Лебеді на крилах
музику несуть

Олена Іщенко

Вірші для дітей

Znění tohoto textu vychází z díla Labutě na křídlech nesou hudbu (Лебеді на крилах музику несуть) tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Ukrajinský spisovatel (Український письменник) v Kyjevě v roce 2018.

§

Text díla (Olena Iščenko: Labutě na křídlech nesou hudbu), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 2. 2025.

Ілюстрації Вожена Полубічко

Художник Вожена Полубічко, 10 років.
Маленька дівчинка з великими мріями,
малювати почала з 3-х років і не зупиняється…

АЛФАВІТ
ДЛЯ ЮНИХ ЛІТ

Аа

Акула і акробат

Акробат активно крутить
Сальто на хижацькій спині
У акули Агафони,
Ще й співає щохвилини.

Акробатика смілива!
Акробатика нова!
Глядачі вітають диво,
Забуваючи слова.

Тільки ах, та ах, та ах!
Скільки сили у ногах!
А маленьке блошенятко
Вже стрибає на руках.

Бб

Балет

Батько кличе баранця:
«Баста бавитись дарма!

Ти ж не бачив ще балет.
Хутко йди – поїж котлет

З баклажанів і зерна
Та й поїдем до коня.

Він тобі зав’яже бант,
Будеш в тата знаний франт.

Квітів в полі наберем
Й до театру ми підем».

Балерина крутить па,
А баранчик каже: «БА!»

Вв

Ведмеді й мед

Вулик повний меду
Вгледіли ведмеді.

І тепер ні голод,
А ні холоди

Не впіймають в сіті
Ласунів сліди.

Вулик потрусили,
Потім покотили,

Бджілок відпустили,
А медок – взяли.

Гг

Гусенятко і горнятко

Гарненьке гусенятко
Їсть кашку із горнятка
І кличе маму й татка
Вечеряти іти:

«Го-гó, ідіть матусю,
Го-гó, ідіть татусю,
Смачну гречану кашку
Го-гó-го їсточки».

– Го-гó-го, – каже тато,
– Синок наш говіркий.
– Го-гó, – всміхнулась мати,
– Він дуже чемненький.

Ґґ

Ґава й ґедзь

Ґанок квітами ряснів,
Ґава задивилась
Й очі-ґудзики свої
В ружах зупинила.

Раптом бачить –
Ґедзь страшний
В мальвах бешкетує.
– Що ти робиш?
Зупинись!
Ти ж красу руйнуєш!

– Ти б летіла звідси, киш!
Досить ґелґотати.
Я шукаю квітку тут
Для весілля брата.

Ґава гримнула: «Дарма!
Ти, дрібний сніданок,
Мені, ґаві, нагрубив,
Зіпсував мій ранок».

Дд

Дракончик і диво-квітка

Дракончик дбайливий
У скелі живе
І квітку любові
Від зла береже.

Та квітка – то диво.
Та квітка – душа.
Зривати не можна,
Нехай підроста.

Ее

Егоїст екскурсовод

Екскурсія у котиків
Няв-Парком для муркотиків
Тривала вже півдня.
Усі вже потомилися
І навіть засмутилися,
Бо ескімо хотілося
Поїсти холодком.
Й, полежавши хвилинку,
Запити молочком.
Та егоїст екскурсовод
Сказав: «У киць – не лише рот!
Про предків слухайте своїх,
Дерева ці гойдали їх».

Єє

Єдиноріг і пиріг

Єдиноріг себе беріг,
Коли на пашу в степ він біг,
Завжди віночок плів на ріг,
А з євшан-зілля пік пиріг.

– Єй-єй, – іржав єдиноріг,  –
Із полину смачний пиріг.
Хоч де б мене натрапив сніг,
Не знаю втоми я для ніг.

Жж

Журавлик

Журавлик маленький
В матусі питає:
«Я птахом красивим
Чи ні підростаю?»
Матуся всміхнулась:
«Красу не спіймать –
Краса в твоїх крилах,
Краса в небесах,
Краса – то життя все,
Краса – в почуттях».
«А я в вас, красивий? –
Журавлик своє, –
Спитаю ще в тата,
Бо це щось нудне».
А тато лиш глянув
І крила – в політ:
«Краса – твоя мама,
І з нею – весь світ».

Зз

Зебра й чарівні квіти

Зебра зранку заблукала
Поміж квітів чарівних,
Бо замріяно зітхала
Біля кожної із них:

«Ой, зелені все листочки,
Золотаві пелюстки,
Ви здійсніть моє бажання
Зебру в цяточку знайти».

Залунало, задрижало –
Біля зебриних воріт,
Просто серед смуг на ґанку
Кінь у «яблуках» стоїть.

Ии

– И-и-и!
Стомилось я іти

– И-И-И-И-И! –
Заплакало лошатко,
– Вже стомилось я іти.
Мене треба пожаліти,
Моркви з цукром принести.
Гривку гарно розчесати
І до мами відвести.

Іi

Ікона з маленьким Ісусом

Ікону з маленьким Ісусом
У мами на добрих руках
Поклали матуся з синочком
До яблук і меду на Спас.

З корзинки іскринки щасливі
У серце мале про запас:
«Матусю! Поглянь, яке диво!
Ісусик сміється до нас».

Ïï

Їжачки

Їжачок будує дах –
Не потрібен йому цвях.
Листя голкою зшиває,
Стелю в нірці вистилає.

Їжачиха і собі
Стелить листя по землі.
– Ти, дружинонько, ходи
Нам щось їсточки зроби.

– Що ти будеш, мій їжак?
– Буду грушку і буряк.
З’їли, зшили, поповзли
Їжачатам по штани.

Йй

Йоркширський тер’єр

Маленький йоркширський тер’єр
Ще не навчивсь нудних манер.
І ненароком вранці сів на їжачка,
Коли втікав від молочка і Йосипка.
І йойкає тер’єрчик з бутербродом:
«Ой! Мастять мені лапки нині йодом!»

Кк

Крокодильчик

Крейдою накреслив
Крокодильчик коло.
Й плаче бідолашний:
«Лиш вода навколо.

Крейда не малює
Й тане щохвилини,
А я ж крокодильчик,
Я ж іще дитина!»

Лл

Лелека учений

Лелека учений у луках живе.
Він знає про море й про гори усе.
Він бачив всі зорі на відстані крил
І вміє читати вірші без зусиль.

Він любить літати з легкими крильми,
Коли і щасливо, й спокійно душі.
Він вірить у казку і знає сто мов,
Найкраща між ними – батьківська любов.

Мм

Мости й місточки

Міст єднає береги,
З ним їм дружба до снаги.
А без мосту – от біда,
Не зустрітись – бо вода.

У бобра місток маленький
Над струмочком вироста.
А учений архітектор
Проєктує в майбуття.

Красень-місяць – і собі
Шле доріжку по воді.
Місячно місточок сяє,
Хвилі дивом прикрашає.

Нн

Нюша і няня

Нюша нюняє, бурчить,
Няня Нюшу тихо вчить:
«У холодну пору року
Треба дать собі мороку

Одягатись хоч хутенько,
Та гарненько і тепленько,
Щоби носика малого
Нежить не узяв в облогу».

Оо

Оркестр

Оркестр готовий до прем’єри.
Квитків катма – чекай аншлаг.
Окремим гостем у партері
Очікують відомий бас.
Окраса ж лісу, доця лева,
Одягнена в тонкий атлас,
Анонсуватиме подію
І композитору на шию
Почепить орден «ОрфеАС».

Пп

Павич і павутинка

Павич павичку вітав
Й пагін вишні дарував,
Ще й прикрасу дорогу –
Птах замовив павучку

Павутинку зі стеблинки
Диво-квітки: «Я люблю».
Пава пагінець взяла
І хустинку одягла.

Рр

Ранок і равлик

Ранок в райдузі гойдався,
Равлик тихо підкрадався
Поміж росяного саду
До редиски й винограду.
«Ой, яка ж смачна розрада!
Діткам всім моя порада!»
Ранець в равлика великий,
Аж рамена йому смика,
Аж рамена йому тисне,
Ледве-ледве як не трісне.

Сс

Сова й сорока

Сова сиділа на сосні
Й соромилась сказати
Сороці дуже говіркій,
Що їй, сові, час спати.

Сорока спокій не дала
І увесь день співала:
«Яка сова оця нудна,
Дарма що мудра стала».

Тт

Театр

Театр заповнений ущерть.
Перед тямущим глядачем
Тендітна прима танець тче,
Неначе щастя всім снує.

Тигриця дуже молода,
Талановита і струнка, –
В антракті чутно погомін,
Що скоро в неї буде син.

І, кажуть, матінка-природа
Наділить хлопця залюбки.
Актором стане він від Бога, –
Зіграє усмішку душі.

Уу

Україна

Усмішка привітна
Битим шляхом йшла,
Сіла на узбіччі
Й пісню завела.

Про країну славну,
Гріють де й зірки.
І узір щасливий
Дбають рушники.

Україна має
Гори і ліси,
І синів завзятих –
Мужньої душі.

Україна має
І степи, й моря,
Донечок красивих,
Сповнених добра.

Усмішка узвару
Вдосталь напилась,
З рушником шляхами
Далі подалась.

Фф

Філармонія

Фото у газеті,
А на фото – факт.
Філармонію відкрили
Для усіх звірят.

Грають на тромбоні,
Грають на трубі,
Білочки на флейтах,
В бубон – їжачки.

Заєць – на валторні,
На бандурі – вовк.
Лісовий оркестр
В нотах знає толк.

Хх

Хмаринка

Хмаринка ходила по небу синьо
До хмари-бабуні на добру гостину.
Бабуся пекла їй смачні ватрушки
Та чай готувала у срібнім кухлі.
Онучка зі здобою чай випивала,
Одразу ж біліша й пухкіша ставала.
Коли ж набігала прощання пора,
На землю дощик випадав, мов з відра,
Зі смаком любові, зі смаком добра.

Цц

Цуценя й цимбали

Цуцик вивчився у брата
На цимбалах гарно грати.
Відтепер весь час співає
Й на цимбалах вибиває
Хвостиком своїм маленьким.
І від того цілковито
І безмежно пес раденький.
«Цитьте, – каже, – я ж співаю
Й на цимбалах звеселяю
Все навколо, навіть в полі
Цвіркуни мене чекають,
Цвірі-спів свій припиняють –
Так цимбал моїх бажають.
Гру мистецтвом називають
І на кожному світанку
На цитати розбирають».

Чч

Чайник і чашечка

Чайник чашечку журив:
– Я з тобою так дружив!
Чай для тебе готував,
Свою душу виливав.

Чесним був і чемним зроду.
Ну а ти в мою негоду,
Як з’явився в нас цей франт,
Електричний павіан,

Мов про мене і не чула,
Чуйність всю свою забула
І покинула мене.
Чим образив я тебе?

Чайки в тебе на бочкáх –
Символ вірності в казках.
Не лишай, чашко, мене.
Чуєш, сестро?
– Чую все.

Шш

Шабля, шолом і шиншила

Шаблю, шолом і шиншилу
Брат із сестрою просили.
Шаблю, шолом і шиншилу
Ïм мама з татом купили.

Шубка сіренька шиншили
Шурхає шумно в квартирі.
Шабелька грає із вітром,
Часом не зовсім привітним –

Й шишки лишає сміливі
З кольором ніжним оливи.
В шибки чи сніг, а чи злива –
Шабля, шолом і шиншила.

Щщ

Щастя

Щиглик щічки роздуває
Та про щастя все співає,
Щавлик клюне і щезає
Поміж вітами дерев.

– Що він щастям називає? –
Щука в окуня питає.
А сусіда точно знає:
Щебет щигликів малих,
Рідних, любих, говірких,
Аж у серденьку щемких.

Ьь

Найніжніша буквочка

М’який знак
З молодших в мами,
Тож і балує дитя.
Не очікуйте, що звуки
Видаватиме маля.
Мама-АЗБУКА всякчас
Пригортає малюка:
«Мій маленький,
Мій гарненький –
Найніжніша буквочка!
Доброту твою,
Рідненький,
Кожен в м’якості пізна.
Не журись,
Що в мами – з менших
І з останніх – у ряду,
Бо без тебе, мій тихенький,
День втрачає всю красу.
Я без тебе, мій м’якенький,
Людям правди не скажу».

Юю

Юнга

Юрба юних зайчиків
Їхала в трамвайчику
І гуртом співала
Радісні пісні.

Юнгу зустрічати
Їхали зайчата.
Їх товариш бравий
За моря ходив.

Сонечко на небі
Із люстерком гралось
І в трамвай саджало
Сонячних зайців.

Яя

Янголе Ясний

Янголе Ясний,
Навчи мене знати,
Навчи відчувати
Добро і Любов.

Навчи не боятись,
Навчи захищатись,
Навчи турбуватись,
Навчи пізнавати.

Навчи піклуватись,
Навчи сподіватись,
Навчи залишатись
Між добрих основ.

ЛЕОПАРД
У ШАХИ ГРАВ

Гречний лев

У кам’яному замку
Лев гречний спозаранку
Левиці до сніданку
Гречаників приніс.

М’ясця додав до гречки –
Двох баранів й овечку.
Ще й для прудкого хисту –
Шпинату повну миску.

Левиця ж – смакувала
Та гордо поглядала.
Поїла й гречно встала:
«Я – дякую», – сказала.

Тигр Усур

Тигр Усур мав сто купюр
І придбав найкращу з фур.
Він сказав тигриці: «Мур-р-р,
Моя милая Мяур-р-р,

Пропоную тобі тур-р-р
По місцях старих гравюр-р-р,
Що залишились від лап
Давніх тигрів нам у знак».

А тигриця йому: «Няв!
В мене так багато справ,
Але, котику, тобі
Не відмовлю, Усур-р-р, ні».

Леопард і шахи

Леопард у шахи грав
Й сина тонкощів навчав:
«У нас плямки, тут – клітинки.
Зрозумій, моя дитинко!»

А жвавеньке киценя:
«Не цікава твоя гра.
Хочу дряпатись, стрибати,
На гілках міцних гойдатись.

Грай із мамою, а я
Подивлюсь на вас здаля.
Просто зараз побіжу
Полякаю звірину».

Достойниця пантера

Достойниця пантера
Сиділа у партері.
Сьогодні ж бо – прем’єра
В балеті й опері.
Співає – мишка Перрі,
Танцює – мишка Террі.
Акомпанують сери –
Чорнявії коти,
Під смокінги сховавши
І хижість, і хвости. –
Так, кажуть, буде завше,
А як вважаєш ти?

У залі ж – дипломати,
У залі ж – ніде стати.
Конферансьє вусатий
Із глядачем на ти.
Всіх просить не нявчати
І сцену – не трясти!
Бо Перрі й Террі в латах,
Надійних срібних латах,
Вже виступ почали…

Рисеня і родичі

Рись із сином розмовляє
Про родинні звичаї,
Про сім’ю котячу славну,
Про її традиції.

Рисеня – суцільні вуха,
Бо уважно дуже слуха,
Навіть вусики в малечі
Від напруги шелестять.

Треба дядька Ягуара,
Дідів Лева й Леопарда
І красунечку Пантеру
З Новим роком привітать.

Навіть Киці Мурі дальній
Слід здоров’я побажати.
Ох, яка складна турбота
Родичів багато мати.

Киці Мури

Дві поважні киці Мури
Хвалькувато спинки гнули.

Все чесноти рахували
Й родичами хизувались.

– Я смугаста, мов тигриця,
І смілива дуже киця,

Бо моя пра-пра-пра бабця
Тиграм родичка пряма, –

Нявкотіло гордовито
В руду смужку кошеня.

– Я чорнява і гнучка,
В мене вроджена краса,

Бо пантері праонучка
Моя пра-пра тітонька, –

Муркотливо вихвалялось
Все чорненьке кошеня.

Спинки мужньо піднімались,
Перехожі аж злякались,

Хтось сказав тихенько: «Брись!» –
Й киці чемно розійшлись.

* * *

Котиком білим, малесеньким

Серед осіннього сну,
Раптом зима веселесенька
Сипле та й сипле сніжку.

Те котеня та й верткесеньке
Міряє стежки й дахи
Й хвостиком білим-білесеньким
Горне у білий гілки.

Сніг. І котятко дрібнесеньке
Сповнене сили й снаги.
Левом поважним та білим
Сиплють лапаті сніги.

Я ж у хатинці теплесенькій
Гріюсь від зимної гри.
Мурчик на ручках пухнастенький
Муркає казку зими.

* * *

Загубилось у вузликах ночі

Моє чорне мале кошеня.
І виходить зі сховку не хоче.
Я шукаю і кличу дарма.
Ох скоріше б вже ранок пророчий
Упіймав те бешкетне маля!
Якби знав, що так буде щоночі –
То обрав би руде кошеня.
Де ти, вуглику? Де ти, коточку?
Чи не чуєш, як я тебе зву?
Як благаю я ніченьку-квочку
Під крилечка забрати пітьму.
Нічка кривдити діток не хоче
І вклоняється білому дню.

КОЛЬОРИ –
БЕШКЕТНИКИ

* * *

Веселка долонями-віями

Розкраяла небо навпіл,
А в житі волошки все мріяли,
Щоб жайвір до сонця злетів.

Там, в небі, осяянім барвами
Усіх кольорових світів,
Він синім волошкам закоханим
І синьому б небу запів.

А жайвір уже витанцьовував
Під брамою райдужних хвиль,
Витьохкував піснею-мовою
Як в житі люстерка зустрів –

Отого високого й синього,
Прабатька і хмар, і вітрів,
Такого близького і рідного,
Мов, раптом, волошкам зрадів.

І синє у хмарки заплескало,
І сині – знов в радощах злив.
І знову долонями-віями
Розкраяне небо навпіл.

* * *

Задивилась осінь у люстерко

Приморозків перших на воді.
Вже долоням лісу холодно і терпко –
Восени пустіє цей крислатий дім.
Зайчику ж малому мерзнути нестерпно –
Мама перевдягне в кожушок для зим.
Буде він біленьким, пахнутиме снігом,
Лиска не впізнає – то й не зробить кпин.
Все те буде потім, повагом, не бігом,
Осінь стелить нірки листям золотим…

* * *

У зеленому гаю

Жив зелений кенгуру.
Він і плакав, і сварив:
«Хто мене озеленив?»
А веселенький Тимко
Каже: я твій зеленькó.
Мене тато так навчив,
Що зелений – колір сил,
Колір руху, колір див.
Недарма ж пан Світлофор
Шле зелений коридор.
Каже: можна РУХаТИсь,
Не зелений – стій, спинись.
Ну а ти – стрибун відомий,
Хоч вагою і вагóмий
Та й зелене листячко
Дуже любиш їсточки.
Я тебе й розфарбував,
Щоб і сам зеленим став,
Ще завзятіше стрибав,
Аж до хмарок підлітав.
Ти, Кенгуро, не журись,
Лиш терпіння наберись.
Зараз дощик намалюю
Він тебе й перефарбує
У природний колір твій:
Чи у сірий, чи в рудий.

– Мій кмітливенький Тимкó,
Зелененький розумкó,
Так все гарно пояснив:
Колір руху, колір сил…

Я зеленим ще побуду
І пораджу це верблюду.
В нього теж роботи вдосталь
Та й життя зовсім непрóсте.

Кленочок

Під розлогими вітами клену
Народилось зелене маля.
І одразу ж розгледіло неню,
Що звемо ми – красуня-Земля.

Тато клен кликав сина угору,
Щоб у крону ловити хмарки,
Бути поруч пташиного хору,
Близько слухати мудрі зірки.

І кленочок зіпнувся на ніжки,
Зачерпнув корінцями води…!
Він росте ще не довго, лиш трішки.
Ти його не образь, бережи!

Бо матуся-планета по колу
Довкруж сонечка – ночі і дні –
Все біжить і біжить, щоб на долю
Підростали усі діточки.

* * *

Пінгвіни повагом пішли

Побігати снігами.
Один підстрибнув, другий впав,
А третій крикнув: «Рибка там!»

І всі пінгвінчики – шубовсть
У воду, сиву з холоду.
Старий пінгвін й собі пірнув,
Щоб не пропасти з голоду.

Пінгвіни підтюпцем пішли,
Поївши рибки досхочу,
Пограти в піжмурки й квачі,
Щоб фраки вигріти свої.

Дідусь-пінгвін ще й пиріжки
Із рибки понакручував
І кожному по три, по три
У дзьобики повлучував.

А під горою сніг сопів
Про щось своє, омріяне.
І білий день увесь процвів
Стежками пінгво-синіми.

* * *

Три дельфінчики у морі

Бавлять м’ячик на просторі.
Кулька котиться по хвилях,
Ніби на чайчиних крилах.

І дельфінчики спритненькі
Тулять носики гладенькі –
Горнуть м’ячик у стрибки
Разом з гуртом з-під води.

Кулька ж з тої насолоди,
Швидко ковзнула у воду
Й зачервонила солону
Від кордону до кордону.

Та дельфінчики веселі
Попливли вже до оселі
Й довго родичам співали:
«А ми сонечко гойдали!»

Тихий вечір в тій розмові
Сів на хвилі в свитці новій.
Й зорі в дзеркалі води
Вже танцюють в новій грі.

* * *

Дві макаки, дивні й сонні,

Вклались спати на осонні.
Сонце сон їм вигріває,
Промінь вушка припікає.

– Сестро, люба, подивись,
Сонце спить промінням вниз!
– Бачу, сестро моя мила, 
Сонце – родич наш умілий.

Позіхнули, потяглися –
Та й попленталися висіть
На гілках старих крислатих
Двоє мавпочок кирпатих.

Сонце чемно усміхнулось,
Роз’ярилось, роззирнулось
Та у обрій, мов в перину,
Загорнулось спать по днині.

* * *

Щічкою ковзнув літній промінчик,

Ніжний промінчик рум’яного ранку.
Хлопчик всміхнувся, бо сонечко-млинчик
Вже пригостило всі квіти на ґанку!

«Мамо, а я? Ти ж казала: Листочок! 
Кашкою снідати зовсім не хочу!»
І дременув мамин любий синочок
В сонечка взяти щедрий шматочок.

* * *

Я ніяк не збагну цю пригоду,

Та учора, під захистом крил,
З журавлями я вів хороводи,
Не боявся й семи я вітрів.

Я їх кликав в далекі походи,
Моїх сім білоперих птахів.
А вони, в знак їх доброї згоди,
Білі пера зронили з верхів.

Позбирав в рученята привіти,
У свої легкокрилі, малі.
Кому щастя? Біжіть сюди, діти!
Пригостили мене журавлі…

Колискова

Десь в густому лісі білочка живе,
Їсть вона горішки й золото кує.
А у мами в хатці золото своє –
Воно хоче спатки й оченята тре.

Соловейко в гаї ніжно так співає,
Срібло витинають ті його слова.
А у мами в хатці сріблечко своє –
Воно засинає, іграшку кладе.

Лебеді на крилах музику несуть
Про любов, надію, про щасливу путь.
А у мами в хатці музика своя –
Спить її дитятко і у снах літа.

Сипле діаманти ніченька вгорі,
Небеса ввімкнули зорі-ліхтарі.
А у мами в хатці зіронька своя –
Спить її дитятко, росте-підроста…

Спи, мій срібний хлопчику,
Спи, моє дитя.
Спи, Журавлик мамин,
Зіронько ясна.

МУДРАСИК
І ТАЄМНИЦЯ

Сірам

У густому пра-пралісі
Здавна погомін іде,
Що вовки всі в’яжуть серце
У сталеве хиж-кільце.

І тому лихі на вдачу –
Злющі, люті й на додачу
Невибагливі на смак.
Що вполюють – те і шмяк.

Особливо ж вовк Сірам –
Зуби – леза, швидкий сам,
Меткий розум, гострий зір.
Гибель вірна, а не звір.

А в Сірама є дитятко.
Вовк обожнює малятко,
Те хлоп’ятко-вовченятко
Зубки вже молочні має

Й апетит в малого вовка
З перших днів не зволікає.
Стережися ж і піклуйся
Про безпеку, ліс, щодня!

Скаче з гілки і на гілку
Клопотлива руда білка
Й попереджує звірят,
Особливо ж бо – малят.

Флоксій

Козеня кмітливе
В мами підростає,
Знає кожну квітку
Й всі дерева знає.

Все воно біленьке,
Хвостик лиш рудий,
Чемненьке, гарненьке.
На ім’я – Флоксій.

Бо іще він змалку
В бабинім саду
З’їв усі фіалки
Й флоксу геть бліду.

А провини й сліду
Від того обіду,
І ласунчик мека
Відповідь свою:

«Я не винен, зрозумійте,
Я ж іще росту.
Як дитя мале цукерки,
Квіточки люблю».

Мудрасик

Серед лугу на узліссі
Сонце грає променем.
Там корівка їсть травичку
І телятко лиже в личко.

Мама скаже: «Му, дитятко,
Дам тобі я молочка».
І малесеньке телятко
До матусі припада.

«Му, матусю, я дивлюся
Скільки в лузі є краси!
А у лісі, хоч боюся,
Все чудуюсь мудрості!»

«Мій мрійливий розбишако,
В ліс без мами не ходи.
Там крім білочок і пташок,
Сновигають злі вовки».

Та Мудрасик мріє зранку
І до пізньої зорі –
Як у лісі щебет рясно
Розливають солов’ї,

По гілках дерев крислатих
Білка танець свій пряде,
А їжак в колючих латах
Ратний бій зі злом веде…

Нема сили більш терпіти
Незнання наругу цю,
І Мудрасик таємницю
Від усіх завів свою:

«Будь-що-буде, але зранку
Хоч на трішки утечу.
І для певності в пригоді
Козенятко запрошу».

Мудрасик і таємниця

«Ой, як мрію я у лісі
Погуляти досхочу
І красиву пташки пісню
Перекласти на Му-Му».

Так намисливши, Мудрасик
Все товаришу сказав
Й на відмову від Флоксія
Аж ніяк вже не чекав.

«Я слухняне козеня
І шаную маму,
А матуся нам щодня
Каже про Сірама!

Він не слухає пташок,
Лиш зубами клацає,
Як піймає на зубок,
От тоді поласує!»

А Мудрасик знов своє:
«І я люблю маму.
Але мрія в мене є.
Не впіймать Сіраму!

Ти товариш мій чи ні?
Я тебе – запрошую.
Запевняю, що біди
Не знайдуть наші сліди.

Я – кмітливий, ти – умілий.
Візьмем квасу в пастуха,
В разі чого вовчим вухам,
Скажем: здрастуйте, Сірам.

Я – Мудрасик, він – Флоксій,
Принесли ми квасу Вам!
Напій пийте, пригощайтесь
Й відпускайте нас до мам».

Та Флоксій усе одну
Мекав оповідку…
Що слухняне козеня
І шанує маму…

А Мудрасику нудна
Казка про Сірама.
«Будь-що-буде! Завтра зранку
Хоч на трішки утечу.
І красиву пташки пісню
На Му-слово покладу».

Втеча Мудрасика,
або
Про що співає соловейко

I

Ще ізвечора Мудрасик
Готуватися почав.
В пастуха був гарний настрій,
Наш герой того й чекав.

«Ви казали, що я в мами
Найлюбісіньке теля,
Тож, будь ласка, мені дайте
Трішки квасу до сінця.

В мене кухлик чималенький –
Пригощу козу і неньку».
І пастух, дідусь старенький,
Й сивий весь від сивих літ

На такий сміливо-чемний
Му-Мудрасика привіт
Усміхнувся – і повненький
Кухлик квасу став за мить.

Ранок ще ген-ген барився,
Мама пахла молочком,
А Мудрасик вже тихенько,
Обережненько – бочком

Пробирався до дверей
Із тугеньким вузликом.
«Рип» та «рип» і все – привіт,
Диво-мріє, диво-світ!

«Тільки трішки побоюся,
Тільки трішечки втомлюся,
Та зате розвеселюся
Як побачу солов’я.

Тільки трішки побоюся,
Тільки трішечки втомлюся,
Та в маестро я навчуся
Солов’їнить Му-слова».

Так наспівував Мудрасик
Й до схід-сонця поспішав
До дерев зеленкрислатих,
Щоб дізнатись до пуття

То про що ж чудова пісня
У щемкого солов’я.
А схвильована матуся
Сподівалася дарма,

Що синок не далі хвіртки
Вийшов й бавиться маля, –
Як не раз було до того,
Біля будки пса рудого.

Розбудив Флоксій старого
Вітрів з вісім після того,
Як втекло вперте теля.
Пес мерщій забив тривогу.

«Прийміть щиру допомогу.
Певен, що знайду дорогу,
Підкажу, де слід шукати!
Я ж найкращий друг теляти».

«Ні, Флоксію, я не смію
Ще й тебе у ліс штовхати.
Він не слухався матусю,
От тепер і лихо – мати».

II

Му-Мудрасик мумотів
Й далі свій сміливий спів:
«Тільки трішки побоюся,
Тільки трішечки втомлюся…»

«Тьох-тьох-тьох, не забарюся
Ощасливити маля. Тьох-тьох!
Мудрасик, слухай,
Скільки крутиться земля
Солов’ї усі співають
Про…
            Тікай мерщій! Здаля
Я вже бачу, що в Сірама
Зовсім настрою нема!»

Та Мудрасику – дарма!
«Тьох-тьох-тьох» лише луна.
«Р-р-р! Привіт, смачний обід!
Вдячний дуже, що прийшов».

І Сірамище-Лютище
До телятка підійшов…
«Бачиш лігво? Там живу.
Йди туди й не плач,

Все рівно вовченяті розірву!»
А телятко каже: «М-М-Му-у…
Не хвилюйтеся, Сірам,
Весь цей кухлик з квасом – Вам».

«Р-р-р, турботливе маля,
Буде й квас нам до м’ясця».
«Мамо, матінко, біда! –
Мукнуло чимдуж теля. –

Му-матусю, порятуй!
Му-Мудрасика почуй!»
А вовчище спину гне
Й тягне в лігвище своє.

III

«Му-у! Сіраме! З’їж мене!
А дитя залиш моє.
Ти пробач його, дурне.
Я – спокутую за все».

І корівка до вовчиська
Так близенько підійшла,
Що в Сірамові очища
Сльоза батьківська лягла.

«Ти, корівко, за телятком
В ліс сама зовсім прийшла?
Що то діти, що то мати…
В мене теж мале дитя.

Ти повинна добре знати –
Годувати слід маля.
А телятко, вовченятко
чи зайчатко, то – дрібня.

Дуже любa, ридна кулька.
Мамі й тату дорога.
Голод, знаєш, не моргá,
І Сірча чекає батька…

Та корівка знов своє:
«Я прошу, із’їж мене!
Що ж іще мого теляти?
Воно зовсім ще мале.

І твоєму вовченяті,
І моєму Му-дитяті
Буде добре. А що мати?
Мати здавна себе б’є».

«Р-р-р, бери своє телятко
І мерщій ховайте п’ятки!
Ну а ти, шибай-дитятко,
Замудруй навік одне:

Життя – пісня, та на святі
Завжди вовк голодний є.
І якщо навчає мати,
Не спіши гнути своє.

Не за квас твій відпускаю,
А за мамин гіркий біль.
Я хоч вовк, та добре знаю,
Почім серцю щира сіль.

Ну а зараз клацнуть зуби
Й хиже візьметься в кільце,
Тож тікайте і забудьте,
Що Сірам утнув чудне».

«Му-у! Я вдячна Вам навіки!»
«Р-р-р, ви справді недоріки!
Розірву обох і з’їм!»
«Ми вже щезли, ми вже тінь».

IV

«Му-матусю, зізнаюся,
Що неправий дуже був.
Дай до тебе притулюся,
В очі лагідні вдивлюся,

Поцілую, обіймуся…» –
«Му-хитрунчику, хутчій!
Чув Сірама? Він лихий,
Хоч і дивний добродій».

Тьох-тьох-віть! Родина вмить
З лісу вийшла й почалися
Обіймання, му-цілунки,
Стусани й затріщини.

А по лісу ще три дні
Му-слова кружляли, йшли:
«Му! Я вдячна Вам навіки!
Му-щаслива недоріка».

А Мудрасик? Знов своє:
«Му-матусю, знаю вже!
Соловей завжди співає,
Що любов – понад усе!

Він співає, що любов –
Вища сонця, ліпша з мов!
Що у серця є вікно –
Благородство і добро!

Що у мрії дивний світ,
Лиш здійснилась і – привіт!
Іншій мрії-добрий день.
Ви бажаєте пісень?

Олена Іщенко
Лебеді на крилах музику несуть

Вірші для дітей дошкільного
та молодшого шкільного віку

Ілюстрації Божена Полубічко

Коректор Олена Полубояринова

Видала Міська бібліотека у Празі

Маріанська пл. 1, 115 72 Прага 1

У МКП перше електронне видання

Версія 1.0 від 28. 2. 2025

ISBN 978-80-274-4438-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4439-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4440-3 (prc)