nedělních vyspravovaných šatech. Stáli teď u dveří do ulice a čekali, až jim pan farář rozdělí těch pár drobných za jejich služby.

Jejich rošťácké tváře byly zároveň tupé i bystré.

O něco dále ode dveří se z liturgických rouch vybaloval vytáhlý mladší muž.

Věkem byl tak asi na přelomu mezi třetí a čtvrtou dekádou. Jeho hlava se podobala kladivu zvanému „majzlík“, které má jeden konec tupě čtverhranný a druhý zhrocený. Zahrocený konec byl představován mužovým nosem, který špičatě vyčníval z obličeje, konec tupý pak vystouplým týlem jeho dolichocefalické hlavy.

Hlava byla porostlá hustým, poněkud zvlněným hnědým vlasem, úpravně učesaným na pěšinku.

Čelo bylo dosti nízké a ploché. Brada ustupovala. Na tenkém ptačím nose mu seděly brýle. Kladivovitý dojem byl zvyšován dlouhým tenkým krkem a útlou postavou. Kdoví čím a proč, ale tento typ je či býval u vlastech velmi četný v řadách laické katolické inteligence. Mezi kněžími je naopak vzácný. Jednotliví reprezentanti se jeden od druhého liší jen v podrobnostech.

Farář nevnímal ani kostelníka, ani kluky ministranty, ani dospělého laického akolytu. Jeho mysl byla zaujata zvláštní spekulací: Jak se tak mechanicky otáčel před kostelníkem, uvažoval kněz o známém jevu, že sen může trvat subjektivně mnohem déle, než by odpovídalo vnějším vjemům, jež ho vyvolaly. Jsou dlouhé sny, které vedou víceméně realistickým a logickým pochodem k nějaké události, kterou se sen jaksi rozuzluje, a odtud k probuzení s poznáním, že celý sen byl vyvolán nějakým krátkým vnějším vjemem. Například může jít o dlouhý děj, který vede zcela logicky k výstřelu.

Dejme tomu, že se snícímu zdá, že je na Divokém západě v saloonu, hraje tam obvyklé rozladěné piano, kovbojové hovoří tahavou texasštinou s dorotami, hrají poker atd., pak se pohádají a nakonec dojde k obvyklému střílení. Zastřelený spáč se s hrůzou probudí a s úlevou zjistí, že mu právě pod okny praskla pneumatika auta jedoucího kolem a to že byl ten výstřel. Bouchnutí při probuzení jedva dozní, takže je probuzený spáč okamžitě pozná jako reálný zdroj snového výstřelu atd. Protože celý příběh snu logicky spěje ke střílení, je nasnadě, že celý sen byl bouchnutím vyvolán či inspirován, tudíž musel začít v reálném čase, až když bouchnutí venku začalo, a skončit, když doznívalo. Spící mysl je tedy nějak schopna stěsnat dlouhou událost a děj mezi počátek a konec krátkého bouchnutí. Nebo třeba neklidný spáč spadne z postele a ve snu je pád vyvrcholením dlouhé historie o horolezeckém výstupu atd.

Snová událost, která ve světě spánku trvá jakoby třeba hodinu, proběhne tak zřejmě v rozpětí jen jedné vteřiny objektivního času.

A co kdyby, uvažoval farář, takový sen za zvláštních okolností mohl trvat ještě jakoby mnohem déle. Co kdyby v posledním okamžiku umírání, kdy mysl již doznívá a procesy v mozku se zastavují, co kdyby takový poslední sen trval subjektivně nezměrně dlouho, co kdyby trval celou věčnost. Co kdyby, v odvislosti od kvality předchozího života umírajícího, byl takový, objektivně kraťoučký, ale subjektivně nezměrný, sen buď nesmírně blaživý, nebo naopak strašlivě nepříjemný a bolestivý. Objektivně by mozkový stav vyvolávající takový poslední sen mohl trvat jen okamžik, ale subjektivně by byl umírajícím prožíván jako věčnost. V objektivním, reálném světě by vědomí zemřevšího člověka již jako by dávno zhaslo, jakmile by se zastavila činnost mozku. Ale subjektivně by vědomí trvalo stále a stále, nekonečně dlouho a prožívalo by věčný trest nebo odměnu za předchozí život, v určitém smyslu nekonečně dlouho, dávno poté, co by se jeho nositel, mozek, v jiném, objektivním časovém plánu rozložil zpět na páchnoucí aminokyseliny a odtud na anorganické látky…

Hle, způsob, jak lze učení církve nenásilně a elegantně smířit s materialistickým světovým názorem. Farář Zpěvák byl totiž už dlouho vlastně materialista naprosto rozčarovaný náboženstvím, což se jednoznačně odráželo i v jeho způsobu života. Přitom se však stále snažil si nechat dvířka otevřená a smířit svůj soukromý názor s tím, co víceméně předstíral navenek. Nemůžeme se mu divit: vědomí neupřímného kašparování před světem musí být velice zdrcující, a to zejména v tom případě, když z toho neplynou žádné příliš hmatatelné výhody, ba spíše četnější nevýhody. Farář byl ovšem značně zemité podstaty, netýral se tím do té míry, jak bychom si k literárním účelům přáli.

Nyní se farář probral z úvah s pocitem uspokojení a triumfu, neboť se mu zdálo, že si něco filosoficky vyřešil.

Jeho liturgické svlékání bylo už skončeno, což také teprve teď postřehl. Procházel nutnými pohyby zcela mechanicky na základě dlouhého cviku, a nemusel se na to tudíž vůbec soustřeďovat. Podobně mechanicky sundal z věšáku i sako a oblékl je. Svrchník ani klobouk neměl, venku bylo teplo.

Pepík a Tonda připluli a farář je podílel drobnými mincemi, které s díky přijímali. Ruce mu však již nepolíbili – bylo to v době téměř současné. Starší Pepík pak přistoupil blíže k faráři a zvěstoval mu, že tatínek a maminka si přejí, aby k nim asi v osm večer přišel na večeři. Farář poděkoval a řekl, že přijde.

„A, Pepíku,“ tázal se, „mám přijít sám, nebo…?“

Pepík řekl, že mají přijít „všichni“.

Tento bod byl vždy poněkud delikátní a nehovořilo se o něm nikdy zvlášť explicitně, i když každý včetně ministrantů věděl přesně, o co jde. Rozšíření pozvání na „všechny“ se týkalo farářovy neoficiální rodiny. Jak každý věděl, žil farář Zpěvák se svou varhanicí, která mu také povila zatím tři děti, úředně neznámé paternity.

Podobné věci se stávaly v církvi od nepaměti a byly vždy víceméně tolerovány. Při hraniční pozici církve v současném tzv. socialistickém Československu se stávaly ještě častěji a církevní úřady je tolerovaly ještě více, než tomu bylo dříve. Také k tomu ovšem přispíval pokračující a obecný celosvětový ideologický rozklad všech křesťanských církví včetně katolické. Farář žil se svou varhanicí a dětmi po způsobu normální, velmi spořádané rodiny, které z hlediska světštější morálky nemohl nikdo nic vyčítat. Jediný problém pro faráře a jeho neoficiální ženu byl toho času v tom, mají-li dítky vstoupit do Pionýra, a tak si zajistit zářnější budoucnost. Protože však se děj odehrává v mezidobí mezi Stalinem a Dubčekem, blíže však k posléze jmenovanému, mohli si zbožní rodiče dovolit pionýrskou záležitost víceméně ignorovat.

Rodiče zvěstujících ministrantů byli rovněž dobří katolíci.

Otec sám strávil několik let v semináři, ale pak ještě včas vyklouzl a oženil se. Vystudoval poté klasickou filologii a po zrušení latiny na středních školách seděl na skromnějším místě někde v nějakém archivu. Vzhledem ke své vlastní historii faráře chápal, nic mu nevyčítal a obě rodiny žily v přátelských vztazích. V určitém ohledu byl František Vladislav vlastně větší katolík než farář i v tom směru, že přísně dbal na církevní učení vzhledem k antikoncepci. Tím se vysvětloval nuzný, leč čistotný vzhled obou ministrantů: do doby, kterou se zabýváme, naplodil už sedm dětí, a protože jeho manželka z důvodů věcných i ideologických nepracovala, nestačil Vladislavův skromný příjem na žádné extravagance. Byl to však filosof: nijak mu to nevadilo.

Farář tedy přislíbil, že na večeři přijdou „všichni“, a vyšel na sluncem ozářené náměstíčko.

Varhanice také už skončila, ale nečekala na něj. Byla už na faře a vařila nedělní oběd. Ačkoliv to každý věděl, snažila se farářova rodina téměř dojemně o zachování jakési kamufláže a dekora.

Proto farář nikdy nechodil do kostela a z kostela se svou varhanicí a také jeho vlastní kluci v jeho kostele neministrovali, ba neministrovali vůbec nikde.

* * *

Nedělní odpoledne líně a zlatě zářilo. Po rozprchnutí farníků bylo prostranství před kostelem i míjející je ulice prakticky prázdné.

V oné době byla osobní auta v Čechách luxus na způsob motorových člunů jinde po světě a prostředky veřejné dopravy a dodávky v neděli jezdívají méně. Také chodci se již stáhli do svých domovů. Příslušná část města nabyla najednou téměř starosvětského, skoro venkovského rázu.

Bylo podivně sladko.

Farář klidně a důstojně kráčel a poddával se této ospalé, mírně melancholické lahodě. Za okamžik ho cosi vyrušilo. Měl dojem, že na něj někdo upřeně kouká. Koutkem oka zjistil, že ho sleduje a kolem něj plaše krouží Hubert Burný, dospělý akolyta, jehož jsme již dříve se starosvětskou, jiráskovskou podrobností popsali.

Zřejmě mu zase něco hloupého chtěl, ale netroufl si přistoupit blíž. Farář ho schválně chvíli nekřesťansky trápil tím, že ho zdánlivě nevnímal. Pociťoval k Burnému dosti intenzivní nechuť, ale okolnosti nařizovaly, že ho musí snášet.

Nutnost snášení nevyhnutelných protivností se faráři zdála hlavním tématem jeho života. Musel například snášet svůj kněžský stav, ke kterému měl značné výhrady. Nějaké inteligentní a praktické řešení, jak z církevního chomoutu, však toho času neexistovalo. Kromě toho musel snášet četné, často nepředvídané trapasy spojené se svým postavením vlastně ženatého katolického kněze. Na tomto podkladě se bytost Huberta Burného jevila jako pouhá malá a nedůležitá dodatečná nepříjemnost, něco na způsob komára, který tenkým pištěním obletuje zahrádkáře a nevyhnutelně ho otravuje, aniž by byl schopen ho odvrátit od zrývání záhonků.

Farář Zpěvák Burným hluboce pohrdal, ale nemohl mu to ani dávat moc najevo. Sám byl uzemněný a Burného absurdní filosofické žvanění mu šlo vyloženě na nervy. Odrážel ho kde a jak mohl zemitými poznámkami, z čehož ovšem Hubert usoudil, že farář je ke všemu hříchu ještě hlupák.

Burný se různě motal kolem kostela a oltáře, četl epištoly, a také někdy udílel i svaté přijímání, což nyní laikové za některých okolností mohou. Byla to pro něj určitá zkratková cesta k jakémusi neúplnému kněžství, s kterýmžto povoláním od mládí koketoval, ale nikdy se pro ně plně nerozhodl. Vzhledem ke konkubinátnímu máslu na hlavě neměl farář odvahu ho krotit, a tak jen tiše trpěl.

Za poněkud jiných okolností by Hubert Burný zmítal celou činností faráře a farníků, až by je všechny dostal do nějakého protikomunistického průšvihu. Tomu však zabraňovaly zejména dva faktory:

Předně byli farníci v polovenkovském zálivu kostela svatého Jimrama nepříliš aktivní, protože zde nežilo dosti inteligence. Základ náboženské obce tvořili hlavně starší, nyní komunální řemeslníci nebo zřízenci blízkých vědeckých ústavů a pak penzisté, respektive jejich manželky.

Ostatní občané se v kostele vyskytovali jen nesoustavně a pouze v zvláštních příležitostech. Vskutku praktičtí katolíci se omezovali hlavně jen na Františka Vladislava a jeho početnou rodinu a na samotného Huberta Burného.

Dále byla náboženská aktivita Hubertova brzděna také kádrovou opatrností. Vyučoval totiž matematice na jedné z jedenáctiletek města, a nemohl se tudíž příliš vystavovat. Je ovšem jisté, že se o jeho zuřivém katolicismu vědělo, ale v příslušné době se nad tím obecně zavíraly oči. Pouze se to nesmělo veřejně přehánět.

Kráčející farář se nyní rozhodl, že je neúnosné Burného dále ignorovat. Zastavil se tedy a pohlédl na akolytu.

Burný ihned nervózně přiklusal jako pejsek.

Stanul před farářem, kroutil se a vrčel.

Snažil se totiž promluvit, ale měl zřejmě přílišnou trému. Chvějící se rukou si několikrát sáhl k hrdlu a opakovaně odkašlával. Farář ho ještě chvíli dodatečně trápil tím, že mu nepomáhal. Konečně mu to bylo přece jen moc, i zeptal se, co si pan profesor přeje.

„Pane faráři,“ koktal Hubert „já… to… dnes ráno… při svaté zpovědi… já si pořád přece jen nejsem jist…“

„Ale člověče!“ vybuchl kněz. „Co si to pořád vymejšlíte? Dejte už s tím pokoj, prosím vás. Skrupule! Já nevím, snad byste měl jít spíš k lékaři, ne? Říkal jsem vám přece, že na tom není nic hříšného… divné, to se ví, to to je, ale co by na tom bylo? Myslete trochu, ne.“

„Ale ano, ale když… některé okolnosti… svatý Alfons z Liguori… já jsem se snad nevyjádřil dost přesně…“

„Prosím vás, jděte mi někam s Alfonsem z Liguori! Co to čtete?! Víte přece, že postoj církve ke kasuistické morálce se podstatně změnil… a zvlášť v poslední době!“

„Ale, pane faráři… otče… když já…“

„Ale profesorskej… co vy pořád chcete být papežštější než papež!? Nechte mě a jděte na oběd. Nechte to teda tomu koňovi, ten má větší hlavu!

Ne! Dost toho! Já vám tady znovu říkám, že si nedovedu představit, co by na tom bylo hříšného… a vůbec… už jsem řek! Mají to tak někteří starosti. Spánembohem!“

Hubert Burný zůstal chvíli stát zmateně na místě.

* * *

Hubert Burný seděl doma, tj. ve svém podnájmu, a čekal, až nastane osmá hodina večera.

Dům, ve kterém profesor Burný bydlel v podnájmu u plnotučné vdovy po konduktérovi, znamenitě zapadal do starosvětsko-polovenkovského zálivu farnosti svatého Jimrama.

Měl pouze dvě patra a vcházelo se do něj klenutým průjezdem. Dole stál veliký dřevěný krucifix asi ze sedmnáctého století a u jeho nohou byla věčná lampa z červeného skla na způsob hvězdy. U jeho paty stály vždy květiny, v zimě alespoň nějaké ty jedlové či smrkové větvičky.

Hubert Burný strávil velice nudné nedělní odpoledne. Nejprve poobědval s vdovou, neboť v neděli měl oběd u ní. Zpočátku se vdova pokoušela ho ulovit, ale to už dávno vzdala, neboť pan profesor vůbec nereagoval. Přičetla to tedy jeho posvátnosti a obrátila svou energii jinam.

Po obědě Burný chvilku spal, pak se pokoušel něco studovat, zejména samizdatové překlady Teilharda de Chardin, které byly toho času u katolické inteligence v oběhu a v módě, ale nemohl se na to soustředit. Šel tedy na dlouhou, únavnou a nudnou samotářskou procházku, pak chtěl navštívit Františka Vladislava, ale ten byl s rodinou někde na výletě, potom se oklikami vrátil a čekal na osm hodin, kdy bude moci jít na večeři.

Osmá hodina konečně nastala s modravým šíráním.

Hubert Burný se vděčně zvedl.

Vyšel z bytu a kráčel, tentokrát křepčeji a se zřejmým cílem. Vešel do téměř poloprázdné jídelny a skromně povečeřel. V neděli večer si popřával jeden půllitr piva, i zůstal po jídle ještě chvíli sedět a popíjel.

Bylo by asi docela zajímavé pozorovat tvářnosti a chování ostatních hostů, ale Hubert Burný trpěl od přírody jakousi nevšímavostí. S večerem se však poněkud probral z tuposti a již se tak mrtvolně nenudil. Jako již několikrát během probitého odpoledne vracela se jeho mysl opět k ranní zpovědi a k farářovým výkladům, které mu sděloval páchnoucím šeptem: „Ale to přece nemůže být hříšné… na té představě, i když je divná, přece není nic jasně hříšného… já na ní aspoň nic hříšného nevidím… Ne, to asi nastalo jenom náhodou, to se může stát přece i bez zřejmého důvodu… prosím vás, pusťte to z hlavy, člověče, jaképak copak… vždyť to je morbidní… co já s vámi… a vůbec, co s tím pořád máte… taková věc… nu, ano! Na mou zodpovědnost! Ale… já vám zakazuju se o tom už při příští svaté zpovědi zmiňovat… vždyť to nedává smysl, človíčku… a je to!“

Tak dobrá, když to tedy farář sám říká, však musel přece studovat morální teologii… když to tedy říká… tak teda dobrá. Sice se to Hubertovi ještě pořád nezdálo, však kvůli tomu ještě vyběhl za farářem po mši… no, ale… tak tedy na jeho zodpovědnost!

Rozhodl se konečně pevně, že to všechno nechá na něm. Polil ho pocit úlevy, uspokojení a téměř triumfu. Když tak, tak tedy dobrá.

Zvedl se, zaplatil a spokojen vyšel. Na ulici už teď nazelenale svítily lampy. Na rychle tmavnoucí obloze vyskakovaly hvězdy.

Hubert se rozhodl, že půjde spát brzy, neboť zítra učil první hodinu a jeho jedenáctiletka je až na druhém konci města.

Vracel se domů téměř s jakýmsi pocitem příjemného očekávání.

Rychle se připravil na spaní, odestlal si a poté poklekl u postele.

Modlil se dosti dlouho, ale značně mechanicky. Pocit úlevy a uspokojení trval na pozadí jeho mysli, přes kterou se šinula vyzáblá šedivá písmena mumlavých modliteb. Měl zase pocit, že se jako na něco těší, ale nepřipouštěl si to. Skončil, pokřižoval se a vlezl do postele.

* * *

Klenutá síň byla z bílého mramoru, protkaného nažloutlými žilkami. Zlatá lví hlava neustále zvracela průzračnou vodu do mramorové jímky ve tvaru velké exotické mušle.

Proti dnu a stěnám byla tato voda příjemně nazelenalá.

Ve dnu jímky bylo vidět zlatě olemovaný otvor, nad nímž se čeřil stálý drobný vír, jak voda opět zurčivě odtékala zlatou rourou.

Vedle mušle byla jiná, rovněž mramorová a umělecky pracovaná jímka, obsahující nažloutlé zrní či ořechy s tmavšími skvrnami sušeného ovoce. V mramorové stěně byl zlatý kruh, ze kterého visel rovněž zlatý, dosti masivní řetěz, protěžující se ve tvaru katenoidy:

y = ½ (ex + e–x)

Prolamovanou mramorovou mříží složité růžice okna proudilo namodralé světlo umírajícího dne a vlahý letní vzduch.

Modravé světlo zápolilo s jiným, růžovým, vydávaným čtveřicí zlatých kahanů, v nichž hořel aromatický olej. Jeho vůně, zvláštní, trochu mastná a jakoby kadidlová, plnila prostor klenuté síně.

Modravé světlo denní a růžové světlo kahanů barvilo něžně mramorové stěny a dutiny složitého klenutí v jemně sladěné harmonii barev a bledých stínů, z nichž některé hrály do zelena a oranžova.

Podlaha byla pokryta lesklým bělavým pískem.

Zvenku se ozval tlumený zpěv ženských hlasů.

Zvolna sílil a mohutněl a zanedlouho bylo slyšet pleskání blížících se kroků, sladěných ve volný a slavnostní taneční pochod.

Zlatá, umělecky propracovaná mříž dveří rozevřela svá křídla a zpívající průvod vstoupil.

Dvanáct dívek, oděných v bílé, zlatě lemované řízy, se zlatými páskami na čelech, vstoupilo v párech za neustálého zpěvu.

V rukou držely rozžaté svícny a rozličné zlaté nádoby a nástroje. Obřadním tanečním krokem se rozestoupily, šest a šest, a hluboce se poklonily.

Jejich kordonem teď vstoupila Velká Filipina, krásná a slavnostní, vyšší než ostatní družky, ale oděná stejně, až na to, že na hlavě měla vysokou, zlatistou, umně pracovanou čelenku.

Všechny dívky byly bosé a nehty jejich nohou i rukou byly pozlacené. Hubert zastříhal ušima, hrábl kopytem do písku, vzepjal se, potřásl hřívou a zařičel.

Zlatý řetěz, kterým byl upoután k mramorovému stání, zazvonil jasně jako dukáty. Dívky teď pokračovaly v ceremoniálním zpěvu a vážném, slavnostním tanci, chodily kolem Huberta, všelijak se proplétaly a otáčely, vztahujíce ruce. Během tohoto tance každá jednou přistoupila k jeho hlavě, poklekla na pravé koleno a hluboce se sklonila až k zemi. Když se všech dvanáct vystřídalo, vytvořily opět ulici, šest a šest, a Velká Filipina se jejich středem pomalu blížila k Hubertovi. Po cestě třikrát poklekla a zašeptala jakousi formuli v neznámém jazyce.

Poté, zmáčknutím pera, odpoutala řetěz od kruhu v mramorové zdi.

Dívky se opět ceremoniálně spojily v páry a vycházely.

Za nimi kráčela hlavní kněžka, vedouc Huberta za zlatý řetěz. Bělouš Hubert se bočil a tančil. Vyšly, jako už tolikrát, na nádvoří chrámu.

Po mramorových schůdkách vstoupilo dvanáct filipin, dvě a dvě, do mělkého bazénu, naplněného teplou, vonící vodou tyrkysově modré barvy. Řízy neodložily, ale mokrá tkanina k nim přilnula.

Za nimi vstoupil do vody i Hubert, vedený Velkou Filipinou.

Kněžky teď začaly za neustálého zpěvu rituálně umývat posvátného koně Huberta. Zpívaly a něžně a s úctou se ho dotýkaly a líbaly ho po těle… po celém těle…

* * *

Hubert se probral.

Obloha za oknem byla temně modrá a třpytila se v ní jediná hvězda. Obratným, nacvičeným pohybem obrátil pokrývku suchou stranou k sobě. Podíval se znovu na tmavý kříž okna, rýsující se proti tmavomodrému transparentu oblohy.

Nebylo bohužel pochyby, že nyní bdí, je vzhůru, jeho rozum a vůle jsou zodpovědné.

Avšak… bylo tomu tak, když snil o tom, že je posvátným koněm? Přiklonila se jeho vůle svobodně k této představě?

Jistě, téměř jistě to byl prožitek na hranici bdění a snu.

Slyšel opět a cítil páchnoucí šepot farářův: „Když se něco stane v polospánku, nejsme za to zodpovědní.“

Ale i kdyby… farář ho přece ujistil, že představa, že někdo je posvátným koněm ošetřovaným kněžkami, je sice divná, ale zřejmě docela nevinná… „Nepředstavujete si při tom přece nic jasně contra sextum? No tak vidíte.“

I když přece jen faráři nepopsal všechny podrobnosti ošetřování.

Neměl tedy snad přece těžký hřích.

I když byl posvátným koněm skoro každou noc asi od patnácti let.

Obrátil se na bok a tvrdě usnul.

Rikitan

Tato povídka je bohužel pravdivá, pouze poněkud transformovaná.

Světlo pouličních lamp proudilo tlumenou zlatozelení do pokoje.

Krajina za oknem vypadala jako z jiné planety.

Sestávala totiž z nízkých holých pahrbků, za kterými se na druhé straně krčily další krabicovité domy.

Úprava terénu kolem družstevní výstavby nebyla dosud dokončena, ale družstevníci se již stěhovali do svých krvavě zaplacených paneláckých voštin, jakmile to jen bylo možno.

Nebe bylo sladce, hluboce modré, nad západem dosud do fialova. Svítily hvězdy.

Chlapec ležel a naslouchal nočním zvukům: předivu dechů svých dvou sourozenců, občasnému, zvolna utuchajícímu štrachání obyvatel sousedních bytových krabic.

Sem tam se zvenku ozval osamělý výbušný motor nebo sem zalehlo zvláštní kovové šoupání brzdící tramvaje.

Jednou se, ze směru přes marťanské kopečky, ozvalo také na chvíli plechové bouchání a tenké ňafání, jakoby malých psíčků třasláčků: to dvě městské lišky se servaly o zbytky u popelnic.

Chlapec bděl a čekal.

Co chvíli zvedal k očím levé zápěstí a pozoroval fosforeskující znaky náramkových hodinek. Byly to laciné hodinky, ale dosud šly, a to dosti přesně. Chlapec je teprve nedávno dostal ke svým devátým narozeninám.

Byl krajně napjat.

V hlavě se mu honily podrobnosti posledního setkání i jak to všechno začalo.

A dnes v noci, řekl mu, vše vyvrcholí. Buď připraven, chceš-li se podobat Royovi.

Ze vzdáleného kouta obrovského staveniště teď zalehlo tlumeně příšerné vlčí lání a vytí.

Sídliště na Novém Vrchu totiž stavěli vězňové jako laciné pracovní síly a jejich ubikace byly přesunuty přímo na místo, aby se transportem neplýtvaly peníze a čas.

Na okraji sídliště tak vyrostl menší koncentrák i s reflektory a strážními věžemi, kde ve dne v noci seděli kulometčíci.

Přesunula se sem i smečka strážných německých ovčáků i se svými psovody. To tito ostražitci nyní, neznámo proč, zvedli žalobný lament za mřížemi svých psinců.

Krotcí, po předlouhá pokolení záměrně duševně degenerovaní vlci, žili vlastně podobně nesvobodně jako vězňové: Za pletivem výběhu psince nebo na řetízku psovoda, s tím rozdílem ovšem, že dostávali nažrat a že se i jinak dbalo o jejich výkonnost a zdraví. Poslouchali slepě své pány a napadali bez rozlišování každého, koho jim psovodi řekli. Tento život se jim nejspíš líbil, protože nic jiného nepoznali a touha po důstojnějším životě vlčím z nich byla záměrně odpěstovávána po dlouhé a dlouhé generace.

Jen někdy, za světlých nocí, se v nich zotročený vlk na okamžik probouzel, i zvedali čenichy k obloze a vyli a naříkali jako právě nyní.

Ale teď již zase zmlkli. Buď že se vítr obrátil, buď že je psovod okřikl.

Chlapec teď znovu pohlédl na hodinky a potichounku se svezl z postele. Jeho sestra se zachrula a na chvíli přestala dýchat, i strnul a čekal, až se její dech opět zpravidelní.

Potichounku se sehnul, nahmátl na podlaze své letní svršky.

Krátké kalhoty, tričko a tenisky.

Ponožky v létě nenosil, co se týče prádla, měl na sobě trenky, ve kterých i spal. Chvíli hmatal, až našel šňůru s klíči, a ihned si ji pověsil kolem krku.

Kalhoty, tričko a tenisky vzal do náruče a opatrně vyšel z pokoje.

V chodbě nahmatal na nízkém věšáku ještě plátěnou bundu.

Opatrně, aby nebouchl dveřmi, vlezl do záchodu, zavřel, rozsvítil. Nejprve záchodu použil k jeho vlastnímu účelu. Pak se oblékl. Vystoupil na mísu a odklopil okénko.

Světlo snad aby nechal: Kdyby se někdo probudil a zjistil, že chlapec není v posteli, usoudil by ze světla pronikajícího škvírou pode dveřmi, že je na záchodě. Je nepravděpodobné, že by náhodně probuzený spáč čekal na jeho návrat. Mnohem pravděpodobnější je, že by uspokojen zase usnul. Naopak, kdyby šel někdo v noci na záchod, domníval by se, že někdo zase zapomněl zhasnout.

Jediná nepříznivá kombinace, totiž že by ho někdo pohřešil a zároveň zjistil, že záchod je prázdný, se musela risknout.

Chlapec se začal protahovat okénkem do světlíku.

Bylo by asi mnohem jednodušší a jistě bezpečnější, kdyby vyšel z bytu normálně dveřmi a pak si otevřel a zase zavřel domovní vrata klíčem, který měl na šňůře na krku, ale chlapec si namlouval, že světlíkem je to jistější vzhledem k utajení. Malí kluci takové věci dělají, jak si snad pamatujete. Cesta, kterou si zvolil, byla doslova krkolomná.

Světlík byl sice velmi úzký, mnohem užší než ve starých domech, takže sešup byl technicky dobře možný, nicméně i tak byl nesmírně nebezpečný. Bylo třeba při něm použít techniky, kterou, nemýlím-li se, horolezci označují jako komínovou. Lezec se tu opírá zády a rukama o jednu stěnu zdi či skály a nohama o druhou. Tlakem proti stěnám se vzpírá a udržuje, přičemž pod zadnicí má propast. Tlačením proti stěnám a poskakovacím posunováním těla také sestupuje nebo i vystupuje. Kdyby si náhodou špatně nastavil úhel zaklínění anebo kdyby se kus zdi náhodou udrolil, spadl by jako hnilička a zabil by se, nebo aspoň nadosmrti zmrzačil.

Ale bavte se s klukem!

Samotný sestup byl tedy krkolomná záležitost, ale pro tělesně zdatného chlapce celkem zvládnutelná.

Mnohem horší problém byl v tom, jak se do příslušné pozice sezení nad propastí vůbec dostat neboli, jak by zase řekli neoteničtí staříci sportovci, otázka „nástupu na komín“.

Okno světlíku bylo totiž velice úzké a nadto sklápěcí.

Dalo se sice vysunout a zahákovat tak, že pro malého chlapce bylo na protažení dost místa, ale v tom případě zase vadila podpěra. Jediná možnost tedy byla nadzdvihovat okno tělem při prolézání.

Chlapec se pak pokoušel nejdřív vylézt hlavou napřed, ale pak si uvědomil, že by tak nedocílil „nástupu na komín“.

Musel tedy lézt nohama napřed a naznak – břichem vzhůru. Přitom se ovšem musel držet rukama rámu okna – a nadto mu na tělo a ruce pořád padalo vysunovací okno, které nemohl zachytit. Chlapec se kroutil a hekal a zrudl v obličeji do fialova.

Nicméně se nakonec okénkem krkolomně protáhl – je s podivem, jací akrobati jsou skoro všichni malí kluci.

Nyní ho čekal další problém: Mohl by se sice dostat do pozice sezení nad dírou světlíku tak, jak byl, ale to by se musel zády a nohama opírat zvenku o záchodové okno pod jeho vyklápěcí částí, tj. zřejmě by je vymáčkl. Pod ním byla ještě další záchodová okna.

Vzpíraje se tedy rukama o příčný trám tam, kde začínala odklápěcí část okna, nadskočil nohama v teniskách a zapřel se o protější stěnu. Chvilku odpočíval: kdyby si to byl špatně vypočetl, bylo by už nejspíš po něm.

Nyní, nesmírně pomalu, se začal točit, až byl nakonec devadesát stupňů proti své původní pozici, tj. za sebou i před sebou měl teď pevné stěny, kdežto okénka záchodů byla teď po straně. Začal se spouštět do světlíku.

Chlapec bydlel se svými rodiči a sourozenci v druhém patře. To znamená, že byl při začátku svého sestupu plná čtyři patra nad podlahou světlíku: dvě patra, přízemí a sklep.

Kdyby se tak smekl… aby tě husa kopla, kluku!

Ale chlapec sestoupil dolů elegantně a bez chyby.

Poslední metr a půl seskočil.

Chvíli seděl na zemi a oddychoval. Nohy se mu trochu třásly a záda ho pálila, jak se odřel od hrubého zrnění stěny světlíku. Ale v srdci měl triumf.

Ze světlíku vlezl do sklepa… nebyly tam vůbec zavírací dveře, jen obdélníková díra pro ně… a odtud zpět nahoru po schodech do přízemí.

Nerozsvítil si, znal sklepy dokonale. V přízemí k zadním domovním dveřím… otevřít, zamknout… a pryč. Noc na periférii zlatozeleně plála očima pouličních osvětlovacích těles. Pod chlapcovými teniskami zaštrachal štěrk nedokončené vozovky. Přešel ji a zmizel v modrosti letní tmy.

Netopýr se zatřepetal proti obloze jako obživlý kus hadru.

Chlapec vykročil přes louku a dolů ze stráně k potoku.

Snadno nalezl strom; poodstoupil, odhadl vzdálenost, zacupital nohama a pak se prudce rozběhl. Vyběhl ke kmeni až skoro k záchytu, ale zde zrychlení odumřelo, i odskočil na zem.

Za chvíli manévr opakoval a tentokrát se jeho svalnatá ručička pevně zachytila za bouli velikého suku.

Vytáhl se nahoru, snadno nalezl otvor a spustil se do nitra stromu. Zaštrachal, až nalezl svíčku a sirky – zapálil světlo.

Podíval se na hodinky.

Bylo půl dvanácté.

Ještě půl hodiny tedy.

Posadil se a čekal.

* * *

Chlapec vzpomínal, jak to všechno začalo:

Asi před čtyřmi měsíci, na jaře.

Jak seděl u potoka ve skrejvandě tvořené vlasy smutečních vrb a hrál si s ježkem v kleci. Jak se tehdy jeho tajemný přítel poprvé vynořil a jak začal přesně recitovat návod, jak dostat ježka z klece.

Chlapec se podivil, jak to, že někdo dospělý může znát záhadu hlavolamu. Ale to byl jeho omyl, vlastně pochopitelný v rámci této tajné ideologie či představového komplexu. Neboť – příslušné, víceméně tajně kolportované knihy se o dospělých zmiňovaly jen letmo a nevydatně.

Představovaly svět téměř hermeticky chlapecký: Všechno v nich dělali malí kluci, a tak chlapce jaksi nenapadlo, že je musel někdo dospělý snad napsat, ilustrovat, vysázet, svázat, vydat a dát do obchodu. Kromě toho, když tyto knihy prvně vyšly, četli je chlapci, kteří teď už byli dávno dospělí.

Neznámý se posadil k chlapci a začal se s ním bavit o těch knihách a ještě o jiných s tím vším neurčitě souvisejících věcech. Vykládal mu o životě traperů v Kanadě, o kovbojích v Texasu. Dospělý člověk s určitým rozhledem by byl ihned viděl, že tajemný návštěvník to má všechno zase jenom z knih, zvláště proto, že anglická slova vyslovoval divně a špatně, i když ne tak, jak se píší, jak to dělají právě kluci (navštívíme spolu Kentucky a tam tě roztrhám na cucky). Přitom však návštěvník nenápadně vzbuzoval dojem, že tam všude sám byl, i když to snad nikdy přímo neprohlásil.

Chlapec byl fascinován, tváře mu hořely a zornice se rozšiřovaly. Kladl otázky, prosil o další vyprávění. Neznámý muž se tajemně usmíval; něco zodpověděl, ale o něčem naznačoval, že to je tajemství, ke kterému, když vůbec, bude muset chlapec dorůst a dozrát. Nakonec navrhl, že se zase sejdou, ale zdůrazňoval, že nikomu – ale nikomu na světě se chlapec nesmí o tom zmínit. Kdyby tajemství prozradil, neznámý by to poznal a už nikdy, ale nikdy by nepřišel.

Udržet tajemství bylo chlapci nesmírně těžké, zvláště před jeho přáteli, kteří s ním tajně sdíleli příslušné knihy a časopisy, ale přece jenom to vydržel.

* * *

Tyto tajné knihy a časopisy pocházely ještě z první republiky a snad částečně i z protektorátu, aspoň z jeho začátku. Zažily krátkou obnovu kolem dubčekiády, pak zase zmizely v podzemí.

Psal je člověk, který byl skautským vedoucím, ale nebyly vlastně o skautech, anebo, chcete-li, nebyly o ničem jiném než o nich. Ale snad, aby jich mohlo být víc, vystupovala v nich skautská organizace pod různými převleky a kamuflážemi, což se hodilo, když později tyto neuvěřitelné trvalky vstoupily do polopodzemí.

Byly o nereálně chytrých a dobře organizovaných chlapeckých tlupách, vedených zhusta jakýmisi miniaturními nadčlověky – chlapečky neobyčejné inteligence, atletické dokonalosti a rytířské ušlechtilosti. V těchto knihách se dospělí vyskytovali jen jako jakási nutná a velice mlhavá stafáž, zejména proto, aby se na ně mohly obracet dobré skutky. Jinak zůstávali v pozadí do té míry, že se někdy zdálo, jako by celá města byla zalidněna jenom chlapečky.

O něco menší, i když pořád dosti značný stupeň mlhavosti měla v knihách i školní mládež ženského pohlaví. Pokud se v nich holky vůbec vyskytovaly, chovaly se úplně stejně jako kluci, ale ještě spíš nedělaly nic význačného a pouze mlhavě statovaly.

Příběhy knih byly sice rovněž nereálně pošetilé jako postavy a prostředí, ale velmi působivé svým dobrodružným romantismem. V jedné byli například také supermansky chytří a organizovaní malí zlotřilci, kteří se scházeli ve starém prázdném kostele ve čtvrti zvané Stínadla. Hlavní zápletka knihy se točila kolem mechanické hračky zvané Ježek v kleci, což byla ostnatá kovová koule v rovněž kovové klícce, ze které se dala při správném natáčení vyjmout a zase do ní vkládat. Koule byla dutá a obsahovala plánek na stavbu osobního letadla poháněného šlapáním, jehož základem bylo obyčejné jízdní kolo. Nedávno, když Gossamer Albatross přeletěl kanál La Manche, vzpomněl jsem si opět živě na Ježka v kleci. Vynálezce šlapacího letadla byl opět jakýsi supermanský nezletilec – dospělí v těchto knihách jsou téměř šmahem nudní hlupáci –, který však bohužel tragicky skončil. Část příběhu se točila kolem tajemství návodu, jak dostávat ježka ven z klece a zpátky do klece. Nikoho v knize jaksi nenapadlo, že by bylo možno klec jednoduše rozdělat, za studena ovšem, aby se nic nestalo plánu – rozpilovat třeba. Také se, myslím, v jedné knize vyskytoval tajemný Dvojhlavec – muž s nádorem na krku velkým jako druhá hlava, takže vycházel jen v noci. Nemýlím-li se, byla i postava populárního péráka vzata z jedné z těchto knih.

* * *

Vykládám-li toto všechno zde, projevuji tím vlastně drzou naději v trvalost svých plkánek: protože současné generace českých mužů, asi po celém světě, s výjimkou hodně a hodně starých a možná i těch hodně mladých, to všechno znají a v tom je právě ta krása.

To nevadí, že ty knížky jsou nerealisticky hloupé: jsou psány pro kluky a klukům se líbí. Ale kluk je nejen otcem muže. Zůstává až do smrti jádrem mužské duše – ale to ženským neříkejte. Ony to vlastně stejně vědí, jenže co mohou dělat.

A kdyby tak ke mně, když se teď zabývám vývojově opožděným spisováním, sestoupil nějaký bůh či génij a nabídl mi jedno z obého: a) Sdílet oficiální Parnas s nějakým tím Thomasem Mannem, Johnem Steinbeckem, Heinrichem Böllem, Pablem Nerudou, Alexandrem Isajevičem Solženicynem, s tím Bashevisem Singerem, nebo jak se jmenuje, atd. atd. atd. b) Vtělen v píseň vejít do srdce lidu spolu s autory Tarzana, Káji Maříka a Ježka v kleci (tak s velkým písmenem všude nechť je dnes psán), nevím, nevím, jak bych se rozhodl.

* * *

V době, o které píšeme, byli ovšem Ježkové v kleci a Dvojhlavci dávno z tisku a víceméně zakázáni jako buržoazní přežitek se skautskou omáčkou, nicméně vykazovali naprosto nezničitelnou vitalitu. Byla to již kolikátá generace, která na nich, nyní polotajně, vyrůstala.

Modely Ježka v kleci, které se stále materializovaly, přecházely z rukou do ruky a z kapsy do kapsy výměnou za kuličky, všemožné hračky, dokonce i za vzácná miniaturní autíčka angličáky, podobně jako stále salátovější exempláře knih a starých čísel příslušného časopisu.

Přecházely často vlastně z otce na syna. Neoficiální přitajemnělost jim jen prospívala a přispívala na významu.

* * *

Chlapec tedy odolal pokušení, aby se svěřil svým přátelům, hlavně proto, že se bál, že tajemný návštěvník by skutečně nepřišel.

Protože se mu povedlo držet jazyk za zuby, jeho přítel přišel a všechno bylo tak jako předtím, jenže ještě mnohem lepší.

Než odešel podruhé, chlapec se ho otázal, jak mu má říkat, a návštěvník mu řekl, že je RIKITAN.

* * *

Toto jméno asi stěží potřebuje komentáře podobně jako v případě Ježka v kleci, ale přece jen pro případ:

Jedna z těch kvaziskautských knih byla opravdu jako o skautech: jeli tam taky jako na tábor a dělali si odborky, jenže v knize se jim říkalo bobříci. Na rozdíl od jiných knih byl v této knize nemlhavý dospělec – vůdce kvaziskautů –, a ten se nazýval Rikitan. Byl ještě nepravděpodobněji dokonalý než nedospělí supermani.

Co to bylo za jméno, kniha nevysvětlovala – ale to právě bylo bašta.

* * *

Chlapec pochopitelně knihu i Rikitana znal, a po cizincově odhalení byl v sedmém nebi. Nyní se teprve neodvažoval nikomu nic říct, protože kdyby i nakrásně kdokoliv jiný to hned nepoznal, Rikitan jistě ano.

Nijak nepochyboval, že je to skutečně Rikitan z knihy. Různé zřejmé nereálnosti, jako že Rikitan by po prvním vydání knihy musel teď být už stařec nad hrobem, ho vůbec netrápily.

Ale byl zasněný, ještě dobře, že škola už brzo končila, jinak by se mu asi dost zhoršil prospěch. Rikitan mu vykládal o Royovi a o tom, jak se mu má chlapec podobat. (Roy, pokud se na knihu pamatuju, ale opravte mě, byl snad sirotek někde v Kanadě, žil s indiánem a ten ho učil lesní moudrosti a takové té všeobecné ušlechtilosti a Rikitan v knize ho dával svým svěřencům za vzor.)

Začali spolu též lovit bobříky. Ty ale byly jinačí než v knize; často vyžadovaly, aby se chlapec při nich svlékal donaha a mnoho jich bylo o snášení bolesti. To chlapci nepřipadalo nijak zvláštní: indiáni se přece moc neoblékají a také se indiáni cvičí ve snášení bolesti.

Rikitan mu také, na jeho žádost, udělil tajné indiánské jméno: řekl mu, že se nyní jmenuje Wa-ta-ši-wa, což prý indiánsky znamená Malá zemní veverka.

Chlapec to ovšem bral za bernou minci a neměl důvod Rikitanovi nevěřit. Ve skutečnosti je fráze wa ta ši wa japonská a znamená „já“. Čert ví, jak k tomuhle Rikitan přišel.

* * *

Léto s Rikitanem bylo nejlepší, co chlapec pamatoval, a když v červenci rodina odjela na tři neděle na venkov, trpce želel, že musí opustit sídliště. Chtěl Rikitanovu adresu, aby mu mohl napsat, ale ten to odmítl.

* * *

Nyní byl chlapec zpátky a očekával s příjemným napětím příchod svého přítele: ten mu určil schůzku ve stromě na dvanáct hodin v noci s tím, že budou lovit purpurového bobříka nejvyšší odvahy. Neřekl mu, v čem tento bobřík má spočívat, ale to udělal předtím už několikrát.

Chlapec seděl v dutém stromě a čekal v příjemném napětí. Zelená svíce (zelená podle Zelené příšery z knihy o Rikitanovi) dohořela už přes polovinu. Náhle zaslechl nárazy nohou po kmeni a za okamžik se Rikitan spustil do dutiny. Kdyby ho chlapec někomu popisoval, zajisté by vylíčil nějakého nadčlověka a jistě Rikitana také tak vnímal. Našim nezaujatým zrakům se však jeví poněkud jinak: Rikitanovi mohlo být něco přes dvacet. Nebyl nijak zvlášť veliký ani silný. Byl to spíše hubený mrňavec. Měl tenký šlachovitý krk s velkým ohryzkem. Jeho obličej připomínal poněkud výraz staženého králíka, neboť měl velké vylezlé zuby a vyboulené oči. Měl šišatou hlavu a malé uši bez lalůčků. Tvář měl poďobanou. Vlasy měl neurčitě hnědé a pleť bledou.

Nařídil chlapci, aby se svlékl donaha a spoutal mu ruce a nohy prádelní šňůrou.

„Purpurový bobřík nejvyšší odvahy,“ pravil Rikitan, „vyžaduje, abych ti vložil do úst roubík.“

Chlapec vystrašeně souhlasil.

Ležel teď a pozoroval další Rikitanovy přípravy. Rikitan teď vyňal dlouhý lovecký nůž.

Přibližoval se k chlapci. Chlapec věděl z povídky o Royovi, že Rikitan v poslední chvíli nůž skloní, nicméně cítil, že se bojí stále víc a víc.

Rikitan se blížil a blížil.

Chlapec mu pohlédl do obličeje a zděsil se tak, že chtěl vykřiknout. Ale roubík výkřik zdusil.

* * *

„Tak tady to máme,“ řekl doktor Parma své ženě. „Tak toho chlapa, co umučil to dítě v tom dutým stromě, už chytli. Hele, dostal jsem na to posudek. Ale musím sebou hodit, chtěj to do tejdne – eště za ním taky budu muset znovu do Bohnic. Prosím tě, já se s tím radši zamknu v pracovně – víš, kvůli dětem… – a ty se na to radši taky nedívej – jsou tam fotografie, víš. Hele, přines mi večeři, já s tím hned zalezu, ať už mám ten hnus z krku. Jenom zaklepej, já si to vezmu. Čím dřív to budu mít, tím líp.“

* * *

A hluboko v noci, když už všechno kolem spalo, seděl doktor Parma v kuchyni. Před ním stála sklenice a flaška stoličné vodky.

Opíjel se, aby usnul.

Nebe za oknem bylo jako černá prázdná propast, ze které blikala šílená očička světů.

„Tak co, seš tam, nebo nejseš?“ oslovil doktor Parma černou propast ztěžklým jazykem.

„No ale esli tam seš, tak mi laskavě vysvětli, proč to máš tak blbě zařízený. Jako tenhle chlap – copak nejni dost, že sou sadisti na dospělý? Proč, ksakru, je jich tolik na děti? No jo – mlčíš jako dycky – asi stejně nejseš, že jo – to by ti tak bylo podobný. Napřed blázni, sadisti, fašisti, komunisti, různý pitvorný nemoce – a ke všemu eště ani nejseš! No, tys nám dal!“

Doktor Parma zdvihl sklenici a připil prázdné černotě za oknem.

Výlet

Jedna událost, na které je zosnována tato povídka, se stala, ale ani u vlastech, ani tam, co žiju teď, ale někde jinde v Evropě. Náhodou je to země, kde je taky hodně českých emigrantů, ale já to tam moc neznám. Proto jsem si teritoriální charakteristiky odpustil.

Josef kráčel na vlak.

V kapse měl obálku se svou týdenní mzdou. Náladu měl veselou a slavnostní. Josef byl velmi maličký člověk, protože od dětství těžce pracoval a neměl moc co jíst.

Josef byl oblečen v ošoupané a špatně padnoucí šaty, umolousaně šedivé barvy, své sváteční. Na nohou měl normální pracovní škrpály, avšak vyleštěné, které škobrtavě táhl po zemi, jako by mu byly příliš těžké. Měl rudě kostkovanou opranou košili a tmavomodrou kravatu, zmačkanou do jakéhosi téměř provázku. Na šišaté hlavě mu seděl černý klobouček se sojčím pírkem, výrazně nedostatečné velikosti.

Koupil si ho kdysi kvůli tomu pírku a malý rozměr bral jako nutnou nepříjemnost spojenou s dosažením vlastního cíle. Jeho větrem ošlehaná tvář byla složena do spousty vrásek, jako by ji někdo vystřihl z papíru, zmačkal a sežmolil do kuličky a pak opět roztáhl.

Kolem huby, na bradě a na tvářích byl modravě vyholen, ale na krku měl po straně ostrůvek dosti dlouhých chlupů. Jeho oči byly modré, malé a zapadlé a dívaly se plaše a tklivě jako oči některých psů. Jeho ruce, zrasované a zrohovatělé prací, obrovské téměř do karikatury, mu mrtvě visely po stranách, jak rázoval po silnici, a kývaly se jen pasivně. Zblízka dosti výrazně smrděl hnojem.

Jeho věk byl absolutně neurčitý. Měřit mohl stěží sto padesát centimetrů; ve skutečnosti měl něco málo pod. Dostihnuv nádražíčka, kde se procházely slepice a z traverzy pod stříškou visely koše s květinami, přistoupil Josef k pokladně a zakoupil lístek třetí třídy do blízkého města.

Svou žádost pronesl tak huhlavě, že se ho úředník musel zeptat, co říká. Koupil si lístek zpáteční.

Ve vlaku stál Josef na chodbě u okénka, vyhlížel z něj a vykláněl se chvílemi ven zvláštním, těžko popsatelným toporným způsobem, přičemž vystrkoval vyhublou záď a podlamoval se v kolenou.

Lopatovitou rukou kynul občas lidem a kravám, které míjel, a potěšeně se šklebil.

Je těžko si představit, jak asi se mu jevil míjející svět, ale zdá se, že nechybíme, budeme-li míti za to, že se jaksi podobal barevné, toporné a naivní dětské kresbě.

Jak se tak šklebil a mával, jak se kývavě vykláněl, zdálo se téměř zřejmým, že v jeho očích má slunce usměvavý obličej a že z komínů stoupá dým ve formě péra z matrace, a to z každého pod jiným úhlem. Lidé jako by měli hrábě místo rukou, a krávy, psi a slepice jako by se nelišili relativní velikostí, dosahujíce všichni lidem až po ramena.

Nad Josefovým světem, a zvláště onoho letního jitra, se vznášelo štěstí pestré a sladké nevědomosti o příšernostech této existence.

Vlak konečně zastavil ve městě a Josef z něj vylezl, otáčeje se tváří proti směru jízdy. Stanul na nástupišti a potěšeně se rozhlížel. Poté zamířil do nádražní restaurace, kde si zakoupil půllitr piva. Posadil se s pivem ke kulatému stolečku před vlastní slují hospody a toporně a důstojně upíjel jako šafář. Přitom se díval na mašinky.

Dopiv, utřel si po způsobu šafáře hubu rukávem, popotáhl si kalhoty a vykročil.

Ulice byla dlouhá a Josef se díval na sebe, jak se zrcadlí ve výkladních skříních, a připadal si důležitý. Nebe bylo modré, sem tam po něm lezly kučeravé mráčky, a slunce příjemně svítilo.

O něco později rázoval již důstojně hlubokým parkem, kadeřavým slastnou zelení. Sváteční lidé se začínali trousit a pomalu již i hrnout.

V pavilónku s plechovou vlajkou na vrcholu vyhrávala vojenská hudba. Bodré a lunární m-camcam, hm-camcam se zdálo vyjadřovat podstatu Josefovu, jak tak kráčel poněkud houpavě a v kolenou podlomeně, maje na hlavě jakoby poscvrklý tralalas temné barvy. Zároveň se hudba zdála vyjadřovat i jeho tupě veselou náladu. Josef prošel parkem v poměrně krátkém čase, ačkoliv chvíli zevloval na labutě v rybníčku a zdržel se koupí a pitím dalšího piva od pojízdného, motorizovaného šenkýře.

Konečně spatřil bránu a téměř radostně poskočil. Zakoupil lístek, prošel kovovým otáčidlem a vykročil dále.

Nezastavoval se, kráčel pevně za svým cílem.

Jeho duše letěla vstříc kýženému setkání.

* * *

Los ve své ohradě nabral vzduch do nozder a zafrkal, jakmile se Josef vynořil ze záhybu cesty. Přihnal se k ohradě, otíral se o ni, tiskl nos k pletivu a funěl. Josef se potěšeně šklebil. Prostrčil buřtovité prsty pletivem a škrábal divného nosatého jelena na čele.

Cosi žbrblaje kráčel, sledován sudokopytníkem, k rohu ohrady, kde jakési keře prorůstaly pletivem na druhou stranu, takže ho dosti skrývaly obecenstvu, kdyby se nějaké vynořilo. Ohrada s losem byla stranou, málokdo o ní věděl, lidé se většinou hrnuli po hlavnějších cestách.

Jak vylíčit další vývoj?

Josef, rozhlédnuv se nejprve, začal do ohrady močit.

Los, milovník soli jako všichni býložravci, počal chlemtat, ale pak se přiblížil přímo ke zdroji. (Kromě toho ukázal nejnovější výzkum, že býložravci lížou moč pravidelně, neboť ureu v ní obsaženou potřebují ke trávení.) Josef se chytil pletiva a rytmicky se prohýbal. Los nakonec spolykal i další proud.

Josef poté odpochodoval do zahradní restaurace a dal si další pivo a ještě další. O ostatní zvířata neměl zájem, ale ještě asi třikrát či čtyřikrát se odebral k ohradě s losem.

Jednou se musel vrátit s nepořízenou, protože u losa bylo několik návštěvníků, kteří dlouho neodcházeli, ale podvakrát či potřikrát uspěl.

Chytřejší člověk by se bál, protože by si uvědomoval nebezpečí odhalení. Ale ne Josef. Naštěstí to nikdy netrvalo příliš dlouho. Zatím měl pořád podivuhodné štěstí, že si ho nikdo nevšiml.

Tak, s pivem a losem, uplynul Josefovi příjemně sváteční den.

Odpoledne pocítil hlad, i vyndal z kapsy dva tlusté rafáky chleba, spojené sádlem, v novinách zabalené, a zvolna pojedl, ukrajuje si hrubá sousta křivákem.

Popíjel pilně.

Když se slunce začalo sklánět a u brány v zoologické zahradě zvonili na návštěvníky, odebíral se i Josef zvolna zpět ke bráně, přes park, dlouhou ulicí a k nádraží. Trochu se motal, ale protože jinak se choval klidně, nikdo si ho nevšímal.

Na tváři měl výraz nerušeného blaha.

Svou týdenní mzdu již skoro utratil za dopravu, vstupné a pivo, ještě že si koupil zpáteční lístek již při odjezdu do města.

Zbylo mu takhle stěží na velmi skromné jídlo přes týden. Ale Josefovi to stačilo.

* * *

Josef žil tímto způsobem již delší dobu.

Nikdy neměl zájem o ženy ani o muže, ani o děti. Přitahovala ho pouze větší kopytnatá zvířata, a to bez rozdílu pohlaví.

Proč, to nikdo neví.

Jeho bratr, který s ním dříve býval ve dvoře a který byl nyní poddůstojníkem z povolání (Josefa na vojně nechtěli, měl pod míru), se snažil dost, aby ho to odnaučil.

Několikrát Josefa ošklivě ztloukl – však také musel často všelicos ututlávat –, a ten plakal a naříkal, že už ho to přešlo, ale ovšem nepřešlo.

Bylo to totiž stejné, jako kdyby normálnímu chlapovi zakazovali ženské. Bratr ho také jednou dvakrát vzal do levnějšího hambince v mylné, i když běžné představě, že Josef to dělá z nedostatku jiných možností a že se snad naučí od doroty, a dá pokoj. Ale Josef neměl zájem a uspěl až po dlouhém mechanickém snažení ženštiny.

Nikdy neprojevil přání, že půjde zase, a taky nikdy nešel.

Tato věc Josefova bratra mátla a udivovala, jako snad udivuje i vás a jako udivovala mnoho lidí předtím i potom.

Když v roce 1659 byli ve Španělsku upáleni dva sedláci, jeden za to, že „miloval oslici“, a druhý proto, že „ležel se sviní“, projevil nad tím kronikář, padre Jerónimo de Barrionuevo, nejkrajnější podiv: Nešlo mu do hlavy, jak to, když přece za pouhý jeden centavo lze najmout až tři ženské po sobě. (Od sedmnáctého století ovšem prostituce i ve Španělsku podražila.) Inu – je to zkrátka taková perverze, ale nikdo na světě neví, jak vzniká, i když si to buď sám namlouvá, nebo aspoň to namlouvá lehkověrným laikům – existují o tom zhruba dvě teorie s odnožemi – jedna pitomější než druhá.

* * *

Bratr se nakonec dal na vojnu, aby si polepšil, a ponechal hloupého Josefa jeho osudu a jeho hlídání Prozřetelnosti. Ale ten se už naštěstí o zvířata ve dvoře nezajímal.

Měl losa a dojížděl za ním každou neděli. Byl jím zcela zaujat a byl mu věrný.

* * *

Josef kráčel šeřícím se parkem k nádraží a zpěvavě recitoval píseň Na tý louce zelený jako předškolní dítě, průměrně muzikální, jehož hudební sluch se vyvine až později. Domníval se totiž, že los je zkrátka jelen, protože neuměl číst a podrobnosti si dobře neuvědomoval. S estetickou jednotou stylu nahrazoval v populární trojici víno, ženy a zpěv každý jednotlivý člen něčím jiným.

Substitut středního členu triády byl ovsem absurdně pitvorný, ale jinak nová trojice pivo, los, zpěvavé recitování plnila subjektivně stejný účel.

Josef byl příliš hloupý, aby se pozastavoval nebo trápil nad tím, že je nenormální.

Nikomu nic nedělal, nikomu neškodil a měl, co chtěl.

Losovi nemusel platit nic, vstupné do zoo mu přišlo mnohem laciněji než harapanna, za dorotami by musel stejně vlakem. Od losa nemohl taky nic chytit.

Alternativně: nemusel ho rovněž živit, los se s ním také nehádal, nebuzeroval ho, nedělal mu kaprice, nezakazoval mu pivo, ani by mu nehrál kvůli jiným losům. Nemohl si s ním sice ani popovídat, ale to Josef nepotřeboval.

Kdyby byla pravda, co by si většina lidí, i takzvaných odborníků, o tomto případě mylně myslela, totiž že to Josef dělal z nedostatku možnosti normálního způsobu, byla by tato povídka smutná a Josef politováníhodný.

Ale Josef nic jiného nechtěl.

Co si přál, to měl, a jinak si nic jiného nepřál.

Šťastný to muž!

Průjezd

Vídával ho od dětství. Zejména v parku. Byl pro něj jedním z těch prvních poslů, kteří mu naznačovali, že svět není tak krásný, nevinný a bezpečný, jak se mu původně zdál.

Později, když si na krutost světa trochu zvykl, bral to jako jednu jeho nutnou potvornost.

Spolu s hlídačem parku Rybím Okem, který měl na jednom oku zákal. Se Slimákem, který občas utekl svému ošetřovateli a chtěl si hrát s dětmi.

S Plešivcem, což byl chlapeček trpící progerií – záhadnou nemocí či poruchou, při které stařecký rozklad začíná už v dětství, takže postižený umírá na senilní marasmus už kolem patnácti let – a také jako starý člověk vráskovatí a ztrácí vlasy.

S Weidemannem, který býval vždy proti ostatním dětem velký, silný a neohrabaný – a když pak dorůstali, zůstal najednou spíš malý, ale nos, brada, ruce a šlapky nohou mu enormně a pitvorně vyrostly a udělal se mu hrb, takže vypadal jako Punch, čemuž se učeně říká akromegalie – a ke všemu ještě začal nosit židovskou hvězdu a nakonec zmizel… Spolu s tím, že se Jůzova maminka oběsila a Hrůšův tatínek dostal rakovinu a umřel.

* * *

Nejdříve zřejmě oba jezdili v kočárcích, ale to si nepamatoval. Později, když už dávno chodil a běhal, ten chlapeček pořád jenom jezdil v kočárku.

A ještě později měl takovou tu mrzáckou židli na kolečkách a tlačila ho nějaká smutná a zamlklá, žlutavě bledá paní, asi jeho matka. A ještě později jezdil sám, točil rukama držadly u převodového kolečka s řetězem, jaké bývá s pedály u bicyklu. To už byli oba velcí mládenci. Vídal ho zase občas v parku a na ulicích ve čtvrti, kde oba bydleli. Znali se dlouho od vidění, ale nikdy se nezdravili. Styděl se muže na kolečkách.

Mrzák často zarážel svou pojízdnou židli tam, kde si hrály děti, a pozoroval je. Nejspíš sledoval jejich poskoky s onou fascinovanou, ale smířenou závistí, jako my pozorujeme let ptáků.

Často velice dlouho. Někdy se také dával s dětmi do hovoru.

Zdá se, že jim i někdy kupoval a nosil hračky.

* * *

Byl bledý a zimavý předjarní den, kolem bodu mrazu.

Kráčel nahoru příkrou ulicí.

V této ulici byl v jednom domě sklad velkého řezníka a později MASNY. Patrně nějaké chladírny. Byl tam průchod se zeleně vykachlíkovanými stěnami, vedoucí zřejmě do chladíren.

Nejhornější řada kachlíků měla na sobě obrázky nějakých růží nebo lilií známým secesním a řeznickým způsobem. Jak chasníci nosili na hácích maso z dodávek dovnitř průchodem, kapala z něj do průchodu krev. Občas to asi museli umývat, ale většinu času páchl průchod syrovým masem a krví a na zemi byly krvavé čúrky.

Když se blížil k tomuto průchodu, vyjel z něj náhle jeho známý mrzák. Neviděli se snad už několik let. Mrzák měl nyní kučeravý hnědý plnovous, ale i tak byl k poznání. Vous tehdy ještě nebyl v módě, snad mu dělalo potíže se holit.

Pomalu a namáhavě se rukama vytáčel do příkrého kopce.

Právě když k němu chodec dorazil, muž na kolečkách zatáhl brzdu a oddychoval. Oslovil chodce dýchavičně: „Pane, byl byste tak laskav… Nepomohl byste mi do vrchu… je příkřejší, než jsem myslel.“

Chodec se tedy postavil za židli a začal tlačit. Muž na kolečkách odbrzdil a pomáhal točením. Byl chodci mnohem těžší, než se jeho malé, zkroucené tělo zdálo naznačovat. Chodci bylo hloupé jen tak tlačit a nemluvit. I zahájil hovor o něčem všeobecném a nedůležitém. Snad o počasí. Ale muž na kolečkách ani mluvit nechtěl; odpovídal jednoslabičně a hovor zemřel. Chodec měl původně v úmyslu zabočit do jedné z příčných ulic, ale nemohl muže v pojízdné židli nechat stát uprostřed vršku. Musel tedy chtě nechtě pokračovat až nahoru, kde ulice vstupovala do rovné příčné třídy. Chodec se mrzáka styděl ještě mnohem víc, než když ho jen zdálky vídal. Jakmile byli na rovině, rozloučil se plaše a odchvátal, jako by mu hořela hlava. Nechtěl slyšet žádné díky a chtěl muži v židli díky uspořit.

* * *

Chodec vyřídil svou záležitost v příčné ulici a mnohem později sestupoval zase příkrou ulicí dolů.

Za sestupu mu přišlo podívat se do smrdutého, krvavého průjezdu.

Ležela tam dětská panenka.

Ruce a nohy měla utržené a pohozené stranou.

Po průjezdu byly poházeny i potrhané šatičky.

Celuloidové tělíčko měla rozbité, otevřené.

Oči, neboť to byla panenka mrkačka, měla vyloupnuté z důlků a visely z hlavy na drátkách.

Chodec se na panenku dlouho díval.

Když pak znovu vykročil, byla na jeho ramenou hrůza a smutek vesmíru.

Bohyňa

Chaloupka stála v rokli, takže dlouho nebyla příchozímu vidět. Bylo v ní také tmavěji, než bychom čekali podle denní a roční doby. Sluneční světlo pronikající smrkovým houštím házelo sem tam ostré zlatisté skvrny do šíravého, nazelenalého polotemna, tvoříc tak tajemný šerosvit.

Jinde kolem na stráních už stromy nebyly, jen kleč, ale v rokli rostly, protože byly chráněny před větrem.

Za velkým nepokrytým stolem v jizbě seděli proti sobě dva lidé.

Stůl byl masivní, z hrubých nenatřených desek.

I ostatní zařízení jizby bylo svým archaickým primitivismem podle srdce etnografa a kulturního antropologa.

Ve vzduchu tkvěl nakyslý, jakoby chlebový zápach, nikoliv nepříjemný. Muži bylo asi kolem třiceti, byl oděný takzvaně po městsku neboli normálně, dosti elegantně. Podle délky paží vzhledem k rozměrům trupu se dalo usoudit, že je postavou spíše menší.

Obličej měl spíše kulatý, trochu jako dětských proporcí, pleť měl nažloutle bledou.

Přitom však byly jeho prořídlé vlasy světle hnědé a jeho oči rovněž světlé – šedomodré. Patřil k onomu typu lidí, kteří dlouho vypadají jako chlapci, až najednou začnou vráskovatět a někdy i plešatět a vypadají náhle podle svého kalendářního věku.

Žena byla stará, ale jak vlastně, bylo těžko uhodnout. Byla mohutná, ale ne tlustá, a nejspíš vyšší než její návštěvník. Oblečena byla nějak venkovsky, nejspíš do podomácky vyrobených látek. Nohy měla bosé. Její obličej neměl věku. Měla ostré, jakoby kamenné rysy a její tvář byla podivně nehybná. Měla hnědé oči tvrdého lesku, které se dívaly těžce a pronikavě.

Muž a žena spolu hovořili, a to slovensky. Nebudeme to však zde napodobovat, hoci bysme to aj dobre vedeli.

Muž klopil oči a tiše se svěřoval. Musel být asi hodně zoufalý, když se rozhodl vyhledat múdru ženu neboli bohyňu a požádat ji o radu a pomoc.

Městští lidé jsou sice stejně pověrčiví jako všichni ostatní, ale pokládají za svou povinnost se za to stydět. Čím čerstvější je jejich poměštění, tím větší jsou v tomto směru snobi. Bylo tedy s podivem, že mladý Slovák se k tomu kroku vůbec odhodlal. Víc než kdyby to byl odpovídající Čech.

Jak tak mluvil, koutkem mysli mu napadlo, že ta baba snad ani nebude vědět, o čem mluví, a co že si to vzpomněl za nesmysl, lézt do hor k negramotné venkovance.

Nicméně pokračoval.

Svěřoval se bohyni, že je pohlavně nenormální, a to směšným a divným způsobem. Vzrušovaly ho dlouhé mužské spodky, nejvíc takové ty venkovské s tkaničkami.

A také představa, že muži jsou biti.

I jinak se cítil přitahován spíš k mužům.

* * *

Dovolte na okamžik odbočit a sdělit vysoce pobuřující domněnku, že podobnou deviací nejspíš trpěl i Národní Klasik: Předně zde máme jeho nepochopitelnou úctu a ano – lásku k nadporučíku Lukášovi, na kterého psal i básně. Vzhledem k celkové Haškově nevážnosti k lidem vůbec a k vojanským pánům zvláště je to jistě dosti na pováženou. Jeho záliba v představách týkajících se bití, a to bití mužů nebo chlapců, je také dosti zřejmá, na příklad z jeho dopisů Jarmile, kde fantazíruje o tom, co udělá tomu nebo onomu, anebo i z některých jeho povídek, kde se nápadně často mluví o bití osob mužského pohlaví. Konečně – co se týče fetišismu mužských spodků – napsal Hašek povídku O perverzním ježkovi, kde se líčí, jak ježek dodaný do hodinového hotelu kvůli hubení švábů vyvinul na základě prý toho, co stále vídal, fetišismus mužských spodků.

O existenci takových fetišismů nevědí často ani takzvaní odborníci. Například psychoanalytická teorie fetišismu nebere existenci fetišismu u homosexuálů vůbec v úvahu, a už z toho důvodu tedy musí být špatná. Bylo by tedy dost divné, kdyby o nich věděl nějak z druhé ruky pouhý absolvent obchodní akademie. Spíš se mi zdá být nasnadě domněnka, že o fetišismu mužských spodků věděl proto, protože to sám prožíval.

Nehodlám se však o to hádat a prosím za prominutí za tuto neorganickou digresi.

* * *

Muž tedy tiše a váhavě vykládal múdrej žene, co a jak s ním je, přičemž se chránil používat vědeckých výrazů. To samo ho přivádělo do rozpaků. Ale byl na zpovídání už i zvyklý.

Mohl s tím sice žít, ale otravovalo ho to a nechtěl to. Zkoušel tedy všechno možné, faráře, doktory všech vědeckých vyznání, jogíny, okultisty, mastičkáře.

Nakonec mu někdo poradil, jak najít bohyňu v její skryté rokli.

Když, jak se zdálo, skončil, bohyňa promluvila. Hlas měla zvučný, hluboký, téměř jako chlap.

„A můžeš ty se ženskou?“

Bylo tedy vidět, že ví dobře, o čem jí říkal, že tomu rozumí.

Ano, může, řekl, však je i ženatý.

„No, tak to snad nebude tak zle. Počkej, zeptáme se.“

Žena vstala od stolu a nyní bylo vidět, že je skutečně značně vysoká. Cosi mumlajíc nachystala troud a třísky v otevřeném ohništi. Pak vzala pazourek a ocílku a zakřísala.

„Bože Svarože,“ měl návštěvník dojem, že ji slyší šeptat. Troud chytil a žena oheň rozfoukala. Za chvíli vzplanul jasně. V temné jizbě se žlutě a plápolavě rozjasnilo.

Ve výklenku krbu ležela krabička sirek, ale pro nynější účel bylo zřejmě třeba rozdělat oheň postaru.

Pak vzala žena odněkud dvanáct hliněných misek. Rozestavila je kolem ohně a do některých nalila vody. Různě je přestavovala a přelévala vodu, se soustředěným a napjatým výrazem.

Pak promluvila:

„Někdo ti to udělal. Už od chlapčenstva. Ale pomoc jestvuje. Dobře poslouchej, co ti teď povím. Vyjdi do kraje a nalezni tam sedm studánek. Dobře si pamatuj, kde která je.

Až bude v předvečer svatého Jána Křtitele narození, musíš z těch sedmi studánek nabrat vody. Z každé do míry asi tolik – hle –, aby bylo půl vědra. Musíš to udělat mezi tím, co se slunko dotkne obzoru a než úplně zmizí. Víš na koni? Máš koně?“

„Můžu autem?“

„Autem, dobře, jak, to je jedno, jen musíš být sám, úplně sám. Nikdo nesmí být s tebou. A nesmíš nikomu povědět, co zamýšlíš. Až vody nabereš, půjdeš domů a urobíš vatru. Ale zase musíš být sám a sám. Máš-li rodinu v domě, musíš jít jinam anebo je poslat pryč. To už si sám rozvaž. Vatru urobíš a postavíš kotel. Do kotle naleješ vodu ze sedmi studánek. Přikládat budeš, aby vatra neuhynula. Nebo, kdyby ti vyšla, musel bys oheň znovu zakládat, bude marno a musíš čekat zase rok. Budeš sedět a přikládat, až se voda zavaří.

A ano – dveře necháš pootevřené, tak asi na tři pídě.

A jak přijde voda do klokotu, bude volat.

A až se vyvaří, přijde ti něco do dveří. Tu věc chytíš a živou mi přineseš – hned druhý den.

Nyní jdi. Buď s tebou sto bohov – prabohov.“

* * *

Ing. Juraj Priekopa sestoupil z hory až tam, kde stála jeho malá škodovka, vlezl dovnitř, nastartoval a odjel směrem k průmyslovému městu, kde pracoval jako provozní inženýr v chemických závodech.

Měl opět naději. Byl by rád celou věc odhodil jako nesmyslnou pověru, ale návštěva u bohyně měla zvláštní tajemnou jakost a příchuť. Voda ze sedmi studánek sto bohů prabohů – bude se vařit a volat a něco přijde na práh – vždyť – jak málo víme například o podstatě fyzikálních zákonů: pojmy definujeme vlastně jeden druhým – a co je to třeba hmota, co je to energie, čas, prostor? A když tak, proč ne sto bohů prabohů?

* * *

Vigilie svatého Jana Křtitele dne 23. června se rychle blížila, Juraj Priekopa si vše pečlivě připravoval s rozmyslem a pedanterií experimentálního chemika.

Nejprve bylo třeba vyřešit otázku, kde magický experiment podniknout. Priekopa nemohl poslat svou ženu jen tak bez vysvětlení pryč, jak si to bohyňa představovala. Tento druh feudální nadvlády nad manželkou nebyl v té době u poměštělejších Slováků už dávno možný, i když na venkově snad ještě někde trochu přežíval. Musel se tedy odklidit sám, ale tak, aby nemusel ženě vysvětlovat, proč ji nebere s sebou.

Vyřešil to geniálně.

Ženě namluvil, že jede na tři dni do Prahy na služební cestu: 23., 24., 25., v podniku si ovšem vzal na tyto dni dovolenou, což náhodou bylo možno a klaplo.

Priekopa měl v podhůří, asi třicet kilometrů od města, malou chatičku, tudíž se hodilo provádět kouzla tam.

Nyní musel najít sedm studánek v okolí chaty na dosah snadného transportu autem. I tak byl úkol dosti namáhavý, protože k některým studánkám se prostě nebylo možno autem dostat. Ale Ing. Priekopa postupoval vědecky. Vypočítal si, jak dlouho bude trvat, než se slunce po dotknutí obzoru úplně schová, zároveň si uvědomil vědeckou nepřesnost bohyně – z kterého bodu pozorování se to má brát, a je to snad možno během operace měnit? Nakonec to vyřešil tak, že vzal průměr mezi nejvyšším a nejnižším bodem pozorování v areálu, vypracoval si přesnou trasu od studánky ke studánce, aby neztrácel čas, a nabírání vody si dokonce nacvičil. Naštěstí bylo v okolí chaty studánek dost. Zvolil si to dobře.

* * *

Byl modře tajemný soumrak v předhůří kolem inženýrovy chaty. Světlušky, však byl jejich čas, krásně a magicky poletovaly. V chatě svítila petrolejka.

Ing. Priekopa, mírně uřícený, naplnil právě kotel vodou ze sedmi studánek a nyní zakládal oheň v plotně. Dával si záležet, foukal do dvířek, až si udělal kolem nosu černé šmouhy.

Ale oheň se vzmohl a hořel dobře. Dříví měl Priekopa habaděj, připraveného a nasekaného na různé velikosti polínek. Pootevřel dveře na tři pídě, jak mu bohyně rozkázala, a podložil je kusem novin, aby se nezavřely. Čekal. V duchu si nadával, že takovým pověrám věří, ale protože byl Slovák, nikoliv volů, nýbrž somárov sprostých.

Měl chuť kouřit a udělat si kávu, ale pak si to rozmyslel. Bohyně mu o tom sice nic neříkala, ale její recepty ovšem pocházely zřejmě z dob, kdy po obou druzích jedů nebylo dosud v Evropě ani stopy.

Třeba by se to tím zkazilo – v chemii například úspěšná reakce často záleží na úplných volovinách.

Seděl a nedělal nic. Pokoušel se číst nějaký chemický časopis, ale nemohl se soustředit. Vyzkoušel několik beletristických knih, od vážných k detektivce, ale ani to ho nemohlo zaujmout. Začal ho hlodat hlad, i uvědomil si, že od poledne nic nejedl. Strašlivě se mu chtělo kouřit, ale přece jen si nezapálil. Dovedl se v tomto směru ukáznit – když si hrál v laboratoři s chemickými vodičkami, to také nemohl kouřit. Soustředil se tedy na oheň, hlídal ho, aby nevyšel, a rozdmýchával, aby dostal půl vědra ze sedmi studánek brzy do varu.

To se nakonec stalo.

Okénka v chatě se zamlžila a vzduch byl cítit teplou vlhkostí jako ve staré prádelně.

Voda v kotli začala bublat. Priekopa, který z únavy začal poklímávat a jehož vědomí se kalilo, měl vskutku dojem, jako by voda kuňkavě volala: „Pojď, pojď, pojď.“

Občas se vytrhoval, přikládal a divil se, jak se tam octl a jak pošetilé je lidské srdce, a jak se chytá i té nejhloupější naděje.

Nakonec zdříml, i zdálo se mu v polospánku, že je v jakési cihlovou zdí obehnané zahrádce, ve které kvetou nejpodivnější květy, veliké a skvostné jako lampióny všech tvarů a barev.

Uprostřed stály tři poloprůhledné bytosti s lidskými těly a žirafími krky a hlavami.

V ruce držely sklenice s nějakým pitím, které srkaly asi třímetrovými slámkami. Žirafí duchové se zdáli na něco čekat anebo snad o něčem debatovali. Protože nespal tvrdě, nýbrž jen klímal a věděl, že je to sen, divil se sám, jak se to v lidském mozku tak zamotá. Pak zase viděl, že u nějaké cihlové zdi sedí opření tři asi mrtví lidé v červených, zlatem premovaných uniformách asi z doby napoleonských válek. Jejich ruce a obličeje byly zelené, stejného odstínu jako měděnka. Juraj Priekopa se ve snu divil, co to znamená, a ve snu se také rozhodl, že zřejmě nic, že to se jen tak něco motá. Usnul pak tvrději.

Potom se mu zdála situace, ve které ve skutečnosti byl, totiž že sedí v chatě, na ohni bublá kotel, jde z něj pára a na zdi žlutě a nevydatně svítí petrolejka.

Náhle věděl, že kolem chaty obchází jakási chlupatá bytost na způsob medvěda, ale větší a jakoby pololidská. Neviděl ji, neboť byla venku za stěnou, ale přece jen ji viděl. Náhle nějak věděl jméno této bytosti, totiž že se nazývá Hyzlík.

Hyzlík obcházel chatu kolem dokola. Chtěl by se vzdálit, ale voda ze sedmi studánek ho volala a nepouštěla. Hyzlík se domníval, že utíká pryč, ale ve skutečnosti chodil v kruhu kolem chaty a stále se přibližoval.

Juraj nejen viděl skrze stěnu, jak Hyzlík vypadá, ale cítil ve svém vlastním nitru jeho zmatek a úzkost. Nakonec narazil vtahovaný Hyzlík do stěny chaty, až to plechově bouchlo. Juraj sebou trhl, probral se, zjistil, že spal a že se voda zatím vyvařila. Byl to kotel na plotně, který se tak s bouchnutím horkem roztáhl. Ošklivě zasmrděl horký kov.

Juraj si nasadil kuchařské tlapky, vzal kotel a vyhodil ho ven do mokré trávy.

Kotel syčel a kolem se dělala bílá pára.

Když se Juraj vracel, uslyšel za křídlem dveří jakési pípání a škrábání.

Pootevřel a byl zde pták, černý, asi velikosti kosa, ale jiný než kos, jiný než všichni ptáci, které znal.

Pták poskakoval a snažil se vzlétnout, ale jako by měl křídla chromá. Juraj ho chvíli honil po podlaze, a nakonec se mu podařilo ho chytit. Zvedl ho k lampě a prohlížel si ho. Byl to opravdu pták zcela neznámý. Anebo snad neznámý jen jemu. Cítil, jak ptákovi v jeho dlaních zuřivě bije srdce. Snad to byla jen náhoda, ale zatím bylo všechno tak, jak moudrá žena pravila. Juraj Priekopa teď nevěděl, co s ptákem. Nebyl na nic takového připraven, neměl žádnou klec nebo tak. Nakonec našel plechovku od sušeného mléka se zandávacím víkem. Dobře ji vytřepal, vyfoukal, vytřel kusem papíru. Ptáka musel přitom pořád držet v jedné ruce, dávat pozor, aby ho příliš nezmáčkl a aby mu nevyklouzl.

Pak ptáka strčil dovnitř, nasadil víko a potom do něj hřebíkem a kladivem vytloukl několik otvorů, aby se pták nedusil. Postavil plechovku na podlahu pod oknem, aby nemohla spadnout, kdyby ji pták zvnitřku překotil.

Lehl si, jak byl, v šatech, na kavalec a slastně se natáhl.

Měl pocit zvláštního uspokojení. Celá ta divná, jako pohádková záležitost se zatím daří. Kdoví, snad na tom něco je. Kde se tam vzal ten pták? A proč nemůže létat? Nezdá se, že by mu něco chybělo, že by měl něco s křídly.

Uvidíme.

Pokoušel se usnout, ale nemohl. Byl příliš rozčilen.

Nakonec se rozhodl, že se pomalu za bohyni vypraví už teď. I kdyby na ni musel ráno třeba čekat, je to lepší než se tu převalovat a kousat se napětím a nudou. A také, to se ví, chtěl, aby moudrá žena měla ptáka co nejdříve, aby už dokončila osvobozující kouzlo. Asi je to sice blbost, ale kdo ví.

* * *

Juraj Priekopa zastavil auto asi tři bloky od svého domečku po rodičích a opatrně vylezl. Bylo asi ke třem ráno a obloha se chystala blednout. Hrom aby – taky si musel zapomenout peníze. Jednak by neměl ani na benzín a na jídlo, jednak přece musí zase něco dát moudré ženě. A taky, kdyby jeho žena našla peněženku doma, těžko by jí vysvětloval, že si ji nebral do Prahy. A ovšem, občanská legitimace, kdyby náhodou. Ne. Musí se pro ni vrátit.

Jen aby to vyšlo.

* * *

Juraj překročil nízkou branku celkem bez námahy. Přední dveře mohl sice otevřít klíčem, ale to by dělalo rámus. Lépe asi bude jít přes kuchyň, zezadu. Tam bývá zavřeno jen petlicí při zemi, protože klíč se před časem ztratil, ale kdo to zná, může k zástrčce dosáhnout kočičími dvířky.

* * *

Juraj Priekopa seděl v autě a plakal.

Poznal klobouk na věšáku i mužský hlas v ložnici.

A maďarsky mluvili, maďarsky.

Špatně, ale maďarsky. To ještě ke všemu.

Pomalu se mu vracela mysl.

Zašmátral za sebou a uchopil plechovku.

Otevřel okno auta.

Vysunul víko.

Podivný pták, který dříve v chatě jen poskakoval, pisklavě zašveholil a vyletěl ven.

Ačkoliv bylo ještě tma, letěl s jistotou: jako netopýr.

Zatřepetal se proti hvězdám a splynul s temnotou oblohy.

* * *

Ve vesnici byl jenom jeden obchod, dosti velký; prodával prakticky všechno.

Vedoucí, žid, bývalý majitel, se podivil, když mu hned ráno po otevření vstoupil do krámu dosti zvláštní zákazník.

Mladší ještě člověk, menší postavy, odulý ve tváři a se zarudlýma očima, chraptěl – to asi po flámu.

A jeho nákup byl rovněž podivný. Láhev slivovice. Čtyři páry dlouhých podvlékaček. Rákoska.

Vedoucí jaksi nemohl tohohle člověka nikam zařadit.

To ho dráždilo, neboť znalost lidí je prvním předpokladem obchodního úspěchu všech formátů.

Proto když podivný zákazník zaplatil a vynesl svůj nákup z krámu, přistoupil vedoucí ke dveřím a kryt reklamními plakáty vyhlížel opatrně sklem ven. Viděl, jak zákazník nasedá do auta a odjíždí směrem na hlavní město.

Tato povídka se v podstatě stala, jen jsme ji trochu přistřihli.

Masopust

Hudebníci hráli na zobcové flétny, šalmaje, na černý čili zahnutý cink, na pumport, trumšajt a tartölt, který má podobu draka.

Hudba byla sladká a divně melancholická, neboť v oné době nebyl ještě valný rozdíl mezi světskou a církevní muzikou. Brala za srdce jakýmsi metafyzickým steskem.

Shakespeare měl tehdy ještě šest let života a poměrná česká samostatnost dokonce třináct.

Psal se totiž rok 1608.

Před okny bylo bílo a mrazivo, ale v komnatě hořel veliký krb mocnými bukovými poleny.

Hudebníci se tvářili poněkud nejistě a zakřiknutě.

Od té doby, co pan vladař prodal Krumlov císaři, nebylo možno se na divné nálady nových pánů spolehnout.

Pan Petr Vok byl sice člověk prchlý a ve hněvu často vydával zlé a surové rozkazy, dokázalo-li se však jejich splnění chvilku zdržet, až pán zase přišel k rozumu, pravidelně se za ně styděl a byl rád, že se jich zatím neuposlechlo. Často pak i rozdával dosti veliké peníze. Páni jsou všichni nejméně trochu blázni, ale u pana vladaře člověk aspoň věděl, co čekat a jak se chovat.

Noví páni však byli naprosto nevypočitatelní a navíc od nich nebylo ke komu se odvolat, leda k Bohu, a ten byl vysoko.

Nemusel taky pan vladař zámek prodávat!

U tabule, která se prohýbala panskými krměmi, seděli na jednom konci blízko sebe dva lidé.

Mladí.

Žena byla mladá, mladinká, ještě děvčátko, jistě pod dvacet.

Byla oblečena pansky a po módě v šaty z nějakého snad atlasu, s velkým dekoltem a stojatým krajkovým límcem. Kolem krku měla asi tři šňůry perel a perly měla i v tmavě plavých vlasech.

Byla bleďoučká a její modré oči se dívaly zřejmě ustrašeně.

Seděla jaksi skrčeně a zdálo se, že se od svého partnera spíš trochu odtahuje. Občas nervózně upíjela ze zlatého poháru. Jídlo před ní bylo netknuté.

Muž byl mladík, tak kolem dvacíti.

Byl oděn v černém sametu po španělské módě a měl bílý, naškrobený varhánkový ohrdlík a odpovídající manžety u rukávů.

Byl to tmavý brunet latinského typu.

Jeho nazelenale bledá tvář měla těžká, smutná a smyslná oční víčka, orlí nos a dlouhou vystouplou bradu s vyvaleným spodním pyskem, poněkud šejdrem. Horní polovina obličeje vypadala jemně a aristokraticky, ale brada to všecko kazila.

K tomu byly jeho tváře a brada pokryty řídkým, krátkým černým plnovousem, teprve začínajícím, jako krysí srstí. Nad krátkým, tenkým horním rtem bylo zatím jen řiďoučké chmýří. Ani muž mnoho nejedl, pouze uždiboval.

Po straně jeho křesla seděli dva velcí psi vlkodavové a posupný mladík jim skoro neustále házel různé lahůdky.

Zato tím více upíjel ze zlatého pohárku, který páže ani nestačilo plnit z konve.

Jeho oči spočívaly na děvčeti pohledem těžkým a melancholickým.

Hudba hrála, oheň v krbu praskal a psi mlaskali a žvýkali.

Jinak bylo ticho.

* * *

Již ráno se po zasněženém městě rozběhly maškary.

Medvěd, zabalený do hrachoviny, žid se směšným umělým nosem, s pytlem, do kterého sbíral příspěvky občanů, čert v kožichu naruby a s rohatou škraboškou.

Kobyla, sestávající z umělé koňské hlavy na klacku, z něhož splývalo prostěradlo, pod které si vlezli dva mládenci.

Jiná taková kobyla, ale jen dvounohá, protože pod prostěradlem byl jen jeden nosič hlavy.

Bába, nesoucí dědka v nůši, tj. za dědka namaskovaný mladík, který měl v půli těla uvázanou nůši bez dna. K předku nůše byla přidělána atrapa pitvorné báby do pasu, s popruhy kolem ramen a z celého okraje nůše kolem dokola splývala k zemi látka jako bábina sukně. Vypadalo to tak, jako by pitvorná bába v dlouhé sukni nesla v nůši dědka.

Turek na koníčku, tj. za Turka přestrojený člověk, který měl kolem pasu přidělanou atrapu koníčka v kropíři a s umělýma nožičkama v sedle sedícího Turka. Koňsky poskakoval, mával dřevěným kindžálem, koulel očima a nesrozumitelně křičel. Za ním pěší mouřenín, načerněný sazemi.

Protože zde bylo vladařské a nyní císařské sídlo, se spoustou zahraničních návštěv i stálých cizích sluhů, byly v průvodu i některé maškary nečeské, například postavy z commedia dell’arte.

Po stranách průvodu i vzadu běžely děti a maškary se za nimi rozbíhaly a odháněly je. Děti na oplátku házely po maškarách sněhové koule. Bylo mnoho křiku a výskotu.

Loni dopadl masopust špatně a maškary se hned v úterý schlíple rozešly, když došla novina, že v blízké Třeboni v průvodě, náhle, bez patrné příčiny, zemřel bednářský učeň Jakub Škarohlíd, přezděný Mišpivo.

Běžel prý v černé, slámou premované maškaře do masných krámů, pokřikoval na lidi a odkrýval na ně zadnici, ale tam se najednou překotil a bylo po něm.

Tehdy to brali jako Boží trest za rozpustilost a masopust nechali všude, kde se to dověděli.

Ale to bylo před rokem a stejně jinde, až v Třeboni, a starý zvyk káže o masopustě se veselit.

Maškary táhly s rámusem směrem k zámku.

Před branou narazily na staršího, městsky oděného člověka, který se zdál tam na něco čekat, i začaly ho strkat a točit s ním, jak ho míjely. Ale člověk se ani nesmál, ani nezlobil. Jeho tvář se zdála stažena úzkostí a hrubosti maškar jako by nevnímal.

* * *

Sluha, který míjel chodbou kolem ložnice dona Julia, zaslechl první Kateřinu křičet. I vrazil do čeledné a zburcoval ostatní.

Někdo se to také ihned vypravil oznámit kastelánovi.

Když se personál shromáždil přede dveřmi ložnice, křik již utichl. Bylo však slyšet jakési vzlykavé chroptění mužského hlasu.

Nikdo se neodvažoval na dveře zaklepat nebo se pokusit je otevřít. Kteří ze sluhů byli katolíci, křižovali se ustavičně.

Psi dona Julia se přiblížili ke dveřím ložnice, začenichali u nich, zježili se a spustili srdceryvné vlčí vytí.

* * *

Dveře se rozletěly a v nich stanul don Julio.

Byl jenom v košili a v kalhotách. Byl od hlavy k patě zbrocen čerstvou krví. V ruce držel meč, zkrvavený až po jílec. Zavanulo to odporně sladkým pachem. Tvář dona Julia byla rovněž postříkána krví. Díval se divoce a nepříčetně. Lidé před ním hrůzou ustupovali, několik ženských vyjeklo. Vlkodavové zavrčeli, stáhli ocasy a utekli chodbou pryč.

Nepříčetné oči dona Julia se na chvíli vrátily do světa a upřely se na skupinu sluhů. Cosi zablekotal, asi hispánsky nebo vlašsky. Pak ukázal hrotem zkrvaveného meče na dva služebníky: „Du und du,“ promluvil německy, „ve sklepě je rakev. Vemte ji a přineste sem do pokoje! Přineste taky kladivo a hřebíky!

Geht! Sangre de Dios!“

Před ložnicí bylo nejméně dvacet mužských, ale nikoho nenapadlo se pána zmocnit a odzbrojit ho. Byl to pán – vrchnost z milosti Boží.

Sluhové se vrátili s rakví a ustrašeně zaklepali na dveře.

Ty se jim otevřely a vpustily je dovnitř a opět zaklaply.

Bylo slyšet, jak někdo vevnitř nabírá na zvracení, a ostrý hlas dona Julia. Zvuky hned přestaly. Pak bylo slyšet chození a jakési slabé pleskavé bouchání. Naposled se ozvaly duté rány kladivem.

Potom se dveře otevřely a sluhové vyšli s rakví. Byli teď i oni smrtelně bledí a zbrocení.

„Fuera! Heraus!“ křičel za nimi don Julio a zabouchl vztekle.

Jeden ze sluhů odvrávoral do kouta a konečně teď zvracel.

Jeho strach před pánem byl tak velký, že ho celou tu dobu zdržoval. Druhý blekotal odpovědi, jak ho obklopili a třásli jím:

Kateřina.

Byla na kusy.

Nahá.

Museli jsme ji dávat do truhly po kusech.

Všude krev.

I na stropě.

A on ji sám hřebíky zapral.

Máme ji odnést do kláštera pohřbít, nařídil pán.

* * *

S výskáním táhly maškary teď znovu kolem zámku. Někde přibraly dudáka a ten jim, opile vrávoraje, hrál do kroku. Byli všichni už pořádně nadraní. Táhli a pitvořili se: obě kobyly, bába s dědkem, medvěd, čert, žid, Turek, Harlekýn, Pulcinella, Padrolino neboli Pierrot, Hortensia, Colombina, Doktor.

Zase znovu strkali do staršího člověka před branou. Zase to nevnímal. Když zašli, kdosi k tomu člověku vyšel ze zámku.

Člověk pak klesl na kolena a začal výt zoufalým pláčem.

Spustil se sníh.

Zdálky zaléhaly zvuky dud a vřava maškar.

* * *

Lazebník Šimon Pichler dosud klečel a naříkal ve sněhu, když se brána otevřela a z ní vyjely sáně. Na korbě seděl, v kožešinách, panský úředník. Za sáněmi byl uvázán rezervní kůň – cesta hlubokým sněhem koně vyčerpá, mohou se střídat… A v nejhorším případě, kdyby vlci, je možno jednoho koně obětovat. Vyjeli ku Praze s kastelánovým listem, oznámit císaři.

* * *

Bylo mrazivo a šedivě, jako by popel Popeleční středy se rozsypal po krajině.

Ještě v úterý se zuřivě masopustilo – zpráva se sice roznesla, ale lidé byli již opilí a příliš nedbali. Netýkalo se jich to tak přímo jako loni smrt Mišpivova.

Ostatně – byla to jen taková neřest – panská souložnice – lazebníkova dcera. Slavilo se dál. Ještě ve středu ráno se slavnostně pohřbíval Masopust.

Neslavil jen lazebník Šimon Pichler a jeho rodina.

Také na zámku se neslavilo.

Strašlivý řezník v krvavé ložnici nešel nikomu z mysli. Nevycházel. Jakpak ale, kdyby se vyřítil a začal snad znovu?

Nikoho nenapadlo, aby ho snad ve světnici zamkli nebo nějak zabarikádovali.

Stále mu sloužili. Byl to pán.

Ačkoliv o to nežádal, nosili mu kuchtíci před dveře jídlo na prostřený stoleček. Prvý den nejedl nic, pak si bral, hlavně víno.

Kdyby je byl pustil dovnitř, byli by mu asi i zatopili v krbu a pokusili se umýt stopy panské zábavy.

Ale don Julio nikoho kolem sebe nesnesl, ani své psy. Ale ti se ho teď stejně štítili a nešli k němu.

Smrad z ložnice se táhl škvírami ven stále pronikavěji a začínal být hnilobný. Všechna Kateřinina krev byla rozlita po místnosti, i po stropě, a teď začínala hnít, i když se netopilo.

Ve čtvrtek se všem ulevilo, když na nádvoří dorazily několikerý sáně s císařskou komisí a jejím průvodem.

Vyšetřili, vyslechli, sepsali relaci.

Vyhledali na zámku pevné, ale pohodlné vězení, dali je opatřit panským nábytkem – a pak do něj uvedli dona Julia Césara de Austria.

Ale napřed ho komorníci po čtyřech dnech umyli z dívčí krve.

Nebránil se, byl jako otupělý.

Nic víc se mu nestalo, byl to vysoký pán. Kdyby byl jen poněkud nižšího rodu, byli by ho nějakým hnusným způsobem umučili, stáhli zaživa z kůže, upekli zaživa, vrazili mu do zadnice rozžhavený rožeň nebo ho zaživa vykuchali a podobně, jak se to tehdy po všem „křesťanstvu“ běžně dělalo i za mnohem menší přestupky, například za příslušnost k nedovolenému vyznání, i když v tomto ohledu byly rudolfínské Čechy neuvěřitelně století napřed. Podobně se však popravovalo i u nás třeba za loupež a podobně.

Ale don Julio César de Austria byl chráněn svým velmi vznešeným původem. Bylo mu tehdy třiadvacet let a už za rok nato ve vězení zemřel.

Dost možná, že mu diskrétně pomohli.

Kateřině Pichlerové bylo při smrti asi šestnáct.

Co tomu všemu říkala matka dona Julia, dcera císařského antikváře, Cattarina Strada, nebo co si o tom myslel císař Rudolf, se nikde nepraví.

* * *

Tehdy rožmberský kronikář Václav Břežan namočil brk do černidla a zaznamenal:

„Létha Páně 1608 Februarii 18, v pondělí masopustní, Julius, ten ukrutný tyran a černokutírek, pobočný syn císařský, na zámku Krumlově ďábelský, hrozný, nešlechetný masopust jest držel se svou souložnicí, dcerou lazebníkovou, rozvrátiv jí hlavu a posekav hanebně, že po kusích ji do truhly klásti musili.“

Poté vylíčil, co i my jsme tu podali, to o psech, že se ho báli, a tak, a pokračoval:

„Byla nebožka prvé předtím nějaký čas od něho hrozně zkatována a zpíchána, že celého oudu na těle jejím nebylo; a zrasovanú tak z okna zámku vyhodil za umrlú na skálu. Nepřišla hodina její, aby se zabila; nebo upadla na smetí a svezla se po nich dolů.

A když se vyhojila, před ním se ukrývala; on pokoje matce nedal, až ji dostavila.

Tu se pak na ní zšelmile svým nabroušeným mečem vychladil –

Bože spravedlivý, na jakú bezbožnú nešlechetnost toto království se dívá! Na tenliž cíl toho hradu pán rožmberský králi podstoupil?“

Tato povídka je, jak vidět, historická a děj v ní se stal.

Hra na jelena

Tato povídka by asi mohla být docela dobrá, kdyby se totiž dobře napsala. Ale nevím, jak to zvládnu. Kde, Hrabale, je tvé zlatisté smrduté pero, kterým se tak elegantně vznášíš na samé hranici pornografie, neopouštěje však ani na okamžik oblast krásné slovesnosti? Tvůj jakoby ze sna promlouvající pláč života, který nás plní tesknotou pravdy? Ale nechte mě, musím sám a jak to umím.

Obilí stálo vysoko a již žloutlo.

Mělo výrazný, slaměně chlebový, jakoby suchý, šeďoučký pach. Mez naopak voněla barevně, hořce a aromaticky rozličnými druhy suchomilných bylin. Nad hlínou úvozu se tetelil vzduch. Na sklíčku či kusu kyzu v kameni se úpalné slunce blýskavě odráželo.

Rozličné druhy hmyzu bzučely kolem a nejvíc ve sluch zaléhalo suché cvrčení sarančat, rozmanité podle druhů i podle individuálních zpěváků. Když ses zaposlouchal, nad suchým tř-tř-tř se vznášelo ještě jakési zvonivé zurčení, jako když dítě brnká zuby o okraj sklenice.

Občas se do suchého chorálu koníků ozval tenký, táhlý, vysloveně kovový zvuk, trochu jako na foukací harmoniku, ale pronikavější, skoro jako pískání v uchu.

To prý vydává kodulka, Mutilla europaea, L., bezkřídlá vosička, která klade vajíčka do hnízd čmeláků a včel, tence tak zpívá, aby přilákala okřídleného koduláka.

Na cestičce, tam kde se točila kolem rozpadávajícího se plotu, téměř přerostlého bělavým vousem travin, byl výkal, pravděpodobně lidský.

V jeho smradu byl přízvuk, jaký nacházíme též v rumu a rakii, sladký a jakoby nafialovělý.

Stádo kovově nádherných, zářících much z rodu Calliphora a Lucilia se na něm popásalo.

Motýli poletovali.

Na kameni pod bodlákem seděla ještěrka. Slunce jí ohřálo krev, i byla bystrá a rychlá jako kterýkoliv teplokrevný ptáček. Otáčela hbitě hlavou ze strany na stranu a mlela volátkem, jak se již musela dokonce ochlazovat.

Bylo horce, líně a blaživě.

V tomto blahu bylo však skryto jádro melancholie a úzkostnosti, neboť obloha byla hluboká, zdála se vyzývat k pohroužení do svých propastí. V úzkostnosti však bylo opět skryto jádro pohlavní slasti.

* * *

Dřepěl v obilí a čekal, vnímaje všechno to, co jsme zatím popsali, a ještě mnoho jiných věcí.

Obžernost života podivně jásala horkem.

Pak se v záhybu ozvaly hlasy. To ženské pracující v blízké lesní školce se táhly domů, do vesnice, aby si uklohnily oběd, neboť vzhledem ke vzdálenostem to pro ně bylo výhodnější než nosit potravu s sebou. Bylo tak též možno dohlédnout na hospodářství.

Pocit podobný úleku mu zaklokotal bránicí, ale vzápětí změnil tóninu. Šátky dělnic se již vynořily a pod nimi tváře. S potěšením pozoroval, že předvoj sestává z mladic a děvčátek.

Tu vyvstal ve své chlupaté nahotě a ženy zaječely.

Zakloněn, s rozkročenýma nohama, skákal a cválal vpřed a jeho ruka se kmitala.

Tu náhle, nečekaně, s němou explosí, vyskočili chlapi.

Bylo jich asi šest a v rukou drželi klacky a biče.

Jak se ulekl, ihned vystřelil bělavý sopel.

První dávka falického chrchle nabyla tvaru piškotu a rotovala do obilí. Zbytek však mu potřísnil levou tenisku.

Exhibicionista se obrátil pryč a prchal obilím.

Chlapi se rozestoupili do dvou stran a snažili se ho doběhnout a obklopit, jako to dělají vlci s pádícím kopytnatcem.

Tón ženského jeku se změnil a fúrie se připojily k honbě.

Naháč utíkal a utíkal a klasy ho tloukly do hýždí a do ohanbí.

Věděl, že kdyby ho dopadli, mohlo by to s ním dopadnout velice špatně. Rozvášní-li se dav krví či vilností, neví, kdy přestat, a nad krvavými cáry je pak zbytečno litovat a tlouci se do hlavy.

Chlapi s klacky byla věc špatná dost, ale ty ječící fúrie mohly znamenat i úplný konec.

Naháč byl lehký a mladý a nadto byl oděn pouze v tenisky naboso, neboť svůj oděv již nedokázal sebrat. Měl výborný náskok a hnal se ze všech sil, domnívaje se, že by mohl snad lovce setřást.

* * *

Penzista Josef Vosáhlo seděl u říčky a chytal ryby čili, přesně vzato, klímal v příjemném chládku pod vrbičkami, maje před sebou postaven rybářský prut jako výmluvu. V malém zálivu u nohou mu stála ve vodě láhev piva a vodní brouci si kolem ní hráli.

Jeho kolo leželo vedle v trávě. Josef dřímal a motalo se mu něco o tom, jak jako kluk za první války stál frontu na kukuřičný chléb.

Náhle se probral na základě žuchavého dupání i spatřil, jak se ze stráně nad ním řítí úplně nahý chlap. Přeletěl mu přes hlavu a žbluňkl po hlavě do vody jako obrovská žába. Byla zde naštěstí dosti hluboká tůň. Staří lidé mají dosti pomalé reakce, takže Josef Vosáhlo se ani nepolekal. Vzápětí se chlap vynořil a točil se, kde je.

Místo k druhému břehu, jak bychom čekali, však plaval zpět, odkud se odrazil, zřejmě dezorientován.

Vydrápal se ven a jeho tenisky čvachtaly, jak se dal opět na útěk po břehu. Zakopl o ležící kolo a krásně se vymáznul.

Zahmatal kolem sebe, vzal kolo, postavil, nasedl – a pryč po pěšině kolem říčky.

Teprve nyní začal Josef Vosáhlo stařecky spílat a těžce se kousek rozběhl ve směru, kde zmizela jezdcova zadnice, bělostně opalizující proti opáleným zádům a údům.

Naháč v panice šlapal a šlapal.

Od skoku do vody viděl všechno nějak rozmazaně a nejasně, což původně přičítal vodě v očích. Teprve za hodnou chvíli si sáhl na obličej a zaklel. Naháč byl krátkozraký a jeho brýle zřejmě zůstaly na dně tůně. Nicméně pokračoval v panickém řícení vpřed.

Teprve za hodnou chvíli se začali na zmateného penzistu ze stráně sypat chlapci s biči a lesní dělnice, hlaholivě se dotazující, kdeže je ten prasák.

* * *

Silnice byla kupodivu v dobrém stavu, majíc modravý asfaltový hřbet.

Na jejích okrajích pomalu zrála jablka na křivých stromech.

Exhibicionista je však neviděl, protože mu brýle zůstaly v řece.

Nicméně se řítil rozmazaným světem a uštvaně oddechoval.

Protože bylo horko, asfalt tál a kolo v něm zanechávalo specificky páchnoucí stopu.

Řítil se a řítil.

* * *

Nevěděl, kam se řítí, až když byl skoro uprostřed tmavé masy, viděl rozplizlé koule hlav a slyšel válečný jek ženštin.

Dříve však, než ho mohla trefit první rána bičem, zatočil stranou, zapotácel se, opřel se nohou o zem a sjel po příkré pěšině z náspu silnice za neznámým cílem.

Rozzuřené slepice totiž zjistily z nadhledu, kam to nutně jede, nadběhly si ho a čekaly na něj v příkopu po obou stranách silnice.

Nemohouce se však dočkat, vyvstaly příliš brzy, a tím plán zhatily.

Nyní se řítily z náspu ve směru naháčova útěku.

* * *

Na konci zahrádky byl modře natřený dřevěný záchodek s kýblem pod sedačkou, jehož obsah se používal na hnojení.

Na tomto záchodě seděl jeho majitel, kovozemědělec Emil, který měl dovolenou, takže nebyl ve fabrice, ale nikoliv dosti peněz, aby odcestoval. Nezabýval se však defekací, nýbrž rovněž perverzní pohlavností, protože to byl tehdy takový den.

Emil byl totiž transvestita a shledával vzrušujícím převlékat se do ženských šatů. Tomu se nesmějte, protože stejnou poruchou trpěl například Richard Wagner. Oženil se však, protože, stejně jako ten Wagner, nebyl homosexuální (to si lidé často pletou) a za druhé chtěl mít normální život a rodinu jako Pepík nebo Franta.

Také se, s obvyklou mylností, domníval, že ho to snad se ženou přejde. Nicméně ho to nepřešlo jako nikoho ještě nikdy.

Tu, jako obvykle, žena mu na to jednoho dne přišla, ale protože byla rozumná a měla ho ráda, nerozvedla se s ním nebo něco. Musel jí ale slíbit, že to přestane dělat; v té době tomu snad i sám věřil, že to dokáže.

To se ví, že to ale nevydržel, a tak místo doma v ložnici, jako to dělal předtím, se občas převlékal na tom záchodku. Příslušné potřeby měl schované v bedně na nástroje, kterou, nemaje kůlny, schraňoval rovněž na latríně a do které mu žena nelezla, respektujíc tradiční dělbu práce v rodině. Kromě toho bednu zamykal.

V bedně měl prádélko, šatečky, střevíčky, paručku, líčidla atd. a ovšem zrcadlo jako velmi nutnou rekvizitu.

Když je upevnil šikmo nad dveře, viděl se dokonale.

Šatičkáři jsou však různého druhu.

Emil měl tu věc, že nejvíc ze všech žen miloval sebe, jako by sám byl ženská, jakousi svou pomyslnou dvojčecí sestru, sebe v ženské podobě. Někdy se v té ženské podobě miloval jako muž, ale někdy jako žena, jaksi podvojmo, byl i jakousi psychickou lesbičankou. Čert sám ví, čím tohle vzniká.

Emilova žena byla t. č. na nákupu v městečku, ale opatrnosti stejně nezbývalo, protože nevěděl, kdy se může vrátit. Proto se rozkošem oddával i tak tajně, na hajzlíku pod petlicí.

Emil měl na sobě dlouhé, poněkud omšelé černé plyšové šaty s vycpaným živůtkem a černou paručku, protože byl mj. také Erzsébet Báthory, čachtická paní, a zároveň její oběti.

Tuto stránku věci však nemohl plně rozvinout, aby na něm žena neviděla jelita a modřiny nebo i rány a spáleniny, a proto si to víceméně jen představoval.

Toho času měl sukni vyhrnutou do pasu, hladil si nohy v černých punčoškách a hbitě masturboval, „až tak juchýňalo“, jak by řekli na moravském pomezí, a tudíž možná ještě v těch Čachticích.

Právě v tomto faustovsky slastném okamžiku bouchly a zapraštěly dveře a sesypaly se v plaňkách a třískách na Emila spolu s jízdním kolem a nahým chlapem. Zároveň se nad Emilem rozevřela zářící modř letní oblohy. Zrcadlo z nadedveří se s třeskem rozbilo – sedm let neštěstí, ale naštěstí až dost daleko za Emilem, jak se záchod kolem něho celý překlopil dozadu.

Zíraje tupě z trosek spatřil Emil zástup rozezlených ženštin, jak se k němu řítí, mávajíce různými zbraněmi.

Bylo tu také něco mužů.

Rychle vyskočil a počal prchati, přidržuje si sukně jako kinohvězda v historickém filmu. Pronásledovatelé se rozdělili. Zatímco hlavní kohorta se pustila za opěšavším naháčem, asi tři ženy a dva muži se dali za Emilem.

Ten prchl do svého domku, ale pronásledovatelky za ním vnikly oknem, v letním čase nepřipraveně otevřeným.

Spílajíce mu oplzlých sviní a zvrácenců, vyhrnuly mu rozhořčené občanky sukni a napadly jeho gluteální krajinu pruty a holemi.

Emil byl však právě tímto způsobem též perverzní, a tudíž ho nic lepšího nemohlo potkat. Pohled na jeho rychlou reakci a vůbec celá situace vzrušily však jak ženy, tak i přítomné muže, takže výprava tohoto oddílu morálních vigilantů skončila všeobecnou orgií, jejíž podrobnosti ponecháme fantazii konzumenta. Do toho se třeba vrátila Emilova žena a byla rovněž vtažena do infernálního hmyzení a tak dále.

* * *

Zatím se ale naháč řítil z vrchu a držel se za hlavu, protože ho bolela a dělala se mu na ní boule, jak vletěl do záchodku vlivem své krátkozrakosti. Za ním se valili pronásledovatelé či převážně pronásledovatelky, hýkajíce nadějí na úspěch, neboť postup opěšavší nahé kořisti se silně zpomalil.

Exhibicionista utíkal a utíkal, nevěda kam, protože pořádně neviděl. Jak utíkal, zuby mu rytmicky cvakaly, každým skokem ze stráně dolů. Utíkal pořád z vršku a nakonec škobrtl a začal se kutálet.

Roští a tráva ho různě šlehaly po holém těle, takže byl brzo do krve poškrábán a odřen i o kamínky.

Sedl si, jak se dle zápachu a konzistence zdálo, náhle do kravského trusu a jel nyní po něm po trávě dolů jako na klouzačce.

Najednou tu byl převis, naháč se vznesl do vzduchu a dopadl právě na hřbet krávě, která se pásla pod tím svahem.

Pevně ji objal rukama i nohama, protože se bál, že by si shozením ublížil nebo že by ho kráva na zemi snad i napadla rohy a kopyty.

Kráva zakoulela očima, zabučela a její hlas přeskočil do jakési dobytčí fistule, zvedla ocas a začala střečkovat, jak to vídáme v televizi, když ukazují rodeo.

Běhala napřed v kruzích a osmách, ale pak se pustila po cestě ze svahu dolů.

Právě v té chvíli začaly na cestu padat ze stráně fúrie, a vidouce kravskou a lidskou záď mizeti v záhybu cesty, svolávaly své družky a pustily se v klus.

* * *

Čert ví, co to mám v tomhle cyklu povídek s tou dechovkou: už podruhé se mi připlétá a slyším ji téměř fyzicky vyhrávat.

Tentokrát však vyhrává tklivý funébrmarš, takové to: Až nás na Volšana povezou, hm ťa ťa, čérvíčkové do nás polezou ra ťa ťa – a křídlovky pláčou a kvílí. Po cestě vzhůru se totiž vine venkovský pohřeb římskokatolické denominace a před botami kluka ministranta, kývajícího křížkem na dlouhé tyči, popolétává zelený brouček svižník, neboť ho v jeho broučím hlavovém gangliu nenapadne, že by se mohl uklidit stranou a nechat průvod projít.

Do tohoto průvodu se navezl nahatý jezdec na splašené krávě a řítil se dolů, rozrážeje a porážeje jak muzikanty, tak i ostatní členy průvodu. Vyrazil nástroj es-klarinetistovi a hráče na kontrabombardón v Bé odkutálel na okraj cesty.

Co více, porazil i nosiče már a rakev s nebožtíkem se blasfemicky svalila do příkopu! Vzápětí nato se v zátočině objevily hekající ženštiny s klacky, hlasitě, avšak již dušně vykřikujíce. Někteří dopálení smuteční hosté se teď s klením připojili k pronásledovatelům, takže zástup značně vzrostl a ještě víc zbizarněl, ale kráva měla nyní již značný náskok.

Kráva prchala a prchala, různě vyhazujíc a potřásajíc hlavou, ale exhibicionista se jí držel jako klíště a nemohla ho setřást.

Tímto způsobem se dostala až k chráněnému vlakovému přejezdu, kde právě projížděl nákladní vlak. Vidouc spuštěné šraňky, kráva znenadání rychle zabrzdila a zaryla nohy do prachu.

Naháče však poslala setrvačná síla mohutným saltem proti vlaku.

Tím by mohl náš příběh skončit, a to jak hloupě, tak i tragicky. Nicméně právě v té chvíli probíhalo podél šraňků menší stádečko nákladních vozů bez střechy, naložených nějakými polystyrénovými odřezky kdoví k jakému účelu. Naháč dopadl právě na jeden z těchto vozů, takže si ani neublížil.

Když pronásledovatelé dorazili k přejezdu, mohli přes šraňky a hřbet náhle se uklidnivší krávy už jenom spílat a nadávat.

* * *

Prchající adamita se dosti značnou dobu vzpamatovával.

Nabral polystyrénových odřezků a přiblížil je ke krátkozrakým očím, aby se ujistil, co to tam vlastně má.

Bohužel neviděl prakticky vůbec, co se děje na trati, kam ho vlak veze a celkově co a jak, neboť na větší vzdálenost bez brýlí viděl víceméně jen barevné fleky.

Nakonec se zahrabal do polystyrénu, aby tak nesvítil svou nahotou, a protože byl honičkou značně vyčerpán, usnul takzvaně jako břeně; což nevím vlastně vůbec, co znamená.

* * *

Když se probudil, bylo už tma a vlak stál. Rozhlédnuv se opatrně přes okraj, zjistil, že je někde na dost velikém nádraží. Způsob světel, byť vnímaných rozmazaně, jakož i zvuky a zápachy ho o tom zpravily.

Měl strašlivou žízeň, i rozhodl se, že musí stůj co stůj vylézt a někde, nejspíš asi u kohoutku na veřejném záchodku, se v první řadě napít. Pak by se měl pokusit si opatřit nějaké hadry a potom se tedy uvidí. Nejlepší by bylo, kdyby v okolí byla nějaká snad zelná pole nebo sady se strašáky proti ptákům. Pro začátek by strašácké hadry jistě stačily. Bylo mu ovšem jasné, že záležitost jeho chycení a odhalení totožnosti je nejspíš jen otázkou času.

Měl ovšem určitou naději, že by mu mohlo vyjít předstírání nepříčetnosti, že jako neví, jak se sem nahý dostal nebo kde vůbec je, kterážto druhá věc byla dokonce pravda: Na nádraží byly jistě nějaké v tomto směru relevantní cedule, ovšem jeho brýle byly na dně tůně a jinak viděl víceméně jen rozmazané skvrny. Nevěděl také, kolik je hodin, ale podle toho, že už bylo dost dlouho tma, usoudil, že může být tak snad po desáté hodině večerní.

Také, napadlo ho, by mohl tvrdit, že byl přepaden a totálně až na kůži obrán neznámými pachateli, pak odvezen, nejspíš v nějaké dodávce, sem a vyhozen nahý na nádraží. Vše tu však záleželo na tom, zda vesničané věc oznámili – a na to se nedalo spoléhat.

Rozhodl se, že snad ještě chvíli počká, ale pak už byla jeho žízeň zcela nesnesitelná.

Vylezl tedy z polystyrénu a spustil se přes okraj vagónu na zem. Noc byla sice dosti teplá, ale přece jen mu bylo chladno na nahou kůži. Pomalu, shrben a chvílemi po čtyřech, jako velký bílý pes, se hrabal mezi vagóny směrem ke světlům perónu. Nádraží se zdálo tou dobou kupodivu opuštěné. Pouze sem tam se zabloncal nějaký nádražák, kterého naháč ovšem viděl jen jako mlžný stín. Nicméně mu to zatím vždy stačilo, aby se přikrčil či ztuhl.

Trpělivě, plazením vlastně a občasnými přískoky se propracovával ke světlům nádražních budov. Prolézal pod lavicemi, přiskakoval a krčil se za všelijakými balíky, vozíčky a sudy. Konečně měl poměrně na doběh nízkou boudičku, jejíž celkový charakter jasně naznačoval, že je to záchod. Žlutý, placatý kvádr s nápisem žhnul do šera, ale krátkozraký nahatec nemohl litery rozeznat.

Posledním přískokem se octl za rohem boudičky, chvíli čekal, zda ho nikdo neviděl a zda se nic nehýbe, a potom, v podřepu, stočen jako zvíře, přeběhl ke dveřím tiše a hbitě a vklouzl dovnitř šikovně jako duch.

Výbuch jekotu ho silně poděsil.

Tuto možnost ve svém zbědovaném mozku jaksi opomněl vzít v úvahu. Uvažoval jen, co by udělal, kdyby nalezl při své exkursi za vodovodem na záchodě nějaké močící mužíky. Eventualitu, že by mohl vlézt do ženského záchodku, vůbec nerozvážil, protože se mu něco takového normálně nemohlo stát.

Vyrazil zuřivě zpět, svítě zadnicí, zatímco hajzlbába ječela jako siréna. Někdo mu skočil s roztaženýma rukama do cesty, ale nahatý mladík ho přeskočil roznožkou, přičemž ho potupně plácl skrotem do čela.

Ozývaly se hlasy a dupání běžců, snad i nějaká píšťala.

Opět mu někdo skočil do cesty a tentokrát mu naháč podrazil nohu. Ukazuje se tudíž, že byl fyzicky dosti zdatný. To je dobře, protože jinak by ho brzo chytili a nebyla by žádná legrace.

Přeběhl již nízkou a podlouhlou nádražní budovu a pak, přeskočiv nízký laťkový plot a nějaké snad telegrafní nebo jaké dráty, sešupoval se hbitě v podřepu dolů z železničního náspu.

Vyrazil do prakticky liduprázdné ulice, kde kalně a melancholicky svítily nečetné neóny socialistických reklam, jakož i něco hvězd, srpů a kladiv. Podle stupně velkoměstskosti, či jak bychom to nazvali, mohlo jít o komunitu o takových asi čtyřiceti tisících obyvatel. Ano, tohle sice může plést, ale tak asi tak zhruba.

Naháč utíkal celkem civilizovanou, i když nezvykle tichou třídou, a připadalo mu to jako ve snu. Některým lidem se prý zdává, že jsou nazí na ulici nebo třeba na bále – mně se to, pokud pamatuju, nezdálo nikdy, tak nevím, jak to vlastně chutná.

Za ním se ozývaly kroky stíhačů. Bylo teď jasné, že jeho konec se blíží, protože z nádraží esenbáky určitě vyrozuměli a ti tu teď budou co nevidět nejspíš s auty a psy.

Skutečně, proti němu již se blížilo, ječíc a blikajíc, značně policejně vypadající auto. Naháč zahnul prudce doleva, kde tušil jakýsi průchod či uličku. Byla to ulička velice úzká, tedy motorovým vozidlům nepřístupná.

Příkře se svažovala dolů a chvílemi degenerovala dokonce ve schůdky. Nahatec se po nich řítil, skákaje jako kůň.

Vyběhl na jakési parkovité prostranství, za nímž se, protáhle a třepotavě, odrážela světla lamp a domů v dosti široké řece. O něco napravo přes ni běžel nějaký most.

Podruhé v tomto na události bohatém dni (či nastával už snad den druhý?) žbluňkl vilný adamita do vody.

V tuto noční dobu po horkém dni byla voda příjemná, protože dosud teplejší než vzduch. Ponořil se u kamenného nábřeží a právě tam, kde se přemetl přes zábradlí, byla v zábradlí taková ta mezera a od té mezery šel dolů jako žebříček z kramlí.

Krátkozraký naháč potmě žebříček z kramlí sice nerozeznal, ale podle mezery v zábradlí věděl, že tam je. I plaval tedy co nejtišeji zpátky k nábřeží a nahmatal kramle žebříku.

Nadechl se, šel po nich rukama, a tak se potápěl, až kde kramle přestávaly, a tam se mohl držet, ponořen pod vodou, jenom tím, že se nepustil rukama poslední kramle. Přitáhl se a zatlačil se odrazem rukou dolů a viděl modravější šero u hladiny a pak po kramlích zase vyručkoval a opatrně, aby to nebublalo a neprskalo, si vydechl.

Potom slyšel motory, jak přijeli objížďkou, a hlasy a kroky a viděl reflektory a slyšel cinkání řetízkových obojků a rychlé, jako srkavě hekavé oddychování vlčáků, jak jim visí z huby jazyk a tak se jako třepe, a když se moc přiblížili, nadechl se vždycky a odručkoval po kramlích do hloubky. A pod vodou slyšel zurčení a šumění proudu a docela zřetelně hlasy a kroky a hekání a funění vlčáků, těch věrných přisluhovačů všech totalitních režimů na světě. A tehdy poznal, že rybáři mají pravdu, když napomínají syny a vnuky, aby se u vody chovali tiše, protože pod vodou se slyšet dá, a dokonce krásně.

A chodili a huhlali a svolávali se a vlčáci hekali, dlouho a dlouho, a tak svítili do řeky, napřed velkými baterkami – šajnovkami a potom přitáhli i velký reflektor s kabelem, ale svítili moc daleko po řece a také voda v řece byla kalná a kramle končily až hezkých pár metrů pod hladinou. A jiná parta hledala na druhém břehu. Držel se pod vodou, jak nejdéle mohl, ale přece jen musel dvakrát pro vzduch. Naštěstí ho nezjistili. Nakonec, ale to trvalo dlouho, odhuhlali opodál a odprděli v policejních autech pryč.

* * *

Přeplaval řeku ke druhé straně. Jednak se mu nechtělo do studeného vzduchu, a ještě ke všemu mokrý, jednak byl ve vodě jistě nenápadnější než na souši. Mohl se také v pádu potřeby okamžitě schovat tím, že by se potopil.

Ale věděl, že kdyby byl ve vodě moc dlouho a zvláště později v noci a k ránu, že by se mu při vynoření udělalo příšerně zima.

Žízeň už neměl. Jak se totiž prvně potopil před policajty, nabral si do nosu vodu a nedokázal se ovládnout, aby ji při své žízni nespolkl, a pak si i několikrát lokl znova, i když věděl, že by z toho mohl dostat tyfus nebo něco. Zato se v něm nyní ozval hlodavý hlad. A jak tak plaval ke druhému břehu, zachytilo jeho chřípí pach pečených buřtů. Nesmírná touha po buřtech ho prochvěla.

Čenichaje jako pes pustil se nahatý plavec po proudu za původem vůně. Dole u přístaviště, či jak se tomu správně říká, zkrátka u takového toho chodníku mezi vodou a stěnou vlastního nábřeží, jak to někde je, kotvil hausbót, a to byla taková jako hospoda, národní podnik, pro rekreaci našich pracujících.

Byla otevřena, nevím, zda celou noc, ale určitě dost dlouho přes půlnoc. Prodávalo se tam pití a jídlo a mj. horké párky a buřty s hořčicí ohřívané v kotli a taky buřty opékané, které, naříznuté a rozvinuté do růžiček, příjemně syčely a voněly na roštu, očekávajíce zákazníky.

Asi se tam prodávaly také nějaké ryby. Jestliže nikoli, byl to značný prohřešek proti jednotě stylu.

Toho času bylo plovoucí pohostinství frekventováno pouze jakýmsi antikvárním páskomorfem s řídnoucími tmavými vlasy, takže zbytky jeho emana vzbuzovaly upřímnou soustrast, v lesklé bundě z umělé kůže, a jeho partnerkou, poněkud flundroidní odbarvenou blondýnou mohutných hýždí.

Ale i přes svou obstarožnost musel pásek být už „plastic“ – sakra, to to uteklo.

Soudruh vedoucí byl tučný, měl kuchařský obleček a tváří se velmi vhodně podobal hastrmanu.

Nakláněl se přes pult a hovořil chraptivě s popsanou dvojicí.

Po jeho levé ruce bylo lze viděti velikánskou láhev s nakládanými okurkami. Po jeho pravé ruce a vzadu byly dveře, které se otvíraly z vlastní bedny hausbótu do prostoru mezi bází této bedny a okrajem pramice, na které chatovitá cysta stála.

U vnějšího okraje pramice byly připevněny sádky a celé zařízení pocházelo z dob, kdy plovoucí pohostinství prodávalo hlavně ryby. Ty byly v těch sádkách vězněny živé a těmi dveřmi k nim byl snadný přístup.

Pochopitelně zde byly také druhé dveře, které vedly na lávku spojující pramici s břehem.

Vedoucí se družně bavil s dvojicí hostů, když tu dívka náhle vyvalila oči, ukázala prstem a teprve za chvíli vykřikla.

Zpod pultu se totiž náhle vynořila mokrá paže, hrábla po elektrickém roštu s buřty, zvedla jeden buřt za koneček rozpeklé růžice a opět zmizela. Pootevřenými dveřmi do řeky bylo vidět, jak se do vody vrhá úplně nahý plavec. Jeho zadnice posměšně zasvětélkovala, než zmizel pod hladinou. Vedoucí spustil hlasité klení. Uchopil velký kuchařský nůž a hnal se k zádi hausbótu, kde bylo upoutáno motorové kanú neboli chybně keňu či keňa, zkrátka canoe.

Bylo slyšet, jak s láteřením tahá za startovací lanko motorku, až se nakonec motorek rozebzděl.

Tehdy hastrmanský kuchařík odvázal kotevní závěs, zařadil rychlost a vyrazil. Byl vzteky bez sebe. O ten jeden pečený buřt by mu ovšem nešlo: jako poněkud archetypický vedoucí lidového pohostinství byl dobrák od kosti a často, byť i se spíláním, konal příslušný křesťanský skutek tělesného milosrdenství: „hladové krmiti“. Co však vždy nesmírně nakrkne na krádeži, je taková ta sprostá drzost a nedostatek úcty k majiteli, jakési psychické to kopnutí do varlat.

V tomto případě byla dopalovačnost krádeže stupňována její bizarností, drzostí a faktem, že výsledek jaksi za to ani nestál, že šlo o zločin téměř platonický.

Vedoucí zařadil rychle za sebou dvojku a pak trojku a čtyřku a vztekle zavrčel pěnivým půlkruhem po řece. Kormidlovalo se nohama při sezení, pomocí důmyslného pákového systému.

Hle, již ho spatřil.

Adamita se vynořil a hltavě pojídal mokrý buřt, který mu zatím pod vodou krásně vychladl.

Kuchař k němu zavířil a bodl po něm svým velikým nožem. Naháč se ovšem ihned potopil. Tak se to několikrát opakovalo a plavec se zřejmě snažil dostat blíže a blíže ke břehu, protože věděl, že proti motorovému člunu nemá čáku. Nakonec se vyhoupl na molo, či jak se tomu na řece správně říká, a horempádem, mokře cachtaje, se hnal k nejbližším schodům nahoru na nábřeží. Vedoucí se trochu zdržel uvazováním člunu a vypínáním motoru. Nicméně pouliční lampy, osvětlující pozdní, liduprázdné nábřeží, viděly svýma nazelenalýma očima krajně pitvornou podívanou: úplně nahého, mokrého mladíka pouze v teniskách, kterého honí tlustý kuchtík s velikým nožem.

* * *

V případě, že se lidstvo uni-bi-či multilaterálně nevyhodí do povětří, poskytne zajisté budoucím kulturním antropologům a sociálním psychologům období sovětského kolonialismu ve střední Evropě extaticky blažené srovnávací studium národních charakterů.

Až tak budou zkoumat, jak se pod uniformním a uniformizujícím tlakem různé národy snažily zachránit svou duši, o co jim při tom šlo a jak to různě dělaly.

Budou-li ovšem k tomu mít nějaký materiál, protože například u nás v Čechách existovala spousta věcí (ale teď, já vás ubězpěčuju, užé sovsém ně suščestvujet – ale co tato knížka vychází, už to, Deo Gracias, není nutné), které vlastně neexistovaly – a naopak.

Například mniši a jeptišky. Nějaké jeptišky byly oficiálně ponechány, aby se staraly o různé strašlivě nemocné a mrzáky, ke kterým se ošetřovatelky s vědeckým světovým názorem pro hrůzu neseženou. Na dožití – potom už, soudruzi, takoví mrzáci u nás nebudou – a jak ty to mají s dorostem, to vám nepovím.

Ostatní mniši a jeptišky, fráteři, bekyně a tak byli zrušeni, už jak to bylo s tím číhošťským zázrakem, protože to byl na ten pogrom signál. A tak nejsou.

Ale on jistě není žádný zákon na to, aby se pár svobodných mužských nebo zase ženských nastěhovalo do jednoho baráku a vedli společné účty a domácnost. Tím spíš, když při tom pracují spolu třeba ve fabrice nebo v nemocnici nebo jako zahradníci nebo tak, a chovají se celkově tiše a nenápadně.

No a jestli se třeba ňák modlí, tak to jednak se nedá zjistit, a i kdyby, soudruhu újezdní tajemníku, lid se musí převychovávat pomalu a s rozumem atd.

Ale jinak u nás žádní mniši nebo tak nejsou, kdepak, to snad ještě tak v Polsku, kde je lid tak zaostalý, že si mu na to úřady netroufají sáhnout. On vlastně u nás není ani žádný zákon proti mnichům a jeptiškám, tak to vlastně – no ale to je ta dialektika!

Ale stejně nejsou.

Tak jako u nás přes dvě stě let nebyli vůbec žádní protestanti a udělali se z ničeho nic až najednou po tom tolerančním patentu – ale předtím kdepak! Co si to myslíte?

Kdyby je tak někdo viděl utíkat, naháče a za ním kuchtíka s nožem, mohl by si myslet, že to jsou nějaká strašidla.

Ono to vlastně vypadalo tak, jako kdyby ten naháč utekl z nějaké kanibalské restaurace, kde ho měl ten kuchař zapíchnout a připravit prominentním hostům a jiné distinguované společnosti v rámci podepsání technické a kulturní spolupráce s rozvojovými zeměmi.

Bylo stejně s podivem, že se zvuky jejich kroků nikdo neprobudil. Ale většina lidí byla teď v první, nejtvrdší fázi spánku.

Půlměsíc vyšel a přízračně osvětloval náměstíčko ve staré části města: podloubí a nějakou jako kašnu a tak.

Naháč vběhl do jednoho dvora, který kupodivu nebyl zavřen zvenku, a chtěl se tam schovat mezi harampádím, ale kuchař ho dostihl a bodal po něm svým zabijákem. Neříkal nic, jen chrčel a v očích měl vraždu. Byly tam nějaké papundeklové krabice a kuchař je probodával, aby se skrz ně dostal nahatci na tělo. Ten mu nakonec hodil do obličeje jednu takovou krabici a blokádu prorazil.

Jedním skokem se přemetl přes zídku do dalšího dvora. Utíkal dál, proplétal se průchody, dvorečky a chodbičkami, až se nakonec dostal do slepé uličky.

Zde stanul, hekaje hrůzou a námahou, a zoufal si, neboť nevěděl kudy kam. Plácání kuchařových kroků se již začalo ozývat.

Vedoucí plovoucí jídelny viděl krev.

Napřed se pustil za naháčem v prvním návalu vzteku. Ten ho sice už přešel, ale místo zdravého rozumu na jeho místo nastoupila lovecká vášeň, rozkoš z honění a chytání živé bytosti – a ta zaslepuje stejně jako vztek a pohlavnost. Bylo jisté, že kuchta chce svou kořist probodnout se vší vážností. Pro jeden smažený buřt.

Jak tak kolem sebe v panice hmatal, nahmatal holouš tlustou, na dotek masivní rouru v rohu. Byla-li to roura záchodová, či snad od hromosvodu nebo co, nevěděl, a taky to nezkoumal, nýbrž téměř instinktivně po ní začal šplhat.

Když sípějící vrah dofuněl do slepé uličky, spatřil v matném polosvitu měsíce utečencovu záď s posměšně vyhřezlými plodidly již vysoko nad sebou.

Asi ve druhém patře bylo pootevřené okno a nahatý šplhoun je zaznamenal. Vysunuv se po rouře na jeho úroveň, vykročil nohou, přehmátl a zmizel v okně.

Vedoucí na to zíral s otevřenou žabáckou hubou.

V této situaci s košerákem v ruce, a někde na dvoře, kam se dostal ilegálně přes zeď, nemohl si kuchtík dovolit zařvat „Zloděěj!“ nebo podobně, i uvědomil si, že lov se nezdařil.

Pomalu se mu vracel zdravý rozum víc a víc, i vydal se na rychlý ústup. Za dalších několik okamžiků si uvědomil jasně celou věc, i pojala ho hrůza nad sebou samým. Chtěl i na okamžik zahodit nůž, ale potom si to přece jen rozmyslel.

* * *

Jeho vražedná vášeň mu přišla draho, neboť zatímco byl pryč, naplnil se hausbót polymerickými pásky a sajtnami, kteří mu znamenitě odpomohli od pokrmů a nápojů, aniž by však odevzdali protihodnotu či nadhodnotu nebo jak se tomu v politické ekonomii říká.

* * *

Irena byla excentrická, asi dost kráva.

Byla nábožná, ale takovým tím intelektuálským hravým způsobem, jako například byli u nás dřív a na Západě ještě jsou někteří vzdělancové, jacísi hraví komunisté. Je to takový ten druh lidí, kteří třeba prohlásí, že jsou tři vrcholy lidského poznání: Lenin, Salvador Dalí a Snoopy – já nevím, jestli se mi to podařilo dost věrohodně napodobit, ale snad víte, co myslím.

A takoví jsou taky kolem náboženství a hlavně kolem katolické církve. A taková byla taky Irena.

To ovšem není ten druh křesťanů, aby se starali třeba o ty hrůzostrašné mrzáky ve Vincentinu, a tak. I když by o tom mohli chvíli fantazírovat nebo filosofovat.

Irena se dala na náboženství, protože její otec, nějaký doktůrek, byl přesvědčený materialista a soudruh naivnějšího typu.

Z toho důvodu jí také prošla různá odvaznictví, i vystudovala jakési učitelství, snad jen pro obecnou školu. Učit ji však přece jen dlouho nenechali, i zakotvila nakonec v továrničce na františky.

Vybrala si to proto, protože to bylo tak krásně bizarní.

Byla to vlastně manufaktura v původním slova smyslu, františky, černé i červené, se ručně hnětly z připravené substance, kterou v druhé místnosti míchali v takových míchačkách.

Kromě toho se v továrničce dělaly taky svíčky.

Teď ale ty ženské v té továrně na františky byly tajné jeptišky, ale to je, to se ví, jenom fikce, protože u nás nic takového není. (Co tato knížka vychází, lze však již říci „nebylo“, tj. za soudruhů, a tedy ve skutečnosti vlastně bylo.)

A protože Irena koketovala s katolicismem a měla toho času melancholicky ztracenou náladu, dala se na to taky.

Normálně, kde jsou jeptišky legální, by nejspíš dneska takovou kandidátku abatyše nebo převořiše kopla do hýždí.

Ale protože jich měly málo a taky si mohly říkat, že role řeholnice v dnešní společnosti se mění, Irenu přijaly.

Co to bylo za řád nebo kongregaci, to vám nepovím, není to vlastně ani důležité, ani jestli už měla nebo neměla slavné sliby.

Ale myslím, že asi neměla. Jeptišky jsou na tohle ještě opatrnější než mniši, protože, kupodivu, ženské snášejí abstinenci mnohem hůř než muži.

Irena, řádovým jménem sestra Eufémie, tedy dělala františky, modlila se, rozjímala a začínala se nudit a být trochu skeptická.

Tu Eufémii jí vybrali. Nevím kterou, jsou, myslím, dvě, jedna starověká a jedna barokní.

Irena si původně navrhovala řádové jméno Kunigunda, což zde uvádíme jen proto, abychom lépe ozřejmili příchuť a povahu jejího psychična a její postoj k celé záležitosti.

Tento návrh však představená odmrštila, oficiálně s odůvodněním, že svatá Kunigunda jako osoba světská, manželka svatého Jindřicha Druhého, bavorského, není vhodnou patronkou pro řeholnici. Jinak nehnula ani brvou.

* * *

Co do fyzického vzezření byla Irena poměrně velká, černá, s bledě matnou a jako trochu poďobanou pletí. Měla plnou, oválnou tvář, dosti silnou kulatou bradu, spodní ret silnější, nos maličko orlí, ale ne velký, světlé oči s vilnými víčky a klenuté obočí.

Měla pěkné silné hnáty a celkově dobrou figuru.

Hlas měla hluboký a jakoby naříkavě zpěvavý, ale dosud neroztlemený, jak by se dalo čekati. Tento druh výslovnosti se totiž rozšířil až po invazi. A nikdo neví, proč to tak je.

* * *

Toho času ležela sestra Eufémie alias Irena v posteli a bojovala s tělesným pokušením.

Při vstupu do tajného konventu ovšem panna nebyla – to prý nevadí, řekly jí, hlavní je duševní stav čistoty –, tudíž věděla přesně, o co přichází, a musela bojovat ne s neurčitými dívčími sny, ale s brutálně konkrétními vzpomínkami. Irena to totiž brala přece jen svým způsobem vážně a od té doby, co se rozhodla, chtěla dělat všechno, jak se patří. Irena byla v jakémsi polospánku plném priapických vidin.

Předtím se dlouho modlila a do postele se jí nechtělo, protože podle neurčitých pocitů cítila, že už to na ni zase leze.

Nebyla však žádná metoda, krom úplného nespaní a koncentráčnického hladovění, což si nemohla jako dělnice dovolit a což také nebylo podle duchovních rádců správné.

Problém byl hlavně v tom, že nikdy nevěděla, spí-li, či bdí-li neboli zda se její vůle k vilným obrazům přiklání, čili nic.

Vyvstávalo v ní stále jasněji přesvědčení, že se asi na jeptišku nehodí, a prosila Boha, aby jí ukázal v tomto směru svou vůli.

Poté se opět ponořila do polospánku, plného vilných obrazů.

Právě v té chvíli se ozvalo plesknutí a do Irenina pokoje vstoupil oknem nahý mladík, jakoby boží odpověď na její modlitbu.

Podle církve je ovšem každý mimomanželský styk těžký hřích, ale dalo se třeba myslet, že Bůh je rozumnější a lidštější než jeho zástupce na zemi.

Naháč se krátkozrakým okem ani nerozhlédl, když ho Irena objala. Nahatec byl svým založením exhibicionista, to znamená, že o normální sbydlení příliš nestál, nicméně, zavalen vlahou vášní dezertující jeptišky, neměl ani nic jiného na vybranou.

Kromě toho to byl dosud mladý muž, který se vzruší i věcmi pro něj méně specifickými.

Irena naopak by rozvášnila i penzionovaného preláta.

Cela tajného konventu se proměnila v kosmický prostor, kde vybuchovaly barevné ohňostroje světů a kterým se řítil na bílé nebeské svini. A chvíli to bylo, jako by byl unášen harpyjí se zlatými křídly místo nohou a ptačími pařáty místo rukou.

A byla jako nesmírná, černá kosmická kráva, posetá hvězdami.

A byla jako stříbrný ježek a lvice a hvězda a karyatida, ronící z ňader med, a upír a mořská obluda a dvě labutě nad hnízdem, do kterého se dere souhvězdí velryby. A byla jako průtok vektoru skalárním součinem a jako barevně ohnivá sluj, do níž krvácí bezhlavý cyklista.

Tím by to vlastně mělo končit, ale jen na vysvětlenou. Irena druhý den opatřila náhlému milenci šaty a opustila s ním neviditelný konvent. Do měsíce měli svatbu. Ale happy end to vlastně není, protože exhibicionista se taky nikdy nevyléčí.

Dědic

Bylo nebylo.

A necháme otevřeno kdy a kde, ale myslím, že asi nejspíš před druhou válkou a možná že i před první. Pokud by to snad bylo až po, tedy vlivem konzervativních sil se to všechno dělo tak, jako by to bylo před nebo aspoň více méně.

Ale ba ne, bylo to už dříve – muselo. Ono totiž dneska to příslušné řemeslo strašně upadlo a je v něm víc podvodníků než naopak.

Návštěvník byl oděn s nenápadnou, jakoby poněkud omšelou elegancí, kterou se normální, pouze bohatí lidé nikdy nenaučí napodobit. Z toho důvodu je také nemožné popsat, v čem tato vlastnost spočívá, protože, kdyby to bylo možno, dala by se uměle vyvolat a prodat za peníze těm, kdo by na to měli.

Bylo mu tak asi kolem třiceti, nebo něco přes, byl velký, štíhlý a kostnatý. Měl tmavé, smutné, poněkud vyhřezlé oči s převislými víčky.

Jeho hlava i tvář byly úzké a dlouhé.

Nejlépe je snad vyjádříme, řekneme-li, že hlava připomínala celkově hlavu hladkosrstého loveckého psa, nějakého takového ohaře, nebo něco na ten způsob.

Kolem celé osobnosti tohoto muže se vznášela jemňoučká aura jakéhosi neurčitého nedostatku vitality, ale s podtónem boje a lovu.

Nevím, odkud pramení pověra, že aristokraté mají hustá obočí, orlí nosy a bojovné brady. Možná že to tak bylo dříve anebo snad ten typ mají nějací šlechticové nižší. Jinak se ovšem dravčí nosatost vyskytuje porůznu, u nunvářů, sedláků, popelářů, ba dokonce i u latinářů.

Ale opravdu vysocí aristokraté mají, zdá se, nejčastěji takové ty ušlechtile psí, úzké a protáhlé hlavy.

Návštěvník seděl a tvářil se vybraně a nervózně. Profesorovu pracovnu bych si nejspíš představil ve stylu l’art nouveau: lustr s nějakými cingrlátky splývajícími z látkového zvonu, popelník s okřídlenou nahou ženskou, asi ze stříbra, a tak. Nábytek solidní, nóbl.

Panelované zdi. Na zdech něco nenápadných, velice drahých originálů. Spousta knih. V rohu by mohla stát kostra.

Profesor naslouchal vévodovu koktání a přemýšlel, co a jak.

Četní lékaři s vysokou klientelou jsou normální podvodníci.

Opět jiní jsou docela normální, ale vznikli s konexemi.

Profesor měl něco rysů prvního typu, ale byl mnohem složitější.

Podvodnickou fasádu pouze nastrkoval světu, protože ten to vyžadoval. Pod touto fasádou, kde u typického exempláře není už vlastně nic, byl normální doktor, dokonce na lékaře nečekaně inteligentní.

Vévodova návštěva se připravovala dost dlouho. Plukovnické hlasy vznešených tetiček několikrát vyděsily profesora po telefonu. (A ten telefon byl, zřejmě, takový ten starý, co se mluvilo do takového toho jako stojánku s hubičkou.)

Po tlustém koberci, tiše a prkenně, přikráčel na poradu nějaký ten předběžný diplomatický cousin. I sám Vatikán diskrétně zaševelil.

V kruzích byl rozruch, avšak nesmírně ututlaný, jako spiritistický. Důvodem vzruchu byla potřeba dědice a fakt, že vévoda takříkajíc „nikam nemohl“. Zkoumali ho nejprve fyzicky a zjistili, že mu nic není. Udělali i spermiogram a zřejmě by to šlo, kdyby to šlo. Také gynekologické vyšetření vévodkyně, pokud je totiž bylo možno provést, bylo potěšující.

Usoudilo se tedy, že jde o záležitost psychogenní, i vyslali vévodu k nejvybranějšímu psychiatrovi – a to byl právě ten profesor.

Profesor byl v učených nesnázích: Kdyby šlo o něco jiného, například kdyby se, řekněme, vévoda bál lišek, začal by ho profesor bez skrupulí oblbovat a – s dalšími dvěma podobnými pacienty – už by se do smrti nemusel bát bídy.

Ale vyvstalá situace byla delikátní.

Bylo třeba, aby vévodovu psychogenní impotenci vykurýroval rychle a úspěšně a zařídil tak zplození dědice, neboť celé vévodství k této záležitosti upírá své zraky, pochopitelně bez znalosti podrobností a důvodů, kde to vlastně vázne.

Taková je sice hloupost a důvěřivost lidská, že by se profesorovi nic nestalo, i kdyby třeba vévodu úplně zničil, ale naopak, kdyby rychle uspěl, byla by to ohromná bomba. Zachytil by se v těch nejvyšších možných kruzích – a pak by ho už nic nemohlo zarazit.

Profesor naslouchal nevydatnému koktání aristokrata, které připomínalo kdákání bázlivé slepice, potahoval se za licousy a přemýšlel.

* * *

Vévodkyně klečela před originálem gotické madony, jaké jsou jinak jen v obrazárnách.

Modlila se, a to ze dvou důvodů. Jednak prosila za zdar akce, jednak se jí bála. Vévodkyně byla totiž dosud panna, její manželství nebylo konzumováno.

Věděla, že vévoda chodí k lékařům v cizích hlavních městech, a kladla v to naděje. Chtěla povít dědice a pak taky, že ano, mít něco ze života. Kromě modlení a značné nervozity byla vévodkyně též krásně upravena. Měla bílou, dlouhou noční róbu či košili s jakýmisi podélnými varhánkami, nebo jak se tomu říká, vzbuzujícími téměř řecký dojem.

Byla mladá, tak něco přes dvacet, a docela hezká.

Jemně voněla nějakým drahým parfémem, ale nóbl a něžně, ne jako ruská turistka. Pozorujíce tuto situaci, jsme nakloněni pokládat vévodu za blbouna, zapomínajíce, že to nebyla jeho vina.

Ozvalo se jemné zaklepání. Vévodkyně se rychle pokřižovala a vymrštila se na nohy. Složila pěsti pod bradu a krásně se začervenala.

„Vstupte,“ tíkla slabounce.

Vévoda tedy vstoupil. Na sobě měl nějaký tmavomodrý župan přes pyžamo, s bílým kapesníkem v náprsní kapse, ale zase tak jako trochu omšelý a nedbalý, ne jako z krejčovského výkladu.

Na okamžik zaváhal, očima střelil do rohu.

Byl tam.

Přistoupil k vévodkyni a něžně ji objal a políbil, jak to nacvičoval dle instrukcí profesora.

Pohlédl do rohu.

Začal se rozvášňovat.

Zkrátka a dobře, co budeme popisovat, však to všichni známe.

Zanedlouho byli vznešení manželé v posteli, ale túdle – postel má nebesa a ta jsou zatažená.

* * *

Asi do roka povila vévodkyně dědice a zanedlouho nato byly křtiny tak slavné, jaké vévodství nepamatovalo.

Na křtinách byl taky profesor a byl obletován hostiteli i ostatní aristokracií. Dostal vysoký řád a peněz jako želez.

Klientelu v nejvyšších kruzích měl zajištěnou.

* * *

Jak to udělal? O co vlastně šlo, že si na tom vylámaly zuby kapacity z celé Evropy? A v čem byl profesorův vtip?

Vysvětlím vám to, jenže nevím, jak to nanést, aby se to dobře četlo.

* * *

Obraťme zpět několik listů v knize času a vraťme se do profesorovy pracovny.

Vévoda, překonávaje aristokratický odstup a stud, vykoktal podstatu problému, totiž jeho popis, a profesor položil několik otázek. Vypadalo to, že vévoda nemá a nikdy neměl erotický zájem o ženy. Vypadalo to na deviaci.

Dalšími otázkami profesor zjistil, že to nevypadá na homosexualitu, aspoň ne na femininní identifikaci, ale když se začal vyptávat na erotické fantazie, vévoda indignovaně zaklapl: „Co míníte, profesore?“ Za normálních okolností by profesor takového pacienta vyhodil – když nechcete povídat, jděte si jinam –, ale tady bylo v sázce příliš mnoho. „Dovolte, Výsosti, malý experiment.“

Posadil vévodu do křesla – a to křeslo bylo asi taky secesní a originální pařížský návrh pro profesora, nějaký ten Louis Majorelle, nejspíš – a napřáhl proti němu ruku.

„Dívejte se na tuto ruku; jak ji sledujete, jak se blíží a vzdaluje, blíží a vzdaluje, vaše oční víčka jsou těžší a těžší. Blíží a vzdaluje, víčka těžší, těžší, těžší – blíží a vzdaluje – oči se klíží, klíží, klíží, ospalé, ospalé.“

Za okamžik byl vévoda v krásném hypnotickém transu.

Nejdřív se jeho víčka třásla a huba mu cukala, ale pak začal vypadat jako člověk v normálním zdravém spánku – zrůžověl, ústa mu klesla atd. Ale profesor ho uvedl do ještě hlubšího transu.

Nyní byl vévoda bledý a jakoby voskově ztuhlý.

Profesor, pro jistotu, ještě zkusil hloubku hypnotického stavu.

„Až vrazím tento špendlík do vašeho oka, nepocítíte žádnou bolest.“

Ale vévoda zůstal nehybný, nevyskočil s hrůzou, jak by nejspíš udělal člověk hypnózu pouze předstírající.

„Můžete nyní mluvit,“ řekl profesor a začal klást otázky. Vévoda, tichým, mumlavým hlasem, tak, jak se mluví ze spánku, poslušně odpovídal.

* * *

Bylo to dávno a dávno, když vévoda byl ještě dítě. Tehdy rodina meškala v jednom z evropských velkoměst a guvernantka vzala vévodu a jeho mladšího bratra do místní zoo.

Bylo pak už před zavřením a zřízenec honil pštrosy z výběhu do stáje či chlívka, zkrátka dovnitř do ubikace.

Černobílý samec, který má hlavu přes tři metry nad zemí, nechtěl poslechnout a po zřízenci i kopal. Zřízenec na něj vzal bič a hnal ho do chlívka. Pštros musel být masochista nebo co, neboť mu z kloaky vyhřezl zatažitelný penis a visel mu od zadku jako červená okurka. Pštrosi a husovití jsou jediní ptáci, kteří mají skutečná přirození. Proto asi skopulírovali oplzlí staří Řekové Ledu s labutí, a ne třeba s orlem.

Dobrá, vévoda to viděl a udělalo to na něj dojem.

Představa pštrosa s vyhřezlým přirozením ho od té doby vzrušovala, a když pak dospíval, zahájil samohanu s touto představou.

Záhy též vyvinul touhu být na místě pštrosice.

O ženy zájem neměl.

* * *

Dobrá, tohle profesor vytáhl z vévody v hypnóze. Nevěřil ovšem, že třeba pštros znamená vévodova otce nebo nějaký jiný takový nesmysl. Byl ochoten si na tyto voloviny hrát se svými kolegy a s platícími pacienty, na jejichž skutečném vyléčení z nějakých důvodů nezáleželo anebo kde nebylo prostě možné, ale věděl, že to musí být všechno nějak jinak.

Ovšem čert ví jak.

Nevěřil také naopak, že by šlo o podmíněný reflex.

Vévodův bratr to viděl všechno taky – a vyvinul se z něj normální proutník. Vévoda k tomu musel mít nějakou, možná vrozenou, dispozici, že ho to tak chytlo – to bylo jasné.

Však profesor viděl deviantů za svůj život dost a byl dost chytrý, aby si udělal své vlastní závěry. Proti běžným názorům ovšem nepolemizoval, tak jako nevystupoval třeba proti církvi, i když měl na ni také svůj názor.

Otázka zněla, co teď.

Nějaká rychlá, inteligentní a účinlivá metoda, jak dostat vévodův vznešený pyj tam, kam patří.

Profesor věděl dobře, že vévodovu pštrosí podivnost, kterou by bylo lze učeně označit jako struthiofilii – a to receptivní –, neumí ve skutečnosti odstranit, i když by to nikdy nikomu druhému nepřipustil. Kdyby šlo o jiného takového hejla, mohl by ho léta letoucí analyzovat a tahat za fusekli – ale tady musel jednat, kvůli vzbuzení dědice.

Pak mu svitlo.

Profesor věděl, že například homosexuálové jsou často schopni soulože se ženou, je-li přítomen muž, a že tento jev je často v pozadí skupinových orgií.

Odměnil se zvláště jemným doutníkem a pozval vévodu na další hypnotická sezení.

* * *

Když vévoda oné noci vstoupil do komnaty své panenské manželky a když střelil očima do kouta, uviděl tam pštrosa.

Tuto halucinaci mu profesor v hypnóze nasugeroval. Řekl mu také, že jeho žena a nikdo jiný pštrosa neuvidí.

Když líbal a laskal svou manželku podle toho, jak ho profesor nainstruoval, díval se občas do kouta na pštrosa.

Pštrosovi vyhřezl penis a vévoda se vzrušil.

A když pak přikročil ke zpožděné konzumaci manželství, cítil, že ho pštros proniká jako pštrosici. To mu umožnilo udržet vášeň.

Tak tomu bylo vždy a vévoda měl velmi zdařilé a úspěšné manželství.

Byl vzorem rodinného života pro své poddané. Nikdy svou ženu nepodvedl, protože měl jedné ženské až dost. Kolem nich se batolily růžolící dítky, protože fyzicky byl vévoda zcela v pořádku.

Kdykoli začala nasugerovaná halucinace blednout, profesor mu ji za vévodský obnos opět obnovil.

A žili šťastně a spokojeně.

A byla tam papírová zem a já jsem se propadl až do exilové literatury (která však nyní již opět exilovou býti přestává).

Dívka v rytmu zrozená

„Promiňte, že se do toho míchám,“ řekl Parma. „Ale nemohl jsem si pomoci, abych neposlouchal, když tady tak všichni sedíme – napadlo mi totiž možná řešení.“

Dívali se na něho překvapeně, snad i trochu nepřátelsky. Asi je zarazilo, či urazilo, že až do té chvíle dělal, že spí. Nastoupili až o několik stanic po něm a to spal opravdu, ale vzbudili ho svou hlučnou debatou. Ta ho zaujala, takže pak už neusnul, ale aby je nezaplašil, oči zatím neotvíral. Jak si tak pomalu, z jejich výroků, dával dvě a dvě dohromady, napadlo ho, že by možná mohl jejich problém vyřešit a tím, velmi zřejmě, alespoň částečně i ten svůj. Problém Stanislava Parmy spočíval v tom, že byl za ilegálním proviantem u nějakých venkovských příbuzných, ale že o něj s nejvyšší pravděpodobností přišel. Tento proviant sestával z půlky prasete ve dvou kufrech. Jeho získání a transport stál Parmu nejen námahu a peníze, ale i spoustu nervů, protože na ilegální prasata byly za protektorátu těžké tresty, snad i smrt. Všechno probíhalo hladce, jako tzv. po másle, až do chvíle, kdy měl Parma přesedat z lokálky na vlak do metropole, protože na nádraží dělali Němci šťáru a zátah na šmelináře. Vlak sice zastavil před stanicí, jak to mívali čeští železničáři za takových okolností ve zvyku, ale to posloužilo Parmovi jen k tomu, aby v lese, kde vlak zarazil, uložil prasečí kufry v jakési strži, protože dál si s nimi netroufal. Jeho situace byla totiž komplikována tím, že patřil k ročníku, který měl být nasazen v pracovním procesu ve fabrice, ale to on nebyl, nýbrž nedělal nic, pouze trochu přispíval do domácnosti rodičů jako kostelní varhaník a učitel klavíru a pianové harmoniky. Otec, který byl úředníkem na pracovním úřadě, ho mohl krýt, ale kdyby byl odhalen nezávisle, bylo by to prasklo. Kdyby ho policajti zachytili, lítal by v tom, i kdyby na žádné prase nepřišli, a to naopak i se svým otcem. Za těchto okolností se divíme, že se Parma vůbec pouštěl do nebezpečného vepřového transportu, i odpovídáme si, že byl jediný člověk v rodině, který byl na to fyzicky i duševně schopný, a nadto měl, jako ilegální nenasazenec, i spoustu času na cestování.

Parma, zanechav vepří mrtvolu náhodně ve strži v lese, došel přes lesnatý vrch pěšky k nádraží, kde opatrně merčil, jestli už šťára metropolitního vlaku přešla. Šťára nicméně nepřešla a bylo nebezpečí, že do ní bude zavzat i Parma, když tu, jako na zavolanou, se začal dávat do pohybu jiný vlak, jedoucí kdoví kam. Jak to bylo možné, proč Němci nezadrželi také tento vlak, můžeme jen hádat. Snad na to nějak zapomněli na poměrně velkém nádraží železničního uzlu, anebo snad šlo o další protiakci českých železničářů. Parma tedy do tohoto vlaku nastoupil a hospodářské kontrole zkrátka ujel. Podle jízdního řádu pak zjistil, co to je za vlak, i plánoval, že v něm pojede do nejbližšího většího města, kde měl známé, že u nich přespí, případně dá telefonicky vědět domů, co s ním je, druhý den se vrátí a pokusí se vepřového polonebožtíka přece jen dopravit domů, pokud ovšem ještě v lese bude. Město s přáteli bylo však dosti daleko a Parma únavou z tahání kufrů a vyčerpáním z předešlého nerváku ve vlaku usnul, jak vylíčíme. Tolik k podstatě problému Stanislava Parmy, který se nechtěl ze své nebezpečné cesty vrátit s prázdnou, a byl proto ochoten podstoupit i další riziko.

Co se týče oněch šesti mládenců, měli problém sice méně vitálně závažný, ale o to protivnější a jaksi ostudnější.

Jak Parma postupně zjistil z jejich vzrušené debaty, byli to žáci či studenti vyššího gymnasia v místě, kde nastoupili do vlaku, a zároveň tzv. katoličtí jinoši, i když to s tím jinošstvím zase nebrali tak vážně, jako někteří filosofičtější duchové. Byli to však také muzikanti, a to kostelní (aspoň částečně, jak ještě uvidíme): čtyři zpěváci, varhaník a sbormistr, členové chvalně známého sboru gymnasiální kaple, který měl v kraji v církevních kruzích výbornou reputaci a byl pýchou pana profesora katolického náboženství, ačkoliv ten osobně neměl hudební sluch.

Nyní se stalo, že jeden intelektuální, takový ten staroříšsko-tasovský panáček v okolí chtěl důstojně oslavit svátek patrona svého chrámu, přeložený na nejbližší neděli, a za tím účelem se spojil se sbormistrem a pozval ho i s jeho souborem na tento podnik. Ubytování zajistí na faře, též strava bude zajištěna, farníci budou za vaše vystoupení vděční.

Intelektuální kněz napsal sbormistrovi rovnou, protože pánbíčkáře neměl rád, pokládaje ho za příliš vulgárního a neintelektuálního. Toto přehlédnutí však dalo sbormistrovi a jeho přátelům příležitost k uplatnění soukromého podnikání. Rozhodli se, že svému panu profesorovi ani většině členů sboru nic neřeknou a podniknou výlet jenom s malým, vybraným souborem, sestávajícím ze tří sopránů, tří altů, dvou tenorů a dvou basů, varhaníka a dirigenta, kteří mohou eventuálně také vypomoci při vlastním zpívání, tedy s hlasy obsazenými po třech, což jest podle J. S. Bacha nejmenší a dostatečné obsazení pro chrámový sbor. Důvod k tomuto rozhodnutí byl dvojí: jednak, jak vyplývá z dopisu, vděční farníci se zřejmě chystali zaplatit umělcům v úzkoprofilových viktuáliích, a bude-li jich tedy méně, připadne více božího daru na jednu hlavu. Dále, neboť jak známo láska prochází žaludkem či je vůbec úzce spjata s baštěním, hodlali hudební katoličtí jinoši spojit svůj výlet též s erotickou anabází. Vybrali tudíž šest dívek, se kterými dílem preliminárně chodili, dílem se jim tyto zpovzdálí líbily, utvořili z nich onen vybraný soubor a doufali, že dva dni na výletě, bez dozoru rodičů a pedagogů, jim umožní se po této stránce též rozvinout, ne-li zcela, tedy alespoň částečně. Nezapomeňte prosím, že náš příběh se odehrává někdy na počátku čtyřicátých let, kdy nebylo o nějaké permisivnosti ještě ani potuchy, a nadto jde o gymnasisty a gymnasistky z malého města, tedy dorost z tzv. dobrých rodin, patřičně konzervativně prudérních i v rámci ušněrovaných norem tehdejší společnosti. Rodičům dívek jinoši sdělili, aby se o výletu nezmiňovali rodičům jiných členů sboru, že bylo nutno skladby rychle nacvičit se zvláště nadanými zpěvačkami a že také odměna ve viktuáliích bude o to vydatnější, že však se není zároveň čeho obávat, neboť vše se bude konat pod dozorem pana profesora Kuthana (to byl ten gymnasiální velebníček). Výlet komorního sboru bylo možno dobře zatajit také proto, že nebyla škola, nýbrž uhelné prázdniny, což umožňovalo také snadné vynechání zmíněného Kuthana. Vše vypadalo tedy výborně, avšak jeden z rodičů dívek se setkal s panem profesorem Kuthanem náhodou v hospodě, slovo dalo slovo, a udivený tatíček zjistil, že gymnasiální duchovní pastýř o ničem neví. Ihned vypukla panika, jejímž výsledkem bylo, že oněch šest katolických jinochů cestovalo na slavnost samo, protože se jim přece nechtělo nezodpovědně odpadnout, a také z jiného důvodu, jenž vyplynul později. Po cestě se dohadovali a hádali, jak to bez ženských udělají, a tuto debatu právě vyslechl Stanislav Parma. Slyšel, že mše, kterou měli intelektuálnímu faráři zazpívat, byla nějaká polyfonní čtyřhlasá s chorálním propriem (ve shodě s encyklikou „Motu proprio“, na kterou normální, neintelektuální panáčkové nikdy příliš nedbali), i otevřel oči a vytasil se se svým shora uvedeným oslovením: „Promiňte, ale co je tam v tom sopránu za nejvyšší tón?“

Chvíli nevěděli, co si o tom myslet, pak dirigent, jehož oslovovali jménem Pepík, neochotně utrousil: „Maj tam fis – no ale co z toho?“ – „A co tam je dole v basu?“ tázal se Parma dále. „Jenom há,“ přidal se jeden z hošíků, asi basista, „bas je tam právě dost vysokej, co přijde fis, tak to je vždycky nahoru.“ – „A co je tam nahoře v altu?“ „Jenom há, alt je navopak hlubokej,“ řekl zase sbormistr Pepík jaksi snivě, vzpomínaje Kateřiny a jejího erotogenního hlasu, který mu maloměstská přísnost rodičů překazila poslouchat, nemluvě o jiných věcech.

„No tak podívejte se,“ řekl Parma. „Já vám něco navrhnu. Kdyby se to celý strčilo o tercii dolů, tak tam bude v sopránu jenom dé, a to já fistulí eště vemu. V base tam bude dole gé, to je normálka, z altu se udělá první tenor, ten tam bude mít místo toho há gé nahoře, to je taky normálka, v tenoru, v tom původním, víc než gé nebude, tak to je es, to nic není, to veme každej. I kdyby tam nakrásně bylo á, tak to je zase jenom ef. Ono to asi stejně původně bylo níž asi o tón, do a moll, bez předznamenání, ale ten vydavatel to strčil o tón nahoru, do há moll, kvůli altům, protože v tom původním byl alt asi moc hlubokej, jelikož ho zpívali chlapi. Prostě, strčí se to normálně dolů vo dvě cihly, já s váma pojedu a vemu ten horní hlas a je to. Číst umím dobře, to se nebojte. Tak co vy na to?“

Dívali se na něho s jakousi úctou, jeho zřejmá odbornost jim zaimponovala. Ale právě proto měl dirigent sklon k opozici: „No já nevím. S tou fistulí to bude znít blbě.“ – „Já mám náhodou dobrou, kulatou,“ řekl Parma. „Dřív se tak stejně běžně zpívalo, právě v tý době, co je z ní ta skladba. V Anglii prej dodneška. – Ostatně, pojďte si to zkusit, jak by to znělo, a taky, abych si to přezpíval, a vy ten alt, když pak už možná nebude čas.“

S tím souhlasili a tak se i stalo: Pepík se natáhl pro kufr, vyndal noty, rozdal, položil si na kolena partituru, a že bude zpívat s vyšším z tenoristů alt. Vyšší z obou basů se připojil k druhému z tenorů a varhaník se přidal ke zbývajícímu basistovi, protože jel doprovázet jenom proprium a vlastní mše byla stará polyfonie a capella. Hlasy byly tak obsazeny zase po dvou, kromě Parmy, který musel táhnout sám původní soprán, ze kterého se udělal mužský alt čili kontratenor. Dirigent vytáhl z kapsy mistrovský akordeon, nastavil na gé moll, foukl a již se v kupé rozezněla melancholická a mystická polyfonní mše, nějaký snad Luis de Victoria nebo co. Jinoši zpívali schopně a Parmův kleštěnecký falset zněl docela dobře, možno říci stylověji nežli ženský hlas. Parma četl spolehlivě a citlivě sledoval dirigenta, který se začínal spokojeně usmívat, vida, že to tak zřejmě půjde.

V zaskleném okénku dveří se objevila tvář mladíka v mysliveckém klobouku a v kabátě s astrachánovým límcem, snad umělým, a pohlížela do kupé vyboulenýma tmavýma očima na způsob trnek. Když doznělo velebné Kyrie, mladík otevřel dveře a kácivě se naklonil dovnitř, šíře kolem sebe výrazný alkoholový nimbus. „Klucí,“ blábolil těžkým jazykem, přičemž zároveň jako by přišišlával plnými rty, „klucí, vy ste Lišácí, že? Zazpívejte mi Mona Lisa, Mona Lisa, Mona Lisa, a já vyteču. Klucí! Mona Lisa, Mona Lisa,“ žadonil opile. „Já vám zaplatím, já vám dám stovku – ná, já vám dám každýmu stovku – každýmu! – jenom mi zazpívejte Mona Lisa, Mona Lisa, Mona Lisa.“ Prosil tak úpěnlivě, jako by na tom závisel jeho život. Avšak jinoši vystrčili mladíka v mysliveckém kloboučku brutálně ven, zarýglovali dveře a zatáhli záclonku. „Klucí,“ naříkal opilec zvenku jako meluzína v komíně, „vždyť jsem vám nic neudělal! Co by vám to udělalo, kdybyste mi zazpívali Mona Lisa, Mona Lisa, Mona Lisa? Vždyť já bych vám dobře zaplatil – ale vy nejste žádný Lišácí, vy ste kurvy přestrojený za Lišácí, když mi nechcete zazpívat Mona Lisa, Mona Lisa, Mona Lisa.“

Jinoši se již chystali opilce násilně umlčet, když ten náhle umlkl a zhroutil se v chodbičce, jsa místo nich přemožen alkoholem. Tím mohla zkouška na polyfonní mši nerušeně pokračovat.

Hoši zpívali s gustem, neboť situace se alespoň trochu vyčasila. Želeli sice stále zhacených erotických výbojů, ale jinak se objevením Stanislava Parmy vše vrátilo téměř do původních, zamýšlených mezí. Bylo teď jasné, že chrámové zpívání se jednak může bez překážky konat, jednak že platba v naturáliích, snížením počtu participantů ze dvanácti na sedm, se zvýšila z 8 procent na nějakých 14 procent na hlavu z celkového počtu dobrot.

Byl zde sice ještě jeden sdružený problém vzniklý odpadnutím dirigentovy dívky Kateřiny, ale ten už nebyl zase tak aktuální či akutní.

Spokojen byl zatím i Stanislav Parma. Měl před sebou zajímavý výlet s kulturou a velmi reálnou naději, že se nevrátí domů zcela s prázdnou, ale alespoň s nějakým proviantem – a naopak zde byla možnost, že polomrtvolu prasete ve strži zatím nikdo nenajde, takže Parma tím vlastně ještě vydělá.

* * *

Parma vešel do zšeřelé místnosti, kde ho udeřil chlad a naftalínový zápach. Teta Stella přistoupila k oknu, zatáhla zatemnění, místnost se ponořila v úplnou temnotu, ale vzápětí cvakl vypínač a vše se naopak jasně rozzářilo. Byly tu všechny možné oblečky a maškary, rokokové dámy a pánové, klauni, pieroti, kolombíny, pistolníci, Číňani, indiáni, rytíři, vandráci atd. atd., ba i chlupatá gorila. Parma nevycházel z údivu, do jakých nečekaných situací se dneska už od rána dostává. Myslel, že se s hudebními jinochy dostane normálně někam na faru, kde se nají a přespí, druhý den v neděli ráno odzpívá hrubou mši, pojí s farářem a s ostatními opět opulentní oběd, dostane zaplaceno ve vejcích, flácích uzeného nebo podobně a spokojeně podrandí zpátky, aby zjistil, jsou-li v lese v roští ještě jeho kufry a je-li na trati čistý vzduch. Doufal také, že bude moci zatelefonovat otci do úřadu a ohlásit, že je živ a zdráv a že, dá-li pámbů, přijede za dva dny – ale všechno se to zase popletlo a ještě víc znepravděpodobnělo a zpitvornělo.

* * *

Po cestě totiž z hudebních jinochů vylezlo, že zpívání v kostele není jejich jediným cílem v pohorské vesnici. V podvečer slavnosti se tam totiž měla konat ilegální tancovačka a hudbu měli obstarávat též oni, protože kromě kostelního zpívání měli i poloilegální jazzband. Varhaník zvaný Olda, čili Ollie, hrál též na klavír, Aleš, čili Alex, který ve mši zpíval s Pepíkem původní alt, tj. nyní první tenor, hrál v bandu na trubku, Franta, ovšem Frank, zpěvák původního kostelního tenoru, nyní druhého, hrál na saxofon a na klarinet, Jarda, alias Jarry, první bas, který teď zpíval s Frantou, obstarával bicí a Vráťa, čili Vernon, jenž v kostele zpíval bas, nyní s varhaníkem Oldou, čili Olliem, hrál obdobně na basu i v bandu, Pepík (asi čekáte, že si říkal Danny, ale kdepak! Předně není radno nasrati si důležité činitele, a za druhé, když jsem si ho vymýšlel, měl jsem na mysli Pepíka zcela jiného), tedy Pepík, alias Pepys (vyslov Píps) opět dirigoval. (Jak pozorujeme, byli jinoši v anglosaské kultuře nadprůměrně zběhlí, když věděli, že si tam dávají příjmení velikánů jako křestní jména – to bylo proto, že na ústavě učil jeden universitní docent anglista, který ovšem oficiálně učil němčinu, ale dával taky soukromé hodiny, to jen mimochodem.) Sdělili mu to poté, když se s nimi dohadoval o platbě za kostelní vystoupení a když se jim přiznal, jak se dostal do jejich vlaku, směřujícího za tajnou veselicí. Parma se divil, kde mají nástroje, i sdělili mu, že za účelem utajení je s sebou nebrali, že však jim je obstará strýc varhaníka Oldy, který má v městečku, kde mají vystoupit z vlaku, obchod s hudebními nástroji a půjčovnu divadelních a maškarních kostýmů, které též prodávají. U strýce mají počkat také na sáně, které je dovezou nahoru do oslavující vesnice, dnes večer na tajnou tancovačku a zítra na hrubou zpívanou mši.

Když vlak konečně v městečku zastavil, bylo už po třetí hodině odpolední a začínalo se pomalu, ale jistě modravě smrákat. Jinoši se svými kufírky (jen Parma kráčel nalehko) došli mírně zasněženými ulicemi ke zvláštnímu dvoupatrovému, ale úzkému domu, poněkud jako bývají v Holandsku, který vyčníval nad ostatní a na jehož vyčnívající straně bez oken bylo německy a česky napsáno, že je zde Klement Hofbauer, obchod s hudebními nástroji a hudebninami, též půjčovna a prodejna divadelních a maškarních kostýmů. Vzápětí již i spatřili výkladní skříň, ve které byly vystaveny různé hudební nástroje a krejčovský panák v kostýmu pierota jakoby hrající na tenorový saxofon. Již předtím jinoši Parmovi vysvětlili, že Oldův strýc býval klaunem v mezinárodním cirkuse, že teta Stella tam bývala krasojezdkyní, že však jednou spadla z koně a zlomila si pánev, takže od té doby trochu kulhala a nemohla své povolání provozovat. Naštěstí měli oba artisté našetřeno dosti peněz, a tak se mohli usadit ve staré vlasti a zařídit si tam obchod s hudebními nástroji, hudebninami a kostýmy, což jaksi neurčitě rezonovalo či souviselo se strýcovým původním povoláním hudebního klauna, s nostalgickým podtónem. Vzápětí nato vzal Olda za kliku, rozřinkal se typický zvoneček venkovského krámku a ozvalo se nadšené halekání vítajícího strýce.

* * *

„Ano,“ řekl strýc, usrkávaje z velkého kafáče naplněného čajem s rumem. „Říkají, že náš rod je příbuzný s tím svatým – nevím, jak dobře to měli dokumentováno – protože jsem pak k tomu neměl přístup – já jsem totiž v patnácti letech utekl z domova, ale otec to vždycky tvrdil – proto mi taky dali to křestní jméno Klement. Mně byl ale ten svatý Klement Maria Hofbauer vždycky spíš protivný, hlavně proto, že to byl vlastně odrodilec – jmenoval se prý původně Dvořák a předělal si to – já jsem i uvažoval, že bych to měl zase změnit zpátky, ale pak jsem myslel, že by to byla neúcta k Antonínu Dvořákovi, když jsem byl tím jako, tím hudebním klaunem – a taky, že jsem pracoval hodně v cizině – ale ten největší pierot Jean Debureau, to byl původně prý taky Dvořák. Takže se to na mně snad tak jako obojí vyrazilo, ta muzika a to šaškovství, dohromady v povolání hudebního klauna. Jenom ta svatost, hehehehe, ta se mi ňák vyhýbá. No to už je jedno, copak, na tom už dávno nezáleží. Ale chlapci, já jsem myslel, že s sebou přivezete taky děvčata?“

Hoši se nad svými rumovými šálky zasmáli a strýci s rozpačitým humorem vykládali situaci. Seděli v kuchyni, kde starobylý sporák poskytoval jednak vaření, jednak příjemné teplo. Strýc Klement měl v sobě cosi klaunovského i v civilu. Nebylo lze o něm tvrdit, že by snad byl trpaslík, ale měl jakoby poněkud trpaslické proporce a vzezření, při víceméně normální menší postavě. Bylo by snad možno o něm říci, že je jakýmsi gigantickým trpaslíkem, asi v tom smyslu, jako je u psů baset jakýmsi obřím jezevčíkem. Měl poměrně krátké ruce a nohy a dlouhé tělo, i když ne zase v takové disproporci jako skutečný trpaslík, a měl rovněž bramborovitý typ obličeje, jako trpaslíci mívají. Teta Stella byla skoro o hlavu větší a měla utahané vzezření, se zbytky bývalé krásy, jako mívají též starší herečky a kněžky Venušiny. Byla štíhlá, s ptačím obličejem baletky, a její výrazné tmavé oči se kontrastně odrážely od nablonděné hlavy. Oblečena byla ve vyvatýrovaný župan, pod kterým měla jakési černé šponovky a bačkory, výrazně červené, jakoby hastrmanské barvy s dekorativními bílými bambulkami. Seděla u kamen na nízké stoličce a pokuřovala cigaretu z dlouhé jantarové špičky. Jak tak zkrouceně, přízemně seděla, byly jí pod okrajem županu zřetelně vidět až nahoru štíhlé nohy ve šponovkách. Přes určitou utahanost vypadala ještě dost dobře, a jinoši ji sledovali poměrně lačnými zory.

„No, to je ale průšvih,“ řekl strýc, „protože mládež byla zvědavá hodně na tu zpěvačku. To budou zklamaní, že jste ji nepřivezli. Ostatně, já myslel, že ta mše, co chcete zpívat, bude smíšená – ne?“

Hoši mu pak jeden přes druhého vysvětlovali, jak to zítra udělají, a předvedli mu Parmu. Když se potom strýci nechtělo věřit, že to tak vůbec půjde, předvedli mu na ukázku první Kyrie.

Poté se vývoj událostí začal řítit až k onomu momentu, kdy Parma s tetou Stellou vstoupili do skladu kostýmů, jak jsme to již vylíčili předtím.

Strýc štědře naléval rum do šálků – byla to úzkoprofilová láhev, kterou obětoval na oslavu návštěvy mladých hudebníků, a účastníci alkoholové sedanky se zvolna rozehřívali včetně Parmy. Když odzpívali část posvátné sekce programu, strýc a teta pochválili Parmovu cvičenou fistuli, rozpředla se živá debata, zda by Parma nemohl nějak zastoupit vlastně i chybějící jazzovou vokalistku Kateřinu při tancovačce. Strýc, který tancovačku zorganizoval a prodával na ni tajně i lístky, totiž zájemcům namluvil, že přijede zpěvačka z Prahy a její jméno udal jako Inka Zemánková, což tehdy byla význačnější a obecně známá pěvkyně. Nyní si dělal starosti, že bude pokládán za lháře a podvodníka, což by mohlo mít v daném ilegálním kontextu pro něho i velmi vážné následky, např. kdyby ho někdo ze vzteku udal a podobně. Kdyby mohl vyprodukovat vůbec nějakou zpěvačku, nevadilo by potom už tak, i kdyby se dodatečně zjistilo, že to žádná Inka Zemánková není, zvláště kdyby aspoň trochu slušně vypadala a zpívala. Ale slibovat Inku Zemánkovou, a nedodat vůbec nic, to mohlo zajisté vzbudit hněv lidu. Strýc Klement se rozpačitě poškraboval na pleši vroubené zbytky kučer rovněž v přirozeně klaunovském uspořádání, i když u klaunů bývají ty zbytky kučer obvykle ohnivě červené, kdežto u strýce byly jen hnědavě prošedivělé.

Padaly různé návrhy: co kdyby, navrhoval někdo, se sehnala nějaká pěkná šťabajzna, patřičně se nalíčila a oblékla a nechala se nakrucovat s mikrofonem v ruce před jazzbandem, zatímco vlastní zpívání by obstaral, rovněž přes mikrofon, někde vhodně ukrytý Parma. V rámci této hypotézy si chtěli napřed vyzkoušet, jestli by to Parma taky uměl, i odebrali se do mordyánsky studeného pokoje s pianem, za které zasedl Ollie – Olda, dali Parmovi jakési noty (byly to takové ty malé sešitky s barevnými obálkami, jak se tímto způsobem kdysi vydávaly tzv. šlágry: jenom melodie a text, s písmeny označujícími akordy a občas, v malých notičkách, důležitější figury doprovodu) – a teď ukaž, jak bys to uměl!

Parma na tento druh muziky sice moc nebyl, ale její ráz pochopitelně znal, protože byla všude slyšet. Taky, jak víme, vyučoval tajně na pianovou harmoniku, a pro tu byla literatura zejména lehká, tudíž také jazzová. Jak byl pod vlivem čaje s rumem, začal zpívat ve fistulácké poloze, přičemž schopně napodoboval kulatě temný zvuk ženského altu, doplněný mírnou jazzovou chraptivostí, a různě se při tom tvářil a nakrucoval, jak to též vídal u jazzových zpěvaček, zejména podle jednoho švédského filmu o swingujících gymnazistkách, který na něho udělal dosti silný dojem. Nakrucoval se a pěl: „Jsém divkavrytmu zróóózenááá íí vnocisemi óó něm zdahá,“ atd. Hudební jinoši včetně strýce a tety začali aplaudovat, Parmovi to šlo kupodivu dobře. Teď jenom kde sehnat tu fasádu, tu hezkou holku, které by Parma tajně propůjčil svůj hlas? Ale tady byla dobrá rada drahá. Předně taková holka tady možná ani nikde žádná nebyla, ale hlavně strýc a teta, kteří již dávno nepatřili mezi mládež, neměli v tomto směru žádné kontakty ani tzv. tipy (na rozdíl od typů – od anglického to tip off). Ale i kdyby nějaký jinak reálný nápad měli, těžko by se to už takhle pozdě dalo zorganizovat. Kromě toho a zejména: kterákoliv místní dívka z městečka či okolí by těžko prošla jako Inka Zemánková, či alespoň jiná důstojnější, metropolitnější zpěvačka, laskavě zavítavší do prosté vísky. – Tato cesta byla zřejmě neschůdná. Někdo navrhl, aby tedy jako zpívala teta Stella – a když ta se vmísila do debaty, vznikla z toho další situační zápletka.

„Ale proč vlastně,“ pravila teta, „nedělá zpěvačku sám pan Parma? Znávali jsme přece, viď, Klémo, toho imitátora či impersonátora, který taky zpíval umělým ženským hlasem, a pochybuji, že lépe než tady pan Parma. Kdyby tady pan Parma nic nenamítal – však je to přece jenom legrace –, slibuji, že ho přestrojím za děvče tak dobře, že nikdo nic nepozná ani zblízka, neřkuli z parketu, když bude stát na pódiu – mladý hezký chlapec – ještě mu ani vousy nerostou – to nebude problém.“ Návrh byl uvítán hlasitým schvalováním, a rumem obluzený Parma se tak octl s tetou Stellou ve skladišti kostýmů v horním patře domku, aniž by pořádně věděl, jak se tam dostal.

Nevěděl pak, ve své rumovými párami zamlžené mozkovně, jak došlo k dalšímu, prudkému vývoji událostí, ale náhle si uvědomil, že pozoruje zvláštní pornografický film, představující lesbickou soulož dvou žen. Z nich jedna se opírala rukama o nějaký jako toiletní čili toaletní stolek, měla jakési přiléhavé černé kalhoty a v nich bělavé spoďáry spuštěné až pod kolena a černou bundu či svetřík vykasaný do podpaždí. Druhá žena měla krátké, zelené, kovově blýskavé společenské šatečky, tzv. koktejlky, a přední okraj sukně zastrčený za výstřih, takže bylo vidět rovněž její obnaženou záď, na střevíce spuštěné růžové kalhotky a nohy v hedvábných punčochách na fetišistickém podvazkovém páse, které měly, podle protektorátní módy, výrazný tmavý šev a černé vyztužení na patě. Měla tmavě ryšavé vlasy a byla silně nalíčená. Stála za ženou ve svetru a šponovkách, jejíž vlasy byly světle plavé, a vykonávala na ní soulož, přičemž ji též držela za ňadra. Při bližší inspekci vysvitlo, že rusovláska nepoužívá snad umělý orgán, tzv. olisbos, nýbrž je to žena falická, která se jinak vyskytuje jen v psychoanalytické teorii, jako fantazie neurotiků negujících podvědomý strach z kastrace. Parma mohl tuto situaci pozorovat jednak zepředu, jednak zleva i zprava, ba předním pohledem v zrcadle i zezadu, což působilo zvlášť vilně, neboť hlavně ryšavá dívka ho silně zajímala. Slast však byla silnější, než tomu bývá při pouhém pozorování hambáren, až si pak uvědomil, že ona zrzina je on sám a že právě nasazuje hudebnímu ex-klaunovi rozložité paroží. Toiletní stolek byl ten, u kterého ho Stella původně líčila na dívku, a alternativní záběry pornografického filmu poskytovalo jednak trojdílné zrcadlo u tohoto stolku, jednak další zrcadlo opřené za ním o stěnu. Ozývalo se hekání, drnčení kelímků na stolku a specifické sprosté zvuky, které často provázejí soulož v té původní, předmisionářské poloze. Zatímco se svíjel rozkoší, nevycházel Parma z údivu nad zvláštním vývojem událostí.

Když teta předělávala Parmu na zpěvačku, trvala na tom, že s ním musí pořád být od začátku do konce, neboť je důležité, aby měl správně upravené i prádlo. Bylo to prádlo speciální, pro tzv. imitátory čili impersonátory (kostýmy si totiž u Hofbauerů opatřovali i profesionální artisté), s patřičnými vyztuženinami zženšťujícími postavu, tj. s vypolštářováním spodních kalhotek vzadu a na bocích (vyzáblé ženy přišly do módy až zase za dalších dvacet let), nemluvě o patřičně profesionálně vybavené podprsence, obsahující pevný elastický materiál. Kalhotky měly však vyztužení i vpředu, jednak k zlepšení kontury vůbec, jednak, jak teta Parmovi vysvětlila, protože většina impersonátorů na zdánlivou změnu svého pohlaví eroticky reaguje, a za normálních okolností by to mohlo realistický dojem zcela zhatit. Parma neměl důvod této poznámce nevěřit, protože s překvapením zjistil, že toto pravidlo se začíná týkat i jeho. Celkem se po celou dobu ovládal, ale když ho Stella nalíčila a nasadila mu pikantní zrzavou paručku, zareagoval na svoje dívčí alter ego v zrcadle tak bouřlivě, že už pak dobře nevěděl, co se děje. To by se ovšem každému nestalo, na to musí být určitá, zřejmě morbidní, dispozice, o které Parma v sobě předtím nevěděl, nebo si ji aspoň plně neuvědomoval. Co se pak dál přesně dělo, si Parma nepamatoval, ale nejspíš že zkušená Stella něco takového čekala, jeho rozpoložení poznala už podle výrazu tváře a milosrdně se nabídla jako náhražka za nedostižnou krásku za zrcadlem…

* * *

„Díky,“ řekla teta Stella, když před návratem do vytopené kuchyně v přízemí Parmu a sebe omyla jakousi kolínskou vodou a navoněla, aby se zahladily čichové vjemy, „tohle už jsem dávno potřebovala. On Kléma, víš, on nikdy moc – a teď už vůbec ne – přitom vždycky děsně žárlil – a strašně mě hlídá – ani nevím, proč jsem s ním dodnes zůstala – zvyk asi – na tohle budu dlouho vzpomínat – díky ještě jednou – Ne, to se neboj, nic se stát nemůže, já už mám po přechodu, i když na to nevypadám – ale že je z tebe pěkná holka – Tak pojď, ukážem tě ostatním – Ne, to se taky neboj, takové přestrojení přece vezme čas – a přes dvě patra nic slyšet není – to mám vyzkoušeno – a Kléma pije s tvými kamarády rum s čajem.“ Ještě ho políbila a pak sestoupili dolů, kde je uvítal aplaus a nadšené výkřiky strýce i katolických jinochů.

Stanislav Parma se úžasně bavil. Jeho nečekané dobrodružství byla ohromná bašta. Někdy kolem půl šesté odpoledne, když už ovšem byla tma jako v pytli, zazvonil někdo u zadních dveří, a když strýc otevřel, stál tam venkovan v holínkách, v krátkém kožíšku a v beranici, s bičem v ruce, a oznamoval, že přijeli od pana faráře na dvou sáních pro ty páni študenti a slečny a že už je čas. Zatímco strýc napájel kočí obou saní čajovým rumem a dokončoval shánění a balení nástrojů (basa a bicí baterie byly do hospody dopraveny už včera), připravovala teta Stella Parmu. Půjčila mu ještě jedny šaty, jakési víc cestovní, tlusté vlněné punčochy a holínky, které byly také z půjčovny kostýmů a původně patřily k převleku španělského hidalga (odtud vysoké podpatky a elegantní tvar), protože Parma přes svou poměrnou dívčí věrohodnost měl na ženské boty příliš velké nohy. Jeho střevíčky na pódium byly také speciální, impersonátorské. Dále mu teta půjčila také svoje pyžama, flanelové, zimní, a též mu opatřila kartáček na zuby, pastu, mýdlo a ručník, protože Parma nic takového s sebou neměl – neplánoval výlet přes noc, a i tak jeho kufry byly ve strži v lese, ačli tam ovšem ještě byly. Holení Parma, jemuž ještě nebylo celých osmnáct, zatím nepotřeboval, na kterémžto faktu byla též do značné míry zosnována věrohodnost jeho sexuální transformace. Naopak mu teta půjčila zvláštní taštičku s líčidly a tak. Konečně ho vybavila, z půjčovny, i jakousi papachou a kožíškem, snad jen králičím či z nějakého umělého materiálu. Za malou čtvrthodinku páni studenti i se slečnou vyšli před vrata, rozloučili se se svými hostiteli (slečna se při tom políbila s paní Stellou – aby to bylo věrohodné, vysvětlila pak Stella strýcovi), nasedli do saní a odejeli do oslavující vesničky. Podrobnosti o jejich ubytování na faře a přesunu do hospody uvádět nebudeme, leda kromě toho, že intelektuální farář, věren svým tasovským konexím, v nestřežené chvíli, když byli sami v temné chodbě, sáhl Parmovi na zadnici, za což mu tento s gustem vlepil facku, jejíž neženská razance duchovního značně překvapila.

Po patřičných přípravách začala, asi kolem osmé, ilegální tancovačka v sále hospody, pod poměrně nízkým trámovým stropem, Big Pepp and His Melody Boys byli umístěni na pódiu či jevišťátku pro místní ochotníky, jak to tak již v malých městečkách či vesničkách bývá, měli tam však mikrofony, dodané a rozmístěné rovněž strýcem Klémou, za pomoci jakéhosi Jardy elektrikáře, a dále ovšem strýc dodal i všechny nástroje. Hoši se převlékli do bílých sáček z vybělené pytloviny, nasadili si slušivé černé motýlky a vypadali tak náhle značně profesionálně. Neměli sice takové ty kukaně s nápisem, však víte, co myslím, nýbrž seděli normálně na židlích, ale to nevadilo.

Piano zapůjčené z fary sice nebylo křídlo, nýbrž pouze pianino, a k tomu ještě poněkud rozladěné, ale to se hodilo k celkovému rázu hospůdky a také k té jako melancholii ztraceného mládí. Frank čili Franta měl od strýce vypůjčený nejen snad jeden klarinet a jeden saxofon, ale saxofony dva, tenora a altku, takže už tím se soubor zase o něco zprofesionalizoval. Také ostatní hoši dostali od strýce půjčkou dobré nástroje a celek, před kterým se natřásal Pepík na způsob R. A. Dvorského či Karla Vlacha, působil hudební rozkoš mládeži z vesnice a okolí, která se rytmicky pohybovala po prknech sálu.

Parma v roli zpěvačky sklízel triumfy. Hned jak se objevil, mohli se uplácat, když odzpíval, plácali zase, v přestávce udílel autogramy (Inka Zemánková), jeden nadšenec si dal podepsat i skutečnou fotografii pravé Inky, přičemž mu nedostatek podoby jaksi vůbec nevadil. Muzikanti měli od vedení podniku (kromě slíbené platby ve viktuáliích) povoleno zadarmo vypít, kolik mohou či snesou, a dost toho využívali, ovšem zatím s rozumnou mírou, aby vydrželi do konce a byli hodni své mzdy. Pozornost, sympatii a obdiv vděčných posluchačů sklízela v rytmu zrozená děva Inka, která silně natahovala z půllitru jako drvoštěp. Součástí platby v naturáliích byla i večeře pro pány muzikanty, na protektorátní poměry značně opulentní, neboť sestávala z řízků s bramborovým salátem, řízků to z prasete, které údajně zahynulo již před delší dobou na červenku, takže se z něho nic neodevzdávalo pro vítězství evropské kultury nad bolševismem. Parma se tím vším kochal, hlavně ho těšila jeho sexuální avantýra v půjčovně kostýmů, když si na to vzpomenul, zmocňovala se ho chuť si to zopakovat. Ale tady, jak vidno, k tomu nebyly vůbec podmínky, nicméně doufal a plánoval, že se mu podaří dát si znovu, až budou zítra vracet nástroje (a on své převlečení) u strýce, a že se možná se Stellou ještě někdy v dohledné době setká. Byla sice už starší, ale ještě ušla, a pubertální mladíčkové, jak známo, nebývají příliš vybíraví, protože reagují skoro na všecko. Zmocnil se ho pocit skrytého triumfu nad hudebními hurvínky, kterým páni rodiče z maloměstské honorace zkazili pečlivě plánované dobrodružství pod záminkou kostelního zpívání. Ačkoliv se tvářili jako velcí světáci, byla to ještě neviňátka, to Parma jasně poznával. Nadto, nebýt jeho, Parmy, a jeho cvičeného falsetu, zmehlo by jim jak zítřejší nábožné vyzpěvování, tak i dnešní veselice, nebo by se s ní stali podstatně méně populární. Parma, který pocházel z metropole, měl kromě toho neodůvodněný sklon pohlížet spatra na tyto jinochy i ostatní přítomnou mládež, jakožto pocházející z Balíkova; například to s tou Inkou Zemánkovou: že je to vůbec mohlo napadnout, a, ještě neuvěřitelněji, že se to zdálo vycházet. Parma vyzunkl další půllitr z těch, které mu do zákulisí nosil z výčepu obětavě hostinského syn, jenž mu při jejich odevzdávání vždy také políbil ručku, a poněkud vrávoravě povstal, aby se odebral na DÁMY, protože ho z požitých piv tlačil měchýř. Příští číslo mělo být zase se zpěvem (měl program na zvláštním papírku, do kterého pohlížel), i bylo třeba, aby se při tom cítil dobře, ba aby se při příslušném natřásání snad dokonce nepočural. Parma se těšil, že hajzl bude sestávat z několika kabin, což bude jaksi neurčitě sprostě vzrušující blízkostí ženských intimit – jsou lidé, kteří se převlékají za ženy jen kvůli navštěvování hajzlíků. – Ale nic takového nebylo. Lokus měl kabinku pouze jednu a ta obsahovala dřevěnou latrínu s vyřezávaným okrouhlým otvorem, na který se Parma posadil v rámci své femininní identifikace a proto, že to tak bylo v šatech mnohem snadnější a praktičtější. Poté se v zrcadle přelíčil, podíval se se zájmem na stěny, jsou-li v ženském záchodku také sprosté nápisy, ale žádné neobjevil, načež se vrátil ke své umělecké činnosti. Parma repertoár jazzmanů neznal, i když mu aspoň některá čísla byla neurčitě povědomá, ale zejména neznal k songům texty. To řešili tím způsobem, že kdykoliv Parma vystupoval, dirigent Pepík si zpředu na sako nenápadně přišpendlil příslušný šlágr v sešitkovém vydání a stál dostatečně blízko Parmy, aby tento mohl noty i písmena číst. Parma měl dobré oči, a tak četl, přes dosti sporé osvětlení, snadno a správně. Ovšem, předtím si to všechno už stejně prohlédl a přezpíval.

Parma vešel do zákulisí scéničky, odložil taštičku se šminkami na židli a natočil se za záclonou či zadní oponou, nebo jak se tomu říká, co nejvíce laterálně, aby viděl, co se děje na jevišti. Pepáč tam pohyboval rukama poněkud jako cvičenec s činkami nebo chlapeček hrající si na mašinku a trumpeťák Aleš, přidržuje u ústí svého nástroje cosi, co vypadalo jako dětská forma na pískové bábovičky, jenže větší a lesklá, vyluzoval tak místo normálního tónu jakési chva chva chva. Olda u klavíru brnkal s sebou, Jarda hřmotil, Vráťa zhluboka brnkal pum pum pum pum a Franta se vozil na saxofonu s Alešem v podstatě v terciích a občas v sekundách. Neustále pumpuje levou rukou, podíval se Pepík do zákulisí, nonšalantně zajel do kapsy a obratně si přišpendlil, pouze pravicí, na sako další šlágr, aniž by si toho zřejmě kdo z trsajících či posluchačů povšiml. Poté pokynul rukou a Parma vyplul tanečními kroky na scénu, pokrucuje vycpanou pseudoženskou zadnicí. Přitom prováděl rukama pohyby, jako by z každé strany mírně fackoval nějakou obrovskou, pomyslnou či vzdušnou tvář. Jeho ženské střevíce, poněkud neženské velikosti, přešlapovaly v tanečních figurách. Přitančiv k mikrofonu, sňal jej Parma z podstavce a na Pepáčovo znamení, které však by byl ani nepotřeboval, začal do něj věrohodně altově vrkat: „Kdybych jááátři věci mohla mít, zaprvéé zadru-héé za-tře-tíí,“ a mládež se na prknech svíjela a potápěla v rytmu zakázaného židonegroidního, plutokratického tance. Ale právě když Parma, rozvášniv se patřičně, chraptivě houkal, že by chtěl „jednou vaháás dvakrát vaháás třikrát va-háás!“, vběhla na pódium postavička v beranici a v kožichu a mávala rukama jako ptačí mládě v hnízdě, když je staří krmí: Muzika umlkla a strážce v beranici sípavě vykřikoval: „Všechno skovat! Stoly ode zdi! Všichni sednout! Jsou tady Němci!!“

Osazenstvo hospody ihned propuklo v konspirativní spěch. Co by dup byly lavice a židle sundány ze stolů a stoly odstrkány ode stěn, takže uprostřed sálu zbyla jen jakási ulička, nehledě k nevydatnému místu před jevišťátkem, na které by se stěží vešlo tři až pět párů. Mládež se způsobně posadila, třímajíc sklenice a půllitry, a naslouchala hudbě, která nyní vyhrávala pouze k poslechu, neboť tanec byl zakázán za smutku nad padlými německými hrdiny, kteří položili své životy za novou Evropu. Jinoši byli na takovou náhlou příhodu připraveni i hudebně. Jakkoliv postoj nacistických úřadů vůči jazzu byl o něco benignější než o deset let později v první virulentní fázi komunistické vlády (např. Parma mohl vidět ten švédský film nebo slyšet z rozhlasu Inku Zemánkovou), přece jen nebylo příliš radno – a proto měli připraveny též songy zaručeně neškodné a nesporně árijské. Opět co by dup rozdal Pepa nové noty, strčil Parmovi do ruky vytržený list z nějakého starého německého zpěvníku, tištěný švabachem – basa, klavír a bicí se rozjely bodrým sousedským rum pum pum, rum pum pum, trubka a saxofon zavzlykaly v lidových terciích a Parma spustil svým náhražkovým altem (mit seinem Ersatzalt) do mikrofonu:

Ich weiss nicht, was soll es bedeuten,

dass ich so traurig bin,

ein Märchen aus uralten Zeiten,

das kommt mir nicht aus dem Sinn.

Die Luft is kühl und es dunkelt

und ruhig fliesst der Rhein,

der Gipfel des Berges funkelt

im Abendsonnenschein –

Dveře do sálu se s hlukem rozletěly a všechno i s hudbou uděšeně zmlklo. Ve dveřích stál důstojník SS a měřil přítomné studeným germánským okem. Osazenstvo čekalo nějaké další, když hlídka hlásila, že jdou „Němci“, a ne „Němec“, ale nikdo víc se už neobjevoval. Němec byl pěkný exemplář nordického nadčlověka, jen co je pravda. Vysoký, nejmíň takových 180 cm, ne-li víc (to tenkrát bylo už hodně, lidi se pořád zvětšují), blond, věkem tak něco málo přes dvacet. Měl hubenou, pobledlou tvář, trochu poďobanou, s úzkým, u kořene trochu skobovitým nosem, se dvěma předními zuby nahoře trochu příliš ven a s očima divoce, vodově modrýma. Na hlavě měl důstojnickou čepici s esesáckým totenkopfem, na límci distinkce nadporučíka, ale u SS se mu snad říkalo Standartenführer. Oficír za sebou dveře zase zabouchl, rozhlédl se a pak zlobně vykřikl pronikavým, ostrým tenorovým hlasem: „Was stirrt ihr hin? Habt ihr noch nimmer einen deutschen Offizier gesehn? Los, los! Fortspielen! Weiter spielen!“

Bázlivě spustili jinoši opět urgermánskou Lorelei, ale nedošli ani k „dass ich so traurig bin“, když Němčour vytáhl zpoza zadnice služební pistoli a vystřelil do stropu: „Halt!“ křičel. „Fürwahr! Was soll das bedeuten!“ – (opravdu, co to má znamenat) – „Das ist doch ein jüdisches Lied!“ (To je přece židovská píseň!) „Nevíte, že její slova napsal der verfluchte Jude Heinrich Heine!? Potzdonnerwetter! To je urážka německého důstojníka!“ Přiběhl hrozivě až k jevišti a upřel baziliščí oči na Pepíka, kterému se podlamovaly nohy, takže se musel opírat o pianino. „Za to bych vás měl všechny postřílet jako psy!“ Dirigentův šok byl tak vydatný také proto, že ho nikdy ve snu nenapadlo, že Lorelei by mohla být zakázaná židovská píseň. Pokládal ji vždycky za projev ryzího němectví, a proto se po jejím původu nijak nepídil, a také ji zařadil do svého kamuflážního repertoáru. Zíral s hrůzou na zlobnou germánskou tvář a cítil, že se asi co nejdřív podělá. Nechápavě pozoroval, jak v Němcových očích svítá jakýsi benigní, skoro spiklenecký úsměv.

„Ihr seid Studenten, nicht wahr?“ (Vy jste studenti, že?) tázal se Němčour náhle s jakousi sympatií, ale pak hned zase zařval: „Potzdonnerwetter, verfluchte tschechische Schweinhunde! Kdybyste byli Němci, byli byste teď na frontě, sowie ich, sowie mein Bruder Wolfgang! Der ist auch nur achtzehn Jahre alt!“ (Jako já, jako můj bratr Wolfgang. Tomu je taky jenom osmnáct.) „Ale vy si tady hrajete židovské písničky, ihr glückliche Schweine! Tak ale to teď přestane! Teď budete hrát něco pořádnýho, rozumíš, du gottverdammter Kapellmeister! Protože já se zítra vracím na frontu a chci ještě něco užít. Moderne Musik, Tanzmusik! Verstehst du mich, du dreckhafter Scheissschlawiener?! Glaubst du, dass ich dumm bin, dass ich nicht weiss, was hier losgeht!“ (Rozumíš mi, ty hovnovskej sráči? Myslíš, že jsem hloupej, že nevím, co se tu děje?) „Znáš tango Schenk mir dein Lächeln, Maria?“ tázal se zase trochu mírněji roztřeseného Pepíka, který neurčitě přikývl. „Tak mi to teď zahrejte! Und die Sängerin,“ (ta zpěvačka) ukázal na Parmu, „die muss mir das singen!“ (Ta mi to musí zazpívat.) „Also, los, los! Co je, co váháš?“ „Herr Oberleutnant,“ blekotal dirigent německy, „tanec je přece zakázán, smutek za německé hrdiny –“ „Was?“ rozkřikl se Němec, rychle svlékl svrchní plášť a hodil ho na hlavu nejblíže sedící dvojici. „Guck mal, was ist denn das?!“ (Koukej, co je tohle?) křičel, potřásaje levou náprsní kapsou blůzy, na které se černal železný kříž. „Das eiserne Kreuz!“ – „Ich bin doch auch ein deutscher Held! Mit dem Unterschied, dass ich noch heute am Leben bin!“ (Já jsem přece taky německý hrdina. S tím rozdílem, že jsem dneska ještě naživu!) „A u SS je Standartenführer, žádný Oberleutnant, wie bei der verdreckten Infanterie.“ (Jako u zahovnělé pěchoty.) – „Also, los, los! Spiel auf, du verdreckter Böhmacke!“ – „Nononono, bescheiss dich doch nicht,“ řekl náhle s pohrdavou konejšivostí na adresu roztřeseného dirigenta, „počkej, něco na ten úlek, pro vás pro všechny!“ Pospíchal pánovitě a pružně ke dveřím, otevřel je a křičel směrem k formance: „Fazíl, Fazíl!“ Ozvaly se zvuky rychle pádících bagančat a před oficírem stanul prostý voják esesman, připomínající celkovou fyziognomií silně dobrého vojáka Švejka, doplněného čímsi neurčitě asijským: „Zum Befehl, Herr Oberstandartenführer!“ „Fazíl,“ řekl důstojník, „doběhni do auta a přines láhev vodky. Ne, počkej, přines hned dvě láhve!“ Teprve při slově „vodka“ Parmovi došlo, že „Fazíl“ je Němčourova výslovnost ruského jména Vasil. Der slawische Sklave lief weg. „Ein guter Mann, der Vasil (vyslovil Fazíl),“ řekl oficír nonšalantně, zhruba na adresu vyděšených muzikantů, „Ukrajinec. Váš slovanský bratr. Pravá pohroma na Židy, der Fazíl.“ Po chvíli napjatého čekání, kdy všichni hrůzou takzvaně ani nedutali, se der Fazíl poklusem vrátil se dvěma flaškami vodky pod ramenem, zase tak švejkovsky zasalutoval a podal je svému pánu. Důstojník mu jednu vrátil, aby ji opatroval, pak vyskočil křepce na jeviště s tou druhou. Čekal bys, že při své tragicko-expanzivní náladě prostě urazí hrdlo, jak by to udělal asi každý a určitě Rus nebo Maďar, aber woher! – To neznáte německou národní povahu! Nadčlověk sáhl do kapsy rajtek a vytáhl zavírací nůž se střenkou z parohu, takový ten, co je v něm všechno možné, odklopil z něj vývrtku a láhev vodky slušně a úpravně, sehr nett, otevřel. „Das ist meine Kriegsbeute,“ vysvětloval žertovně, „das hab ich von den Bolschewisten befreit.“ (To je moje válečná kořist. To jsem osvobodil od bolševiků.) Vskutku, láhev měla vinětu s azbukovým nápisem. Přiložil láhev k ústům, klokotavě si zunkl, otřel okraj dlaní a podal ji dirigentovi. Ten si taky přihnul, částečně opravdu na úlek, částečně ze strachu, aby neurazil nebezpečného pistolníka, načež Germán obešel s lahví všechny ostatní muzikanty.

„Fräulein, Sie haben auch einen kleinen Schluck,“ pravil pak k Parmovi s nečekanou dvorností (Slečno, vy si taky dejte malého loka), a podivil se, když ten si přihnul pořádně a ani se nezakuckal: „Oh! Oh!“ Vzal od něho láhev zpátky, hrdlo ale neotřel, pozvedl ji proti Parmovi, jako že slečně připíjí, a pak si zase loknul, až to zažbluňkalo. Postavil zbytek ohnivé vody Oldovi na pianino. „Das ist für die Musik – ale teď už hrajte, Potzdonnerwetter – spielt mir das Tango, hab ich schon gesagt!“

Populární doják znali zpaměti, Olda s Vráťou a Jardou spustili takové to ram-papa rapapapa, ram-papa rapapapa, a Aleš, Franta a vokalistka Parma zahájili vlezle sentimentální notu: Schenk mir dein Lächeln, Maria, heut abend in Santa Lucia.

Esesák pružně seskočil z rampy, chytil nejblíže sedící malou blondýnku za paži a vytáhl ji do volného prostranství před muzikou. Chytil ji jako k tanci, vzápětí ji ale zase pustil a odstrčil s grimasou odporu: „Eh, pfuj, du beschissene Sau – geh weg!“ Chudák holka se asi příliš lekla, když oficír předtím náhle vystřelil, to se může stát každému, i tomu nadčlověku Němci se to párkrát stalo, když prvně přišel na frontu, než si zvykl na kanonádu, abyste věděli, a věrný Fazíl musel prát a konejšit pána, že to nic, že to se ve válce stane asi všem. Teprve teď se děvče rozplakalo hanbou a zeširoka odcházelo směrem k záchodku. Její partner cosi šeptem vyřizoval se dvěma blízko sedícími dívkami, které se pak zvedly a odešly za postiženou. Po chvíli se vytratil i mladík. Ale to nikdo ani nesledoval, protože všichni fascinovaně pozorovali esesmana. Ten, když byl odstrčil znečištěnou tanečnici, natáhl ruce k pódiu: „Die Sängerin wird jetzt mit mir tanzen! Und du wirst singen!“ nařizoval dirigentovi. Nebylo zbytí. Parma seskočil z jeviště, přičemž mu Němec dvorně podal ruku a ztlumil jeho dopad objetím. Pepík vzal mikrofon, otočil se do publika, dal nástup, zadirigoval ram-papa rapapapa, a spustil, spolu s trubkou a saxofonem, schopným, slaďácky oplzlým estrádním tenorem: Schenk mir dein Lächeln, Maria…

Oficír se na Parmu vrhl jak upír. Tiskl ho k sobě, nakláněl dozadu, div ho nepřekotil, pravou rukou ho držel za chvíli nikoliv v pase, ale za to impersonátorské vyztužení, strkal mu koleno mezi nohy, jak jen při figurách mohl (zde se uplatnila též taktilně kamuflážní funkce předního polstrování, jehož další smysl tak Parma postřehl), také ho několikrát políbil na krk a na rameno. Zřetelně tlačil Parmu do slabin a do ouška mu bzučel směle zmodifikovaný text: Schenk mir den Leib, O Maria –, bylo vidět, že to myslí vážně, že chce před nástupem na frontu užít ještě, co se dá; že chce vodku a zpívání patřičně doplnit, jak se ovšem dalo čekat. Nepříjemné na tom bylo, že si na to vybral právě v rytmu zrozenou dívku Stanislava Parmu – ovšem takový esesácký oficír se hned tak s ňákou nezahodí a za stávajících okolností byl Parma alias Inka Zemánková zřetelně nejprominentnější holka v širém okolí.

Parma se potil. Transvestitní legrace přestávala být legrační – trnul, jak z toho vybruslí.

* * *

Dóna nóbís páá-cem, dóna nóbís páhahacém, dona nobis, dona nobis, dóná, dona nobis pá-haha hááá-céééém… Poslední Agnus polyfonní mše skončilo stereotypní dobovou kadencí: gé-fis e-fíííís-gééééééé, právě v Parmově fistuláckém horním hlase, Jarda a Franta šli průtahem do pikardské tercie: dé cé háááá…, Olda a Vráťa skočili dominanta-tonika z dé dolů a melancholicky bučeli na spodním gé, Pepík, který s Alešem držel dominantní dé o patro výše, ukazoval korunu. Hudebně transvestitní mise Stanislava Parmy se skončila i ve své náboženské části. Opakovali vlastně znovu první Agnus, třikrát místo dvakrát, nakonec se změněným textem, protože správné poslední Agnus bylo na pět hlasů a na to neměli dost zpěváků, jelikož tam byl dělený soprán. Pepík uťal korunu – děkuju vám, hoši, Olda se vyškrábal za varhany a spustil improvizaci na téma toho agnusu, Parma, oděný nyní v kožíšek, papášku a holínky, se svezl na židli a opřel se o skříň zadního stroje. Poslouchal, jak hučí píšťaly pedálu, které působily příjemnou vibraci skříně a Parmových zad, a klímal se zavřenýma očima. Byl úžasně unaven, nevyspalý a měl mírnou kocovinu z požitého alkoholu včera. Kromě toho – Ale pořád ještě nebyl všemu konec. Musí ještě zajistit dopravu šmeliny domů, pokud možno i té, kterou nechal v lese. V tomto směru se sice vyjasnily, vynořily a otevřely nové, nečekané možnosti, ale ovšem, úplně bez rizika to ani tak nebylo. Kéž to všechno dobře skončí, modlil se Parma k neurčitým numinům.

* * *

Vzpomínal, téměř usínaje, jak se události podivně a nečekaně vyvíjely včerejšího večera, či vlastně už v noci; jak nadčlověk křepčil, výskal, pil vodku, a nakonec už zase střílel, byť i jen do stropu, když viděl, že se účastníci jím zkažené zábavy jeden po druhém vytrácejí, že s ním nechtějí oslavovat, že se ho štítí a bojí. Tehdy pohrozil zbývajícím, že je postřílí, pokusí-li se také odejít, na znamení vážnosti úmyslu vypálil do stropu, poslal Vasila do vozu pro další flašky vodky – měl zřejmě lahví celou zásobu – začal všechny nutit k pití a pak nařídil odtáhnout stoly ke stěnám, odkud je předtím původně odtáhli doprostřed ze strachu právě před ním – und alle tanzen, Potzdonnerwetter! – Bylo s podivem, co toho Teuton snesl, jiný by na jeho místě musel být už dávno pod stolem – inu Herrenrasse, málo platné.

Parma doufal, že se Herrenarier bude věnovat také jiným děvčatům, aby tak podpořil svoje sebevědomí a význam i náběhem na jakýsi harém, a že se při tom postupem času soustředí na jiný objekt – ale ten se ho naneštěstí držel jako klíště. Už mu i navrhoval, že půjdou spolu ven, ale pak si to rozmyslel; aby se mu společnost nerozutekla, protože der Fazíl by to sám neuhlídal, später, utěšoval se, darnach. Nakonec se Parmovi podařilo odejít jako na záchod, i zdrhl z hospody a nakonec se dotloukl i do fary, dřív než ho esesák začal shánět. Myslel, že má vyhráno, zašpéroval se ve svém pokoji, s gustem odložil šaty, femininní zakšírování a vypolstrování a paručku, natáhl si tetino nicméně stále transvestitní pyžamo, které mu bylo poněkud krátké v rukávech a úzké v ramenou, a blaženě se svalil do farářských peřin. Uf – to bylo!

* * *

Ještě ani pořádně neusnul, když tu na dveře: ťuk, ťuk, ťuk.

„Kdo tam?“ tázal se Parma duchapřítomně ženským hlasem. „Ich bin’s,“ ozval se německý hlas kupodivu k věci, ovšem, vždyť esesman přicházel z Ruska a měl slovanského pucfleka, „ich bin’s, Jürgen – der Oberstandartenführer Jürgen von Heidemann-Stockowski.“ Bylo to prvně, co Parma slyšel Němčourovo jméno – tak tedy pruský junker s krví vyhubených Pomořanů. – „Öffnen Sie mir, Fräulein Inge, ich muss Sie dringend sehen, Dinge besprechen.“ Jak ses sem dostal, nezdobo, pomyslil si Parma, ale ovšem, kde by se v té vesničce ubytoval německý oficír jinde než na faře – no, ty se teď překvapíš: „Herr Oberstandartenführer, das ist ein Irrtum,“ řekl Parma svým normálním, mužským hlasem, „ich bin kein Fräulein, ich bin ein Junge.“

Ale překvapil se on sám: „Das hab ich vom Anfang an auch gewusst,“ zachechtal se nordický zloduch za dveřmi, „nun, öffne mir, du verfluchter Buserant, ehe ich die Tür zu Zimperzamper zerschlage!“ (To jsem věděl už od začátku. No tak otevř, ty zatracenej buzerante, než rozbiju dveře na cimprcampr.) Jako většina lidí pletl si esesák transvestitismus s homosexualitou, což je pochopitelné, protože se často vyskytují spolu, i když ovšem jde o dvě různé věci, které mohou existovat i nezávisle.

U Parmy šlo ovšem o transvestitismus tzv. situační, i když, jak jsme viděli v půjčovně kostýmů, nechyběl mu prvek tzv. transvestitismu fetišistického. Také nás poněkud zaráží, že měl tak vycvičenou fistuli. To si to musel přece zkoušet, a teď – proč to dělal, že ano.

Nebylo však zřejmě zbytí, a Parma tedy neodbytnému galánovi otevřel. Jürgen, neboť tak teď víme, že se Homo sapiens borealis nazýval, vstoupil do místnosti, ale už zřetelně vrávoral. V ruce držel další, už kolikátou plnou flašku vodky, musel toho nakrást kolik beden. „Sperr die Tür ein,“ nařizoval, „damit niemand herein kommen kann.“ – „Podívej se,“ ukazoval Parmovi pyšně azbukový nápis na lahvici: „stolitschnaja wodka,“ slabikoval s německým přízvukem, „das saufen nur die bolschewistischen Häuptlinge.“ (To chlastaj jenom bolševický pohlaváři.) – „Kaviar hatte ich auch, aber den hab ich schon lange aufgefressen.“ (Kaviár jsem měl taky, ale ten už jsem dávno vyžral.) „Máš tady nějaké sklenice?“ Byla tam jedna sklenice na umyvadle – to bylo takové to starosvětské, ne na tekoucí vodu, ale se džbánem. Jürgen zase otevřel láhev svým patentním otvírákem u zavíracího nože, nalil Parmovi dvorně do skleničky a sám si zunknul přímo z flašky.

Potom se nečekaně Parmy zeptal, kde má ty šaty, paruku a svoje šminky.

Zmatený Parma mu to tedy ukázal a snesl na postel a na stůl, protože se pořád oprávněně obával pistole ožralého nácka. „Trochu malé číslo,“ řekl Jürgen zklamaně, „aber es muss genügen.“ (Musí to stačit.) Poté, k Parmovu překvapení, se začal svlékat. V pokoji bylo dost chladno, však bylo v zimě, a ačkoliv farář dal hostům zatopit, oheň u Parmy už dávno neudržován vyhasl, ale Jürgenovi to, zdá se, nevadilo. Ptal se, je-li tam někde zrcadlo, a pak, náhle osvícen, otevřel šatník. Jak se dalo předpokládat, zrcadlo v něm bylo, na vnitřní straně dveří, pěkně odshora až dolů. „Gut,“ radoval se Jürgen a začal se odstrojovat před tím zrcadlem. Svlékl se úplně donaha a bylo vidět, že je vzrušen. Parma byl čím dál nervóznější: Nevěděl, co Němec udělá, a pochopitelně ho napadlo, že se asi bude chtít s ním, s Parmou, takzvaně vyspat. Nadčlověkovy proporce v této souvislosti nevěštily nic dobrého. Ale Jürgen nic takového nechtěl. S překvapením pozoroval Parma, jak si Jürgen obléká jeho ženské šaty. Bylo mu sice všechno trochu těsné a krátké, ale ne zas tolik. Teta Stella byla dost vysoká a slušně dlouhý byl i Parma, jehož transvestitní vybavení bylo částečně tetino a částečně ze speciální půjčovny, kde se s většími rozměry impersonátorů počítalo. Když se Jürgen nalíčil a nasadil si paruku, vypadal poměrně věrohodně, i když mu šaty byly krátké a těsné, ale to, protože měl příslušné vycpávky, vlastně ani nevadilo, nýbrž spíše naopak. Byl sice poněkud přílišný kolohnát, ale takové nohaté ženské také bývají, jenomže jich je málo. Poté Němec požádal Parmu, aby si smyl svoje nalíčení (měl na to v kabelce od tety zvláštní vodičku) a oblékl si svoje mužské šaty. Když slyšel, že Parma tady žádné nemá, že je nechal v městečku, zasakroval a řekl, že tedy, Potzdonnerwetter, si Parma, musí vzít jeho uniformu důstojníka der Waffen SS. To Parma celkem bez odporu všechno udělal, přičemž nejpřitažlivější záležitostí na celé věci pro něj byla Jürgenova pistole, která se takto přesunula v držení hudebního jinocha. Blesklo mu i hlavou, aby teď nácka zabil, ale pak si to přece jen rozmyslel, protože by nevěděl, co potom s mrtvolou, a nadto byl někde v okolí, snad i pod stejnou střechou, der Fazíl neboli Vasil, kterého by bylo nutné též zlikvidovat. Na spolupráci faráře a vesničanů se spolehnout nemohl – takhle ještě ilegální zabijačku prasete, ale na zabíjení Němců byli spíš Jugoslávci a tak. Parma se rovněž podíval do zrcadla a musel sám uznat, že vypadá slušivě, i když neměl správný nordický typ. Ale početnější nacističtí oficíři též existovali, snad dokonce i u SS, „denn hervorragend sind die geistig-seelischen Eigenschaften des dinarischen Menschen,“ pravila Die kleine Rassenkunde des deutschen Volkes. „Er ist sehr ehrliebend und ungemein tapfer, ein richtiger Krieger. Er ist auch schöpferisch, aber mehr den Stimmungen unterworfen als der Nordmensch. Bemerkenswert ist seine musikalische Begabung.“ A kromě toho, pro případ, že by nebylo možno důležitého nácka prohlásit ani za dinárského člověka, měli nacističtí ideologové v zásobě ještě pojem „das Nachdunkeln“, druhotné tmavnutí v podstatě plavovlasého nordického nadčlověka. O malém, černém, pajdavém a nejspíš jen čestně árijském doktoru Göbbelsovi pak lidový vtip v této souvislosti prohlašoval, že to je „ein nachgedunkelter Schrumpfgermane“. Ať tak či onak, Parma vypadal dosti věrohodně, sice na tu šarži byl snad příliš mladý, ale měl železný kříž a vynikající bojové vlastnosti dinárského člověka – takže to snad zase nebylo tak nepravděpodobné.

Nalil si sklenici stoličné vodky a připil si na zdraví v zrcadle: „Prosit, Herr Oberstandartenführer!“ Byl už také dosti ožralý. V té chvíli udělal Jürgen něco, co Parma nečekal. Obrátil se, jak tak seděl na židli před zrcadlem a zálibně se v něm pozoroval v ženské transformaci, objal Parmu kolem pasu a svezl se před ním na kolena, líbaje jeho, totiž svoje vlastní holínky. Přechod od jeho arogantní agresivity k této otrocké pokoře byl náhlý a naprosto neuvěřitelný, jako by se Jürgenovi vymanila duše či posedla ho osobnost nebo duše někoho jiného.

„Herr Lehrer,“ kvíkal fistulovým hláskem, kterým neuměl ale ženský hlas napodobit tak věrohodně jako Parma, „Herr Offizier,“ opravil se pak ihned, „ich bin ein unanständiges Mädchen und ich bitte Sie um eine Prügelstrafe.“ Parmovi odlehlo, když zaznamenal, že není v nebezpečí hanbatého poranění, na kteroužto možnost se ze začátku zdálo poukazovat Jürgenovo chování v hospodě a způsob, jak k němu násilnicky pronikl do pokoje, v kombinaci s jeho heroickými parametry. Konečně, moci seřezat nacistického oficíra, dokonce esesmana, který ještě před necelou hodinou držel celou hospodu ve smrtelném strachu – to nebyla nakonec tak špatná vyhlídka. Jürgen, totiž Hilda, jak se ve feminní identifikaci nazýval, si pak na sebe přinesl zvláštní rákosku, den Rohrstock, kterou zřejmě musel dopravit do pokoje zároveň s vodkou, vzal z postele polštář, položil ho na stůl, stáhl si kalhotky, vykasal sukně a přehnul se přes ten stůl s polštářem. To vše na rozkazy, které mu musel Parma německy dávat a které mu Jürgen šeptem napovídal, jako suflér na divadle. Sám prosil fistulovým hlasem, aby ho Herr Offizier příliš krutě netrestal, přičemž Parma mu musel naopak v předepsaných frázích vyhrožovat. Poté se Parma s gustem pustil do symbolického aktu národní pomsty nad odvěkým vrahem všeho Slovanstva a s rozkoší pozoroval, jak se nacistova vznešená nordická prdel, der Nordedelarsch, pokrývá jelity, mit den Striemen.

Zuřivé gusto, se kterým vykonával potupný akt nad esesmanem, však záhy změnilo kvalitu, čemuž se Parma sám velice divil. Snad přispěla jeho opilost, snad to byl pohled na Němcovo vzrušení, na podobném principu, jako pohled na zívající osobu vyvolává zívání pozorovatele, snad vzpomínka na obdobnou pozici Stelly včera ve skladišti kostýmů, snad neurčitá podobnost stejně přestrojeného nacisty s Parmovým dívčím alter ego, jehož první spatření v zrcadle ho nedávno tak vyburcovalo – zkrátka a dobře, když později Jürgen projevil i nasnadě jsoucí přání, byl Parma nejen ochoten, ale i schopen mu vyhovět – leč pero se zdráhá dalšího líčení. Převlek esesmana při tom též nějak přispíval, zejména fakt, že Parma měl holínky, čert ví proč a jak.

* * *

„Díky,“ řekl později Jürgen, přetahuje si s námahou oficírské rajtky přes oteklou záď. „Tohle jsem už dlouho potřeboval! Víš, já můžu s holkama taky, i mě to dost baví, ale z nějakého důvodu mám taky tohle – a když to dlouho nemám, tak mi to strašně vadí. A ve vojsku, hlavně na frontě, tam to prostě nejde – není k tomu možnost a příležitost – zítra se vracím na frontu, takže je možné, že jsem si to s tebou dneska udělal naposledy – je to taky zakázáno – slyšel jsi přece o ‚die Nacht der langen Dolche‘? Ale chtěl bych ještě aspoň chvíli být v těch šatech – kdyby se to dalo nějak zařídit, byl bych ti moc vděčný – der Vasil, der wird nichts verraten, der ist mir sehr ergeben.“

* * *

Nyní snad uděláme jakýsi výklad čili scholion, jak se tomu říká v matematice. Tomu, co měl ten Jürgen von Heidemann-Stockowski, se vůbec nedivte a buďte ujištěni, že to v přírodě určitě existuje. V podstatě totéž měl např. kníže Carlo Gesualdo da Venosa (1560–1613), jinak vynikající hudební skladatel, který daleko předběhl svou dobu v užívání chromatických harmonií. Ten se dával řezat od svých sluhů, zřejmě za účelem sexuálního ukojení, i když tvrdil, že to dělá proti zácpě (?). Svou ženu Marii d’Avalos nejspíš asi zanedbával, takže si našla milence hraběte Carafu, a Gesualdo ho i s ní zavraždil. Nějací psychologičtí budulínkové tvrdí, že se dával řezat až po té vraždě, z pocitu viny, ale to je zřejmá blbost. Podobně se dával od svého vojenského sluhy řezat i T. E. Lawrence, anglický důstojník, archeolog, dobrodruh a spisovatel (1888–1935), zvaný Lawrence of Arabia.

Co se jinak týče Jürgena, a jak teď zjišťujeme, vlastně i Stanislava Parmy, tedy sexuolog Ron Langevin z Toronta, který se zabýval koincidencí různých perverzit, zjistil, že sadomasochismus vysoce koreluje s feminní identifikací, orgasmickým transvestitismem a s homosexuálními tendencemi, buď výlučnými, nebo v rámci tzv. bisexuality. Z obou zmíněných historických velikánů se sice na to do ženských šatů nepřevlékal nikdo, ale to je zase dokumentováno u jiných, méně proslulých osobností, a vůbec se to celkově ví.

* * *

Když se po slavnostním obědě na faře katoličtí jinoši chystali v saních vrátit do městečka k strýci Hofbauerovi, aby zde odevzdali nástroje a počkali na vlak domů, marně se sháněli po Parmovi čili, jak pořád každému říkali, po Ince Zemánkové. Nikde nebyla a nejpravděpodobnější bylo, že ujela asi s tím SS-mannem. Nezasvěcencům to připadalo sice protivné, ale pochopitelné, protože mnoho jiných význačných hereček atd. se tehdy spouštělo s nacisty, např. Adina Mandlová s K. H. Frankem, aspoň se to o ní tvrdilo. Zasvěcení katoličtí jinoši se naopak báli, protože záhadný Parma znal tajemství jejich ilegální tancovačky a platby a mimoto odjel i s tetinými ženskými převleky.

* * *

Kolem trati vedla polní cesta, pod zalesněnou strání a v jednom ohybu byla dřevěná zastávka na znamení. U této dřevěné zastávky zastavil tzv. Feldwagen, německý to ekvivalent amerického jeepu, anglického landroveru či sovětského gazíku. Feldwagen měl staženou plátěnou střechu s celuloidovými okénky, protože to bylo v zimě a na stráních všude byl sníh. Z vozu vylezli dva esesmani, mladý křepký tmavovlasý důstojník a zavalitý vojín. Další osazenec Feldwagenu, nápadně vysoká ryšavá dívka, v krátkých sukních a kožíšku, polhávající na zadních sedadlech na boku, zůstala vevnitř. Za nějakou chvíli Němci zas přišli, přičemž voják nesl s námahou dva kufry. Nasedli, voják se ujal řízení a nacistická plechárna opět oddrnčela.

* * *

Paní Parmová nevycházela z údivu. Napřed celou sobotu a v noci nervák, když Standa nepřijel a nevěděli, kde je, pak určitá úleva, když přišla holka z hospody na rohu oznámit, že jim mladý pán telefonoval, aby oznámili laskavě u nich doma, že už je na cestě, pak zbytečná hádka s manželem panem Parmou, který byl nervózní taky, ale dával to najevo hrubostí k ženě, až nakonec práskl dveřmi a někam odešel. Konečně, zvonek u bytu, ale bác ho! Za dveřmi dva Němci s nějakou přehnaně vysokou flundrou, zřejmě taky Němkyní. Další údiv, když zjistila, že důstojník je Standa, který říkal, že jí to vysvětlí až potom, a ještě další údiv z pěti kufrů, z nichž znala jenom jejich dva. Voják, který nanosil kufry do chodby, zasalutoval a definitivně vypadl, ale Standa s tou ženskou zapadli do Standova pokoje, odkud se pak po chvíli vynořil zcela nový nacistický oficír, který spěchal pryč, a když už byl venku, nakonec také Standa v domácích teplákách a bundě. Němkyně naopak zmizela, rozplynula se vniveč.

Proviantu bylo přehnaně. Kromě masa ve čtyřech kufrech ještě pět lahví ruské vodky a nějaké konservy, snad americké… „Prosím tě, kdes k tomu přišel?“

„Prosím tě, mami, neptej se, buď ráda, že jsem ve zdraví doma a že máme co jíst, až někdy, až na to bude nálada a čas. Teď bych se chtěl hlavně vyspat. Jo a máme tady nějaký balicí papír? Budu muset někam poslat balík, čím dřív tím líp. Ale teď chci hlavně spát.“

Paňácové

Dva paňácové aneb klauni přivezli do manéže jakýsi veliký, pestře pomalovaný trakař, na kterém bylo miniaturní piano i s otáčivou stoličkou a pouzdro s houslemi. Různě pitvorně piano sundávali, vzájemně si překážejíce, atd.; až se jim to nakonec povedlo. Menší klaun, označme ho jako K1, potom vzal pouzdro s houslemi, nakalafunoval smyčec, přejel po strunách a vydal děsné nekompetentní vrzání. Potom chvíli housle ladil, ale větší klaun K2, který se usadil za piano, mu to pořád kazil, dával mu špatné tóny a různě do toho brnkal. K1 přetáhl K2 přes hlavu, ten vyskočil, nakopl K1 atd. Nakonec se vše trochu uklidnilo a K1 začal strašlivě vrzat za kakofonního doprovodu K2. Za chvíli K1 přestal a dělal, jako že sám sebe ladí. Kroutil si uchem, při tom tak jako skřípal, potom jako by na sebe brnkal, až se naladil. Chopil se znovu houslí a teď najednou hrál krásně. Také K2 se zlepšil, ale když odehráli několik taktů, doprovod zkazil. K1 ho zarazil a začali znovu, ale K2 to zkazil zase, opět jinak. To se ještě několikrát opakovalo, až nakonec K1 švihl smyčcem K2 po hlavě a sťal ho. (Ve skutečnosti měl ovšem K2 umělou hlavu a jeho vlastní hlava byla schována pod límcem košile, jakoby na prsou, kde měl též nenápadné průzory.) K1 se snažil K2 hlavu zase nasadit, poplácával hlavu po tvářích, aby se jako vzpamatovala, prováděl na ní umělé dýchání z úst do úst, a to když hlava nebyla přidělaná k tělu, a tak všelijak různě pitvorně. Nakonec pokrčil rameny, odtáhl bezhlavé tělo K2 za nohy z cesty, hlavu přikutálel k němu, jako když se koulí na kuželky, omluvně pokrčil rameny na publikum, posadil se na stoličku u piana a začal si zouvat předimenzované klauní škrpály. Poté si sundal též příčně pruhované, záplatované ponožky a do půl lýtek si vykasal široké klaunské nohavice. Vzal housle, dal si je pod bradu, otočil se na té židličce k pianu, pitvorně se skrčil, položil nohy na klávesnici a k všeobecnému překvapení začal nejen hrát zase krásně na housle, ale schopně se doprovázet nohama na pianě. Obecenstvo vypuklo v bouřlivý potlesk, ale K1 nedbal a pokračoval, až se aplaus zase uklidnil, protože lidé chtěli slyšet, co to hraje. Hrát nohama je možné se naučit, abyste věděli, asi se s tím musí začít brzo v dětství. V Londýně, v jednom nočním podniku, byl, nebo možná ještě je, pianista, který se narodil úplně bez rukou a paží, a tak musel všechny úchopy atd. odmalička dělat nohama. Měl tak ohebné prsty u nohou, a zřejmě i dlouhé, že mohl tak hrát i na klavír. To se ví, opravdu virtuózní technika by tak zvládnout asi nešla, ale hrát třeba jazz, to ten člověk mohl a taky to dělal. Tak i náš hudební klaun K1, jehož hudebně klaunský otec pojal již v K1-ově dětství ideu, že ho v tom taky vycvičí, když slyšel napřed vyprávět o tom bezrukém pianistovi a pak ho slyšel i skutečně hrát. Týral budoucího K1 strašně, ale nakonec se to, dá se říci, vyplatilo, protože jeho hudebněklaunské číslo bylo unikátní, agentury a majitelé cirkusů, lunaparků a varieté (ať mě luňák, vím-li, co to je lunapark, vím jenom, a to už ani nevím odkud, že v Zemi Velikého Přítele bylo nějaké gosudarstvennoe pravitelstvo cirkov, varieté i lunaparkov) se o něho prali a taky ho poměrně dobře platili. Byly zajisté způsoby, jak vydělávat ještě mnohem víc s podstatně menší investicí času, energie a trápení při výcviku a s menší námahou při vlastní výdělečné činnosti, ale zato měl K1 hrdé vědomí, že to, co on, v jeho oboru nikdo neumí atd. K1 tedy popisovaným způsobem odehrál jeden kousek, vyskočil a ukláněl se, posílal hubičky atd., načež znovu zasedl a stejným způsobem pokračoval s jinou skladbou populárně slaďákovitého typu jako do vídeňské kavárny.

Zatímco K1 hrál, začal se bezhlavý K2 sbírat, lezl po čtyřech po manéži a šmátral slepě před sebou, aby našel svou hlavu. Tu si pak nasadil, načež s ní začal dělat grimasy, mrkat atd. (to byla ta hlava tak udělaná, ovládací mechanismus byl v krku, jak si K2 jako hlavu nasazoval, zároveň mohl mačkat knoflíky). Odběhl z manéže a vrátil se s velkou palicí. S touto palicí se přikrádal ke K1, který nic netuše seděl u piana, hrál na ně nohama a při tom rukama dojil na housle. Když se K1 ukláněl publiku, vyskočil K2 s palicí a piano roztloukl, takže už nebylo k potřebě (ve skutečnosti se ovšem dalo zase složit a použít při příštím představení). K1 jako nic nepozoroval. Poté si K2 zase sundal hlavu a lehl si jako mrtvý, tak jako dřív. Když aplaus a smích skončily, obrátil se K1 k pianu a zjistil, že je na cimprcampr. Obrátil se ke K2 a zkoušel, je-li opravdu mrtvý, různě ho šimral, lechtal, kopal, ale ten nic. K1 poté zase udělal do publika rozpačitě omluvné gesto, jako že to se nedá nic dělat, vzal svoje housle, nasadil, a hrál krásně dál ve dvojhmatech, trojhmatech a čtyřhmatech, přičemž pobrukoval part basu, takže celek zněl skoro jako kavárenský smyčcový kvartet. Lid opět aplaudoval, K1 pokračoval ve hraní touto metodou. K2 za jeho zády se zase posadil, zase si nasadil hlavu, utekl z manéže a vrátil se tentokrát s velikými nůžkami na dlouhých držadlech, trochu podobnými nůžkám, jaké používají zahradníci na stříhání vysokých větví. S těmi se přikradl ke K1 a přestřihl mu zezadu jednu strunu. K1 se podivil, přestal, otáčel se, K2 už zase ležel se sundanou hlavou, nůžky přikryté svým plandavým klaunským oblečením. K1 zase udělal omluvné gesto a pokračoval jako předtím na třech strunách, čili teď už nejvýše v trojhmatech. To se ještě dvakrát opakovalo, až měl K1 jen jednu strunu, takže nemohl hrát dvojhmaty. Nyní však ukázal K1 další virtuózní nečekanost. Zatímco hrál jeden hlas na housle a jeden, jako předtím, zpíval či pobrukoval hlasivkami, připojil teď k tomu další part, který pískal, takže muzicíroval pořád v celých akordech, i když teď už jen trojhlasně. Publikum šílelo. Když konečně umlklo, pokračoval K1 v koncertování tímto způsobem za bouřlivého aplausu po každém kousku, nebo i mezi, když se mu povedlo udělat něco hodně bravurního.

Schopnost vyluzovat hudbu dvojhlasně pouhou hubou rovněž v přírodě existuje a nevymyslel jsem si ji, abyste věděli, i když je asi hodně vzácná. Znával jsem v Praze jednoho varhaníka, který tímto způsobem dokázal improvizovat dokonce dvojhlasou fugu čili bicinium, pokaždé jinou, často také na téma, které se mu právě dalo, tj. dělal z fleku dva zcela nezávislé hlasy v imitační i kontrapunktu, které se proplétaly podle přesných pravidel dobové barokní teorie. Takové jedno bicinium jenom napsat je podle mne mnohem větší kumšt než celé velké tzv. skladby nějakého Stockhausena nebo Bouleze, neřkuli je z fleku, bez rozmýšlení a škobrtání, plynně improvizovat, neřkuli to dělat vylíčeným způsobem na hubu.

O umění všelijakých popsingrů se v této souvislosti už nezmiňuji vůbec. Nicméně ten člověk, který uměl, odhlédnuto od cirkusácké schopnosti orálního dvojhlasu, takhle kontrapunkticky improvizovat i na varhany, a to potom na víc hlasů, se dlouho dosti nuzně živil jako obyčejný kostelní varhaník, až ho nakonec, za dubčekiády, udělali profesorem konzervatoře, a jestli ho potom nevykádrovali, je tam možná dodnes, čímž má tato zkazka jakýs takýs happy end. Ale i tak jistě vydělával (-vá?) podstatně méně než ti popsingři a ti Boulezové, neboť tak bizarní již jest tento svět. Slýchával jsem o něm také krajně posměšné a kritické hlasy od jiných muzikantů, takže kdybych ho osobně neznal, musel bych si myslet, že je to naprostý diletant a blbec. To ostatně není nic zvláštního: Znám třeba člověka, který má vynikající talent pro tradiční básnické formy, takže dovede psát elegantní, pravidelné verše dokonce i v několika cizích jazycích. Na rozdíl od různých vertikálních prosatérů a poetastrů s úrovní bývalých řeznických říkánek ho však kritika zcela ignoruje, takže je nucen se literárně uplatňovat pomocí bizarně oplzlých próz. Ale promiňte, tady už jsem trochu moc odbočil. K2 se za zády K1 opět posadil, našel si hlavu, nasadil, utekl z manéže a vrátil se s tenorovým saxofonem. Nyní měl vystrčenou svou pravou hlavu, namalovanou stejně jako tu sundavací, protože jinak by pro něj bylo těžké hrát na saxofon. Byl tudíž zřetelně o hlavu kratší než předtím, a proto měl vyměněné boty za pár s velmi tlustými podrážkami a vysokými podpatky, které rozdíl trochu vyvažovaly. Ale prakticky nikdo si toho nevšiml. K2 začal teď hrát s K1, takže už to bylo zase čtyřhlasně. K1 se obrátil, jako překvapeně, jako by pochopil, a začal K2 honit po manéži za neustálého vyhrávání vhodné skladby v tempo presto oběma hudebními klauny. K1 nakonec škobrtl, upadl a jako si rozbil housle, které měly však krk na jakýsi pant, takže je bylo možno tímto způsobem dislokovat a zase dát dohromady. K1 se posadil na zem, vzal housle do rukou a klaunským způsobem jich tragikomicky želel. K2 přestal hrát a utíkat, zarazil se, vrátil, přiblížil se ke K1, konejšil ho a nakonec se klauni jako zase smířili a začali opět spolu muzicírovat, K1 dvojhlasně na hubu a K2 na saxofon, až pak i odpochodovali, stále vyhrávajíce, za bouřlivého potlesku z manéže.

Další číslo byla krasojezdkyně, kterou uvádělo intermezzo normálních, nehudebních klaunů, kteří vypadli, až když tam děva na koni vjela. Ale nikdo se asi nepozastavil nad tím, že se s krasojezdkyní na chvíli objevil i hudební klaun K1, který za ní směšně klopýtal a jako ji zbožňoval, až pak udělal kotrmelec, hvězdu, a tímto způsobem zmizel pod plátnem vstupní chodbičky, zanechav prostor pro evoluce krasojezdkyně.

Bylo už pozdě v noci a v maringotce hudebního klauna K1 svítila pouze malá noční lampička, elektrická, napojená přes kabel z vozu na hlavní cirkusový generátor, který hučel uprostřed tábora blíže hlavního cirkusového stanu čili takzvaného šapitó. K1 seděl na poměrně prostorné manželské posteli. Byl již odlíčen, ale jeho tvář měla stále jakýsi umírněný, klaunovsky bramborový ráz, jak tomu již tak často bývá. Protože bylo v létě a horko, byl K1 pouze v krátkých spodkách, rovněž jakoby klaunovitě pruhovaných, a bylo vidět, že má úzká ramena, dlouhý plochý hrudník a paže s chabými svaly. Hrudník měl rovněž lysý, pouze v tzv. srdečním důlku měl kučeravý chomáček, připomínající řídnoucí kudrny na jeho hlavě. K1 pozoroval vilným okem mladou štíhlou dívku, která se v koutě odstrojovala a zřejmě se rovněž chystala do postele. Měla na sobě přiléhavou soupravu s jakýmisi šponovkami, snad se tomu nějak speciálně říká, ale já to nevím, a tu si teď ze sebe stahovala, až zůstala jen v bílých punčochách držících na kulatých podvazcích, v podprsence a v kalhotkách. Tyto zbytky celkového opeření teď rovněž zvolna a beze spěchu odstraňovala, přičemž K1 zíral a několikrát si olízl tučné klaunovské rty. Poté vklouzla do jakési košilky a zalezla do postele vedle K1.

* * *

K1 zhasil lampičku a v maringotce se rozhostila tma, ve které se ozývaly rozličné animální zvuky, neboť K1 si žádal svého manželského práva. Nicméně v pravém slova smyslu ho dosáhnout nemohl, neboť K1 byl určitým způsobem takzvaně psychicky impotentní, a to způsobem subjektivně krajně nepříjemným: fungovalo mu jinak všechno normálně, ba měl by i celkem normální výdrž, ale jakmile se chystal na vlastní věc, z neznámých důvodů vždycky zvadl. Tato porucha potence rovněž v přírodě existuje, k němému zoufalství postižených. Proč to tak je, taky nikdo neví. Behaviorista by řekl, že jde o podmíněný útlum, asi ještě z dětství, zatímco psychoanalytik by tvrdil, že u K1 jde o podvědomé fantazie o tzv. vagina dentata.

Autor této vyprávěnky se naopak neortodoxně domnívá, že obě tyto oficiální, navzájem nepřátelské teorie jsou většinou ve výkladu příčin psychických poruch všeobecně vedle jak ta jedle, takže by bylo s podivem, kdyby v tomto konkrétním příkladě nebyly, neumí však nabídnout žádný věrohodný alternativní výklad či řešení, takže by měl raději asi mlčet. Ať tak či onak, K1 přes silnou chuť a potřebu se normálním způsobem na nic nezmohl. Omezoval se tedy z nouze zejména na tzv. orální styk, který počal provozovat i této líčené noci. Jak bývá zvykem, vzal své partnerce tzv. nohy na ramena a chlemtal pochrochtávaje. Jeho žena krasojezdkyně mlčky trpěla. Jak všeobecně známo, popisovaná modalita sama o sobě ani normálním ženám nestačí, protože při ní chybí pocit tupého pronikání, který je integrální součástí ženské rozkoše. Proti uvedené hříčce nemají většinou námitek, ale to pouze pro změnu nebo ve smyslu jakési preambule k vydatnějším pocitům. I ty, které tímto způsobem vrcholu dosahují, dávají obvykle přednost tradičnímu pošťuchu. Navíc však byla krasojezdkyně, nazvěme ji třeba Astra, prakticky frigidní i s lepšími milenci. Kromě toho ji soužití s K1 už dávno nebavilo a celá záležitost jí byla ještě protivnější. Když o tom přemýšlela, nechápala, proč vlastně s K1 ještě žije, i usuzovala, že asi z jakési pohodlnosti a pasivity (neboť K1 se staral o všechny její obchodní záležitosti) kořeněné soucitem a strachem z jeho zuřivé žárlivosti. Jeho impotentní intimity jí však byly stále protivnější, a měly tudíž na ni účinek ještě spíš opačný. Uvažovala, jestli už to trvá dost dlouho, aby to stačilo normálně smyslné ženě, i usoudila, že snad už bude čas. Počala tedy věrohodně napodobovat chování milenky cválající k orgasmu. Ačkoliv sama tyto pocity nikdy nepoznala, ani s tímto svým, ani s jiným mužem, věděla nicméně, jak to vypadá, protože po celý život spávala v maringotkách apod. a všelicos tam spatřila a vyslechla, včetně relací důvěrných přítelkyň. Na toto znamení se K1, který až dosud se sebou nic nedělal, chopil žerdě a počal hbitou samohanu. Postel se počala rychle otřásat jako plavec vystoupivší z vody za chladného dne, a zároveň bylo slyšet mlaskání přetahovaného prepucia, poněkud jako když uniká voda z ponořené láhve. Rovněž pohyby smilníkova jazyka nabyly na frekvenci a amplitudě. Astra podle toho poznala, že její pán a velitel ji již brzy propustí, zdvojnásobila tudíž své úsilí cválání a napjatě vnímala, co dělá K1. Jakmile začal kopat, předvedla mu Astra věrohodný výbuch vlastní rozkoše, a pak, rovněž velmi věrohodně, jako slastně ochabla. Kromě jiných smradů byl teď v posteli cítit Astře krajně protivný smrad klaunova semene. K1 jí chvíli chroptěl u řitního otvoru, pak beze slova díků či uznání složil její nohy z ramen, zmuchlal ručník, do něhož to udělal, zmačkal ho a hodil pod postel, načež se převalil na bok, tváří pryč od Astry. Jeho řiť vydala táhlý basový zvuk, který on sám svým absolutním hudebním sluchem identifikoval jako kontra es (po varhanicku dolní es šestnáctku), to pod čtvrtou pomocnou dole v basovém klíči, kdyby se psalo loco. K1 se poškrábal na perineu, až to zachrastilo v ochlupení, opět zabzděl, tentokrát o kvintu výše tónem bé, polkl, zamlaskal a téměř okamžitě nato začal chrápat. Astra ležela naznak a bylo jí do breku. Oslintání klaunovým jazykem ji teď studilo a svědilo a Astra se ho strašně štítila. Kromě toho jí také vadil smrad, který K1 rozšířil svou poslední hudební produkcí.

Kočovný život má, kromě romantického nimbu, většinou hlavně různé nevýhody, z nichž jedna je nedostatek tekoucí vody a normálních hygienických facilit. Existují zajisté v dnešní době přepychové motorizované rezidence, mobile homes, se sprchovými kouty a splachovacími záchody, ale ty jsou jednak pro bohaté, jednak v době našeho vyprávění možná ještě nebyly.

Kromě toho Astra nechtěla v maringotce svítit a štrachat, neboť se obávala, že kdyby se K1 vzbudil, mohl by chtít zase. Nyní se unavil, a tudíž bude spát spolehlivě tvrdě, za předpokladu totiž, že ho nevyruší žádné nezvyklé a silné vjemy. Astra si přehodila přes svou košilku jakýsi kabát, vzala si s sebou ručník a mýdlo, do ruky střevíce a vykročila směrem, kde věděla, že je rybník, protože vodu z hydrantu na jejich stanovišti nemohla dobře použít, pro případ, že by se někdo probudil a viděl ji tam, ani si dobře teď nemohla přinést vodu do maringotky a umýt se uvnitř, jak to dělala normálně.

Když se Astra toho rána kolem páté hodiny probudila na lůžku vedle K1, bylo již světlo, neboť to bylo v létě a cirkus byl někde na severu Evropy, takže se dokonce už i zlatavělo sluncem. Dívala se do stropu a bylo jí zvláštně. Její cesta za očistou včerejší noci vzala zvláštní obrat. Setkala se zde totiž s někým, koho naprosto nečekala, a toto setkání se rovněž vyvinulo nečekaným způsobem! Jest sice pravda, že se před Graciánem nijak takzvaně nežinýrovala, což však bylo dáno nevtíravou osobností tohoto jejího kolegy artisty. Také by ji nikdy nenapadlo, že by Gracián mohl mít tyto úmysly, protože ho po této stránce nemohla jaksi brát vážně. Sotva spolu vyměnili pozdravy, začal se však Gracián chovat drze a takzvaně si dovolovat, což Astru od něho tak překvapilo, že se ani nebránila. Nejprve se snažil dělat to, co předtím K1, ale náhle se Astra octla na všech čtyřech, na dlaních a na kolenou, a Gracián byl na ní a v ní. Chtěla se vzpřímit a náhlého milence, či spíše násilníka, setřást, když tu náhle s překvapením zjistila, že zažívá pocity, o kterých se domnívala, že jich prostě není schopna, a se zájmem vnímala jejich zvláštní slastnou a dosud nepoznanou kvalitu. Za chvíli pochopila ještě nedávnou záhadu, proč se jiné ženy při tom chovají oním způsobem, který ona zatím vždy pouze napodobovala, i začala kousat trávu na břehu, aby nekřičela. Když se probrala, ležela na břiše v trávě ve stavu slastného vyčerpání a Gracián byl už zase ten tam. Umyla se tedy v rybníce a odebrala se, dosud rozechvěna svou novou zkušeností, zpět do maringotky k chrápajícímu K1. Usnula únavou téměř okamžitě. Nyní se ráno probrala, nemohla takzvaně dospat, ale radostně, a zažívala zmatek a zvláštní elaci nad zkušeností minulé noci. Zajisté měla již jiné milence, před K1 a občas, přes jeho žárlivost, i za manželství s K1, ale nikdy z toho nic neměla a záhada této podle jejího názoru neuvěřitelně přeceňované záležitosti, která jí vždy připadala animálně sprostá, blbá, hanebná, nepříjemná, ba někdy i bolestivá, nepřestávala zaměstnávat její mysl. Z toho důvodu totiž také hlavně podnikala občasné nevěry, zda by snad přece – a z toho důvodu asi hlavně také ještě neutekla od K1, protože jeho způsob byl aspoň zaručeně nebolestivý, s minimálním kontaktem smrdutého těla, a nic lepšího ji jinde nečekalo. Nyní však se jí dostalo odhalení a zasvěcení, které ji proniklo jako blesk. Tím překvapivější byla povaha jejího prvního úspěšného milence. Alespoň se však v jeho případě nemusela obávat indiskrece, neboť si byla jistá, že o ní nikomu nepoví. Naopak ovšem nebylo možno vyloučit, že by se k ní mohl na veřejnosti příliš bouřlivě hlásit, ba i eroticky chovat, ale ani to by nebylo v jeho případě jednoznačnou a jasnou inkriminací.

Astra zažívala kromě zmatku i pocit jakéhosi nečekaného, pohádkového triumfu, jako student po úspěšné těžké zkoušce, na kterou se moc nepřipravoval, začínající autor po vydání své první knihy nebo socialistický emigrant na Západě, když zjistí, co všechno si tam může pořídit za svůj plat, relativně, vzhledem k postavení v sociální hierarchii, vlastně skromnější, než jaký pobíral doma. Zároveň měla též pocit vyzrání na klauna K1, který jí byl už delší dobu protivný čím dál tím víc, ba stále protivnější. Pozorovala ho kritickým okem, jak tam leží a chrápe s otevřenou hubou, pořád klaunovský i po odmaskování, člověk jako stvořený pro mrzké povolání paňáci. Kombinace tohoto paňácovství s neobyčejným hudebním nadáním jeho mrzkou kašparovitost nijak nevykupovala, nýbrž naopak jaksi trapně zdůrazňovala: Proč se neživí hudbou nějak důstojněji?

K1 se v horké noci odkopal a ležel nahý, neboť po včerejším psychogenním aktu ihned usnul a jeho spodky byly kdovíkde v posteli či pod postelí. Jak tomu bývá u mužů před probuzením, jevil normální smilnou pohotovost, což zdůrazňovalo nepochopitelnost jeho praktické nemohoucnosti. Astra ho pozorovala s pobaveným pohrdáním: kdybys tak věděl! Nicméně s překvapením pozorovala, že ji pohled na klaunovo tzv. mužství více neodpuzuje, jak tomu bývalo předtím až dosavad. Zkušenost u rybníka jí odhalila esoterní smysl tohoto orgánu, takže se v ní naopak začaly zvedat dříve nepoznané smyslné pocity. Klaun byl vybaven podstatně mohutněji než její úspěšný, půlnoční, jezerní a lunární milenec Gracián. Představa tohoto objemu v břiše ji silně přitahovala a rozhodovala se již, že spícího klauna obkročí jako dcery Lotovy vínem zmoženého otce, čímž pak vznikli Moabité a Ammonité, jak se o tom dočítáme v Písmě svatém Genesis 19, 30 a dále. Tím se jí mohlo možná podařit zlomit klaunovo prokletí a všechno mohlo dopadnout jinak a dobře, ale právě v té chvíli K1 opět hlasitě zabzděl a Astru tím znovu odpudil. Tak často závisejí lidské osudy na bezvýznamných, ba obscénních maličkostech.

* * *

K1 seděl na schůdcích své maringotky, pod bradou housle, a cvičil.

Rubem třpytivé životní dráhy koncertního umělce je otroctví jeho nástroji, kterému musí neustále obětovat pot i námahu, aby ho při provedení nezklamal. V případě hudebního klauna jsou vyžadované dovednosti a obratnosti v určitém smyslu ještě větší než u koncertního mistra, ale nemá za svou námahu zdaleka takové renomé ani často tolik peněz, neboť takový je již absurdní svět.

Avšak K1 se na cvičení nesoustřeďoval. Zatímco jeho prsty automaticky vyluzovaly jakousi moderní rapsodii celkem poslouchatelného rázu, jeho mysl zlobně a melancholicky hloubala. Předmětem tohoto hloubání jako obvykle byla Astra a její předpokládané nevěry. To bylo ovšem u K1 téma obvyklé, jeho zvláštní vztah k ženě k takovým myšlenkám téměř předurčoval – tentokrát však šlo o melancholické hloubání vydatnější a soustředěnější než jindy, neboť klaunovo podezření se zdálo podstatně lépe fundováno než předtím. Byl svým způsobem na občasné Astřiny nevěry zvyklý. Působila je jednak jeho nemohoucnost, jednak její povolání krasojezdkyně, které, podobně jako u zpěvaček a hereček, jaksi přitahuje různé ctitele. K1 se s tím snažil smířit, i když se mu to nikdy nepovedlo zcela a občas vybuchoval v různé žárlivé scény vzhledem k Astře či jejím zbožňovatelům, částečně také jen imaginativním, v jeho škopkovité mozkovně vzniklým. Byl ovšem natolik praktický, že uznával, že občasné kytice, pozvání na večeři atd. přispívají k obchodní stránce Astřina úspěchu, ale nesl to stejně nelibě, i když si namlouval, že Astra to nikdy nenechá dojít daleko, neboť jeho, K1, vděčně miluje za to, co pro ni všechno udělal. Hůře se mu daly vysvětlit Astřiny občasné odskoky s jinou kategorií občanů, např. s osazenci cirků, či, podle současných Pravidel, cirkusů, ve kterých pracovali, neboť o její frigiditě a snaze záhadu rozkoší lásky přece jen vyzkoumat neměl pochopitelně ponětí. Byl pouze ochoten připustit, že Astra, čas od času, chce normální věc, a to byl připraven i do určité míry snášet, neboť měl v tomto směru vůči ní jakýsi pocit viny. Tajemství frigidity, prolomené až teprve nedávno Graciánem, mu bylo zcela uzavřeno. Šlo mu však hlavně o to, aby Astru vůbec měl kolem sebe, aby ho neopustila: její nevěry mu nevadily vlastně tak moc samy o sobě jako proto, že při nich vznikalo nebezpečí její definitivní ztráty, že kdykoliv se s někým tzv. spustila, mohl ji tento navždy klaunovi odvést. Proto byl K1 podezřívavý hlavně v tomto směru, a to až chorobně.

V poslední době vzbudil jeho podezření dotaz či výrok Astry, že by chtěla mít Rinalda ve svém vlastním, osobním majetku, protože co kdyby se, nedej Bože, s K1 něco stalo. Rinaldo byl Astřin krasojezdecký kůň, bělouš železňák, a K1 jí ho či ho pro ni koupil, ovšem formálně zůstával jeho majetkem. K1 totiž Astru vlastně jaksi vychoval, ujal se jí, když přišla o oba rodiče akrobaty, oběti špatně upevněné či používáním zvetšelé hrazdy, platil její výcvik na krasojezdkyni a koupil jí i Rinalda – vlastně si ji za to, hlavně za Rinalda, jaksi sám koupil. Ale to tady líčit podrobně nebudu, to by připadalo v úvahu, kdybych to tady chtěl natáhnout na román, ale to já nechci.

Protože se bál, že by ho mohla opustit, K1 Astru všelijak utahoval, hlavně finančně, staral se o všechny její peněžní záležitosti sám, z titulu manžela, a zároveň si ponechával v těchto záležitostech co nejvíc moci, jako např. vlastněním jejího výrobního prostředku, koně Rinalda, a držel ji záměrně v nevědomosti i v jiných věcech. Nelze se tedy divit, že Astra chtěla mít aspoň toho koně na sebe, ale K1 v tom ihned podezřívavě viděl snahu osamostatnit se a odejít od něho. Přesně vzato K1i ani příliš nelahodilo, že Astra také pracuje, byl by ji svým hudebním klaunovstvím klidně a dobře uživil sám a nebyla ani jako krasojezdkyně ani tak zvlášť dobrá, ředitelé cirkusů ji většinou angažovali, aby se zavděčili fantastickému hudebnímu klaunovi K1. To však mělo háček, neboť by ji musel po vzoru jiných nepracujících žen artistů nechat samotnou v nějakém domku alespoň přes letní sezónu, což ovšem nechtěl, a byla-li tedy už s ním, bylo lepší, aby též pracovala, protože to tak pro něho i pro ni lépe vypadalo, nehledě k extra příjmu. K1, který záležitost s koněm zatím jaksi zamluvil, byl však ženinou žádostí vyburcován k bdělosti a ostražitosti. Pozoroval Astru ostřížím podezřívavým zrakem, ale stále nemohl nic objevit. Jednou, když usnul po svém náhražkovém milování, jak jsme to již vylíčili, probudil se, když Astra opatrně vycházela ven, i sledoval ji zpovzdálí s bušícím srdcem a staženým žaludkem, ale šla se jen umýt do rybníka, kolem nebylo človíčka, žádný milenec ji tam zřejmě nečekal a tajný odchod věrohodně vysvětlila tím, že ho nechtěla budit. Klaun K1 se tedy uklidnil, ale pochyby v něm hlodaly dál. Ačkoliv nemohl přijít na nic pozitivního, byl by se vsadil, že Astra má milence, měl prostě takový pocit a z dřívějška věděl, že kdykoli tento pocit měl, vždycky se ve skutečnosti něco stalo či dělo, jak se pak obvykle též nějak přesvědčil či dověděl. Sledoval tedy Astru žárlivým okem a byla-li někde mimo jeho dozor, nejenže ji všelijak protivně vyslýchal, kde byla a co dělala, ale i ji prohlížel a očichával, „není-li cítit chlapem“. Astru tyto pošetilé evoluce mrzkého paňáci rozčilovaly a pokořovaly, ale protože se staral o její světské záležitosti a nic jí nevysvětlil, nemohla se pořád odhodlat k otevřené revoltě. Zároveň se ale jeho činnostem podvolovala s pocitem jakéhosi hořkého triumfu – po celou dobu totiž klaunovi zahýbala s Graciánem, ale mohla si být jistá, že na to těžko přijde, že to ho vůbec nemůže ani napadnout, neboť zde byly určité kamuflující okolnosti.

Nyní seděl K1 na schůdcích maringotky, jak již vylíčeno, zlobně melancholicky hloubal a při tom virtuózně vyhrával truchlou a vášnivou improvizovanou rapsodii. Při poslední necudné inspekci totiž zjistil, že Astra je v oblasti tzv. perinea do krve poraněná, nějak poškrábaná, což mu vysvětlila tím, že si tam zadřela třísku, když seděla na neohoblovaném prkně. Vysvětlila mu také, kde se jí to stalo, totiž ve stáji u Rinalda, a že si pak třísku sama vytáhla. Ale podezřívavý K1 měl jinou ideu. Vzpomněl si totiž, že jeho adlatus K2, který při přepravě jezdil s nimi, ale jinak spal ve stanu postaveném na žádost K1 až na druhém konci areálu cirkusu, si před tímto stanem udělal improvizovaný stolek a lavici z neohoblovaných prken. K2 byl ostatně jako spolupracovník, se kterým se K1 stýkal často i mimo manéž, též nejpravděpodobnější zdroj podezření, také proto, že byl mladý, hezký, zdvořile veselého chování a uměl dobře mluvit. Byl to politický běženec, jak měl K1 za to, ze sovětského Ruska, a na hudebního klauna se dal souhrou náhod a proto, že nemohl sehnat jiné zaměstnání, protože jinak, zdá se, nic pořádně neuměl a manuálně pracovat nechtěl. Uměl nicméně trochu hrát na klavír a na saxofon, sice ne tak dobře, aby se s tím mohl živit někde v orchestru, ale dostatečně, aby mohl dělat K1 partnera a stafáž, když si příslušné skladby nadřel. K1 ho sehnal na inzerát, když předtím, opět ze žárlivé podezřívavosti, vyhodil svého bývalého partnera. Avšak na inzerát se dlouho nikdo nehlásil a K1-ovo parádní číslo s partnerem v té podobě, jak jsme je na začátku vylíčili, bylo ohroženo ve své pouhé existenci. Konečně se přihlásil tento K2, a ačkoliv při hudební zkoušce škobrtal, K1 ho přijal, vlastně z nouze, nicméně trvalo potom pouhých čtrnáct dní, než se K2 naučil příslušnou muziku natolik, aby s ním bylo možno vylézt. Jinak to byla bytost poměrně záhadná, tichá a tajnůstkářská, což mu však v očích K1 také dodávalo na potenciální nebezpečnosti. Nyní se tedy K1 na základě pokroucené logiky rozhodl povýšit K2 na hlavního podezřelého a usnesl se, že bude hlídat Astru hlavně v souvislosti s tímto K2. Udělal tedy energické šrum šrum přes všechny čtyři struny (c’’’’, e’’, g’’, c’), a hbitě se vymrštiv, vešel do maringotky. Jeho oči planuly tvrdým leskem trpkého zoufalého odhodlání.

Nastala opět noc a K1 proti zvyku nepodrobil Astru svému nemohoucímu laskání. Dělal to tak již několik dní. Jednak chtěl eliminovat výmluvu s umýváním v rybníce, jednak se bál, že kdyby se teď ukojil, usnul by příliš tvrdě a neprobudil by se Astřiným případným odchodem, i kdyby si to nařídil. Jak je totiž dobře vyzkoušeno, je možno si poručit, kdy nebo za jakých okolností se člověk chce probudit – i např. v kolik hodin, což je poněkud mysticky záhadné –, což však funguje jen tehdy, není-li subjekt příliš unaven. K1 však těchto několik dní špatně spal, byl ve stálém stavu úzkosti, vzteku a lítosti, kdyby se zbavil napětí orgasmem, mohl by z únavy právě usnout nekontrolovatelně hluboko, a to nechtěl riskovat. Protože však byl svým nemohoucím způsobem vlastně hodně náruživý a náročný a obvykle provozoval nějakou formu abnormální oplzlosti se ženou dnes a denně, nechtěl, aby Astra mohla něco vytušit či odhadnout, kdyby se náhle začal chovat příliš cudně.

Proto přesunul svou hanbárenskou činnost z večera na ráno, a to ve formě samohany za divácké účasti Astry, což někdy dělával už předtím; při tom obvykle různě sprostě mluvil, vychvaloval své vybavení, tázal se Astry, zda ji to vzrušuje, a choval se vůbec, krom vlastní věci, dostatečně nechutně. Tato činnost byla Astře ještě protivnější než všechny klaunovy bezmocné hříčky ostatní – avšak neprotestovala, protože se ho bála. Kdysi dávno totiž, když to zase před ní dělal a chlubil se mužností svých atributů, poznamenala něco v tom smyslu, že ale co je to všechno platné – načež se K1 rozlítil a ošklivě ji ztloukl, že to odležela. Proto tedy k jeho sebeprznění pouze pasivně přihlížela, či vlastně se tak pouze tvářila, neboť její mysl byla jinde a sexuální kašparádu paňácovu vlastně vůbec nevnímala.

K1 si byl teď už zcela jist, že K2 je milencem Astřiným, neboť ji slyšel ze spaní vyslovit jméno Gracián, což, jak si matně vzpomínal, bylo běžencovo křestní jméno, Gracián Graciánovič snad. Nebyl si sice jménem svého partnera naprosto jist, protože v cirku či cirkusu mu všichni říkali Ivan, ale zeptat se ho nechtěl, aby nevzbudil podezření a tím ostražitost cizoložníků. Tato přehnaná opatrnost ukazuje, že K1 už se mátl, že už uvažoval scestně. Tím se však automaticky utvrdil, že to vlastně nepotřebuje, že K2 se určitě jmenuje Gracián. To ho utvrdilo. Kdyby to bylo nějaké jméno běžné, ale Gracián? Bylo by ovšem možné, že se Astře o K2 zdálo bez souvislosti s nějakou erotikou, nebo třeba i v souvislosti, ale ne na základě nějaké zkušenosti či snahy – to si však K1 neuvědomoval, nebo by to ani jako možnost neuznal. Byl přesvědčen, že Astra milence má a že je jím partner K2, o němž byl přesvědčen, že se Gracián jmenuje.

Chtěl však mít přece jen naprostou jistotu, protože se rozhodl, že se současnou situací pojedná radikálně a jednou provždy. Jeho subjektivní utrpení za ta léta soužití s Astrou bylo strašné, i když by to nikdo ani netušil – K1 cítil, že tak dál už nemůže. Nyní klímal po boku své pro sebe ve vlastním smyslu vlastně nedosažitelné ženy a podezřívavě čekal. Jeho duševní muka žárlivosti ve spánku pokračovala i v polospánku, konal jakousi snovou vigilii nad svým nepovedeným životem a láskou, v prsou cítil propast bolavého prázdna. Jak tak bděl, připadal si náhle z nějakého důvodu jako sova, jak se mu v polospánku motala logika. Byl sovou a bděl nad katafalkem své lásky, nebo něco na ten způsob.

Náhle se probral, neboť po jeho boku to zavrzalo a zahoupalo se. Astra se zřejmě vzpřimovala na loktech a pohlížela do jeho klauní tváře, zda opravdu spí. Klaun tedy začal pilně odfukovat jako v hlubokém spánku. Astra po chvíli vstala a opatrně šmátrala po maringotce. Klaun ji pozoroval štěrbinami víček. Pokud mohl ve tmě rozeznat, vzala si Astra svůj svrchníček přes noční košili, chvíli štrachala pod postelí, až našla střevíce, ale ty si nenazula, nýbrž je nesla v ruce. Zkontrolovala ještě jednou K1, zda spí, a pak zazářily otvírané dveře maringotky matnou noční modří a do brlohu zavanul svěží noční vzduch. Zaklapla, schůdky slabounko vrzaly, jak po nich opatrně kráčela, a pak vše utichlo.

K1 v poslední fázi stěží ovládal svůj dech, aby ho rozčilené supání neprozradilo. Byl tak rozrušen, že se třásl, až postel vrzala. Nicméně se dosud ovládal natolik, aby předčasnou akcí nezkazil svoje šance přistihnout Astru přímo in flagranti. Čekal, až si mohl být jistý, že Astra už dorazila do stanu K2, a pak netrpělivě vyskočil, sáhl pod postel, natáhl kalhoty, tričko a škrpály. Nerozsvěcel, protože ho napadlo, že by světlo v okénku mohlo být přes cirkusové tábořiště vidět a cizoložníky varovat – opět taková přehnaná opatrnost, jako s tím, že si u partnera nepotvrdil, jmenuje-li se opravdu Gracián. Poté vyrazil. Než sám přejde přes tábořiště, počítal, budou ptáčkové již v plné práci. Ominosní bylo, že si s sebou vzal též svou břitvu na holení. Čím víc se blížil ke stanu K2, tím šel pomaleji, jako by chtěl zdržovat konečné odhalení, jako by doufal, že třeba nic jednoznačného nezjistí, a chtěl dát provinilcům možnost si to třeba ještě nějak rozmyslet.

Jak tak kráčel či spíše se kradl cirkusovým prostranstvím, navětřili ho cvičení psi Alberta Nielssena (Albert Nielssen a jeho cvičení psi), ke kterým se přidali nejprve šakalové, vlci a dingové a pak i ostatní zvířata ve zvěřinci. Lidé se začali budit a zvířata okřikovat. Bylo slyšet hluboký hlas, podle všeho Nielssenův, jak okřikuje cvičené psy. K1 se choulil za nákladním vozem a čekal, až vřava utuchne, což mu připadalo nekonečné. Jak předtím svůj krok zdržoval, nyní naopak náhle toužil vyrazit do stanu K2 a přesvědčit se. Konečně zvířecí povyk ustal a K1 vykročil dále. Stanul, pitvorně nahrben, před K2-ovým stanem a naslouchal. Z vnitřku se ozývalo oddechování dvou párů plic a rytmické vrzání K2-ova polního lůžka. Strašlivý vztek a zuřivá hysterická kunderovská lítost zatemnily oči a mysl K1. Vztáhl pravici a svou čerstvě nabroušenou břitvou rozřízl plátno stanu. Ozval se ostrý, kosti pronikající páravý zvuk a vzápětí nato napadl zuřivý klaun nahou dvojici na lůžku.

* * *

Orgie pomsty netrvaly ani minutu. Klaun stál potácivě uprostřed stanu, hekal zuřivostí a námahou a vztekle brečel. Chroptění umírajících milenců ustalo, ale zato z venku se ozývala pekelná vřava. Nielssenovi psi táhle vyli příšerným, jakoby záhrobním sborem a zuřivě se ozývala i ostatní zvířata, rozčilená zřejmě pachem lidské krve. Ozývaly se již i lidské hlasy zmateným hlaholem. Klaun se poněkud probral. Zavřel lepkavou břitvu, strčil ji do kapsy, z druhé kapsy kalhot vyndal krabičku sirek, tzv. zednických, škrtl o podrážku a pozvedl hořící dřívko nad zakrvácenou postel, neboť chtěl vidět své dílo. Vzápětí nato strašlivě zařval. Vedle podřezaného K2 neležela mrtvola jeho ženy Astry, ale majitel učených psů Albert Nielssen. Sirka vypadla klaunovi z ruky, padla na zem a tam zhasla, aniž by něco zapálila.

Klaun se teď chystal udělat to, co plánoval udělat stejně, s tím rozdílem, že teď se to všechno ukázalo jako věc úplně zbytečná. Zbytečná, nicméně právě pro svou nečekanou zbytečnost doporučitelná: Sáhl do kapsy, s obtíží otevřel slizkou a lepkavou břitvu a pak ji zaťal do svého levého zápěstí.

* * *

Astra dokončila svůj akt, totiž ve významu vystoupení, a ukláněla se aplaudujícím divákům. Spolu s ní se klaněl i Gracián, hvězda jejího programu, a také ostatní členové skupiny čili trupy.

K2 se totiž Gracián nejmenoval, to si K1 popletl. Jmenoval se Hrodňan, a to příjmením, křestním jménem se jmenoval Michail, Michail Markovič. Nicméně ačkoliv se jeho jméno vyslovovalo Hrodňan, psal se Grodnian, přímou transkripcí z azbuky, kde chybí písmeno h, i když jeho zvuk existuje v běloruštině a ukrajinštině, se musí psát písmenem g. K2 byl Bělorus. Co se týče toho „ia“, tedy to je jedna z možností, jak přepisovat ruské písmeno jať čili я.

Ale tohle snad nikdo v tom cirkuse nevěděl a K2 místo toho říkali Ivan, protože Grodnian nebo Hrodňan jim připadalo příliš složité na zapamatování, ale končilo taky na -an. Jeho šéf K1 viděl jméno Grodnian někde napsáno, asi na smlouvě se sebou, nepřesně si je zapamatoval, tuto vzpomínku chorobně zpracoval atd. K2 alias Grodnian, vyslov Hrodňan, se stal nevinnou obětí několika superponovaných filologických nejapností a chybných, šílených předpokladů, přišel k tomu ke všemu jako příslovečný slepý k příslovečným houslím.

Astra měla teď s ostatními nový akt čili program, protože jejího krasojezdeckého koně Rinalda, který patřil oficiálně K1, zkonfiskoval spolu s ostatním jeho majetkem soud na hrazení výloh spojených s jeho dvojnásobnou vraždou. K1 totiž svůj sebevražedný pokus přežil a byl po delších právnických oplétačkách internován v blázinci pro kriminální šílence. Po skončení programu se Astra se svou skupinou, myslím, že se tomu říká cirkusácky trupa, odebrala k jejich ubikacím, kde jim připravila večeři. Poté se ostatní umělci odebrali do svých zvláštních dormitoří, avšak vedoucí skupiny s Graciánem vstoupila do obytného vozu. Stáhla záclonku, svlékla se donaha a oddala se lásky hrám se svým milencem, který byl první, jemuž se podařilo ji zasvětit do jejich vlastního smyslu.

Astra, která měla přece jen stranou nějaké peníze, aby K1 nevěděl, koupila Graciána a ostatní členy trupy v aukci, která se konala po nesmyslném zavraždění původního majitele Alberta Nielssena.

Gracián byl totiž pes: černý, tzv. veliký čili standardní pudl, vysoký v ramenou, čili jak se říká, v kohoutku dobře přes 50 cm, tedy nějakých 12 cm nad míru stanovenou standardem, a vynikající neobyčejnou inteligencí. Dovedl např. vykonávat značně složité početní úkony, rozuměl spoustě slov v několika jazycích a dovedl spoustu složitých cirkusových kousků.

Jeho výkony byly tak neobyčejné, že ho ještě za Nielssena kdysi zkoumala komise učenců, kteří ovšem nakonec rozhodli, že nejde naprosto o projevy inteligence, nýbrž o známou pudlí učenlivost, tedy v podstatě o pouhé podmíněné reflexy. Vzhledem k záhadě Graciánových početních úkonů usoudili učenci, že mu Nielssen bezděky dává drobné pokyny hlavou, postřehnutelné pouze psu. (Tímto způsobem učenci ve skutečnosti vyřešili záhadu výkonů koně chytrého Hanse, který uměl integrovat a mátl jim hlavy někdy na přelomu minulého a tohoto století.)

Chcete-li vědět, co si o Graciánovi, respektive o jeho reálném modelu, koni „chytrém Hansovi“ myslím já, tedy poslyšte. Nebaví-li vás to, tuto partii přeskočte. V případě, že koně a psi mají inteligenci, což se zdá evidentní, že ano, bude mít jejich inteligence co do množství asi taky gaussovské rozdělení. Jakkoliv na grafickém znázornění se Gaussova křivka dotýká osy x asi ve vzdálenosti tří standardních odchylek od průměru – podle velikosti a přesnosti nákresu – ve skutečnosti či teoreticky se jí nikdy nedotkne, nýbrž se jí pouze asymptoticky blíží, a to ovšem i na straně plus. Významově či interpretačně to znamená, že kůň může mít jakkoliv vysokou inteligenci, pouze pravděpodobnost, že to nastane, je úplně mizivá, a to čím vyšší inteligence, tím mizivější. Nicméně takový případ může nastat, a podle všeho nastal v případě chytrého Hanse. Vlastně žádná záhada! Nuže Gracián, který je ovšem fiktivní, byl jakýmsi chytrým Hansem psím, proč ne, třeba ani nebyl zdaleka tak chytrý jako Hans. Tudíž zpět k našemu příběhu.

Složité početní úkony, jichž byl schopen, Gracián ovšem před publikem neprovozoval, neboť to by je nedokázalo sledovat a ocenit, nicméně uplatňoval svou zřejmou inteligenci v jiných, divákům přístupnějších ohledech.

Pro tuto svou inteligenci a lze říci vzdělanost měl Gracián právě toto jméno, neboť Gracián je postava doktora z commedia dell’arte.

Neobyčejnou, jaksi nadpsí inteligenci jevil Gracián i mimo manéž, a Astra byla přesvědčena, že má lidskou duši, že jde o člověka jaksi zakletého do psa, či nějakým kosmickým omylem ve psa převtěleného. V tom ji utvrzoval i jeho zájem o ni jakožto lidskou ženu. Sexuální chování psů vůči lidem je ovšem dobře známo i od psů normálních, nijak intelektem nevynikajících, ale Astra o tom snad předtím nikdy neslyšela, takže Graciánův útok u rybníka ji velice překvapil.

* * *

V této souvislosti bych snad měl sdělit ještě některá zajímavá a kuriózní fakta. Gracián byl za Nielssena podobně jako ostatní psi ze skupiny na noc zavírán do klece, která měla zvenku zástrčku či kliku, již nebylo třeba zajišťovat. Gracián se ji naučil otvírat a chodil v noci na procházku. K ránu se vždy vracel a zástrčku za sebou zase zandal, aby mu na to nepřišli. Tímto způsobem se stalo, že se s ním Astra tehdy mohla setkat v noci u rybníka. Co se týče překonání Astřiny frigidity, měl na to asi také vliv psí způsob kopulace s četností pohybů daleko převyšující frekvenci lidskou. Konečně, ono odření v intimní oblasti, které přivedlo K1 na chybnou myšlenku, že Astřiným milencem je K2, měl na svědomí Gracián, který se jednou hned nestrefil a psi jak známo mají tzv. os penis, vybíhající do špičky. Kterýmižto drobnými kuriozitami tento příběh končíme.

Někteří chtějí tomu, že Astra později, snad poté, co Gracián zhynul sešlostí věkem, dostala umoudřelého či vyléčeného K1 z blázince, a že je totožná se Stellou z povídky Dívka v rytmu zrozená, kdežto K1 že je vlastně strýc Klement Hofbauer.

Jiní tomu však stejně vehementně odporují, tvrdíce, že jde o podobnou nepodloženou hypotézu jako nedávné tvrzení některých, že Jan Křesadlo je vlastně Škvorecký. Z jejich argumentů je nejzávažnější ten, že kdyby K1 byl strýc Klement Hofbauer, tedy Čech, nepopletl by si tak snadno jména Gracián a Grodnian čili Hrodňan, ba dokonce by i mohl vědět, že na Bílé Rusi existuje město Hrodno, dříve polské Gródno. Dovozují proto, že K1 musel být jiné národnosti nežli české, nejspíš nějaké tradičně filologicko-geograficky tupé, např. francouzské nebo anglické.

Zastánci hofbauerské teorie však namítají, že v tom případě by jen stěží mohl být tak hudebně nadaný, jako K1 zřejmě byl. Spor pokračuje.

Bezhlavý rytíř

Bezhlavý rytíř si hověl ve své rakvi. Jakkoliv byl bezhlavý a mrtvý již drahnou dobu, snad i několik set let, dosud neshnil ani nejevil známky hniloby. Měl tudíž zřejmě jakýsi mystický či spektrální život na způsob upírů, anebo jeho tělo nebylo nějak zcela hmotné, nýbrž spíš jako astrální. Bezhlavý rytíř ve své rakvi vzpomínal, jak tak často předtím, na svou popravu, neboť tato vzpomínka ho plnila vilnou slastí.

Byl totiž popravován skupinou mladých, nedostatečně oblečených dívek, které měly anachronicky fetišistické prádlo s podvazkovými pásy atd., a na hlavě snad jakési cylindříčky. Představa nebezpečných děv je asi dost obecně erotogenní, proč by jinak např. ve filmech o Jamesi Bondovi měl pohádkově bohatý a mocný zlotřilec ve své rozlehlé, divy techniky vybavené podzemní rezidenci vždy gardu polonahých ozbrojených dívek – a tak vůbec podobně v lidovějším umění, zejména vizuálním. Příklady ovšem by se daly najít i v takzvané vysoké literatuře. Například nezničitelný, všemu politickému počasí úspěšně vzdorující Pavka Kohout ve své exulantsko-disidentské éře napsal snad též něco o nějaké katici či katyni – nečetl jsem to sice, ale asi si to umím představit.

Představa vlastního stětí polonahou dívkou za asistence jiných polonahých dívek (podrobnosti si cudně odpustíme) bezhlavého rytíře v rakvi silně vzrušovala, takže se chystal k sebeprznění. Ale zde se uplatňovala výhoda jeho bezhlavosti, či oddělitelné hlavy, neboť si mohl, na rozdíl od většiny mužů, provádět tzv. autofelaci, nic nedbaje toho, že jde o chybně vytvořený termín, napůl řecký, napůl latinský, totiž sestávající z řeckého auto = samo a z latinského felatio – onis = sání, kojení, což, abyste věděli, pochází od indoevropského kořene dhu-, a souvisí tak se sanskrtským dhenu = kráva, s řeckým thélé = prs a thélys = ženský, a s českými slovy jako dítě, dívka, dojit, také se slovem dcera, Tochter, daughter, thygatér a kupodivu i filia atd. atd.

Představa bezhlavého rytíře v rakvi, který se tímto originálním způsobem sexuálně rozvíjí při vzpomínkách na svou popravu pikantními katicemi, nesla nespornou pečeť ducha národního umělce z dob, kdy ještě psal, jak chtěl, a nemusel se živit pochlebováním Slunci Stalinovi a ostatním menším slunéčkům. Nicméně, rozhlédneme-li se po jeho ložnici, musíme uznat, že se Sluncem Stalinem živil zřejmě velice dobře, jen což dělej, mnohem lépe než např. různí tupí vědci a výzkumníci, kteří si v pochmurných kancelářičkách a laboratořích a v obyčejných občanských bytech, kde smrděla od sousedů kapusta a skrz zeď bylo slyšet hádání jiných zproletarizovaných manželů a řvaní nemluvňat, lámali hlavy nad všelijakými praktickými problémy, třeba jak zkonstruovat lepší železniční brzdu. Přitom národněbásnická činnost velikána vůbec nenamáhala, neboť dovedl na posezení vysypat z rukávu libovolný počet přesných, zvučných, rýmovaných veršů, jak je vyžadovala přísná stalinská poetika padesátých let, aniž by na to musel vůbec vědomě myslet, neboť ideativní obsah byl předepsaný a odbočit od něho se nejen nemuselo, ale vlastně ani nesmělo. Naopak musel bard často krotit svou nezřízenou metaforickou imaginaci, protože to se taky moc nesmělo, neboť oficiální hurvínkové to nechápali. Vzhledem k povaze vyžadované tvorby a ke kapacitě bardova zprostituovaného talentu byly jeho zisky vlastně zcela bezpracné, ale pochybuju, že si proto dělal výčitky svědomí. Pokouším-li se do něho vžít, nemohu pro nějaké výčitky svědomí najít důvod či materiál, neboť si mohl vždy říkat, že svět je džungle a že on vlastně ještě ani nikomu neškodí, protože obyčejní lidé obvykle básně nečtou, jako je nikdy nečetli, a normální, své cti dbalí inteligenti je také většinou číst nemusí, když nechtějí, a co se týče těch zbývajících, tedy dobře jim tak, a aspoň mám nějaké druhy v neštěstí. Nanejvýš bych připustil, že mohl zažívat pocit jakéhosi hořkého triumfu nad lidskou blbostí, ale pocity nemohou být vždy úplně pozitivní, tak jako nemůže být všechno jídlo jenom sladké, hořké pocity jsou kořením života, není-li jich ovšem moc, aby život nepřekořenily.

Mám dojem, že kdyby se bardovi zjevil nějaký plivník, zázračný kocour nebo Pánbůh dědoušek a navrhl mu, že ho, chce-li, přečaruje do světa, kde sice nebude mít vilu, domestiky, velký bezpracný příjem atd., ale zato bude moci mluvit a psát, jak chce, že by to už nejspíš odmítl. Spousta lidí se živí věcmi, které jsou jim protivné, ale hlavně když to hodně nese a když mají, na základě tohoto nesení, čas a prostředky se onomu lukrativně protivnému činění příliš často a intenzivně nevěnovat, ale místo toho se bavit, jak se jim zlíbí. Což byl ale přesně bardův případ.

Bylo po desáté hodině na Nový rok, někdy počátkem let padesátých, jak jsme již naznačili. Venku panovalo sinavé světlo pod podmračenou oblohou, ze které co nevidět počne padat drobný zmrzlý sníh. Mrzlo, až praštělo, příroda se zdála prodchnuta bolševickou ocelí, avšak v bardově prostorné ložnici bylo příjemně zatopeno.

Ten se právě před chvílí vzbudil po včerejším oslavném flámu v kruhu papalášů, a jak tomu bývá po probuzení, v jeho mysl vstupovaly oplzlé představy. Z několika vesměs originálních extravagantních možností si vybral k dalšímu rozvíjení onu s bezhlavým rytířem, se kterým se jaksi ztotožňoval. Představa autofelace byla sice zajímavá a slastná, ale chyběla při ní dostatečně výrazná přítomnost ženského elementu, kterou bard přes všechnu sexuální versatilitu přece jen většinou tak či onak vyžadoval. Okolnost, že děvy vystupují pouze v představě představovaného bezhlavého rytíře, hatila dokonalost fantazie. Bard si tedy představil soulož bezhlavého rytíře s jakousi spektrální, modří svítící ženou, která se u něho v rakvi náhle nějak objevila, přičemž mu jeho vlastní hlava prováděla anilinctus. Tato originálně vylepšená představa národního umělce vzrušila natolik, že se začal i ve skutečnosti manuálně ukájet pod přikrývkou.

Právě v té chvíli, vpuštěna jeho věrnou hospodyní, vstoupila do bardovy ložnice delegace stachanovců a stachanovkyň, trávících zaslouženou dovolenou v exkluzivním rekreačním centru opodál básníkovy rezidence, aby popřála národnímu umělci a laureátu vše nejlepší do nového roku (zde naopak s malým n) a mnoho tvůrčích sil do dalšího povznášení našich pracujících v jejich budovatelských úkolech. Nesli velikou, drahou kytici nějakých rudých skleníkových květů a sborově pozdravili: „Čest práci, soudruhu!“

Blevor

Obyvatelé, řízeni Lucindami, zvolna zalézali do autokaru. Páter Robertus stál u jeho čumáku a hovořil s řidičem, dávaje mu poslední instrukce, rady a pokyny.

Konečně poslední Obyvatel se vyškrábal na schůdky a zmizel vevnitř. Robertus přehlédl situaci, pokynul řidiči, aby rovněž zalezl a zaujal místo v kabině, sám pak hbitě a optimisticky překlusal na záď, naskočil, pokynul, autobus zamečel, zabrblal, rozpukal se, počal se zvolna otáčet k východu, a než ses nadál, vyjížděl již ozdobnou branou mezi čestnými strážemi živého plotu.

Sotva záď autokaru definitivně zmizela, pustil se Blevor mříží a huhlaje kutálel se z výhledové věžičky horního patra dolů do přízemí. Pro jistotu ještě zarumploval hlavními dveřmi, nestal-li se snad zázrak, ale ty byly vskutku pevně zavřeny. Blevor vyzkoušel ještě všechny čtyři vedlejší a zadní vchody, ale všechny byly pečlivě uzamčeny a některé i zašpérovány zvenku. Lucindy, jinak často roztržité a nedbalé, jevily vždy podivuhodnou pečlivost, šlo-li o něco nepříjemného.

Chrochtaje a mumlaje odebíral se nyní Blevor do rozlehlé ústavní kuchyně. Zde, jak s potěšením shledal, byla pro něj připravena v hrnci potrava na tři dni, kterou si potřeboval jen ohřát: původní návrh Hlavní Lucindy, aby Blevorův trest byl zostřen postem, tedy páter Robertus přece jen nepřijal. Rovněž ústřední topení šlo, Blevor měl dokonce povinnost občas přikrmovat stáložárný kotel uhlím.

Zato, jak Blevor s nelibostí zaznamenal, stála na jednom z pracovních stolů opravdu veliká a hluboká mísa hrachu. Tato část Blevorova trestu byla snad nejnepříjemnější svou potupností, neboť šlo o záležitost jaksi dětskou, skoro pohádkovou a zlomyslně samoúčelnou. Do hrachu byly přimíchány broky a Blevor je měl za tři dny svého vězení všechny vybrat na způsob Popelky. Z celého trestu bylo zřejmé, že Ústav se vrací ke své původní, minulostoletní tradici, kterou předtím poněkud porušil liberální páter Brendan. Ten však byl z Ústavu odvolán, oficiálně z nějakých administrativních důvodů, a na jeho místo dosazen tradičnější páter Robertus, což většina Lucind potěšeně uvítala. Blevor chvíli pozoroval mísu zabrokovaného hrachu a posupně se pochechtával, plaze jazyk. Poté odkulhal ke kamnům, kde uvolnil jeden z kotlů kolektivního vaření z jeho lůžka, odnesl k vodovodu, naplnil vodou téměř po okraj a zcela bez námahy donesl zpět na jeho místo. Poté si připravil další dvě mísy, jednu velikou a druhou menší, postavil je opodál kotle a nakonec tam přenesl i původní mísu trestnou. Potěšeně skuhraje, sebral Blevor hrst hrachu z trestné mísy a hodil ji do kotle: broky padly ke dnu, hrášky plavaly. Blevor hrášky opět vylovil a hodil je do větší připravené mísy. Tak pokračoval a za necelou hodinu byl hotov s úkolem, který mu měl vydržet na celé tři dny, zatímco ostatní Obyvatelé se budou radovat na výletě. Nakonec vylil vodu z kotle a broky pak vysypal do menší mísy. Na stůl připravil dva velké plechy na pečení, vystlal je novinami a opatrně, aby nerozsypal, na ně rozprostřel jednak hrách, jednak broky. Za zbývající čas výletu Obyvatel hrášky i broky v teplé kuchyni pohodlně uschnou, a Blevorův zlepšovák tak zůstane neodhalen, takže se nebudou namáhat s tím, aby si na něho propříště vymysleli něco chytřejšího.

Dokončiv v rekordním čase a bez přehnané otravy a námahy trestný úkol, radoval se Blevor chvíli z toho, jak je převezl. Poskakoval po kuchyni, metal kozelce a radostně rytmicky pořvával, což by bylo lze pokládat za jakousi aproximaci zpěvu. Nicméně po chvíli se zarazil, neboť ho volaly další neodkladné úkoly. Nejprve, uvažoval Blevor, je třeba zjistit, zda stává nějaká možnost příchodu a odchodu, protože kdyby to se nepodařilo, byla by ostatní snaha marná a zbytečná.

Poté se posadil na podlahu a přemýšlel v pozici poněkud připomínající Rodinova „Le penseur“.

Všechny dveře v Ústavu měly patentní zámky, kromě dvířek ze sklepa do zeleninové zahrady, ty však byly vždy zvenku zapřeny těžkou železnou závorou. Ve sklepě blíže dveří bylo však zamřížované okénko beze skel a tím by snad bylo možno prostrčit paži a závoru zvenku vytáhnout. Pro člověka by to bylo nemožné a Blevor si pamatoval, že to již jednou zkoušel, asi před sedmi léty, ale že tenkrát tam nedosáhl. Věděl však, že od té doby značně vyrostl, i bylo tudíž možné, že by mohl nyní oknem na závoru dosáhnout. Zvedl se, od kamen vzal hákovitý pohrabáč ze železa a vydal se ke sklepu. Ve sklepě bylo uhlí, což úkol ale vlastně usnadňovalo, protože se Blevor mohl na ně položit. Nevýhodou bylo, že zamřížovaným okénkem na dveře neviděl, ať tlačil krk, jak chtěl. Prostrčil paži a poslepu šmátral po závoře nepoužívaných dveří. Vskutku! Nahmatal konec závory a nyní ji pomalu vytahoval, až se mu převážila a s kovovým zvukem brnkla o dláždění cestičky venku. Blevor triumfálně zařval. Pustil druhý konec závory a potěšeně naslouchal, jak cvrnkavě se nyní celá zábrana usazuje na dláždění. Poté odhrabal uhlí ode dveří, nasadil hákovitý konec pohrabáče do mohutné klíčové díry a chvíli s ním štrachal. Podíval se do klíčové díry jedním vybouleným okem, plazil jazyk a šklebil se. Poté vytáhl pohrabáč, a mírně hekaje námahou, poněkud změnil v rukou tvar hákovitého zakončení. Znovu zaštrachal a po chvíli opět triumfálně zařval. Otevřel dveře a vyvalil se do zeleninové zahrady, kde chvíli křepčil a válel se mezi záhony zimní kapusty. Zahrada byla obklopena ještě vysokou cihlovou zdí, ale to pro Blevora nebyl problém.

Pohlédl na své přední končetiny a zjistil, že jsou silně od uhlí. Napadlo ho, že se potřebuje umýt, a ihned se zaradoval, neboť pochopil, že jeho třídenní domácí vězení mu poskytuje též luxus nerušené koupele. Ačkoliv původní praxe koupání v jakýchsi rubáších či košilích byla již opuštěna, bděly Lucindy přece jen nad tím, aby koupel Obyvatel nevzbuzovala žádosti těla. Proto bylo nařízeno napouštět vanu jen do jedné třetiny a míchat vodu půl na půl, přičemž každý Obyvatel mohl strávit v koupelně maximálně patnáct minut. Tato pravidla poněkud povolila v éře otce Brendana, ale s nástupem otce Roberta, či Robertuse, abychom ho rozlišili od osoby s nominativem Robert, byla opět obnovena. Protože šlo o věci nepříjemné, dbaly Lucindy na jejich dodržování přísně a přesně. Blevor se tedy odebral do koupelny, napustil si plnou vanu vody tak horké, co jen snesl, a dlouho se v ní pak hňácal. Když voda začínala stydnout, vylezl, pečlivě se usušil třemi ústavními ručníky místo jen jedním, jak rovněž nařízeno, a oblékl si čistou pracovní hazuku, ačkoliv na to by měl nárok pouze v sobotu nebo, při zvláště špinavé práci, ještě též ve středu.

Poté sešel zase dolů do kuchyně, odlil si jednodenní dávku šlichty do své mísy, přihřál na plynu a nažral se. Zatím probíhalo vše k jeho plné spokojenosti. Okolnost, že se mu podařilo podmínky trestného pobytu snadno a dokonale zvrtnout za pouhé dopoledne, přičemž bychom vlastně neměli počítat jeho luxusní koupel, lze vysvětlit tím, že Vedení všeobecně podceňovalo inteligenci Obyvatel, jsouc zaváděno jejich fyzickým vzezřením, což platilo i v éře pátera Brendana, který kromě teologie vystudoval též klinickou psychologii, což ho zbavilo jakéhokoliv normálního a zdravého pohledu na duševní činnost a stavy jakýchkoliv tvorů, se kterými kdy přišel do styku.

Tím nechceme Blevorovu inteligenci nijak přeceňovat. Převezení vymyslitelů viktoriánského či rakouského trestu spočívalo na stejném principu, který, k jinému účelu, nedávno objevili i japonští makakové. Taktéž vytažení závory okénkem a otevření jednoduchého zámku mírně zmodifikovaným pohrabáčem vyžadovalo spíše velkou fyzickou sílu než nějakou zvláště vysokou inteligenci. Nicméně Vedení u Obyvatel ani tuto výšku inteligence nepředpokládalo, a to včetně pokrokového pátera Brendana, kterého na psychologii naučili, že Obyvatelé mají pouze podmíněné reflexy jako holubi. Přitom jim však zároveň nevadilo, že vyžadovali od Obyvatel různé práce, jako teď například od Blevora, aby se po tři dny o sebe sám staral, přikrmoval kotel, ohříval si jídlo a přebral z trestu hrách smíšený s broky.

Při pojídání či spíše požírání Blevor pouze mechanicky chlemtal, ale jeho mysl se zabývala dalšími strategickými plány. Po jídle umyl svou misku, jak k tomu byl už od nepaměti Lucindami veden, uložil ji na poličku se svým znakem a odebral se do své dormitoře, kterou sdílel se čtyřmi dalšími dospělými Obyvateli. Zde na jeho osobní poličce stálo, blbě se usmívajíc, bílé keramické prasátko s květinovým dekorem, jakoby tetované. Existence šetřících prasátek u Obyvatel bylo novum, zavedené v souvislosti s omezením státních fondů pro dobročinné organizace, které, tak zněla teorie, mají být doplňovány charitativní činností soukromou. Fondy Ústavu Obyvatel doplnil milionář pan Salus, vymínil si však, že zavede určité změny v jeho konstituci a právo i dalších eventuálních zásahů. Věren zásadě soukromého podnikání trval pan Salus na tom, aby se Obyvatelé učili znát cenu peněz a spoření, neboť měl mj. obchodní zájmy i v několika bankách.

Přes bláznivé protesty Vedení byli tedy všichni Obyvatelé vybaveni po střádacím prasátku, která rovněž dodal pan Salus ze skladů jednoho ze svých obchodních domů. Lucindy měly dbát na to, aby Obyvatelé střádali, a odměňovat různé jejich činnosti též peněžně. Tento režim bylo tedy Vedení Ústavu nuceno zachovávat, ač to činilo nerado, protože jinak by přišlo o charitativní činnost pana Saluse. Avšak Blevor měl po této stránce privilegované či zvýhodněné postavení, v podstatě řízením Osudu či souhrou náhod.

Již od dob otce Brendana byl totiž Blevor zvoníkem Ústavu, funkce, do které ho tehdejší ředitel dosadil na základě prý nějakých afinit s něčím z francouzské literatury. Po zavedení placených služeb z drobného fondu pana Saluse bral Blevor jeden velký peníz za slavnostní zvonění v neděli, na mši a na požehnání a jeden malý za každé zvonění na Anděl Páně, nemluvě o platbách za zvonění další, příležitostná. Jeho kapitál tedy utěšeně vzrůstal, takže prasátko už skoro ani nechrastilo.

Blevor seděl na svém lůžku, a vyplazuje jazyk, vytahoval pomocí čepele kuchyňského nože neúnavně minci za mincí, což mu trvalo téměř až do večera. Obvyklý způsob, že se totiž naplněné prase jednoduše rozbije, zde nepřicházel v úvahu, protože toto vyzvednutí úspor bylo tajné a vlastně ilegální. Blevor rozložil fondy na igelitovou plenu a počítal, kolik vlastně má. Blevor uměl nejen počítat, ale i číst, ale to pečlivě tajil před ostatními Obyvateli i před Vedením, protože si mohl na prstech spočítat, že by si tím neposloužil. Existence Obyvatele, který v rozporu s vědeckou teorií umí počítat a číst, by do té míry zmátla koncept Vedení i ostatnímu světu, že by se snad dokonce i nějak postarali o to, aby je tato matoucí entita již déle másti nemohla. Jak správně věděl, neboť si vedl v mysli evidenci o všech zvonických platbách, peníze mu musí vystačit i s jinými případnými drobnými výdaji. Udělal si pak z pleny pytlík, který zavázal a uložil pod polštář – učinil tak mechanicky z opatrnosti, jež se mu stala vžitou dlouhým pobytem v Ústavu, ačkoliv rozumově věděl, že po tři dny ho zde nikdo nevyruší.

Bylo však třeba též pro pozdější dobu zajistit, aby náhodná povrchní kontrola prasete, doporučená novými statuty pana Saluse, nemohla na první pohled či omak nic zjistit. Vymrštil se a odešel do herny, nesa vyprázdněné prasátko s sebou. Doraziv tam, otevřel jednu z almar, obsahujících hry, a ze dna vytáhl objemnou krabici. Krabice obsahovala takové ty barevné pláčulce, kterým se anglicky říká tokens a česky snad, podle franštiny, žetony, však jistě víte, co myslím. Zůstaly tam původně po otci Brendanovi, který chtěl v Ústavu zavést tzv. token economy, tj. vlastně něco podobného, ale bez skutečných peněz, co chtěl zavést pan Salus doopravdy. Ale dřív, než se k tomu Brendan dostal, změnilo se politicko-psychologické klima víc doprava a dobrý lidumil s psychologickým diplomem byl z Ústavu odvolán. Žetony byly pak dány do krabice a do herny, protože tam se teď zdály nejspíš patřit, i když se mělo za to, že Obyvatelé se nebudou schopni naučit, co s nimi. Také otec Brendan věřil, že se to nenaučí chápat, ale nicméně je naučí pláčulců používat na principu podmíněných reflexů.

Blevor postavil vyprázdněné prase na zem a počal ho nacpávat žetony, až opět skoro nechrastilo. Rudimentární rachocení znělo věrohodně, ale prasátko bylo příliš lehké. Blevor se tedy odebral o další patro níže a naplnil prase též trochou broků z hrachu, předpokládaje, že se s nimi Lucindy nepočítaly.

Vytahováním peněz z prasátka, jejich počítáním atd. se zabýval dlouho, takže nyní už pomalu nastával soumrak. Nebe na západní straně zrudlo a nad hlavou sinavě vybledlo. Světlo, rudě pronikající zamřížovanými pseudogotickými okny Ústavu, budilo jakousi zvláštní melancholii a pocit neskutečna, snad metafyzického. Tato melancholie poněkud zapůsobila i na duši Blevorovu, měl-li jakou, avšak zakrátko se vzpružil a vyrazil za další akcí. Nejdříve ovšem uložil kamuflážní prase zpět na poličku, ale pak se rozkulhal směrem k přípravně.

Dveře přípravny zely dokořán, jak ji Obyvatelé ve spěchu opustili, aby nepokazili časový plán výletu a nezmeškali některé radovánky a pamětihodnosti. V prázdné přípravně panovalo jakési téměř surrealistické úzkostno. Všechny šráky byly prázdné, jen na Blevorově visela jeho parádní ústavní uniforma a jeho OO, mezinárodní to zkratka pro mezinárodní termín outdoors outfit, neboť péče o Obyvatele byla nejprve rozvinuta v zemích anglického jazyka. Blevorův OO byl nejsložitější a nejbohatší ze všech Obyvatel Ústavu, neboť Blevor pro účely pobytu mimo Ústav vyžadoval největších kosmetických úprav.

Blevor sňal ze šráku svůj OO a odnesl ho ke stěně, kde byl dlouhý stůl a dlouhé zrcadlo, podobně jako je tomu v divadelní šatně komparsu či operních sboristů. Byly zde též četné židle různé výšky a konstrukce, dle potřeb jednotlivých Obyvatel. Blevor si vzal svou vlastní, železnou, masivní židli, lehčeji pozvedl a přisunul ke stolku. Zatáhl za šňůru vypínače a rozsvítil si zářivku, která se táhla nad zrcadlem. Poté, s rutinovanou pečlivostí, nasazoval si svůj OO, jako herec vytvářející masku značně odlišnou od své civilní tváře.

Nakonec si ještě přilepil tmavě ryšavou kučeravou paruku a nasadil si černé brýle, aby zakryl neobvyklý tvar a velikost očí. Ve svém OO se Blevor podobal ošklivému mladíku negroidního typu s bledou tváří a zrzavou kšticí, tedy Afričanu s tak zvaným rutilismem čili zrzavostí. To pokud se týče tváře.

Při normálních výpravách upravovala proporce Blevorova těla poněkud vycházková ústavní uniforma, speciálně ušitá a na vhodných místech vyvatýrovaná, ale tu si Blevor, jak si teď teprv uvědomil, nemohl na sebe vzít. Jeho srdce pokleslo, neboť se zdálo, že celý plán ztroskotá na této podrobnosti, kterou Blevor při plánování nejapně přehlédl. Blevor zoufale skřečel a chtěl se bít do hlavy, když tu si uvědomil, že by si tím porušil pečlivě nanesený OO. Téměř v panice šmejdil po Ústavu, zkoušeje to i ono, drapérie v krejčovně, ubrusy, horní přikrývky z postelí atd., pojímaje různé nápady a opět je zavrhuje. Konečně ho cosi napadlo, i vydal se příslušnou chodbou, pomalu a váhavě, neboť vše teď záviselo na náhodě. Vzal váhavě za kliku a ulehčeně zafuněl, neboť povolila.

* * *

Noční město vibrovalo a pulsovalo v záři neonů a vůbec hýřilo hektickou dekadencí imperialismu jakožto poslední fáze kapitalismu.

Život pulsoval i v arkádě automatických či počítačových her, jedné z nemnohých, která přežila výbuch herní módy a její pozdější opětné vytracení. Řada zákazníků, zejména mladších, zde mačkala knoflíky a pozorovala, co se děje na obrazovkách, zda se jim podařilo odvrátit invazi z kosmického prostoru či zdolat intriky KGB anebo úspěšně čelit rychlopalným koltům Divokého Billa. Apod.

Uprostřed tzv. arkády či herny, zastřešené sice, ale pouze na sloupcích a beze stěn, jak to žádá tradice, seděla vedoucí v jakési kulaté posadě a ostřížím zrakem pozorovala ruch u mašin. Měla zde též elektrickou kasu, neboť jednou z jejích funkcí bylo také měnit zákazníkům bankovky za drobné do mašin. Toho večera se zdál provoz jaksi vydatnější než obvykle, a vedoucí měla obavy, zda jí mince vydrží pro všechny zájemce. Proto uvítala, když se u její posady zastavil jakýsi mladší asi mulat s bledou tváří negroidních rysů, oděný v černou splývavou pelerínu a černý klobouk kněžského typu, a požádal ji chraptivým hrdelním hlasem, aby mu laskavě vyměnila drobné za bankovky. Drobné měl v igelitovém pytlíku a představovaly poměrně velkou sumu. Zřejmě výtěžek nějaké dobročinné sbírky mezi chudými, ale početnými farníky či obsah kostelních kasiček za delší dobu, napadlo jí.

Reverend si bankovky přepočítal rukama v tlustých rukavicích, a to kupodivu obratně, zastrčil je někam pod pelerínu, pozdravil poněkud páskovsky prstem ke klobouku, cosi zaskuhral a vyšel. Vedoucí pozorovala jeho neforemnou, mohutnou postavu a pajdavou chůzi a uvažovala, co jí vlastně na něm připadá tak zvláštní, když, rozumně vzato, na něm vlastně nic zvláštního není.

Blevor vykročil křepce, neboť další překážka v jeho cestě za cílem byla opět odstraněna. Býval by sice mohl i s pytlíkem drobných, ale to by snadno vzbudilo pozornost a podezření a Blevor se snažil být, v rámci možností, co nejnenápadnější.

Problém s oblečením vyřešil nakonec tak, že se zahalil všední pelerínou Vrchní Lucindy, jejíž junonská postava byla velmi mohutná a na délku vyšší než Blevor. Ta si na výlet ovšem vzala pelerínu parádní a všední pláštěnku nechala v almaře ve své kanceláři, což Blevor předpokládal. Šlo nyní jen o to, zda místnost před odchodem snad nezamkla, ač to neměla ve zvyku, a jak Blevor s ulehčením zjistil, vskutku tak neučinila ani nyní.

Celek doplnil Blevor širákem pátera Brendana, který si ho v Ústavu při svém odchodu zapomněl, a jenž od té doby nepovšimnut visel na věšáku ve vstupní hale. Brendan širák nosil nerad, neboť mu připadal příliš formální a nepokrokový, a dával přednost baretu či rádiovce. Proto ho též nepostrádal a asi zapomněl, že ho vůbec má.

Ve čtvrti neřesti, přímo před jedním z domů hanby střední cenové kategorie, stála skupina Armády vykoupení a vyhrávala a zpívala na známou melodii, kterou u vlastech většinou spojujeme s textem: starej Škrunda už je nebožtíkem. Družstvo výkupných bojovníků se skládalo z důstojníka s velikou bradou a s brýlemi, který dával takt a mocně zpíval linii basu ze zpěvníku, dále z neurčitého mladíka, který k tomu hrál na elektrickou klaviaturu, zapnutou do opodál kotvící výkupně-armádní dodávky; a dále pak ze čtyř velmi pěkných děvčat, pravděpodobně vybraných proto, aby daly neřestníkům najevo, že ctnost nemusí být nutně z nouze atd. Z těch jedna byla okatá brunetka a jedna hnědovláska, a ty zpívaly trojhlasně s důstojníkem, přičemž brunetka zpívala soprán a potřásala kasičkou. Další dvě byly vymydlené severské blondýnky jako z Bund deutscher Mädel, jedna trochu vyšší než druhá, a ty hrály na saxofony, jedna na tenora a druhá na altku. Co tyto řádky píšeme, vynořil se právě další vykupitelský vojín, asi odněkud ze záchodku, vysoký to a zrzavý mladík s veverčím chrupem, který se ruče chopil elektrické baskytary a počal výrazně tvrdit posvátnou muziku.

Kytara brutálně tloukla do uší, zatímco trio zpěváků zaznívalo zbožnou agitkou:

Nechoď, bratře, do peleše hříchu,

způsobil bys bolest Ježíši,

neb on pro tě přemoh smrti pýchu,

tím, že přines oběť nejvyšší.

Ó, zablácená

ovce ztracená,

k Pastýři již spěj,

více nemeškej,

on tě zvedne na svá ramena.

(tramtadam)

Vrať se, bratře, Ježíš tobě praví,

jak to na křesťana přísluší!

Netrať peníze a možná zdraví,

ale hlavně pomni na duši!

Andělé svatí

budou plesati

nad tebou taky

víc než slušňáky

nad devětadevadesáti.

(tramtadam)

Nápad postavit se přímo před hampejzem a apelovat na dětské náboženské vzpomínky zákazníků musel být asi dosti účinný, protože většina lidí, pokud tyto instituce vůbec navštěvuje, činí tak stejně s jakýmisi výčitkami svědomí a je až do poslední chvíle pořád jakoby jednou nohou na útěku. Dosti značné procento se tedy asi odradilo a šlo aspoň do jiné instituce, před kterou Armáda nekoncertovala. Nicméně byli i cynikové, kteří klidně vstupovali do hanbince i před zraky slušných, andělských krasavic ve slušivých kokrhelích, ba někteří přitom ještě drze házeli mince do kasičky černooké sopranistky – snad se tím chtěli jaksi vykoupit nebo co. Můžeme však usoudit, že ani jim to třeba nebylo úplně jedno a jenom se tak cynicky tvářili, přesvědčujíce svět i sebe o své povýšené zkaženosti.

V uličce, vedoucí na prostranstvíčko před hanbincem, se objevil Blevor maskovaný za člověka a oblečený bezděky způsobem, který mu dodával vzezření reverenda.

Byl téměř bez sebe vzrušením a nemohl pořád věřit tomu, že jeho plán vychází a snad skutečně nakonec vyjde. Celá komplikovaná akce, kde ovšem nebylo možno plně zajistit všechny fáze a bylo třeba do jisté míry spoléhat též na náhodu, se zdála směřovat k vyvrcholení, o kterém Blevor prosnil celé noci a které se mu stejně pořád zdálo neuskutečnitelné. Od kalkulované urážky Hlavní Lucindy, za kterou předpokládal, že ho potrestají vězením místo výročního třídenního výletu, ačkoliv při tom riskoval i elektrický prut pátera Robertuse, až po výměnu mincí za bankovky se vše zdálo probíhat tak dokonale, že tomu Blevor nemohl pořád ani věřit.

Když odcházel z hrací arkády se štosem bankovek ve vnitřní kapse peleríny, došlo mu teprve plně, kam vlastně jde, a toto vědomí ho silně vzrušilo. Zvedl paži a přivolal taxíka, který právě zvolna křižoval prostranství před arkádou. Blevor byl však přece jen jelimánek a stydlivý novic. Když totiž taxikář slyšel jméno distriktu, kam má Blevora odvézt, unikl mu pobaveně oplzlý úšklebek, zejména proto, že podobně jako předtím vedoucí arkády pokládal zákazníka za duchovního. To však citlivému Blevorovi stačilo: ačkoliv vůz byl již v pohybu, otevřel dvířka a vypadl stočeně ven, na způsob judisty. Byl nejen neobyčejně silný, jak jsme již viděli, ale také velmi obratný. Taxikář zaklel, otočil se do půlkruhu, aby zjistil, co se vlastně stalo, přičemž se otevřená zadní dvířka plácavě pohybovala v pantech. Nicméně temná neforemná postava již zmizela kdesi ve stínech. Blevor se tedy rozhodl, že místo najde sám. O instituci hanbinců, jejích lokalizaci v městě atd. věděl od pokrokového pátera Brendana, který obohatil výuku Obyvatel o sexuální výchovu a plánoval, že některým vhodným poskytne i výuku praktickou. Tyto jeho reformy byly hlavním důvodem, proč byl z Ústavu odvolán, i když mentální klima tehdejšího období dosud nedovolovalo, aby se to uvedlo jako oficiální příčina. Blevor si však příslušné instrukce dokonale vštípil do paměti a rozhodl se, že odkaz otce Brendana přece jen uvede ve skutek. Kráčel tedy hbitě za svým cílem, přičemž volil jednak zkratky, jednak okliky, a to hlavně tak, že se držel v uličkách temnějších a méně frekventovaných. Byl nesmírně vzrušen, srdce mu zuřivě tlouklo a měl dojem, že má snad horečku. Několikrát po cestě pod pelerínou masturboval, podobně jako patnáctiletý Vítězslav Nezval v analogické situaci, jak to o sobě líčí v próze Sexuální nokturno, soukromý tisk s ilustracemi Jindřicha Štyrského. Jeho vilnost se tím však nezdála ochabovat. Nyní, když konečně dorazil uličkou k ústí prostranstvíčka, zarazil se v rozpacích, neboť se styděl Armády vykoupení. Nábožný zpěv a apel na jeho křesťanské svědomí mu ani tak nevadil, neboť byl Obyvatelem a, jak zdůrazňoval páter Robertus, nebylo jasné, zda má čáku a částku na díle vykoupení a věčného života, neboť Obyvatelé snad ani nejsou potomky Adamovými. To však, dodával Robertus, Obyvatele neosvobozuje od návštěv služeb Božích podle pravidla, že všichni tvorové mají chválit Hospodina.

Nicméně mu bylo protivné, že ho uvidí příslušníci a hlavně příslušnice Armády vykoupení, neboť je v duchu srovnával s Lucindami jako jakousi jinou jejich podkategorii, a tudíž jim nevěřil.

Přece však se vzmužil, a stáhnuv si kněžský širák hluboko do čela, vykročil na prostranství, ozářené neonem hlásajícím CHEZ FROU-FROU a dalším, znázorňujícím nahou ženu v dosti explicitně roztažené pozici.

Jeho pelerína, spadající až na zem, takže se podobala klerice, a široký klobouk neunikly pozornosti vojínů Vykoupení:

Větší saxofonistka, hrající na altku, šťouchla do menší tenoračky, ukázala hlavou na rychle procházejícího Blevora a poté obrátila oči v sloup. Domnívala se totiž, jako zatím všichni, že Blevor je duchovním, a dávala najevo svou indignaci nad morální zkažeností kléru, jehož příslušníci se ani nenamáhají se k návštěvě hanbince převléci do civilu, aby aspoň nepohoršovali. Hráčka na bé tenor ale pouze sledovala Blevora smutnýma modrýma očima.

Blevorovým oblekem nebyla však zmatena madam, která věděla, že žádný skutečný reverend by nebyl tak pitomý, aby navštěvoval její podnik v pracovní uniformě, a tudíž usoudila, že zákazník se za kněze pouze převléká, protože mu to působí rozkoš a vzrušení. Vzala tedy Blevora diskrétně za pelerínu a potichu mu řekla, že, chce-li je příště zase navštívit, aby se do kněžského převlékl až vevnitř, neboť oni jsou slušný podnik, a nechtějí vzbuzovat veřejné pohoršení. Blevor nejprve nevěděl, co myslí, a když mu to došlo, pouze se beze slova jaksi zmátl a zastyděl. Poté vyzvala madam Blevora, aby si vybral jednu z volných dívek. Blevor, téměř omdlévající vzrušením, si tedy vybral jednu, která mu vzdáleně připomínala jednu z Lucind, s jejíž představou obvykle masturboval. Na nohou, třesoucích se vzrušením, sledoval dorotu do patra do jejího pokoje, cvakal zuby a slintal.

Na rozdíl od Vítězslava Nezvala (opus citatum) netrpěl však Blevor žádnou poruchou potence, nýbrž jakmile za nevěstkou zaklaply dveře, odhodil pelerínu a vztáhl k ní paže. Pelerína byla jediným Blevorovým oblekem, takže když ji odhodil, ukázalo se jeho nekryté tělo Obyvatele a jeho obludné mužství. Obojí pohled dívku vylekal, neboť Blevor vypadal i na Obyvatele značně neortodoxně, a zároveň se obávala, aby ji neporanil. Zcela nelíčeně vykřikla a vztáhla ruce proti Blevorově obličeji, aby ho zarazila, nebo alespoň zpomalila. Její ruce narazily na materiál gumovité konzistence a v ruce jí zůstala většina Blevorova OO. Blevorova tvář, nejneobvyklejší ze všech Obyvatel Ústavu, se jí náhle a bez přípravy zjevila. Strašlivě zařvala a zmítala se v hysterických křečích, zatímco Blevor nad ní klečel, opřen o přední končetiny a zmateně konejšivě huhlal, aby se nebála, že je hodný a neublížil by ani kuřeti. Jeho vášeň ochabla a Blevor plakal lítostí nad kurvou, nad sebou i nad celým světem. Obrovské, jako volské slzy padaly z jeho vypoulených očí. Na sirénový jekot nevěstky se počaly otvírat dveře vedlejších kamrlíků a z nich vystrkovali hlavy sexuální pracovnice a jejich zákazníci. Několik dorot poté zmáčklo alarm, kterými mohou v lepších podnicích přivolat vyhazováky na obtížné klienty, a do patra se vřítil lysohlavý vysloužilý boxer, jejichž kariéra takto zhusta končívá, nepodaří-li se jim nahrabat dosti peněz, nebo, nahrabou-li, podaří-li se jim je příliš brzo a příliš vydatně rozfofrovat – v tom se boxeři podobají služebníkům umění s tím rozdílem, že ti se na vyhazováky většinou nehodí a jsou nuceni skončit svou kariéru jinak. Leč neodbočujme.

Vyhazovák se rychle zorientoval, proč ten mnohonásobný alarm, a energicky vtrhl do pokojíku šokované dívky. Byl to původně přeborník welterové váhy, tuhý, vzpřímený stařík s lysou hlavou a placatým nosem a s mocně vypracovaným krkem s přehnanými kývači, takže se zdálo, jako by měl ramena až k hlavě. Měl patřičně obrovité ruce a na levici, neboť byl takzvanou jižní tlapkou, měl ilegálního boxera. Vida Blevora, poněkud se zarazil, ale měl takzvaně pro strach uděláno, na rozdíl od většiny současné české inteligence. Proto bez meškání či vyšetřování přistoupil k Blevorovi, pravicí ho uchopil za umělou, rudě kučeravou kštici a levicí se rozmáchl, aby mu boxerem rozmázl obličej, respektive to, co měl Blevor místo obličeje. Chtěl využít momentu překvapení, neboť Blevor ve svém žalu a zklamání jeho příchod ani nevnímal, ale ovšem nepočítal s tím, že i kučeravá kštice Blevorova je umělá a nedrží; jak mu trhl hlavou, zůstala mu kštice v ruce; toto zdržení stačilo, aby se Blevor probral, uhnul hlavou a uchopil pravicí podomkovu železem obrněnou levačku.

Zcela bez námahy mu s ní zakroutil tak, že přes silné svalstvo ji vyrazil z ramenního kloubu. Levou rukou, či spíše přední končetinou mu vysolil subjektivně ještě dosti mírnou facku, která vyrazila podomkovi spodní čelist z kloubu, potrhala příslušné svalstvo a čelist samu napraskala. Stařík se skácel v bolestném šoku. Blevor v panice vyrazil ze dveří a pádil chodbou hanbince za zděšených a překvapených skřeků osazenstva: „Obyvatel! Obyvatel!“ Zanechal v dorotím kotci nejen svou pelerínu se zvonickými úsporami ve vnitřní kapse, ale i celé svoje OO včetně paruky, černých brýlí a kněžského klobouku. Z celého vybavení mu zůstaly pouze jeho vyvatýrované pětiprsté rukavice, které si nyní rychle pomocí zubů stahoval, aby měl větší operační šikovnost, neboť na nohou, vzhledem k délce peleríny, žádnou obuv od začátku neměl a raději trochu kulhal a pajdal, než aby trápil svoje nohy v ortopedických kopytech. Blevor dorazil na konec chodby, kde se nalézal záchodek, a nevida jiné možnosti úniku, vlezl v něm dovnitř a z vnitřku se zavřel. Usedl zchvácen na mísu a tupě pohlížel na pornografické rytiny, znázorňující defekaci u žen, což někteří muži, včetně některých co nejsvětovějších spisovatelů, shledávají pohlavně vzrušivým. Blevor však nebyl nyní na tyto věci vůbec v náladě. Uvažoval svou situaci a cítil se nesmírně méněcenným, neboť, jak zřejmo, celá pečlivě připravovaná a až téměř do konce úspěšná akce ztroskotala v kritické fázi pouze na jeho vzezření. Blevor v záchodku hořce zaplakal, přičemž rovněž kálel a močil. Po nějaké chvíli, když se mu trochu fyzicky a psychicky ulevilo, začal zase vnímat své okolí. Slyšel přitlumený hovor na chodbě, zřejmě se dohadovali, co mají dělat. Hysterický jekot jeho prostitutky již umlkl, ani přesně nevěděl, kdy vlastně. Seděl a nevěděl, co dělat. Po nějaké době zaslechl kníkání policejních vozů a kdesi na chodbě se ozval hlas: „Už jedou! Už jsou tady!“

Blevor si uvědomil, že v záchodku je vlastně v pasti. Rychle se rozhlédl kolem a zjistil, že vzadu za mísou je dosti velké okno, které je vysunovací. Vysunul je tedy a zjistil, že vede do světlíku, dostatečně úzkého, aby se touto šachtou dalo šplhat při zapření končetin proti stěnám. Promyšleno, uděláno a Blevor se protáhl oknem do světlíku. Dříve však, jak ho to od dětství učily Lucindy, použil papír, spláchl a rozstříkal po místnůstce odsmraďovač, který v tomto hajzlíku nesl název Lesní paseka a měl napodobit vůni tohoto krajinného rysu či útvaru. Zvyk jest totiž druhou přirozeností, anť nedím železnou košilí. Blevor tedy na svých silných čtyřech končetinách se opíral o stěny a uvažoval, má-li šplhat nahoru, nebo dolů. Zdálo se mu lepší směrem dolů, ale tu se dole ve světlíku objevili jacísi muži v modrákách, kteří počali ukazovat nahoru a křičet. V panice šplhal Blevor směrem ke střeše.

* * *

Zvonek zazvonil, a když Markéta otevřela, stál ve dveřích policajt, salutoval a tázal se důležitým policejním hlasem, neviděla-li slečna něco podezřelého, neboť uprchlý Obyvatel byl vysledován do této oblasti. Markéta však ujišťovala, že nic nebezpečného neviděla. Policajt ji tedy ještě napomenul, aby zbytečně nevycházela a v případě potřeby ihned zavolala číslo policejního alarmu telefonem, nebo, ještě lépe, aby dala znamení oknem, neboť jsou zde, na místě, v tomto areálu, načež zasalutoval a odešel.

Markéta přistoupila k úzkému, vysokému oknu svého bytu, které sahalo až k podlaze, otvíralo se dovnitř a byl k němu přidělán malinký balkónek. Dole na ulici se hemžili policajti kolem svých vozů, které všelijak mrkavě svítily, modře a žlutě, a kromě toho vyluzovaly různá reflektorová světla, jimiž objížděly okolní domy tak, jak to všichni známe z televize z detektivních filmů. Mezi uniformovanými strážníky se hbitě pohybovali důstojníci v civilu a břitce udíleli rozkazy. V pozadí bylo vidět reportéry, televizní kamery apod. Na ploché střeše protějšího domu viděla Markéta policejní ostřelovače s přesnými rychlopalnými zbraněmi dlouhých hlavní, vybavenými dalekohledem. Nad touto scenérií se náhle ozval rachot a nad střechami přeletěl vrtulník, podobající se obrovité vážce.

Markéta odstoupila od okna a zatáhla je dlouhou záclonou. Její malý, příjemný pokojík byl v polotmě, neboť jej osvěcovala pouze malá stolní lampička a menší přenosný televizor s vysouvací anténou. Ten svítil barevně do šera a dělal na parketách modrozelený odlesk. Na obrazovce byl hlasatel v popředí scenérie, kterou Markéta před chvílí viděla z okna, a právě hlásil: „Honba na uprchlého Obyvatele Ústavu svatého Onufria se úspěšně vyvíjí. Uprchlý Obyvatel byl vysledován až do n-tého distriktu, kde však náhle dočasně zmizel. Policie však prohledává dům po domu a je jisté, že nestvůra bude co nevidět zneškodněna.“ Markétka se zasmála, obrátila, otevřela dveře do koupelny a řekla: „Už můžeš vylézt, už tady byli, podruhé už nepřijdou.“

Blevor se vyvalil ven, padl před Markétkou a líbal či spíše lízal její domácí střevíce, přičemž huhlal nesouvislá slova díků. Poznenáhlu však se psychická atmosféra pokorného díkůvzdání počala měnit a Blevor, huhlaje a vzlykaje silnými city, postupoval prackami i tlamou výše a výše po nohách Markétky. Ta se poněkud bránila, ale nepříliš energicky nebo vydatně, až konečně jí povolily nohy a klesla do křesla.

Markétka byla oděna jen nalehko, podomácku, takže Blevorovým snahám nestálo nic v cestě. Markétčin odpor slábl více a více, až zcela povolila a oddávala se Blevorovu zvířecímu laskání. Všechny zábrany ji pomalu opouštěly, i tápala nohou po Blevorově těle, aby mu též poskytla rozkoš, tak, jak to ženy v této situaci často dělají. Tu se Blevor vzpřímil a, ač nezkušený, sbydlil s Markétou, která ho nabádala k opatrnosti, neboť jeho patřičné parametry byly nadlidské. Nemoha jaksi pořád uvěřit tomu, že konečně dostal to, o čem sníval, a co, jako Obyvatel, nemohl očekávat s větší než nepatrnou pravděpodobností, svíjel se Blevor na těle Markéty a pořvával rozkoší, chvíli vzývaje Boha a chvíli vykřikuje lidový název své činnosti. Markéta, které se normálně každá vulgarita hnusila, se tím však nešokovala, nýbrž naslouchala Blevorovým skřekům se soucitnou láskou.

Venku svítila a mrkala světla policejních vozů, helikoptéra jim opět několikrát s rachotem přeletěla přes hlavu, na obrazovce se objevil z výletu přivolaný páter Robertus, který poskytoval interview o předpokládaném původu, fyziologii a psychologii Obyvatel, nabádal ke klidu a rozptyloval obavy, avšak Blevor se oddával rozkoším lásky. Kdyby byl mohl vidět pátera Robertuse na obrazovce, zajisté by to asi přispělo ke stupňování jeho slasti, avšak Blevor nic okolního nevnímal a přebýval v blaženém bezčasí.

* * *

Bylo už zase světlo a lilo se stříbrně a zmrzlinově škvírou v zácloně do Markétčiny ložnice. Nad bílou postelí visela reprodukce známého sentimentálního obrazu od Holmana Hunta, znázorňující Krista s lucernou, tlukoucího na dveře. Na posteli ležel Blevor jako veliká tmavá hromada nějakého nechutného materiálu a vedle něho svítilo bílé Markétčino tělo svou blonďáckou pletí. Ležela na znaku, měla růžové bradavky, znak to, že nebyla dosud nikdy těhotná, a světle hnědý trojúhelník jako všechny přirozené blondýnky, pokud naše omezená zkušenost sahá. Ale nebuďme dogmatičtí a uznejme, že nemusíme všechno vědět, přičemž dostupná literatura o tomto choulostivém předmětu asi žádná nebude, a kdyby byla, jak bychom se na to mohli vůbec zeptat? Třeba je víc druhů blondýnek, tak jako je, podle toho lajtnanta z Malostranských povídek, sedmnáct druhů šimlů, z nichž nejvzácnější je atlasový.

V ulici panovalo ticho. Policajti po delším marném hledání usoudili, že Obyvatel jim nějak uklouzl, a přenesli svou činnost jinam.

„Já jsem tě hned poznala,“ hovořila Markétka příjemným hláskem, „hned na tom prostranství, kde jsme hráli, když jsi procházel. Ostatní byli pohoršeni, protože mysleli, že jsi duchovní, ale já jsem ti rozuměla už tehdy a chápala jsem tě.“ – „A,“ huhlal Blevor, „a nevadí ti, jak vypadám – vypadám ve skutečnosti?“

„Vůbec ne, hlupáčku,“ řekla zase Markéta, „protože za tvým zevnějškem vidím tvou obrovskou osobnost. Tvůj smysl pro humor, tvou vynalézavost, tvou životní odvahu a – a vůbec – ostatně i to je irelevantní, protože ty jsi zkrátka Blevor – to už je tak a nedá se s tím nic dělat.“

„No, to je asi pravda,“ huhlal Blevor svým obyvatelským hlasem až někde v kontraoktávě, „protože, jak to, že ses nelekla, když jsem se ti objevil světlíkem v koupelně? – Já jsem zvyklý, že se mě každý lekne, když jsem jen tak a nemám svoje OO, které jsem právě nechal tam v tom nevěstinci. Jenom personál Ústavu, který už je na nás zvyklý, ale i tak já vím, že na mě Lucindy nerady koukaly – jak to, že ty ses mě nepoděsila?“

„Protože jsem tě hned poznala,“ řekla zase Markétka, „a pak – než jsem se dala k Armádě, tak jsem jeden čas byla v takové sektě – to bylo v cizině, za mořem – Sex for Jesus se ta sekta jmenovala – já myslím, že bys to o mně měl vědět, když teď jsme spolu – a tam jsme milovaly všelijaké mrzáky a dědky a blázny a idioty, protože, podle toho citátu, cokoliv učiníte jednomu z nejmenších bratří mých, mně jste učinili – to byla taková jako mystická erotika – víš? Tak proto já se nikoho – víš – ale u tebe je to i jinak – tenkrát v té sektě jsem se musela často strašně přemáhat – to říkali, že je vlastně forma askeze, umrtvování – ale u tebe – u tebe, abys věděl, to tak vůbec není – i když, objektivně vypadáš – no – trochu neobvykle – já se tomu sama divím, ale je to prostě tak!“ – otočila se a políbila Blevora na čumák.

„Já jsem potom od té sekty odpadla, protože jsem poznala, že smyslností cesta k Bohu nevede – ale že mám vlastně stejnou zkušenost, tak mě generál zařadil do toho družstva, co hraje v tamtom distriktu – víš? – Že se nad nikoho nemohu vyvyšovat a že je chápu – já jsem pořád hledala někoho k sobě – až jsem našla tebe – a hned, hned jsem tě poznala i – i v tom převleku.“

„A jak to, že,“ ptal se Blevor, „jak to, žes mi, že ses mi – když jsi taková nábožná – snad ses mě přece jen nebála – snad ne ze strachu?“ – „Ale kdepak!“ řekla Markétka živě. „Prostě jsem – protože tě mám ráda – no – dneska to uznává i většina církví – až snad na katolickou – před manželstvím…“

„A,“ trnul Blevor, „a ty bys – mě…!?“

„No, co jiného myslíš? Se mnou, abys věděl, to je navždycky, na věky věkův – to předtím, to jsem myslela, že je moje povinnost – to mě tak zblbli, víš – ale teď, teď vidím, že jsem vždycky hledala jenom tebe.“

„Ale vždyť já ani ničím nejsem,“ divil se Blevor, „nejenže nemám žádné povolání, ale vždyť já přece ani nejsem člověk. Já myslím, že by to snad ani právně nešlo, abychom se – oficiálně…“

„Co na tom záleží?“ řekla Markétka. „Tak teda budeme spolu jen tak. Já myslím, že generalita ani námitky mít nebude – a když bude, tak prostě vystoupím z Armády – můžu se vždycky uživit někde v dívčím orchestru – v nejhorším případě budu hrát na ulici – neboj se, já tě nepustím, neopustím – to prostě nejde.“

„Ó, Markétko!“ žasl Blevor, „to snad ani není možné, to se mi snad jen zdá, to přesahuje moje nejsmělejší sny. Já – nejohyzdnější Obyvatel Ústavu, a ty, taková krásná holka.“ Převalil se k ní a začal ji zuřivě líbat, víc a víc a všude, až se nakonec opět spojili.

Jádro příběhu bylo již vysloveno a nyní zbývá pouze něco málo podrobností, které by snad mohly čtenáře zajímat. Učiníme tak ve formě jakéhosi doslovu, abychom povídku příliš neprotahovali a pokud možno vyhověli instrukcím vydavatele.

Generalita Armády námitky neměla, když zjistila, že zákon vskutku nepovoluje sňatek mezi lidskou ženou a Obyvatelem, nýbrž, jsouc pokroková a chápavá, brala vše víc podle ducha než podle litery. Ponechala si Markétku jako tenorsaxofonistku svého souboru a Blevora zaměstnali jako nosiče a hráče bicí baterie.

Opatřili mu uniformu, vyvatýrovanou do normálna, podobně jako byl jeho vycházkový stejnokroj v Ústavu svatého Onufria, a luxusní OO, k jehož zakoupení přispěla Markétka, která se na to zadlužila u banky. Toto OO bylo mnohem lepší než původní ústavní, mnohem věrohodnější a umělá Blevorova tvář mnohem hezčí.

* * *

Blevor také někdy vystupoval na schůzích svolaných Armádou a řečnil na téma, jak byl milostí Boží vytržen z hříšného pelešení a obrácen k pravé lásce.

Pobyt Blevora mimo Ústav byl zpočátku poněkud problematický, ale když se za něj generalita zaručila, policie zamhouřila oko, protože, striktně vzato, nebyla o tom žádná jasná právní norma a generál byl příbuzný vlivných osobností v politice a financích.

Vedení Ústavu svatého Onufria se sice ze začátku štětilo, že se Armáda ujala uprchlého chovance, ale i to se za chvíli uklidnilo. Protože Ústav svatého Onufria byla instituce katolická, dostal ředitel, páter Robertus, od biskupa pokyn, aby neantagonizoval Armádu, protože to by narušovalo ekumenické snahy Vatikánu. Nicméně někteří členové Armády se složili ze svých soukromých fondů a dali Ústavu svatého Onufria dosti značnou dotaci, tedy vlastně od něj Blevora jako by koupili, i když se tomu tak oficiálně neříkalo.

Tento peněžitý dar byl vlastně svatební pro Markétku a Blevora, protože – i když nikoliv oficiálně – byli de facto sezdáni, a to podle katolického ritu.

Obřad provedl pokrokový páter Brendan, který byl mezitím pro stále pokrokovější názory církevně suspendován, na což však nedbal, podobně jako náš literární páter Deml a jeho hyperkatoličtí obdivovatelé. Brendan se nicméně odebral do své rodné země, kde se dal na pití, což je tam obecným zvykem. Z lahví whisky, které vypil, si postavil kapli v pseudogotickém stylu, jež vypadala zvnitřku velmi krásně a zajímavě, hlavně když do ní svítilo slunce.

V této kapli se tedy odehrával svatební obřad Markétky a Blevora podle katolického ritu, neboť Blevor si to tak přál, ačkoliv kromě toho, že Brendan měl zakázáno konat obřady, Markétka nebyla katolička a Blevor, nejsa snad ani potomkem Adamovým, nemohl také být křesťanem a katolíkem. To ale bylo Brendanovi jedno, protože ten oddával z pokrokovosti i buzeranty a lesbičanky.

Svatba byla parádní se zpívanou mší, tedy latinsky.

Páter Brendan, jako pokrokář, byl sice původně proti latině, ale když teď latina skoro vymizela, byl zase naopak pro – byl též ochoten udělat výjimku, že si to snoubenci přáli a hlavně že to bylo zase něco extra.

Na této svatbě jsem byl a mešní skladba, která se při ní provozovala, byla moje čtyřhlasá polyfonní Missa cujus anseres na téma slovácké písničky Čí sú to husky na tej vodě, což je perfektní téma pro imitační polyfonii. Je vlastně, jak si teď teprv uvědomuju, podobné jako téma mše L’hora passa od Viadany, jenže do moll.

A byla tam papírová zem, a já jsem se propadl až do exilové literatury.

Ostrov doktora Morouse

„Mr Skorred?“ řekl muž v letní či tropické uniformě, a Skororád přisvědčil.

Byl na tento způsob komolení svého jména od anglických mluvčích dávno zvyklý. Věděl ovšem také, že jméno dr. Morouse, našeho slavného, úspěšného krajana, jehož ho jeho redakce, nešetříc nákladem, vyslala interviewovat, se v jeho vlastních kruzích vyslovuje přibližně jako Moures. Protože věděl toto a jiné věci související s angličtinou a tzv. anglofonními kulturami, byl to právě on, jehož vyslali na reportážní misi –

Dr. Morous souhlasil – ale žádné kamery, prosím, obrázkový materiál vám poskytneme sami – a proto se tedy Skororád vydal na lov senzační reportáže sám bez technického mužstva, ba i bez toho jinak obligátního skromného jediného fotografa.

Hned jak opustil letadlo, udeřilo ho vlhké subtropické horko, jako by vstoupil do parní lázně.

Avšak než se pořádně rozkoukal na pláni letiště, přistoupil k němu už ten letně uniformovaný člověk, jen v košili a kraťasech, ale vše jaksi uniformního druhu, světle modré barvy, a oslovil ho, jak svrchu uvedeno.

Zmocnil se pak Skororádova příručního zavazadla a vyzval ho, aby jej následoval.

Cesta po pláni letiště byla dlouhá a ve vlhkém horku neobyčejně únavná a Skororád se již v duchu čuřil, proč bohatý dr. Morous neopatřil pro svého hosta také nějaký pozemní dopravní prostředek.

Konečně stanuli u malého soukromého letadla s emblémem ME (Morous Enterprises). Toto letadlo nebudeme popisovat, neboť náš příběh, jak ještě uvidíme, se odehrává v šerém budoucnu a autorovi není známo, jaká v té době budou letadla, ba neodvažuje se to ani hádat.

Bylo by ovšem možno napsat třeba, že dopravním prostředkem tu byla normální helikoptéra, a vzhledem k budoucnostnímu dějovému rámci to vysvětlit třeba romantickým staromilectvím dr. Morouse, asi tak, jako existují dodnes koňské potahy, vozící turisty po historických památkách. Nicméně necháme tento rys příběhu v neurčitosti. Skororád tedy vstoupil do vzdušného plavidla a uniformovaný člověk, z něhož se vyklubal pilot, odstartoval, po všech příslušných formalitách s kontrolní věží.

Opustili letiště, vznesli se nad širé moře a zanedlouho se pod nimi vynořil zelený ostrov, lemovaný bílými krajkami příboje, který se z té výšky zdál nehybný.

Když se letadlo sneslo níže, bylo možno rozeznat větší počet různých budov, prosvítajících mezi vegetací, a vzápětí, dříve než si to Skororád uvědomil, přistávalo již letadlo před jednou z nich.

* * *

Dr. Morous byl spíše drobný, hubený člověk s dosti vrásčitou kůží, ale bez stopy šedin v hustých hnědých vlasech. Ačkoliv byl pod střechou, měl na očích tmavé brýle.

Téměř se ztrácel za obrovským psacím stolem, pokrytým spoustou lejster.

Skororád seděl proti němu a natáčel pohovor, počítám pomocí zcela malinkého zařízení, které mohlo případně i uniknout pozornosti interviewovaného. Dejme tomu, že zařízení obsahovalo i mikroskopickou videokameru, takže Skororád tímto způsobem nenápadně překračoval doktorův zákaz – a také nějaké zařízení proti elektrické detekci, které Skororáda při příchodu podrobil jiný uniformovaný člověk, mimochodem černoch.

Podobně jako většina úspěšných zahraničních krajanů dnešního věku, přivítal i budoucnostní dr. Morous Skororáda perfektní, v jeho případě pražskou češtinou, vzápětí se pak plynně česky omluvil, že česky už zapomněl, a pokračoval poněkud kulhavou a škobrtavou cizineckou angličtinou.

Tento druh českého světáctví se tedy, na rozdíl od letadel, magnetofonů a videokamer, v budoucnosti zřejmě nezměnil. Alternativní, dnes rovněž hojně pěstovaná modalita, totiž mluvení s napodobeným anglickým přízvukem, buď v budoucnu již zanikla, nebo ji dr. Morous nepoužil, neboť mluvil anglicky poměrně slušně.

„Ideu, kterou realizují Morous Enterprises,“ pravil náš úspěšný krajan anglicky, „a její počátky můžeme vystopovat již porůznu v historických pramenech. Jsou to např. již představy některých starých mytologií, jako je třeba starořecká, různá zobrazení na tzv. groteskách renesanční, barokní i pozdější doby.

Ale také již v době gotické na konsolích chrámů či v ornamentech iluminovaných rukopisů spatřujeme doklady, že lidská fantazie se vždy obnášela tímto směrem, přičemž nelze upřít ani, že některé takové výtvory mají již určitou erotickou valenci.

Ostatně, což idea tzv. bunnyho, tj. dívky s králičími oušky a ocáskem, nevznikla již někdy v polovině dávného dvacátého století, v souvislosti s fenoménem tzv. Playboye?“

Dr. Morous pronášel tuto dosti složitou a abstraktní řeč v angličtině poměrně plynně, mnohem lépe než při zahajovacím rozhovoru se Skororádem, zdálo se, jako by měl tuto řeč naučenou víceméně nazpaměť, což by ovšem nebylo nic překvapivého: zajisté musel často a opakovaně vykládat na různých místech filosofii a cíle Morous Enterprises, a bylo tedy jen přirozené, že se mu to stalo jaksi druhou přirozeností.

„Na tomto pozorování, podepřeném falografickými testy,“ pokračoval pak úspěšný český učenec, „je založena základní idea Morous Enterprises, jest to však zejména rozvoj genetického inženýrství, který nám umožnil uplatnit v praxi ideje, jež se dříve mohly projevit jen ve fantazii čí dílech umělců.“

Zde, milý čtenáři, učiníme malou odbočku a vysvětlíme si, co je to falograf. Je to přístroj, který měří změny objemu mužského údu za současného promítání vhodných obrázků. První, primitivní model falografu vytvořil dr. Kurt Freund jako asistent psychiatrické kliniky U. K. v Praze na svém pracovišti v Apolinářské ulici, a to někdy v padesátých létech tohoto století. Bylo to za účelem získání objektivní diagnostické metody na homosexualitu.

Předchůdcem falografu byl andrograf českého sexuologa prof. Hynie, jehož hlavní součástí byl špagát, potahující za pisátko, jež psalo na otáčivý očazený buben.

Falograf dr. Freunda byl později podstatně zdokonalen na jeho posrpnovém pracovišti v Clarke Institute, Toronto, Ontario, Canada. Falograf používaný dr. Morousem byl ovšem zřejmě ještě mnohem pokročilejší a dokonalejší, neboť budoucnostní.

Snad ještě poznamenejme, že již původní Freundův falograf byl přístroj neobyčejně citlivý: např. pohled na jen mírně pikantní obrázek, o kterém se pozorovatel domníval, že ho jako zkušeného kozáka nemůže rozházet, nicméně vyvolal dosud neuvědomělou, ale zřetelně zaregistrovanou reakci. Tolik tedy na vysvětlenou k Morousově zmínce o falografu a zpět k našemu příběhu.

„Nejprve,“ pravil dále dr. Morous, „ještě dávno před mou érou, se ženské bytosti, určené pro zábavní průmysl (entertainment industry) vytvářely celkem konvenčně. Pouze jejich vitální statistiky byly patřičně pozměněny ve směru plus a jejich mozková kapacita poněkud zredukována, aby byly ovladatelnější a šťastnější ve svém povolání. A ovšem, abych nezapomněl, šlo již od počátku o modely přirozeně sterilní. Měly ovšem již tehdy též urychlený vývoj, aby kryly poptávku.

Tím vznikl např. klasický vintage model buxom-üppig, který lze dosud vídat v biologických skanzenech, ale který se dnes již téměř nevyrábí, neboť poptávka je spíše po odvážnějších, novějších modelech, ovlivněných estetikou surrealismu. Přijímáme ovšem individuální zakázky pro tento typ – jelikož však nejde více o výrobu masovou, je model buxom-üppig patřičně nákladný a tím dostupný jen nemnohým šťastlivcům.

Tím se ovšem stává symbolem sociálního postavení, takže omezená poptávka po něm alespoň neklesá – promiňte, nechci vás nudit podrobnostmi o tržních aspektech našeho podnikání,“ omlouval se dr. Morous.

„Poznenáhlu,“ pokračoval pak učenec, „se začaly přidávat některé nekonvenční podrobnosti, ukazující směrem k pozdějšímu vývoji. Snad první byla výroba pravých biologických bunnies, totiž dívek se skutečnými králičími oušky a roztomilým ocáskem, kterými se tyto vyznačovaly za všech okolností a ve všech situacích. Monopolním odběratelem bunnyů byla ovšem výše zmíněná instituce.

Jakmile však byly jednou prolomeny ledy konvence a předsudků, náš průmysl se znamenitě rozvinul a rozletěl se k vyšším, ba nejvyšším metám.

Nesmím ovšem zatajit,“ pravil dr. Morous a zachmuřil se, „že původně se již výroba biologických bunnyů potkala s nepochopením a odporem, rovněž z rozličných církevních kruhů, neboť někteří v ní viděli degradaci ženy a její prý dehumanizaci, ba prý dokonce přímo zezvířečtění. Tito úzkoprsí staromilci si neuvědomovali, že dobře zavedená biologická bunny vydělá podstatně více než např. sekretářka, ukovaná k terminálu počítače, nemluvě již o ženě v domácnosti, která, nevydělávajíc vůbec a jsouc závislá na svém muži, je v přímém rozporu s principy moderní tržní společnosti.

Kdybychom, jak argumentoval již pokrokový filosof Puffinius, zmodifikovali starořecké přísloví chrémat ànér – tj. peníze jsou muž – tvoří muže, na analogické chrémat gyné – tj. peníze jsou žena – což je v dnešní době rovnoprávnosti pohlaví téměř kategorickým imperativem, viděli bychom, že taková bunny je mnohem více ženou než většina žen ostatních, a to i přes svá přídatná ouška a ocásek.

Někteří protestantští hierarchové se však postavili na stranu pokroku, neboť jak známo, v některých jejich církvích čím větší ateismus, tím lepší církevní kariéra.

Tak jeho milost arcibiskup z Bradbury, řádně důstojný dr. Brian Ingham, dovodil brilantní sylogistikou, že tvrzení o dehumanizaci žen vytvořením bunnyů a dalších typů je směšným nesmyslem, a to, což jest zajímavé, právě z hlediska nejtradičnější církevní filosofie.

Podle nejtradičnější církevní filosofie aristotelsko-tomistické, psal bystrý hierarcha, jest člověk definován jako živočich rozumný – homo est animal rationale – tedy kombinace animálnosti a rozumnosti jest jediným atributem, který určuje danou bytost jako lidskou.

Nezáleží zde tudíž na nějakých uších či přítomnosti neb nepřítomnosti chvostu – dokud jde o bytost inteligentní, je podle učení tradiční církevní filosofie vždy člověkem.

Oponenti mu sice namítali, že kdyby např. prase mělo lidskou inteligenci, zůstávalo by i nadále čunětem, neboť by se tak očividně jevilo.

Dr. Ingham však tvrdil, že nikoli. Nýbrž by bylo člověkem, takže by neváhal takové prase pokřtít. K tomu namítali odpůrci, že však prase, bez ohledu na inteligenci, není potomkem Adamovým, nemá dědičný hřích, a tudíž pokřtěno býti nemůže atd. atd.

Spor ještě nějaký čas pokračoval, ale argumenty odpůrců ztratily na důraznosti, jakmile vešly ve všeobecnou známost názory dr. Inghama, které uložil ve svém bestselleru Honest to Bunnies (tj. Upřímný ke králíčkům).“

„Jakmile spor o biologické králíčky utuchl, rozepjal náš geneticko inženýrský průmysl křídla k metám ještě vyšším.“

„Bylo to ještě vlastně před mou dobou,“ řekl doktor, „a tedy si nejsem zcela jist, domnívám se však, že po modelu bunny následovalo v těsném závěsu vytvoření modelů z řady bengli.

Šlo o dívky vybavené slušivými růžky a ocásky na způsob kozích nebo i kravích, později byla přidána i roztomilá kopýtka, a to buď jen na jednu, či na obě nožky. Dívky takto či jinak geneticky zinženýrované se označují obecně na trhu jako entertainers (bavitelky) toho či onoho modelu – tedy zde bavitelky model bengli, byly zvláště v poptávce u gentlemanů, kteří si rádi dávají různým způsobem ubližovat, a představa slušivé čertice, oděné v přilehlý černý či rudý trikot či též bez trikotu a třímající v ruce velikou mikulášskou metlu, byla již sama o sobě schopna u některých kultivovaných hédoniků vyvolat slastnou extázi – čím více tedy představa peklíčka zabydleného apartními ďáblicemi – šlo o modely velmi úspěšné.

Jak známo,“ pokračoval dr. Morous významně mžouraje, „bývá právě Velká Británie považována za vlast naznačeného druhu zábavy, ač to nebylo dosud objektivním výzkumem potvrzeno, i proslýchá se, že sám řádně důstojný dr. Ingham byl příznivě nakloněn zejména těmto čertičkám, i když si za konkrétní příklad pro svou argumentaci zvolil králíčky, aby se neprozradil.

Od typu bengli,“ pokračoval však dále dobrý doktor, „lze pak odvodit i další, odvážnější typy, či inspiraci k vytvoření takových typů, jež se staly hlavním artiklem Morous Enterprises.

Nápad se zrodil vlastně již tehdy, jakmile byla zavedena kopyta – avšak, co bychom vykládali? – konkrétní vjemy jsou vždy vydatnější než pouhé popisy – vždyť již Komenský propagoval zásady názorného vyučování.

Pojďte, pane Skororáde, provedu vás po našem podniku –“

Na ta slova vstal dr. Morous zpoza stolu a Skororád s překvapením zjistil, že je nápadně malé postavy.

„U nás, na ostrově Luxurii, měříme velikost od krku nahoru,“ modifikoval doktor známý Napoleonův výrok, vida, že jeho rozměry Skororáda zarazily.

Pokročil ze dveří a Skororád ho následoval.

„Musíte prominout, když vám ukáži pouze hotový tovar,“ řekl doktor.

„Na embrya, dorůstající v láhvích, není vždy pro laika příjemný pohled, také jest ovšem potřeba zachovat nejpřísnější hygienu, aby se chov dařil, a ovšem, je zde též aspekt výrobního tajemství – proto zejména onen zákaz sbírání vlastního vizuálního materiálu, ať jakéhokoliv druhu – při odchodu vám dám na vybranou z bohatého materiálu našeho – můžete si vybrat, co a kolik chcete –

Také z podobných důvodů vás nepovedu do našich škol a školek, ale ukáži vám pouze zboží již zcela vyrostlé a připravené k expedici.“

Fascinován následoval Skororád průvodce a vládce podniku do nitra rozsáhlého komplexu moderních klimatizovaných budov a utěšených zahrad atriového typu, kde zurčely fontány, zhusta znázorňující řecko-římské mytologické bytosti a jejich erotické příhody.

Rostly zde nevídaně nádherné, obrovité, zřejmě též geneticky zinženýrované květy.

Dr. Morous na ně ukázal: „Toto je naše přidružená výroba – Je známo a exaktním psychologickým výzkumem potvrzeno, že lidská mysl spojuje erotickou zábavu s představou bohatství a přepychu, a tak, kromě vlastních bavitelek, dodáváme do příslušných terapeutických center také jiná vybavení, včetně rostlinné výzdoby.

V nejposlednější době se snažíme některé aspekty obojího průmyslu spojit. To jest však dosud ve stádiu experimentace.“

Skororáda zarazilo, že téměř za každým rohem stály jakési stráže v tropických uniformách, vybavené telekomunikačním zařízením, samopalem a bičem či pendrekem.

Na Skororádův tázavý pohled vysvětlil doktor, že opatrnosti nikdy nezbývá.

Stalo se prý v minulosti opakovaně, že ostrov Luxurii a Morous Enterprises přepadli piráti, kteří se zmocnili bavitelek a odvlekli je do nestandardních terapeutických center ve třetím světě.

„Bezpečnostní zřízenci hájí jak naše obchodní zájmy, tak i humánní životní standard našich bavitelek, neboť je tak chrání před degradujícím otroctvím a často i hmotnou bídou orientálních a podobných center.

Jsem, redaktore,“ pokračoval Morous, „tvůrcem těchto nekonvenčních děv, a tedy v jistém smyslu vlastně jejich otcem. A tu, jako každý zodpovědný rodič, mám povinnost se postarat o jejich blaho a dobré umístění a uplatnění v životě.“

Dr. Morous se na okamžik odmlčel a Skororád měl pocit, že se mu snad hlas zlomil dojetím, nicméně učencovy černé brýle přesnější postřeh neumožňovaly.

Skororádovi se sice pořád nezdály ty biče a pendreky, ale na tu chvíli to pustil z hlavy.

„Nyní vás zavedu k prvnímu triumfu našeho genetického inženýrství,“ pravil Morous pyšně, „ukáži vám na vývoz zralé bavitelky modelu –“ zde řekl něco, co Skororádovi znělo jako snad tajre.

Ihned nato vstoupili do rozsáhlého sálu, vybaveného jako stáj.

V jednotlivých stáních zde bylo rozděleno asi patnáct kentauřic, tj. bytostí s koňským, či vlastně kobylím tělem a s ženským tělem asi od boků nahoru místo koňské hlavy a krku.

Kentauřice byly jakoby upoutány u žlabů za jakési obojky kolem krku, k nimž byl připojen řetěz, ale mohly se zřejmě od žlabů odpoutat, neb řetězy zde byly jen na karabinku bez zámku a bytosti měly ruce. Některé se také odpoutávaly a odcházely se proběhnout do širokého výběhu, kde si i házely míčem, jiné se naopak vracely a poslušně se upoutávaly k stáním. Bylo zřejmé, že zde panují principy dobrovolné kázně.

„Hi, doctor!“ volaly na příchozí radostnými hlásky, mávaly a usmívaly se.

Kromě nich byli ve stáji i jacísi podkoní, kteří se zabývali kydáním hnoje a podobně, zatímco u dveří stál opět obligátní strážce.

Doktor přistoupil k nejbližší plavovlasé kentauřici, vybíhající v ryzku s plavým chvostem, zeptal se, jak se jí daří, dal jí z kapsy nějaký pamlsek, a pohladil a popleskal ji po mohutných kobylích hýždích. Jako všechny ostatní, měla i tato kentauřice nakrátko přistřižený ocas, což v kombinaci s lidským předkem mělo zřetelnou působivost.

„Průzkum prokázal,“ vysvětloval doktor, když kráčeli po stáji mezi jednotlivými stáními, „že mnozí, ne-li všichni heterosexuální mužové, ač si toho často nejsou plně vědomi a ani by si to nepřiznali, jsou zvláště přitahováni mohutnými hýžděmi žen. Jde o princip tzv. supernormálního stimulu ve smyslu etologie. Tak např. jistý druh australských chrobáků se snaží kopulovat s lahvemi od piva, pohozenými v buši, a to i za přítomnosti normálně velkých samic, atd. atd. atd.

Tomuto fenoménu u lidí pak vyhovujeme konstrukcí našich kentauřic.

Je to model velice žádaný, a to i přes svou poměrnou neskladnost, neboť jest též neobyčejně praktický a má mnohostrannou využitelnost.

Model tajre slouží totiž nejen k vlastnímu bavitelskému účelu, ale je možno ho použít i k jízdě v původním smyslu slova či k tahu, a jelikož je vybaven i rukama a lidskou inteligencí, též k domácím pracím jako k praní, vaření, žehlení atd.

Proto je tento model žádaný a populární nejen v terapeutických centrech, ale též mezi soukromníky, hlavně u drobných zemědělců zaostalejších kultur, neboť spojuje v jednom všechny funkce ženy i koně.

Model je ovšem sterilní, takže guvernéři některých států používání kentauřic soukromníky zákonem zakázali poté, co u nich došlo ke katastrofálnímu poklesu porodnosti.

Také byl vydán zákon, že člověk se nemůže s kentauřicí legálně oženit, aby po něm např. dědila právem manželky atd. – může ji ovšem odkazem finančně zajistit, jako i jiné zvíře, psa, kočku, papouška a podobně.

Pojďme však dále.“

Skororád se ještě zeptal na jméno modelu a dozvěděl se, že se píše tira. Je prý to zkrácenina z pálijského tiraččhána = čtvernožec – jeden z prvních genetických inženýrů v oboru bavitelek byl jakýsi dr. Brian de Silva, jenž přes své anglo-latinské jméno pocházel ze Srí Lanky a používal pro modely často slova z indických jazyků.

Téhož původu byl i název modelu bengli, o němž jsme hovořili na začátku.

Čím dále procházel Skororád za vedení doktora areálem podniku Morous Enterprises, tím více nevycházel z údivu a téměř se mu motala hlava.

Kromě kentauřic koňských, s nimiž exkursi po výrobcích podniku zahájili, byly zde též kentauřice kraví, kozí, atd., vyráběné podle specifického vkusu některých konzumentů, jejichž frekvence v populaci byla zjištěna pečlivým výzkumem podnikových psychologů na velkých vzorcích.

Rozličnost scestné fantazie dr. Morouse a jeho genetických výtvorů zde ani v krátku nemůžeme vyčíst.

Skororád žasl nad modely z řady sirena, což byly bytosti s ženskou hlavou a poprsím, ale s ptačím tělem, jak je vídáme na různých antických i novějších ilustracích k Odysseji a podobně.

Ty byly vyráběny či inženýrovány v rozličných pestrobarevných variantách, a v rámci tradice byly všechny vytvářeny muzikální a s krásnými zpěvními hlasy, takže uvítaly Skororáda vyladěným sborovým zpěvem.

Byly zde i jinak geneticky zinženýrované bytosti všech velikostí, tvarů a kombinací žen s jinými živočichy, byly tu snad všechny možnosti, jež si vilná fantazie dovede vysnít, a nebylo lze upřít, že měly skoro všechny určitou erotickou valenci i pro Skororáda, který byl v tomto směru celkem normální.

Z rozličných typů bavitelek mu utkvěly některé v paměti:

Např. model amfisbena či amphisbaena s hlavou na obou koncích těla, zvaný též bifellatrix, dále mořské panny s jedním či dvěma ocasy dle specifikace objednatelů, a dále mocná a tajemná sfinga s hlavou a poprsím ženy a tělem lvice, model, který, jak ujistil žurnalistu doktor, je též populární u některých mužů, kteří se chtějí dát ženami ovládat a od nich podrobovat.

Byly zde také ženy falické a další, ještě podivnější.

Byly zde rovněž modely upíří a drakulí, některé též s netopýřími křídly, jiné bez nich.

Způsoby a excentrické půvaby všech modelů nelze si ani zapamatovat, natož vypovědět.

Pozornost Skororádovu zaujala též skupina satyrů či kozonohů, kteří poskakovali na hřišti, hrajíce volejbal.

Pohlédl s překvapením na dr. Morouse, avšak ten se jen jemně usmál.

„Pochopitelně, když chceme, aby náš podnik opravdu prosperoval, musíme se starat i o potřeby názorových menšin a jejich práva. Říkám pořád ještě ‚názorových‘, je to jazykový úzus, i když názor, že jde o pouhou záležitost svobodné volby, ovšem definitivně padl již v poslední dekádě dvacátého století, kdy byl objeven gen působící homoerotické sklony – takže vlastně nejde o názor, ale o osudovou určenost. Tím více však je třeba dbát o práva této menšiny.

Model kozoroh je velice hledaný, jednak pro svou kozlí výkonnost, jednak pro své anatomické poměry, takže působí konzumentu rozkoš, aniž by ho však mohl poranit.

Pro speciální zákazníky, kteří si tento druh bolesti naopak přejí, vyvinuli jsme však i jiné typy různého kalibru, z nichž nejobjemnější je model LFS, zvaný tak či označovaný podle jistého maďarského rčení. Tento model dodáváme pouze proti ověřenému místopřísežnému prohlášení, že zákazník si jej objednává na vlastní nebezpečí, jehož si je vědom.

Podobně se snažíme starat i o potřeby jiných názorových menšin, pokud to zůstává v mezích federálních a těch kterých státních zákonů.“

Za této poučné konverzace došli hostitel i návštěvník k budově, která působila dojmem menšího luxusního hotelu.

„Zde, pane redaktore,“ ukazoval Morous, „je naše výcvikové a záběhové středisko.

Jest zvykem a způsobem naší firmy, že vybraným návštěvníkům poskytujeme zdarma přístup ke všem službám a modelům, které si vyberou. I vybízím vás zdvořile, abyste této jedinečné příležitosti využil.

Nemusím vám snad zdůrazňovat, že návštěva prvořadých terapeutických center mimo náš ostrov je poměrně nákladná.“

Skororád však odmítl, neboť ho před tím šéfredaktor varoval, ještě než nastoupil svou misi.

V informovaných kruzích nebylo tajemstvím, že si dr. Morous získal zákonné schválení některých problematických praktik tím, že prý pozval do výcvikového centra jisté prominentní politické osobnosti, jejichž chování pak zvěčnil pomocí skrytých videokamer.

Dr. Morous však nedal své rozmrzení najevo a jinou cestou se s novinářem vrátil do své kanceláře, kde mu předložil mnoho obrazového materiálu, z něhož si měl Skororád vybrat, co a kolik chtěl.

Když se tak stalo, otázal se dr. Morous, zda si pan redaktor přeje nějaké občerstvení, a když ten požádal o citronovou limonádu, dal mu ji přinést slušivou hosteskou s labutími křídly – prý bavitelkou modelu angelus, velmi populárního zejména v církevních kruzích, jak žurnalistu informoval – a sám si dal od ní přinést sklenici koly s rumem a ledem.

„Doufám, pane redaktor,“ promlouval pak v družné besedě nad sklenicemi, „že o nás podáte zprávu objektivní, a tudíž příznivou.

Víte,“ poněkud se zasnil, „často mi při uvažování o našem podniku tane na mysli pokrok lidstva a výšiny, kterých jsme v tomto směru již dosáhli. V druhé polovině devatenáctého a první dvacátého věku žil v Anglii spisovatel H. G. Wells, který, kromě jiných věcí, napsal knihu o jakémsi ostrovu dr. Moreaua, který tam dělal ze zvířat jakési lidi. Tato kniha byla ovšem ve své době pouhou fikcí, zásady genetického inženýrství nebyly tehdy známy ani v principu – a nadto byla tato transformace zvířat na jakési lidi podivně samoúčelná.

Jak daleko jsme však pokročili dnes!

Jsem pravým opakem či antipodem dr. Moreaua – a proto vlastně jsem si zvolil jméno Morous, které není mým jménem původním. Kdežto dr. Moreau dělal ze zvířat jakési lidi, ale pouze ve Wellsově fantazii a nadto samoúčelně, dělám já naopak z lidí jakási zvířata, ale v objektivní realitě – a též nikoli samoúčelně, ale smysluplně účelově – pro komerční profit a rozkoš, podle devisy work hard – play hard.

Uznáte, že je to obrovský pokrok!!“

Dr. Morous se na chvíli zasnil.

„Avšak,“ pokračoval živě, „zde náš rozlet nekončí –

Jak jsem vám dříve naznačil, pokoušíme se spojit genetické inženýrství zoologické a botanické.

I zde jest nám nevyčerpatelná příroda inspirací a učitelkou.

Zajisté jste slyšel o tropických rostlinách, které lákají opylující hmyz nikoliv sladkou vůní a nektarem, ani mouchy masařky zápachem a výpotkem příslušné příchuti, nýbrž vytvářejí květy v podobě atrap samic určitých druhů hmyzu, včetně příslušných čichových vjemů, vždy pro tu kterou rostlinu specifických – přenašeči pylu se tak stávají samci tohoto hmyzu, kteří s oněmi květy kopulují. Podobně se nyní snažíme vytvářet rostlinné genetické inženýráty, na nichž by rostly atrapy buď celých žen, nebo snad spíše příslušných relevantních jejich částí. Tyto plody či květy by měly tu výhodu, že by se neustále obnovovaly, takže by je bylo možno případně i ničit, aniž by docházelo k čemukoliv kriminálnímu – byť i jen ve smyslu ochrany zvířat – také tímto způsobem budeme moci vyhovět přáním klientů, kteří se vyznačují tzv. parcialismem, tj. fetišismem různých částí těla, aniž by dbali o jeho zbytek.

Náš fytoerotický program má na mysli hlavně tyto různé zvláštnější případy. – To však je zatím hudbou budoucnosti.

Zrealizuje-li se však náš program, o čemž nemám pochyb, bude to další krok vpřed. Protože nyní nebudeme již dělat z lidí zvířata, nýbrž dokonce rostliny! Ostatně, což od nepaměti nepřirovnávali básníci ženy ke květinám?

Leč, pane redaktore, když jste se nechtěl zdržet v centru, bude lépe, když ještě dnes večer poletíte zpátky, abyste se mohl včas vrátit do civilizace – míním veřejně přístupné civilizace – a pak domů a k vašemu šéfredaktoru.

Těšilo mne!“

Travestie

Lokálka zastavila a Gustav Jasanka vylezl na perón.

Den byl zlatý.

Všechno se zdálo být tak jako před těmi nějakými třiceti lety.

Ve skutečnosti se dost věcí změnilo, ale to si Jasanka nepamatoval. Jeho paměť podržela jen celkovou, zobecněnou formu věcí a některé nezávazné, ale charakteristické podrobnosti, které se náhodou nezměnily, jako koše s květinami, visící z přístřešku perónu, a slepice, procházející se pod ním.

Nevěděl, že např. budova nádražíčka měla teď jinou střechu, nebo že za ní, paralelně s tratí, vyrostla nová řada domků, protože tyto podrobnosti z dřívějška buď nikdy nezaznamenal, nebo je znovu zapomněl.

Proto se rozhlédal dosti potěšeně a zdvihl na záda těžký tlumok s pocitem rozjařené mužnosti. Zelenost a zlatost počínajícího letního odpoledne jím prochvívala s příchutí slabého dobrodružného vzrušení. Rozhlédl se znovu, nadhodil ranec a stenicky vykročil.

Připadalo mu docela přirozené, že půjde celou cestu pěšky, neboť tuto a obdobné vzdálenosti v tomto městě zvládával před třiceti léty bez obtíží. Kdyby měl takovou štreku šlapat ve městě, kde nyní bydlel a pracoval, asi by si to velmi pilně rozmýšlel.

Přesto se necítil svým pochodem tak unaven, jak správně měl, neboť ho nadnášela moc vzpomínky na mladickou zdatnost ve stejné situaci před mnoha léty.

Kráčel teď od nádražíčka rovnou, předlouhou ulicí, trochu z kopce dolů, mezi dvěma řadami přízemních a patrových domků se zahrádkami. Připadalo mu, že některé z nich poznává, ale zčásti šlo pouze o vzpomínkový klam.

Touto dlouhou ulicí a ještě asi dvěma, navazujícími na předchozí vždy v pravém úhlu na způsob kolen u kamen – pořád rovně a dolů –, se nakonec dostal do nitra či jádra města.

Jakousi hlavní ulicí, kolem školy, dorazil na náměstíčko, které se podivně svažovalo k jedné straně a nadto bylo ještě jaksi vyboulené, takže z úrovně pokračující ulice bylo stěží vidět barokní cibuli kostela postaveného pod tímto svahem.

Náměstí bylo vydlážděno kočičími hlavami, tj. oblými kameny, na kterých povozy nadmíru drkotaly.

Jen někde byly kočičí hlavy přerušeny pásy dlažby z plochých čtverhranných kamenů jako jakýmisi cestami.

Tam, kde hlavní ulice do náměstí ústila, byla, z hlediska náměstí až nahoře, radnice s věží, rovněž zakončenou cibulovitě, avšak šedivě, na rozdíl od kostelní červené.

Uprostřed stála kašna, rovně, tj. kolmo na směr gravitace, takže na jedné straně byla mnohem nižší než na druhé.

Kousek dál stála jakási poloabstraktní skulptura, znázorňující něco neurčitě komunistického, srp, kladivo, hvězdu a nějaké výročí, snad osvobození Rudou armádou.

Skulptura vypadala jaksi netrvale, jako z papundeklu a sádry.

Stylem patřila do tzv. l’art décoratif, což je sloh, který vystřídal l’art nouveau neboli po česku secesi někdy kolem první války. Dvacátá léta byla totiž období, kdy se vývoj ruského umění zarazil, resp. byl násilně nacpán do minulého století. Když pak tento tlak později trochu povolil, skočily sovětské uměny zpět, až tam, kam předtím došly, tj. do let dvacátých, a v koloniích se to věrně napodobilo. Tím se však náhodou země míru a pokroku ocitly na samém hrotě vývoje, protože na Západě se právě k dvacátým létům začínali též vracet.

Z toho, co zde uvádíme, lze soudit, že bylo bratru tak asi nějakých deset let po invazi, či spíše malinko více.

Poukazovaly na to ostatně i diskrétní ukazatele směru, na kterých stálo např.: Чepвeна Гoрa, Спалены Рыбник a zejména: Бyлковице восток. Tento poslední název se týkal i městečka, jež popisujeme, i když ne pouze jeho části východní, na tabulce zmíněné. Gustav Jasanka se podíval přes l’art décoratif dolů po náměstí ke kostelu.

Rostly kolem něj zřejmě cizokrajné stromy s jakoby poněkud palmovitými ratolestmi a sametově chlupatou kůrou. Později v létě kvétaly a vytvářely rovněž sametově působící tmavočervená okvětí tvaru vzpřímených vajec, nahoře vytažených do špičky.

Tyto květy připomínaly cosi jako plameny Ducha svatého, srdce Kristovo, a vůbec něco neurčitě aksamitově-mysticky barokně kostelního. Jak se tyto stromy jmenují, nemám ponětí, ale rostou skoro všude po českém venkově u kostelů i v zahradách.

Pohlížeje ze stráně směrem ke kostelu, připomněl si Jasanka, že někdy v probuzenecké době býval v městečku farářem podivín, který měl na psacím stole lebku své nebožky matky a skládal česky časoměrnými hexametry ódy na ztracený ráj svého dětství v loktech této nynější mrtvoly. Tento pamlsek pro psychoanalytiky však nebyl jediným reprezentantem literárního umění v městečku.

Po pravé straně poutníkově[1], tam, kde pokračovala ulice, tvoříc tak horní okraj nakloněného náměstí, byl nápis, hlásající, že je zde ústav národního zdraví.

Před oněmi asi třiceti i více lety hlásával podobný nápis na stejném místě, že zde ordinuje doktor jménem něco na způsob Schimmelreiter, Hufnagel nebo Eberfeld.

V době, kdy jeho firmu Jasanka vídal, byl tento doktor již usedlým a rozčarovaným praktikem na malém městě, ale o dalších dvacet let nazpět býval slibným spisovatelem tehdy moderního směru a býval v recenzích a essayích uváděn jednou hubou s jinými mladíčky, ze kterých se později vyklubali všelijací ti národní nebo jinak oficiální umělci.

Ve stejné frontě jako národní zdraví byla nejprve záložna a pak krásná stará zájezdní hospoda ze sedmnáctého století, s přepychovým klenutým průjezdem pro formany, čistě vybíleným a polepeným vlašťovčími hnízdy.

Krásný zevnějšek této důstojné budovy hyzdila však charakterová vada snobismu: nápis na jejím průčelí totiž hlásal, že jde o hotel Bílý lev.

Před těmi třicíti – ale ne, tohle už je skoro čtyřicet let, vzpomínal Jasanka – hrával zde po nedělích místní jazzband. Pouze k poslechu – alespoň ze začátku a pro nezasvěcenou menšinu – neboť Říše vítězila na všech frontách za Evropu a její hrdinové krváceli. Jako všude jinde po malých městech tou dobou pocházel i zde místní jazzband z řad dorostu lokální honorace – myslím, že pianistou byl sám syn hoteliéra.

Tím byly pamětihodnosti prozatím víceméně vyčerpány a Gustav Jasanka pokračoval v pochodu směrem zase z města ven.

V tomto směru se ulice stávala prašnou a nanicovatou a baráčky se počínaly proletarizovat. Občas se dosud vyskytovali všelijací znárodnění hokynáři, a Jasanka se v zrcadlení jejich výkladních skříní kriticky pozoroval.

V odrazech skel se mu v pochodu zjevoval směšný pupkatý strejda s pinglem a v nanejvýš bizarních krátkých kalhotkách, těsně obepínajících téměř steatopygickou záď.

Obličej bramborovitého typu byl zdoben brýlemi a na mozkovně turisty seděl plátěný klobouček se sklopenou střechou. Horní část trupu byla napěchována do jakéhosi trička, dávajíc tak vyniknout tukové pseudogynekomastii chodce.

Byl to výrazný degenerativní sešup od křepkého mladíka, který se tudy před více než třiceti lety procházíval, ale Gustav Jasanka byl na své nynější vzezření již zvyklý.

Nicméně ho zrcadloví dvojníci jako by upozorňovali na jeho současný věk, i počal nyní znenadání pociťovat horko, dušnost, únavu v nohou a píchání v zádech a kyčlích.

Přesto však, zatnuv zuby, vykročil ještě steničtěji a odhodlaněji. Za okamžik se po jeho levé straně vynořila kučeravá zeleň zámeckého parku.

* * *

Onoho dne od rána pršelo a Gustav Jasanka trávil čas nuděním se ve svém pokoji. Nečekal ostatně, že se bude bavit. Nudil a otravoval se téměř permanentně většinu života. Již před odjezdem hlásal všude fosilní frázi, že při jeho smůle mu dovolená jistě „vyprší“, a když dnes nebesa spustila, pokládal to, s jistým mrzutým zadostiučiněním, za další doklad svého prorockého talentu.

Gustav Jasanka předvídal velmi často správně malé i velké nepříjemnosti a pohromy soukromého, skupinového, ba i celostátního a celosvětového dosahu.

Např. již před koncem protektorátu hlásal, že Hitler sice prohraje, ale nám to nebude nic platné, protože místo Němců nás zaberou Rusové, a to že bude zcela podobné. Byl tehdy dosud pouhým výrostkem. Tento názor se setkával s prudkým odporem zhruba dvojího druhu: jedni tvrdili, že nás Rusové nezaberou, protože to dr. Beneš nedovolí, druzí pak dovozovali, že nás Rusové sice zaberou – totiž že náš lid se pro to svobodně a demokraticky rozhodne, ale že to bude právě dobře, neboť Rusové nastolí ráj na zemi po krátkém překonání počátečních obtíží. Mezi těmito dvěma póly leželo zářivé spektrum kompromisnějších názorů, podobně utopických jako oba krajní body.

Před zastánci menšinového hlediska, totiž, že Hitler naopak vyhraje a Čechové, jako loajální Slované, budou ustanoveni Bezirkshauptmanny na svaté Rusi, Jasanka pochopitelně nic neříkal, jistě by mu však též odporovali.

Indignace, vzbuzená sýčkováním Gustava Jasanky, byla tak výrazná, že např. jeho vrstevník, eunuchoidní zmetek Jiří Pinc, mu za to začal zapalovačem pálit ucho.

Tento Pinc prý později špatně skončil: Nejdříve se dal k StB a tam rozvinul svůj již zmíněný talent do plné míry. Když však mučení vyšlo poněkud z módy, spáchal prý Jiří Pinc sebevraždu.

Ale možná, že při vzniku této zprávy bylo přání otcem myšlenky a že se Jiřímu Pincovi naopak nestalo nic.

Jak však nyní už všichni víme, měl tehdy s vývojem událostí pravdu mladíček Gustav.

Také v roce osmašedesátém hlásal tehdejší počínající čtyřicátník Gustav, že k nám určitě vlítnou a že není možné, aby nevlítli. Roli Západu též správně ohodnotil obscénní frází, řka, že: „Ty se na nás přece zas vyserou jak na placatej kámen.“ V červenci téhož roku se na pracovišti zesměšňoval tvrzením, že v pražských tramvajích jezdí masově Rusové v civilním oděvu. Poznal prý je podle toho, že mají takový jako venkovský ráz, a kromě toho rozpoznal jejich typy podle karikatur v Krokodýlu. Nadto prý, když čtou noviny, nebo předstírají, že tak činí, ukazují si po řádcích prstem, což žádný Čech nedělá.

Tato pozorování byla uvítána posměchem.

Nicméně, jak zase dnes už všichni víme, měl Jasanka pravdu, a to i s těmi Rusy v civilu na elektrické dráze.

Tento poslední příklad ukazuje, že Gustav Jasanka měl přece jen asi jakýsi postřeh.

Jinak bychom se mohli domnívat, že na jeho prorokování se žádný talent nepodílel.

Mohli bychom tvrdit, že prostě vždycky hlásal předpovědi škarohlídské, a když se náhodou splnily, hodně to vyzdvihl a zdůraznil, kdežto v opačném případě byl zticha. Nejpravděpodobněji šlo o tento princip doplněný určitým postřehem a zkušeností.

Ale v předpovědi permanentní deštivosti se Jasanka mýlil, protože již druhý den se zase vyčasilo.

Toho času však pršelo, jak nejvíc mohlo. Jasanka se díval jediným oknem svého pokoje, které bylo zasazeno ve výklenku tak hlubokém, že by v něm útlejší člověk mohl i sedět.

Tabulky a zástrčka okna byly značně starobylé.

Gustav Jasanka byl totiž v zámku.

Sice jen v bývalých ubikacích služebnictva, ale v zámku přece jen. Místní komunální pohostinství, v dohodě se státním statkem, kterému patřil přilehlý hospodářský dvůr, pronajímalo totiž bývalé pokoje zámeckého služebnictva jako letní byty.

Vlastní panské sídlo bylo proměněno v jakési muzeum, jako všude jinde. Pro lufťáky se zde rovněž vařilo, v bývalé kuchyni pro čeleď, a vlastní čeledník byl obrácen v jídelnu.

Jasanka se o tomto zařízení nějak dověděl či dočetl, a protože Bulkovice byly spjaty s jeho mladickými vzpomínkami, rozhodl se, že stráví svou dovolenou zde.

Nyní tu tedy byl, díval se z okna na zurčící vodu a celkově se nebavil.

* * *

Jeho mysl byla zaměstnána zjištěním, které sice věděl už jaksi předtím, jeho dosah si však uvědomil až minulé noci.

Tehdy, vynořiv se na okamžik ze spánku plného zamotaných snů, pojal náhle myšlenku, že už mu s největší pravděpodobností zbývá jen nějakých dalších patnáct let života.

Přitom byla i velmi reálná možnost, že už mu zbývá mnohem méně, snad jen docela maličko. Počet lidí umírajících jako padesátníci je již dosti vysoký. Ale ať žije ještě plných dvacet let.

I kdyby žil i dokonce nějakých pětadvacet let – a to už je dost nepravděpodobné – i tak je to už velice krátká doba. Kromě toho se čas subjektivně neustále jakoby zrychluje. Jak nekonečné bývaly školní prázdniny v dětství!

Později se čas dosti zrychlil, ale až do čtyřiceti to ještě šlo. Ale potom!

„Od čtyřicíti kvapem se řítí,“ praví o tomto fenoménu Jaroslav Vrchlický.

Takže, i když mu zbývá z hlediska astronomického, objektivního času jen kousíček, z hlediska prožívání je toho vlastně ještě méně. Život se jeví jako strašně krátký a už je u konce.

A přitom! Jak prázdný, jak nanicovatý to byl život. Ne nějaký tragický, to se tvrdit nedalo. Gustav si dovedl vybavit nebo představit neskonale strašnější osudy. Ale snad právě proto. Ne že by si nějaký tragický heroismus snad přál – odstup ode mne! – ale takový život by měl alespoň jakousi zvláštnost a chmurnou velikost.

Kdežto jeho vlastní život mu připadal spíše jako jakási karikatura, nepovedenost, zmetek, vypadnuvší omylem z pokaženého soustrojí osudu, směšná malost a pitvornost, křivé zrcadlo ušlechtilého života, který se nikdy nezhmotnil.

Všechno v jeho životě se zdálo mít tento zkarikovaný, zredukovaný, pošklebný ráz.

Jako i teď – byl na dovolené v zámku – ale pouze v ubikacích pro služebnictvo.

Po špitále, kde byl kdysi zaměstnán, chodil v brejličkách a v bílém plášti – a když si někdy zašel v polední přestávce přes ulici na pivo, říkal mu výčepní „pane doktore“. Také jeho holič.

Ale ve skutečnosti byl jen laborantem.

Všechno byla jen zesprostlá, ztrpasličelá travestie něčeho neexistujícího, co však by bylo bývalo teoreticky docela dobře možné.

Až do včerejška, i když to všechno stejně věděl, domníval se jaksi, že to nějak ještě přijde – ale dnešní noci se mu pravda odhalila, jako když blesk za noční bouře na okamžik osvítí nejasnou scenérii, takže všechny obrysy zřetelně a tvrdě vyvstanou.

Už je to pryč!

Nevyprší dovolená, život už vlastně vypršel.

Jeho naděje ho podvedla. Promítala mu fantasmagorii budoucnosti tak dlouho, až, kráčeje za ní s nataženýma rukama, došel až k projekční ploše a narazil na ni. Narazil a zjistil, že je to zeď márnice. Nehroutil se však jako nějaký kalifornský Hurvínek, prožívající módní „middle age crisis“.

Spíše ho to jaksi chmurně pobavilo.

Postoj cynického očekávání nepříjemností měl hluboce nacvičen, nezkrušilo ho to náhlé poznání. Spíše to přijal s takovým mrzutým zadostiučiněním.

„Život? – Neříkal jsem to? Podvod, pane!“

Ale přece jen, přece byl v jeho vnitřním holedbání lítostivý osten.

* * *

Všechno v jeho životě byla zatím nízká a mrzká travestie, uvažoval Gustav Jasanka znovu, když se probudil v jiné noci asi o dva dny později.

Měsíc dorůstal a kysele se mu tvářil do okna, jako by držel v hubě citrón. Bylo strašidelně bílo a trnoucně a jakoby odkrytě a otevřeně. Jasanka měl dojem, že mu měsíc nahlíží do duše a ušklíbá se nad tím, co tam vidí. Vstal a zatáhl záclonu na okně, oficiálně z pověry, že není dobře, svítí-li měsíc spáči do tváře.

Opět ulehl, obrátil se na bok a tváří ke stěně.

Stará postel pod ním zapraskala a zasténala a Jasanka si připadal neurčitě jako prase. Chrchlavě zavzlykal, zazíval a poškrábal se na hlavě. Byl v polospánkovém stavu, kdy se mu sen a skutečnost spájely.

Travestie, řekl si hořce.

Ale už to není jenom pan doktor na zámku alias laborant v dvorské čeledné.

Někdo, nebo něco, jakýsi šotek či démon nějaké zlotřilé nemilosrdné inteligence už zde zařizuje další, konkrétnější téma travestie. Ale to vypadá, jako by to skutečně nemohlo být samo sebou, jako by opravdu nějaký plivník to zle a pitvorně naaranžoval.

Pocítil nutkání a hromově zabzděl.

Už od večera byl nadmutý, že ho to až rušilo ze spánku.

To už je asi ta cholera, řekl si s posunutou spánkovou logikou. Anebo vlastně ten její degradovaný ekvivalent, zmenšený a zesměšněný, tak, jak to má a musí být.

Protože cholera, nebo spíše její parodický ekvivalent, je částí scenaria. Vzato kolem a kolem, byl vlastně i tím spisovatelem.

Básník.

Básník netištěný.

Vzpomínal, jak se s tímto termínem prvně setkal v chorobopise jednoho pacienta, kterého k němu poslali na EEG. „Je básníkem netištěným,“ stálo zde písmem profesora, proslulého svou duchaplnou ironií. Vzpomínal, jak tuto formulaci ihned vztáhl na sebe a jak ho to udeřilo jako psychická rána bičem. Přehození podstatného a přídavného jména proti obyčejnému slovosledu mělo zřejmou funkci sarkasmu. Ale vždyť – říkal si tehdy – vždyť tomu člověku možná křivdíte, pane profesore – proč o něm píšete takovým tónem?

Netištění byli, čas od času, i lidé jako Holan nebo Seifert. Naopak bylo mnoho básníků tištěných, kteří, podle Jasankova soudu, stáli či slušně řečeno nestáli za moc. Jeden latinskoamerický vozembouch například, který měl ke všemu ještě tu drzost, že si vypůjčil jako pseudonym jméno českého básníka. A ten člověk snad dokonce vyhrál Nobelovu cenu. Jeden čas se v denním tisku pořád objevovaly jeho básně v překladu, beznadějně nudné a bezbarvé, jako drolivá hlína. Mohlo to snad být překladem – ale to se nezdálo – do té míry se to snad překladem ani zprznit nedá.

Je básníkem netištěným – jaká to brutální, surová drzost! Netištěnost Gustava Jasanky samého měla několik zdrojů. Zejména byl plachý a byl si vědom toho, že jeho postavení laboranta nutně, i když třeba podvědomě, nakloní rozhodující činitele v jeho neprospěch. Literární uchazeč má být rozhodčím jaksi společensky naroveň. Na haló-efekt opačného druhu by se muselo být však něčím jako dřevorubcem nebo pirátem: polointeligentnost na způsob laboranta či holiče je spíše jasnou překážkou.

Ve stejném špitále jako Gustav Jasanka býval likvorologický laborant pan Hégr, který byl rovněž básníkem, tj. příležitostným veršotepcem onoho lidového typu, jehož reprezentanti se sobě podobají jako vejce vejci, zejména specifickou kulhavostí své tvorby.

Dříve, v dobách soukromého podnikání, se tento typ houfně vyskytoval na reklamách.

„Na polévce si pochutnává řezník pan Datel, neboť on je polévky převeliký znatel.“

„Vynalez to Peregrinus svatý, jeden paklík za dva zlatý.“

Tato poesie má invariantní znaky i v jiných jazycích, což jest věc věru fascinující. Tak pěje jakýsi Health Information Leaflet Jejího Veličenstva takto:

German measles is rubella

a little virus, but a terror

If rubella attacks a lady

who is going to have a baby… atd.

Tímto druhem básníka byl Jasankův spoluzaměstnanec pan Hégr.

Je ještě jeden druh příležitostného básníka, který skládá ve stylu zhruba Svatopluka Čecha: „Ty doby dávno minuly, kdy padesátileté oslavovali oslavně: Buď zdráv, velebný kmete!“

Pan Hégr však patřil k mezinárodnímu zemitému typu.

Kdykoli byla nějaká příležitost, jako narozeniny soudruha přednosty, odchod do penze některého zaměstnance, sňatek, úmrtí či narození některého z nich, vždy vyrukoval pan Hégr se specifickou poesií:

„Tondo milý, v této chvíli…“

Za těchto okolností bylo laborantu Gustavu Jasankovi jaksi trapně se přiznat, že je také básníkem.

Kdyby to o něm věděli, čekali by, že bude psát jako pan Hégr a, podivno, dokonce by nejspíš jeho poesii tímto způsobem vnímali. Gustav Jasanka si toho byl vědom a mlčel jako ryba.

Jen jednou se Jasanka spletl.

To bylo kdysi dávno, ještě před invazí, a na EEG oddělení přišel školit mladý doktůrek. Jednoho dne nějak slovo dalo slovo a začaly se recitovat verše. Dr. Palumbek zahájil z počátku s jistou ironickou odtažitostí a náznakem šaškování a povýšenosti, jako by recitoval panu Hégrovi. Byl zřejmě překvapen, když se Jasanka přidal. Vyvinula se z toho jakási hra na hádání básníků:

Vyšel jsem z domu, nezanechal vzkazu

a prostor za mnou jako voda sklap.

Tak možná jednou vyjdu pro svou zkázu,

budoucím silný, minulostí sláb.

Až na dně města, jež má divné jméno

a jež se mi zdá z větru vystavěno

chodím, spíš vznáším se, skleněně jasným dnem.

A tak jsem v něm, neznámý v neznámém.

„A kdo je tohle, pane Jasanka?“

„Ale – no – jeden můj známej.“

A zase slovo dalo slovo a nakonec Gustav Jasanka stydlivě opsal na stroji asi dvacet básniček a dal je tomu doktůrkovi a ten zase nějakým svým literárním bonzům.

Ale nic z toho nebylo, jen trapně.

Okovy socialismu právě povolily a české písemnictví se nemohlo nasytit znovu nabyté gymnastické svobody. Do blízkého nedávna musely verše cvičit, seč chabé síly poetů dostačovaly:

Dnes přece ví už každý vetřelec,

že Praha není Cleveland ani Connecticut

a že kdo nám sáhne na společnou věc,

bude za to spravedlivě pykat.

Ale to se teď už nemuselo a vázaná forma se stala přes noc téměř hrdelním zločinem.

„Chlum! Chlum!“ Chytal se za hlavu doktůrkův kritický přítel nad Jasankovým rondelem o lesním ohni:

Střapatou září rozkvet chlum,

syn slunce na umrzlé zemi.

Podobni neandrtálcům

vztahujem k němu ruce němi.

Živen a hýčkán námi všemi,

modla těch, kterým chybí dům,

dravě se lísá k polenům

syn slunce na umrzlé zemi.

Den přešel šťastně. Příštím dnům

čelíme zkřehlí pod jedlemi.

Blíž! – nech ať ruce zadýchne mi

žhavý dech pouště Karakum.

Aj, požehnání zástupům,

syn slunce na umrzlé zemi.

Zchlazen odborníky ve svém nadšení pro nový básnický objev, styděl se doktůrek nesmírně a nevěděl, jak má s Jasankou dál jednat. Zmýlil se zřejmě šeredně a v očích své kultivované společnosti se ukázal polovzdělaným barbarem.

Koneckonců, co se dalo čekat od laboranta, kterému už pomalu táhla čtyřicítka. Kdyby za něco stál, byl by se jistě projevil a uplatnil už dávno předtím. Jaképak objevování!

Jasankovi poslal redaktor zdvořilý zamítavý dopis, ve kterém mu poradil, aby se seznámil s vývojem poesie za posledních třicet let.

Od té doby uběhlo dalších let dvacet a z některých dětí, tehdy narozených, se stali básníci.

Nemělo cenu se mezi ně cpát, i když ručička poesie se zřejmě opět trochu obracela k Jasankovu pólu.

Už se víckrát nespálil.

Ale i takto, ve skryté, kryptické formě, splňoval Jasanka podmínky scenaria, a to v jeho degenerované podobě parodické.

Vlastně by bývalo ještě mnohem lepší, kdyby Jasanka byl básník druhu pana Hégra.

Ale to nebylo možno docílit.

Prosaický život a situace Jasankovy byly určeny k tomu, aby si je uvědomoval a jimi trpěl, a toho nebylo s osobou inteligence a citlivosti pan Hégra možno docílit.

Plivník či demiurg se tedy usnesl na co nejlepší, ještě prakticky možné aproximaci.

Gustav Jasanka se opět zachrul, zívl, poškrabal se chrastivě na prsou a propadl se do hlubšího patra spánku, kde už nebylo vzpomínek a úvah.

* * *

Obloha toho dne byla vysoká a poněkud ubledlá a sem tam se jevily bílé obláčky.

Mírný větřík probíhal travou a dělal na ní vlny jako kapři. Polní pěšina byla nádherně ztracená a zapadlá, ponořená v sladké opuštěnosti.

Na jejím zrnitém hřbetě, mezi bílými kloboučky křemenných oblázků, rostly nejrozmanitější kytičky a popolétal brouk svižník. Gustav Jasanka kráčel touto pěšinou a v ústech měl stéblo.

Vracel se z dlouhé procházky po okolí, z pouti za tělesnými obrysy topografických přízraků, zalidňujících jeho paměť, z výpravy za melancholickou rozkoší, která plynula z poznání stálosti uplývání věcí.

Farma na nutrie již nebyla ani v znárodněné formě, zbylo po ní jen několik zřícenin hospodářských budov.

Nebyla ani buddhistická stúpa, kterou jakýsi fanda orientální mystiky kdysi nepatřičně postavil v české krajině u potoka poblíž lesní cesty.

Zato úvozová cesta procházející potokem byla stejná jako před třicíti lety.

Stejně jako tehdy bylo vidět průzračnou vodu na mělkém dně kolejí, které do plochých kamenů vyryly generace selských povozů.

A stejně jako tehdy stály nad těmi rýhami droboučké, poloprůhledné rybičky a vyhřívaly se ve slunci.

Stejná byla i zvonice na návsi a bílé husy na potoce.

A mnoho jiných věcí bylo dílem stejných, dílem jiných a dílem zmizelo. Také pozdně barokní mariánská socha, jejíž kamennou nehmotnost Jasanka obdivoval jako mladík, stála dosud ve stráni pod lesíkem a její roucho se pořád stejně živě vlnilo metafyzickým vichrem jako vždy předtím.

Na rozdíl od Sovětského svazu a Mexika nedošlo u nás k větším projevům protináboženského ikonoklasmu a ničení kulturních památek zde bylo spíše výjimkou než pravidlem. Nanejvýš že se kultura kradla a prodávala do zahraničí, anebo se někdy nechávala zchátrat.

Jenom někde a občas národní hrdinové zabílili nebo i dlátem vytloukli ze soch nápisy, hlavně pokud tyto byly frakturou, pokládajíce je za německé. I to se však stávalo spíše jen v pohraničí a jen krátkou dobu. A nebyla to taková škoda, protože latinské nápisy frakturou jsou prakticky jenom na ošklivých pseudogotických sochách z minulého století.

Socha Bohorodičky ve stráni nesla rovněž u podstavce nápis na ozdobném štítě, který podpíral andělíček.

aVXILIatrIX sVM DeVotI Vera CLIentis.

Jasanka znovu už po kolikáté žasl nad důmyslem neznámého, dávno zpráchnivělého básníka.

Jednak dával tento stručný nápis dobrý a nenásilný smysl: „Jsem pravou pomocnicí toho, kdo se ke mně zbožně obrací.“

Dále to byl správně klapající hexametr.

–  U U  –  –  /  –  /  – – –  /  – U  /  U – U

Au-xili-a-trix sum de-vo-ti vera cli-en-tis.

Ale navíc to byl tak zvaný arithmostych: Písmena vytesaná jako větší dávala, chápána co římské číslice, svým součtem datum vztyčení sochy:

VXILIIXVMDVIVCLI

čili srovnáno:

MDCLLXXVVVVIIIII

neboli normálně napsáno:

MDCCXXXXV

aneb v arabských číslicích:

1745

Co to jen muselo být za zvláštní talent, polobásnický, polopočtářský, jak se mu jen podařilo se s vytvořením nápisu vypořádat tak dokonale, s takovou elegancí a klasickou lapidárností? Kdo to asi byl, ten člověk? Nejspíš zřejmě kněz, to dá rozum. Jsme v pokušení hádat na jezuitu, ale to se tu možná plete ten styl a datum z doby temna. Jaké byl asi národnosti? Čech? Dost možná. Ale mohl být stejně dobře i Němec, anebo – co víme? – kdokoli. Ital, Španěl, Portugalec, Ir, snad i Angličan nebo Francouz, nebo třeba Vlám. Církevní řády a kongregace posílaly své členy po celém tehdejším světě. V jejich kruzích byla latina živým a univerzálním jazykem, přesahujícím národnostní hranice.

Jak asi vypadal? A zdalipak, povídám, zdalipak byl vskutku zbožný, či zda si na to spíš jenom hrál, jako dnes lektoři marxismu? A jestlipak po něm zůstalo něco víc než jen tenhle nápis? A třeba ani ne. Jaká je to ale krásná, sladce melancholická myšlenka, zrovna jako ty slzičky Panny Marie, co tady kolem rostou, snad zúmyslně zasazeny. Jako ta opuštěnost sochy ve stráni o polednách. Jako ten netřesk vyrážející ze škvíry podstavce.

Ta smutná, úzkostná slast, kontemplovat básnickou dokonalost toho krátkého nápisu, s tím vědomím, že si jí už od začátku všimlo jen velice málo lidí. Před sochou se křižovali od samého začátku hlavně venkované a ti neuměli číst vůbec, natož latinsky. Natož aby znali princip arithmostychu a římské číslice.

Jak dlouho mu to asi trvalo, jak dlouho se s tím mořil?

A jak vůbec se při tom postupuje, jak se udělá takový hexametr vhodného náboženského obsahu, aby jeho písmena dávala římské číslice, které v součtu utvoří předem stanovený letopočet?

Při některých básnických formalitách a hříčkách víme celkem přesně, jak na to. To sice neznamená, že by se to dalo zvládnout bez talentu a náhlých nápadů čili tzv. inspirace, ale řemeslná podstata věci je aspoň zhruba jasná.

Kdyby chtěl někdo napsat např., s prominutím, věnec sonetů, věděl by ihned, jak postupovat. Napřed by asi udělal sonet poslední a pak, bera z něj postupně řádek po řádku, všech čtrnáct ostatních. To se ví, že k tomu, aby to vůbec byly sonety a aby významem navazovaly a něco říkaly, k tomu je třeba mít shůry dáno – v apatyce nekoupíš, ale základní strategie je tady jasná a rozumu přístupná.

Kdežto u toho arithmostycha na štítě mariánské sochy žádné takové obecné pravidlo není – to se musí asi zkoušet a studovat a čekat, až to zčistajasna z podvědomí, či od Boha nebo co, najednou přijde. Kdo to jen asi mohl být, ten neznámý básník, který zde postavil svému nadání pomník tak trvalý, a přitom tak nenápadný a anonymní?

Jasanka obešel sochu a vystoupil po stráni do lesíka nad ní.

Zde se svezl do trávy.

Zcela se ztišil.

Pozoroval oblohu, zarámovanou mezi stébly, a zelenou ploštici, která akrobaticky cvičila na jednom z nich.

Závratná modř nebeského jezera jím protékala, jako by na housličky hrál. Putoval dnes skoro od rána.

Nutilo ho to pryč, do samoty, chtěl být sám.

Ale zároveň ho to táhlo zpátky k zámku a k rybníku, který proměnili v koupaliště.

Nevěděl, co si o tom má myslet. Ještě při svém příjezdu se poctivě domníval, že už se mu to nemůže stát.

Ale stalo se.

Ačkoliv starý, cynický kozák, nevěděl, jak se zachovat, což je vždy známkou pravosti. Seděl tiše a nahlížel do oblohy a do svého zmateného srdce. Jeho úvaha u sochy mu opět vstoupila na mysl, i rozhodl se, že se o to pokusí.

* * *

Zelená tma či zelený soumrak není výmyslem dekadentních básníků. Občas vskutku nastává, ačkoli nevím, jsou-li atmosférické podmínky jeho vzniku učencům známy.

Nastal i toho večera. Pruh nad západem nebyl červený nebo žlutý, jak se sluší, nýbrž zcela jasně zářivě zelený.

Silhouetty stromů zámeckého parku se na něm rýsovaly a večer měl zcela zvláštní ráz a příchuť.

Jasanka seděl u otevřeného okna ve svém pokoji a pozoroval zajímavý přírodní úkaz.

Směrem od rybníka zaznívala náladově dobová hudba, zapadající jak do architektury zámečku, tak do ducha hodiny. Trubka tu přednášela pomalou, energicky přismutnělou melodii nad hutnými vlnami smyčců. Byla to Sonata vespertina od P. J. Vejvanovského a místní hudební soubor ji nacvičoval za účelem blížící se benátské noci a letního karnevalu, který se zde od nepaměti slavíval a dosud pokračoval, komunismus nekomunismus, protože nebylo ideologické klauzule, která by to zakazovala, a původní obrazoborecká horlivost už dávno a dávno ochabla. Hudebníci si právě po roce opět zvykali na hraní na pramici. Zámecký park byl totiž, kromě zmíněným již rybníkem, protkán též několika kanály, z nichž jeden byl dokonce překlenut imitací známého Mostu vzdechů, jaké nacházíme porůznu po světě, často i zcela na suchu, jako např. v Praze v té jedné ulici, jak se jde z Příkopů na Vinohrady, nebo v Oxfordu, poblíž hospody The Turf.

Odtud byl systém kanálů i se svým centrálním rybníkem od nepaměti znám pod názvem Fenedyk a každý rok v létě se na něm konala odpovídající noc a karneval.

Na tomto efektu záležela též podstatně šklebivá přesnost parodického scenaria.

Ale Gustav Jasanka této chvíle tímto způsobem neuvažoval.

Oddával se plně náladě večera, stylově vhodné hudbě a sladkobolu.

Netopýři právě střídali rorýse a nějakou chvíli poletovali ptáci i chiroptera pospolu, neuvěřitelným, avšak skutečně zeleným soumrakem. Bylo vlaho, bolestivo, ale právě proto krásně.

* * *

Jakpak se asi jmenují tyhle kytičky? Škoda, že neumím botaniku. Člověk si myslí, že se ještě spoustu věcí naučí, a odkládá. Ale pak nakonec vidí, že zestárl a hlava už mu nebere.

Jsou ale zvláštní. Jasanka pozoroval malé, poloprůhledné zvonečky, připomínající stínidla lampiček, klidné večery nad knihou a jistotu rodiny. Anebo by to mohly být opravdu zvonky, a kdyby byly, cinkaly by něžně a skleněně. Jak jen se taková kytička udělá – to snad přece jen musí být nějaký Bůh nebo aspoň demiurg? Nechce se mi věřit, že by to „samo“.

„Samo“ se neuvaří ani kafe. – Ale za milióny a milióny let? Ani to se, rozumově vzato, nezdá. – Ale možná, že je to pravda – kdož ví?

Ale ještě větší bašta by byla, kdyby ty zvonečky byly úplně průhledné, docela jako sklo.

A kdyby rostly v mechu, který by byl úplně černý, jako samet. Ale nedivil bych se, kdyby ty úplně skleněné zvonky, ano, i ten sametově černý mech, kdyby to všechno někde opravdu rostlo – třeba na dně mořském – anebo, kdoví, v nějakém jiném světě. Protože často se mi stalo, že věci, které jsem si vymyslel a které jsem vždy pokládal za svůj soukromý majetek, že ty věci mi náhle vyvstaly ve vnějším světě, buď vskutku ve skutečnosti, anebo jako výmysly jiných lidí.

Jasanka až vzdechl nad blaživou záhadou světa a života.

Byl poslední dny nanejvýš citlivý, „rozjitřený“ se tomu za Rakouska říkalo. Nečekaný, matoucí zážitek ho jako by vytáhl z pohodlného duševního hrobu, kde dožíval, a vystavil ho vichřici dojmů s věcí souvisejících i nesouvisejících.

Barvy a tóny žhnuly výrazně, jako za mlada, a podobně markantně na vše reagovalo i jeho nitro. Bylo nepochopitelné a jaksi směšné, že takové prožitkové symfonie se skrývají v polotučném hrudníku legračního strejdulánka. Ale nebyly proto o nic slabší nebo horší.

Gustav Jasanka dnes opět putoval po kraji. Několik posledních dnů strávil na březích Fenedyku slastně bolestným pozorováním. Ale dnes ho to hnalo zase pryč, divně a paradoxně.

Bylo to snad proto, že o samotě se mohl oddávat snění, aniž by ho z něho rušilo ironické narážení skutečnosti, upomínající ho živě na nesmyslnost, nepatřičnost a také parodickou neoriginálnost celé věci.

Nebo snad prchal v podvědomé sebezáchovné snaze? Vzdaloval se snad proto, že se obával, aby ostatní hosté nevyčetli na jeho tváři zmatek nebo krajně zahanbující příčinu tohoto zmatku?

Jisto je, že toužil po tom, být sám, ačkoliv jakmile osaměl, táhlo ho to zase zpět k parodicky nazvanému rybníku.

Putoval krajinou, kterou znával v mládí, a jeho vzpomínky byly odplývavě tiché.

Potom se jeho nálada náhle zachmuřila, jako když za letního dne mrak pokryje slunce a zvedne se studený vítr.

Znenadání mu bylo těžko a protivně.

Zatímco předtím, v té sladkobolné náladě, tělo skoro nevnímal, cítil se nyní zřetelně zaklet do své obtížné masitosti. Tisíce drobných bolístek a svědění ho trápilo a uvědomoval si, že neodvratně zestárl a zohyzdněl. Zároveň se jeho mysl rozběhla po odpovídajících rezavých kolejích, kde se zdály růsti kopřiva, lebeda a lopuch.

Mizernost, parodičnost a nepovedenost jeho života vyvstaly v plné síle.

Před Jasankovým duševním zrakem se objevila zarudlá držka podsaditého blondýna výrazně germánského typu.

Pomenší mužík měl škopkovitou hlavu, pokrytou ustupujícím plavým chmýřím, zlaté brejličky a výraznou pyskatost.

Byl dokonce i oblečen v sako hráškově zelené barvy, haknkrojc na klopě však neměl, neboť šlo o politicko-rasovou podobnost čistě náhodnou a kromě toho čas Třetí říše tehdy již dávno pominul.

Důležitě mlel buřtíkovitými rtíky a rděl se téměř do fialova, neboť to, co sděloval, bylo trapné i pro něho:

„Chtěl jsem tě požádat, abys mi před ostatními zaměstnanci netykal. Před zaměstnanci – a ovšem – před studenty – to je všechno – dobrý den.“

„Ano, pane doktore,“ řekl Jasanka co nejsarkastičtěji – na víc se nezmohl.

Teprve když byl opět ve svém kamrlíku a když ho otupení z prvního nárazu trochu přešlo, uvědomil si, že tím mu vlastně, nechtě, ještě zahrál do noty.

Éda Škopek byl takový snob, že zřejmě pokládal Jasankův záměrný sarkasmus za poctivý projev kající deference.

Éda Škopek!

Už ta celá blbost, jak skončil audienci tím, že řekl „dobrý den“. To měl asi z nějakého anglického filmu nebo knihy – copak se to kdy u nás takhle říkalo?

Asi se na to dlouho připravoval, vážil každé slovo, představoval si celou scénu jako na divadle, kochal se, se slavnostním hysterickým zadostiučiněním si povolal bývalého spolužáka. Je to těžké, ale musí to být, ubohý příteli – neboť jsem se nad tebe povznesl silou orlích perutí svého úspěšného ducha – a Gustav mu do toho scenaria ještě nahrál!

„To je všechno – dobrý den,“ – toho blba!

Ale ta strašná hovadská trapnost pálí ještě dnes.

Objektivně řečeno, měl Éda Škopek, recte dr. Eduard Trnavec, vlastně pravdu. V importovaném byzantinismu, který se nenásilně narouboval na fosilně přežívající provinční rakouskou duši, nebyla důvěrnost s laborantem věru namístě.

A nebylo jeho vinou, že Jasanku vyhodili z kádrových důvodů ze studií. Rané snahy utopistů odstranit rozdíly v titulaturách rychle zahynuly, když se po osmačtyřicátém zjistilo, že u přátel se na pestrost šarží naopak hrozně dá.

Od té doby se příslušníci různých sfér, či jak bychom to nazvali, protože společenských tříd u nás, soudruzi, více není, oslovovali opět formálně druhou osobou množného čísla. Pouze místo „pane“ se mělo říkat „soudruhu“, ale tento zvyk se používal jen při oficiálních příležitostech nebo v rámci s něco málo fanatiky.

Mohl to sice Jasankovi nanést jinak – jenže to by nesměl být Éda Škopek. Naopak celá scéna ukazovala jednoznačně na to, že se v situaci nestydatě kochal.

Ostatně, Éda Škopek byl velkomyslný. Omezil přeci odstup na „před ostatními zaměstnanci“. Sice mimo zaměstnance se spolu moc nestýkali, ale to nevadí.

Za nějakou dobu se však stalo, že Éda Škopek s některými svými přáteli zavítal náhodou do hospody, kde právě Jasanka stál u výčepu. Oslovil ho přátelsky a tykal mu a Jasankovi chvíli trvalo, než pochopil, že si z něj Éda Škopek dělá šprťouchlata, ke kterým se přidalo i několik lidí z jeho společnosti.

Společnost vzdělanců musela být již dost nadrátovaná, jinak by se Éda k něčemu takovému ovšem nesnížil.

Jasanka měl značně jedovatý jazyk, rozhodl-li se ho použít, jeho invektivy často překvapovaly zlým a nečekaným postřehem a vtipem – ale tady byl spoután. Nemohl si přece rozhněvat pána, který by mohl případně zařídit i jeho propuštění z práce.

Bránil se pouze jen chabě, což vypadalo, jako by byl nejapný, kdežto Éda Škopek jiskřil duchem.

Aby ukázal úctu a sympatii, začal výčepní Jasankovi doktorovat. Nesmírná trapnost zavalila Gustava Jasanku.

„Člověče,“ slyšel sebe sama křičet, „kolikrát jsem vám říkal, že žádný doktor nejsem,“ a pak halasný smích Édovy společnosti.

Gustav Jasanka zabořil hlavu do trávy a zaryl do ní ruce. Po nějaké chvíli se uklidnil, zvedl hlavu a chvíli ještě v trávě odpočíval.

Divil se, jak mohl přežít všechna ta potom následující léta s Édou Škopkem stále na očích. Uvažoval teď o tom a zazdálo se mu, že Édu jaksi vnitřně přestal vnímat, že ho jaksi psychicky anuloval. Byl tam sice pořád, ale jako by ztrácel substanci, stal se pouhým fantómem, dýmem, neurčitostí.

Po invazi, když nastoupila třetí garnitura kolaborantů, byl Éda Škopek povolán do jiné fakultní nemocnice, asi na lepší, a zmizel Jasankovi z očí.

On za to vlastně ani nemohl – byl to jenom takový vůl – ale Bože, strašná, potupná, malodušná a ubíjející hokynářská mrňavost – „To je všechno – dobrý den –“

„Ty vole,“ řekl Gustav Jasanka nahlas a prudce povstal.

* * *

„Není pochyby, je to parodie,“ řekl si už pokolikáté Gustav Jasanka. Snad by bylo prostě lepší zmizet – utéct. Ale podle scenaria by se snad zase vrátil a pak – nechtělo se mu zbytečně utrácet. Laborantík nemá peněz nazbyt.

Konečně, říkal si, je-li to opravdu záměrná travestie narežírovaná nějakým plivníkem – ačkoli dejme tomu, že je to jen náhoda – bude mne zajímat, jaký má být konec.

Protože, jelikož jde o parodii, konec nemůže být tragický. To dá rozum. To by se ten záměr s travestií přece pokazil – leda že se snad nějak veřejně ztrapní – ó nevídáno – zažil ostud už bohatě – a je zvědavý, jak to má dopadnout. Ne, zůstane.

Ale – a tu jím projela až surově expanzivní myšlenka – takže se jeho nitro začalo plnit odhodláním jakoby bojovým – třeba ta parodičnost bude spočívat v tom, že se to nakonec zrealizuje! V originále je všechno nóbl, nadýchané, vznešeně platonické. Ale je-li ve světě něco sprostého a parodického, je to přirozené vyvrcholení vážných a vznešených citů!

Třeba tohle mají plivníci v plánu jako vyvrcholení nešlechetné travestie – a je-li tomu tak, nemám věru nic proti tomu!

Sice nevím, jak do toho, ale snad to sami narežírují, jako zatím tu celou hloupě neoriginálně parodicky imitovanou situaci. A i kdyby – však už mi zbývá i tak pomálu života – chci ještě – ne, neodejdu – i kdyby hrom bil!

* * *

Chodba k jídelně byla vybílená, krásně klenutá a do půl stěny tmavě panelovaná.

Na panelech visely zarámované a zasklené obrázky, hlavně barevné litografie tak asi ze začátku minulého století. Znázorňovaly hlavně různé lidové typy, jako sedláky na jarmarce, preclíkáře apod.

Tam, kde chodba zatáčela, přímo za rohem, visel jeden z těchto obrazů a Jasanka se u něj skoro vždy zastavoval.

Nápis v německém jazyce hlásal, že je to obrázek plukovního dudáka jednoho z bývalých rakouských pluků, posádkou kdesi v této oblasti. Dudáček na obrázku byl ještě mladíček, asi tak šestnáct let. Oblečen byl ve zvláštní mundúr, který byl dle všeho místním lidovým krojem, anebo z kroje alespoň odvozen. Jako vlastně všechny lidové kroje odrážel i dudáčkův úbor dávno uplynulou panskou módu, a zde se zdálo, že tak asi z konce samostatnosti české, kolem popravy českých pánů. Chlapec byl oděn v jakousi tmavěji zelenou kazajku s červeným lemováním, která mu šla až skoro ke kolenům. U krku měl varhánkový ohrdlík, ale už poléhavý, ne tuhý, stojatý jako za Rudolfa. Zpod kazajky či kabátku vykukovaly žluté kalhoty, možná že snad koženky, trochu pod kolena a pod kolenem podvázané jakýmisi stuhami. Dále měl modré punčochy a černé botky nad kotníky s ozdobnými načervenalými jazyky.

Na hlavě měl nízký černý klobouk se sklopenou střechou, s červenou stuhou a namodralým pérem, snad pštrosím.

Dudy měl nečeské, z kůže bez srsti, nadouvané ústy, a přednička i huk z nich visely vepředu dole.

Měl polodlouhé hnědé vlasy, pravidelnou růžolící tvář s modrýma očima zvláštního, smyslně tupého, usměvavého výrazu.

Vlasy orámovaná tvář byla jakoby dívčí. Výraz tváře, lýtka v modrých punčochách a dmuchadlo v ústech působily na Jasanku neurčitě oplzle. Zelený, rudě lemovaný kabát (či kazajka) pokrýval zbytek těla volně, takže bylo lze si představit, že plukovní dudák je třeba holka. Tato litografie Jasanku nezdravě přitahovala a fascinovala svou dráždivou neurčitostí.

Kdykoliv šel kolem, díval se na ni. Konečně se rozhodl, že bude obrázek schválně míjet, ale obvykle se neubránil, aby po něm aspoň nestřelil okem. Tím se mu dudák stával zároveň protivným a měl dojem, že jeho úsměv je drzý a výsměšný.

Vysmíval se mu, neboť se zdál viděti jeho tajemství, jehož byl jakoby stínem a negativem.

* * *

Sklepní krámek smrděl tabákem a měl zvláštní starosvětskou příjemnost. Ačkoli nyní šlo o domácí potřeby nár. podnik, seděl v něm pořád pan Machačka.

Byl to on, ale byl nyní dojemně mnohem starší. Jeho výbojná kučera přes čelo byla dosud stejně hustá a beranovitá jako dřív, ale už úplně bílá.

„Dobrý den,“ řekl Gustav Jasanka, ale „pane Machačka“ už nedodal. Ačkoliv nejdřív měl chuť se přihlásit, došlo mu, že by se ho pan Machačka zeptal, jak se má a co dělá a čím je atd., a nechtělo se mu opakovat seznam svých proher, byť i jen náznakově a s vědomím, že panu Machačkovi by to ani tak tragické asi nepřipadalo. Připravoval se pouze na to, že ho pan Machačka může poznat, ale to se nestalo. Ztloustnutí většinu lidí značně změní, víc než třeba plnovous, a kromě toho byl pan Machačka teď už stařeček, snad ani dobře neviděl.

Gustav Jasanka odkašlal a řekl, že si přeje sešit. Dostal sešit většího formátu v tuhých černých deskách, zaplatil, vyšel, přičemž zvoneček nad krámkem zacinkal jako zastara.

Toho dne se zase schylovalo na déšť a vlašťovky v dlouhé ulici létaly jen několik centimetrů nad zemí. Bylo dusno, smutně, divně, líně a skoro bolestivě.

Jasanka napřed vykročil směrem do města, ale pak se rozhodl jinak a zamířil k zámečku.

Musel začít psát dřív, než to zase všechno zapomene.

Jeho paměť byla sice pořád ještě abnormálně dobrá, ale proti tomu, co to bývalo v mládí, to byl už jen pouhopouhý stín; nemohl už čekat, že by to všecko trvale udržel v hlavě.

* * *

Benátská noc byla ohlášena na příští sobotu a prázdninoví hosté byli zdarma a automaticky pozváni. Bylo by totiž těžké je z radovánek vyloučit, kdyžtě bydleli vlastně přímo na místě. To by je snad museli zamknout v jejich pokojích.

Byli ovšem okradeni o moment překvapení, protože přípravy se, podobně nutně, děly z valné části před nimi.

Místní přátelé staré hudby, posílení o jakéhosi profesora konzervatoře, jenž se rekreoval v nedaleké chatě, vyhrávali teď každý večer.

Jednak měli zájem na tom, aby „muzyka na šjfjch“[2] pěkně klapla, zvlášť teď, před tím profesorem, ale hudební sedánky večer na rybníce byly příjemné samy o sobě, zejména když se soudruh vedoucí komunálního pohostinství obětavě staral o příslušné občerstvení.

Gustav Jasanka měl tak každý večer koncert.

Nyní právě byl zas takový večer, od rybníčka zaznívaly starosvětské zvuky a Gustav Jasanka psal do sešitu.

Psal dosti zvolna, občas zvedal hlavu, těkal očima v neznámu a pohyboval rty. Ale většinou psal dost energicky.

Konečně skončil, vzdychl a díval se chvíli na sešit.

Hotovo!

Myšlenka, která ho prvně napadla u mariánské sochy pod hájkem a která v něm pomalu krystalizovala za hudebních soumraků, když se zmámen vracíval od břehů rybníka, uzrála a nabyla tvaru.

Když se mu to už začínalo v paměti plést a splývat, koupil si Jasanka sešit u pana Machačky, a tento večer to taky dopsal.

Nyní odpočíval a díval se s určitým zadostiučiněním na výtvor, který už od začátku v duchu označoval jako Velechlum.

Provokačně.

Ale byl to věnec. Věnec sonetů.

Něco, co by ten chlumovník nedokázal, kdyby mu pámbů všechny hříchy odpustil. Kdyby se obrátil naruby.

Věnec, jaký dneska umí ještě jen jeden velmi starý básník.

Jasanka obrátil zpět na první stranu a znova četl:

1

HYACINTOVÝ CHŘESTÝŠI

jak jsi mne uštkl nečekaně

Ohnivě hoří jazyk saně

diamant roste ve skrýši

Mé srdce z toho fialoví

a zprůhledňuje skleněně

jak bych je mohl léčit slovy

která se ztrácí ve stěně

Zeleně sladkohořký jed

rozpíná v mojí duši křídla

zpívám si snad už naposled:

V podzimní trávě hvězdy planou

a vyšel vyšel na čekanou

a zamotal ho do osidla

2

MĚSÍČNÍ LOUTNO KŘIŠŤÁLOVÁ

kterak nám podzim hořce zní

nežli se Mléčná dráha schová

spusť se a zůstaň při vězni

Levicí klouzat po hmatníku

a struny hladit pravicí —

mám v srdci křišťálovou dýku

hřadují na ní slavíci

Měsíční píseň průhledná

lije se jasně do propasti

stříbrná ryba z bezedna

Pěkná noc jasná v tuto dobu

povstala moje duše z hrobu

a naříká a pláče slastí

3

ZŮSTÁVAJÍ MI JENOM SLOVA

vše ostatní se propadlo

nelze již nelze začít znova

v hlubinách praví zrcadlo

Kdyby se na kraj roubení

postavit dala nová svíce

bílé a modré holubice

slétaly by se k snoubení

Kdyby se slzy daly tkát

v průhledný asbestový šat

a vzdechy v sametovou střechu

V zornicích se nám ukryly

neviditelné Sibilly

upíří tváře do ořechů

4

A I TAK NIKDO NESLYŠÍ

když v dutý buben srdce bije

orloji hledím na rafie

je pozdě pozdě Ježíši

Nežli jsem naladil své struny

měsíční loutna ztyřela

zůstává mi jen přízrak luny

a vzdušná pata anděla

Hodiny písečné a vodní

pomalu už se překlápí

den tiše odkapává po dni

Odešla kokrhavá pýcha

tvář tichá bezděčného mnicha

krystalisuje pod kápí

5

ZŮSTÁVÁM STÁT A ŽIVOT PLYNE

zurčivě z kašny odtéká

pijí ho tváře lví a jiné

však žádná ústa člověka

Chtěl bych mít formu jelena

s parohy zářných vodotrysků

aby se voda zelená

ztrácela v zlatožlutém písku

abych byl celý z kamene

a uvnitř měl jen trubky z kovu

abych byl zdrojem pramene

A Dianini chrti hrubí

by na mně ztupili své zuby

a nepřišli by nikdy znovu

6

ODPLÝVAJÍ V NĚM OBRAZY

obrazy dávných rozcestí

slziček polních odkazy

a tichá tajná neštěstí

V tom akváriu paměti

je mnohá prapodivná ryba

kde kdy a jak se stala chyba

zůstalo prázdné objetí

Déšť nohou temně zelenou

po střechách odpoutaně křepčí

a plácá mokrou halenou

a tiše tiše šelestí

někdo má hlavně neštěstí

a nebude to nikdy lepší

7

CHOROVOD SNŮ A NESNÁZÍ

jde s pochodněmi Kukluxklanu

jen přišel už zas odchází

návštěvník zpod hvězdného stanu

Bezhlaví býci pádí tmou

a nesou nesou divné zvěsti

brzy tě brzy podetnou

a nebudeš již muset nésti

nádobu srdce křehkých stěn

nádobu plnou bolehlavu

z vesměrné básně vyjdeš ven

budeš jak hvězda osamělá

z bolesti vyjdeš z duše z těla

a přece jen se chytáš prahu!

8

DOKAVAD ČLOVĚK NEZAHYNE

stíní si kahan naděje

že snad se pohnou veřeje

a všechno bude náhle jiné

že někdo stane na prahu

tajemně nesa meč a růži

poselství kouzlo výstrahu

a dech se slastným strachem úží

že skrytý povzdech nevyřčený

vybouchne jako kytice

jíž kvetou mužové a ženy

a bude stobarevné žhnutí

andělů z ohně pod perutí

a hvězdných ježků tisíce

9

KDYBY TAK Z POUHÝCH SNŮ A SLOV

se mohly stavět štíhlé věže

a jejich jantarový krov

kůň-lišaj po obloze běže

Kdyby se hrobní leluja

převtělit mohla v moji duši

a zvony do alelujá

a srdce které s nimi buší

Kdybys tak kdybys v noci vstal

a vyšel lunou na nádvoří

a kdyby bílý oheň vzplál

a kdyby bylo v temnu bílo

kdyby se všechno potopilo

a oheň hořel modře v moři

10

BYL VZDUŠNÝ ČEŘEN NA LIBELY

a dnes ho není není více

secesní vázy osaměly

alabastrově sténajíce

Šlahouny vín a pavích per

a soumraky jež zelenaly

kéž bys je vrátil ber kde ber

srstnatouchý noční králi

Hle okna zámku v západu

blýskají jako za požáru

když do trávy se tiše kladu

hle hvězdice nám kvetou tady

zapomeneme na záhady

jež Sfinga drží v dutém spáru

11

A KDYBY BÁSEŇ BYLA KOV

ukoval bych si srdce znova

a pokazil bych střelci lov

a odrazil ho od ostrova

A svoje srdce původní

bych zavřel do skleněné schrány

a hořelo by pochodní

a zpívaly by tence panny

a za deštivých půlnocí

bych slastně propadal se do sna

nebylo by mi nemocí

a pražmy prapodivné ryby

spánčitým proudem plavaly by

a kapala by mlha rosná

12

KDYBYCH BYL DUŠÍ BEZEJMENNOU

odevzdal bych se vichřici

na vlnách větru bych byl pěnou

a písní v krbech hučící

Nebyl bych otrok tvaru rukou

a světla na hřebeni vlasů

neznal bych pomíjivou krásu

hlas srdcí která modře tlukou

neměl bych žádnou nejistotu

díváš-li se snad na mne stroze

neznal bych bídu ani psotu

Nebyl bych smutný ani málo

nic by mne k tobě nepoutalo

a probíhal bych po obloze

13

MOHL BYCH PROSTUPOVAT STĚNOU

sám ve stínovém brnění

kdybych byl písní nedopěnou

v propastných tůních mlčení

A touha která stále vzrůstá

jen trochu by mne zhmotnila

tak usedl bych na tvá ústa

v podobě ducha motýla

A jako upír motýlí

sál bych tvůj purpurový dech

a divně bychom zhřešili

tvou duši vylákal bych ven

a žili bychom nový sen

v neznámých kosmů propastech

14

A K JINÝM DUŠÍM JEJICH TĚLY

jsem dosud nikdy nepronik

a vždycky jsem byl osamělý

a Érós byl můj podvodník

Ještě chci jedno prohřešení

hyacintové nejtišší

zda duše je anebo není

v závratné výhni na výši

Kdybych tak mohl na kolenou

a k jiným duším projít celý

kdybych byl tvého dechu pěnou

hle zázrak písně meč a růže

až vzdech je slastnou hrůzou strže

ó bezděčný můj mučiteli

15

HYACINTOVÝ CHŘESTÝŠI

měsíční loutno křišťálová

zůstávají mi jenom slova

a i ta nikdo neslyší

Zůstávám stát a život plyne

odplývají v něm obrazy

chorovod snů a nesnází

dokavad člověk nezahyne

Kdyby tak z pouhých snů a slov

byl vzdušný čeřen na libely

a kdyby báseň byla kov

kdybych byl duší bezejmennou

mohl bych prostupovat stěnou

a k jiným duším jejich těly

Gustav Jasanka dočetl a zasmál se chrochtavě.

Nezáleželo na tom, bude-li věnec někdo další číst, anebo ne.

Prostě byl. Byl stejně jako matematický teorém. Mimo.

Co to tak ukázat –?

Ale Jasanka nebyl dnešní.

Předně, jak by to vysvětlil? Potom – většina lidí stejně na poesii kašle. A i kdyby – řekli by asi, že je to staromódní.

Ačkoli dneska už možná zase ne. Ale i tak –

Prostě nelze.

A i kdyby se nakrásně pro ten riskantní podnik rozhodl, musel by postupovat docela jinak.

Ačkoli asi nejspíš to mělo jen tu funkci, že vznikl ten věnec.

Ale ten žádnou další sám nemá.

Je ještě podstatnější než ten latinský arithmostych, protože není zatížen ani tím kamenem. A kdežto nápisu na soše si přece jen občas někdo povšimne, nesmí být Velechlum, věnec, vystaven zrakům ničím! Škoda, že Gustavova paměť už upadá. Písemný záznam přece jen trochu kazí dokonalost věci. Krystalová idea má tak přece jen jakési tělo, i když nepříliš hmotné.

Rozhodl se, že až se pokochá, záznam zase spálí.

Na travestii v té chvíli Jasanka nemyslel.

Věnec ji jako by na chvíli vykoupil.

* * *

Na břehu rybníka Fenedyku postavily komunální služby šatny a hygienická zařízení.

Původně tam měl být také stanový tábor na podsadách, ale naštěstí se rozhodli místo toho pro uzpůsobení služebnických místností.

Bylo po poledni, slunce pěkně připékalo a Jasanka, který se válel na dece u vody, pocítil nevolnost.

Bylo to buď vodou, nebo snad komunálně hostinskou stravou, ale útroby mu nějak už delší dobu nevařily. Zvedl se tedy a odvalil svou tučnou podstatu do dřevěného domečku. Vnitřek páchl prohřátým dřevem, dehtem a ovšem, vzhledem ke svému účelu.

Sluneční světlo prostupovalo škvírami prken a kreslilo na zem a na protější stěnu zářivé žebrování.

Na prknech byly obvyklé obscénní nápisy a malůvky.

Dveře vedlejší kabiny zaskřípaly a mezi škvírami se ukázalo jasno a opět zaniklo. Bylo slyšet, jak někdo vedle vyluzuje všechny zvuky spojené s přípravou k užívání ústraní.

V oddělení, kde seděl Gustav Jasanka, byl v prkně vypadlý suk: snad ho nějaký voyeur záměrně z prkna vypreparoval. Gustav Jasanka sice touto perverzí netrpěl, ale zvědavost mu nedala dobře dělat. Zvědavost pouze všeobecná, nikoliv specificky vilná.

Přisunul k otvoru oko.

Okamžitě se mu hrudník rozbušil jako strojírna.

Byl to totiž on.

Ústřední postava neoriginelní, ohyzdné, zproletarizované, zesprostělé travestie, chlapec, kterého chudý, neúspěšný, zcela neznámý stárnoucí básník potkal na břehu zbahnělého rybníka, posměšně zvaného Fenedyk, během levné a ušlápnuté dovolené.

Inspirátor „věnce“, neboť básníci jsou stejně animální jako ostatní lidé, či možná více, a nejkrásnější květy vyrůstají z hnojné půdy. Ale nyní sprostota travestie vyvrcholila, neboť stěží si lze představit setkání nedůstojnější a mrzčejší, sprostší a ohyzdněji ostudnější.

Ale Gustav Jasanka se pouze díval a nemyslel. Nevadila mu ani situace, ani prostředí. Puch nevnímal.

Chlapec byl asi čtrnáctiletý a jeho profil byl posměšně řecký. Měl také nepravděpodobně odpovídající tmavoplavé vlasy, stáčející se do spousty drobných prstýnků. Nevědělo se však, byl-li snad nějak inteligentní nebo na něco nadaný, protože Jasanka s ním nikdy ani nepromluvil. V atletice asi nevynikal, protože jeho svaly se zdály být spíše měkké.

Chlapec dokončil, proč přišel, ale neodcházel. Skopl plavky úplně, takže byl zcela nahý. Vyskočil na truhlu vlastního sedadla, natáhl se a sáhl za trám u stropu. Vytáhl odtud nějakou knížku s měkkými, rozdrbanými deskami. Posadil se a knížku otevřel. Jasanka s úžasem pozoroval stoupající rozčilení chlapcovo. Chlapec se opřel nohama a zády o stěny záchodku a popolézal po nich nahoru v přemíře pubertální vilnosti. Jeho tvář zrůžověla a kupodivu zkrásněla opakovanou extází. Jeho mladická překypělost neznala konce.

Ale právě když byl opět v nejlepším, ulekl se a přestal, neboť z vedlejší kabinky se ozvala rána, jako by někdo proti boční stěně hodil těžký naditý měch.

Gustav Jasanka zemřel na mozkovou mrtvici za divných a krajně potupných, hanebných okolností. Jak žil, tak i umřel.

Neslavně.

Neměl pravdu, když se domníval, že parodické scenario nahradí smrt něčím sice potupným, ale nikoliv tragickým. Neboť jeho směšná smrt na záchodku nebyla tragédií, nanejvýš tragikomedií, ale nejspíš nevyslovitelnou trapností.

I smrt na choleru, kterou zahynul vznešený hrdina originálu, je ovšem obscénně bizarní. Nejen že jsou nekontrolovatelné průjmy a zvracení, ale nakonec člověk umírá na udušení, s modrými rty, modrými nehty, s vyplazeným modrým jazykem – a podivno a hrůzně hnusno – se ztopořeným údem.

Po této stránce byla Jasankova smrt vlastně milosrdnější.

Ale to vznešený originál nepopisuje, hrdina je diskrétně odstraněn do nějakého snad sanatoria a kromě toho zachovává svůj čirý platonismus až do konce.

Protože Jasanka neměl nikoho, kdo by se o zachování jeho skromného majetečku v dovoleneckém kufříku postaral (ženu měl rozloučenou a syna v zahraničí), nevíme, co se stalo s jeho věncem sonetů, tak kontrastujícím se sprostou skutečností.

Snad se sešit dosud někde povaluje na zámku v Bulkovicích.

1. 1 Poznámka z pera vážených dědiců autorských práv se týká faktu, že v rukopise je místo slova poutník poustevník: Zřejmě jde o zajímavý autorský „úlet“, protože postava faráře a podivína, který měl na stole lebku své nebožky matky, je zcela zřejmou inspirací pro poustevníka – fialového anachorétu z Obětiny. O to pikantnější je mezivěta „Tento pamlsek pro psychoanalytiky…“, neboť takovému problesknutí z podvědomí se anglicky říká Freudian Slip…

2. 2 Poznámka z pera vážených dědiců autorských práv: Loďařský výraz, viz např. starou lidovou písničku o vltavských loďařích: „Vstávej, má milá, už je den bílej, já musím plavat, šíf naloženej…“ Křesadlo mohl formu psaní „šjfjch“ znát z islandského cestopisu Daniela Strejce, řečeného Vettera, z roku 1613.

Doslov

Jak zdůrazňuje autor povídek, recte dr. Václav Pinkava, klinický psycholog, sexuolog, vícehodnotový logik, ve svém předznamenání, bizarnost projevů sexuálního pudu člověka by nám měla sloužit jako protiváha k literárnímu sprosťačení.

Křesadlo napsal parodii na Sládkovu báseň Život pod názvem Variace na známé téma:

I.   Je život drahá kniha, kterou čteme,

v chudší či bohatší úpravě grafické,

však pokud v ní nic nikde neškrtneme,

obsahuje vždy části pornografické.

II.   Ta mysteria muže nebo ženy —

v normálních případech vždy druhé pohlaví —

neb jenom tak se naše vlastní gény

do dalších generací žití vypraví,

III.   a jen tak obsadíme sebou další štace,

jak činili už naši předkové,

leč, v něčích knihách jsou též variace,

ba též i ostudné činnosti nouzové.

IV.   Však naopak: Normální knihy psané

ne životem, leč od nás písmáků,

mají to téma jaksi zakázané

leda jen decentně a v náznaku.

V.   Ač tu jde o věc běžnou u všech lidí,

jaksi se o tom příliš nekřičí,

neb našinec se přece jenom stydí

za to, že má podstatu opičí.

VI.   Jest život drahá kniha, kterou čteme,

leč má i kapitoly ryze soukromé,

a když je moderně pro jiné otevřeme,

je to vždy jaksi trapně pitomé,

VII.   a kdo se pokusí pravidlo ono zrušit,

ten invariantně s tím špatně dopadne:

nanejvýše je možno nechat tušit

a podrobnosti nechat záhadné.

VIII.   Však v tom se právě jeví ruka mistra,

že všechno vyjádří, i když jen naznačí,

co ruce písařské, která je méně bystrá,

záchodů slovník na nic nestačí.

IX.   Jest záhada, jíž nikdo nerozumí,

v magické síle pouhých náznaků.

Tak slušně píšícímu, jenž to dobře umí,

kritika bude spílat sprosťáků.

Hlavním rysem tvorby Jana Křesadla totiž není sexuálno per se, ale kombinatorika kontrastů přítomných v nás a ve světě vůbec, čehož je lidská sexualita příkladem:

V prapůvodním cyklu Slepá bohyně, povídek se sexuální tematikou, se jedná spíše o líčení pochroumaných (neboť k reprodukci samé nadbytečných) sexuálních choutek. Je jich tu pestrá paleta, od komicky podivných a neškodných (Výlet, Skrupule…) přes zneklidňující (Za chlebem, Průjezd…) až po vražedně hrůzné (Rikitan, Masopust…).

V přidaných třech příbězích této rozšířené sbírky je kladen důraz na naléhavou pudovost člověka; tvora, v němž jsou intelekt a vznešenější pohnutky naroubovány na zvířecí princip, a to stejně neodlučitelně a bizarně, jak působí navenek tělo kentaura či dalších hybridních potvor, ať už antickomytologických, či scifisticky fantaskních, z laboratoře dr. Morouse.

Křesadlo naše předsudky a iluze o roli sexu v životě nejen kácí, ale i převrací.

Blevor, přes svou nepředstavitelnou fyzickou ohyzdnost, se ukáže být tím nejnormálnějším, nejpochopitelnějším hrdinou, protože podlehne zcela normálním sexuálním choutkám, přičemž svou uvězněnou lidskou inteligencí dokáže vymyslet cestu k ukojení svého pudu.

Cyklus patnácti povídek uzavírá Travestie. Nejenže obsahuje krásný symbolistický věnec sonetů, ale svou pozicí i obsahem je příběh jakýmsi uzlem věnce povídek a název se zdá být souhrnným heslem naší existence. Zneuznaný básnický talent Jasankův v nás budí obdiv a sympatie, jeho sublimované zamilování se náhle zrádně a tragicky vrcholí a vše nečekaně trapně končí. Jsme nuceni uvažovat, zda za tou zdánlivou okrajovostí jeho intelektu, talentu, ambic, snah či pudových choutek není vlastně nějaký princip, nějaká skrytá, tajná, ale všepřítomná odstředivá síla, která nás rozmístila, abychom k sobě hledali cestu. Každý a každá z nás stojíme na okraji lidstva; na vlastní hraně této vícevrstevné, vícerozměrné existence. Jsme-li na svém okrajovém místě v duchu sami se sebou, není divu, že prahneme po sblížení, o kteréž je sexuální splynutí pouhým pokusem.

A tak tedy nezbývá než přijmout sexualitu jako svou nedílnou součást, a pokud je nenáročná a neškodná, buďme za to vděčni. Ale pokud ne, nedá se než pokrčit rameny a doufat, že najdeme východisko.

Václav Z. J. Pinkava,

14. února 2006

Jan Křesadlo

Slepá bohyně

a jiné příběhy

Doslov Václav Z. J. Pinkava

Na obálce busta Jana Křesadla od Jana Pinkavy

Korektura Tereza Česáková

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 10. 2025

ISBN 978-80-274-3176-2 (epub)

ISBN 978-80-274-3177-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-3178-6 (prc)

Obsah

1. Předznamenání

2. Za chlebem

3. Skrupule

4. Rikitan

5. Výlet

6. Průjezd

7. Bohyňa

8. Masopust

9. Hra na jelena

10. Dědic

11. Dívka v rytmu zrozená

12. Paňácové

13. Bezhlavý rytíř

14. Blevor

15. Ostrov doktora Morouse

16. Travestie

17. Doslov

Table of Contents

Předznamenání

Za chlebem

Skrupule

Rikitan

Výlet

Průjezd

Bohyňa

Masopust

Hra na jelena

Dědic

Dívka v rytmu zrozená

Paňácové

Bezhlavý rytíř

Blevor

Ostrov doktora Morouse

Travestie

Doslov