JOSEFA VÁCHALA

dokonalá

MAGIE BUDOUCNOSTI,

utvořená

imaginacemi krásna a lásky

jakož i přetržením tradice starých magií

a věr; hlavně proti představě

katolického boha

a všem imaginacím duchu svobodnému a čistému protivným

namířená a bojující,

co holubice z Archy uprostřed nečistého myšlení lidstva autorem vypuštěná v naději, že brzy krkavec, ba celé hejno jich následovati budou, by nalezli zemi novou a očistěnou, k doplnění Apokalypsy a Gnose, na konec pozměněné

vítězstvím Antikrista,

nehodným prorokem téhož byla psána v létech 1921 až 1922 a jím také vysázena, vytištěna a vydána co rukopis v 18 exemplářích.

Znění tohoto textu vychází z díla Josefa Váchala dokonalá magie budoucnosti… tak, jak bylo vydáno autorem ve Vršovicích v roce 1922.

Podle předlohy z fondu Národní knihovny České republiky.

§

Text díla (Josef Váchal: Josefa Váchala dokonalá magie budoucnosti…), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 14. 2. 2025.

Magie a imaginace lásky a krásy

Připsána jest tato kniha

všem ženám

které kdy skřížily mých cest: za jejich úsměvy a lásku, za jejich mozoly, slzami zanícené oči, zničené nervy a srdce, jež obětovaly mé tělesné vegetaci v dobách fysické bídy, za jejich věrný průvod imaginacemi Božství zvířete i hlubinami Zla, v němž uvázly, žel, tak mnohé, – by snad tím účinější bylo naše setkání v životech příštích.

Ve Vršovicích, dne 19. dubna 1922.

Četby dychtivý pozor dej

i utkvi zde zrakem:

Ňadra svá odhaluje budoucích duchů sfinx

tajemství MAGIE tuto zjeveno bude.

Do tvých rukou knihu o tom dávám.

O střepu amfory nádherné předmluvou začínám.

Byla z výšin Nepomyslitelna svržena.

Řekli mi, že pro pýchu bezmeznou. Snad.

Ej, bakterií, živočichem teprv byls’, kdy on,

již v jiných světech, co kněz se hrabal v amuletech.

Až – přišel v pád! Kus hrůzy té zbyl v něm!

Vývojem novým v lidství bral se zas.

Ypsilonem tobě není: knihy pálil

Sluha církve věrný, P. A. Koniáš.

Íí, jak oheň žhne! Teď proti církvi zvedá zášť –

Láska k ní se více neprobudí.

Elejson jásavé kyrie musí míti,

Jak haeresí dřív pohrdal, teď musí se v ní stkvíti.

(přípravkou ač je tento život můj)

Lačnost šelmy, bohaté dary ducha,

Áve vroucí i slzy k psovi zář

Smí v srdci mu hárat,

Klást co lepšího v něm na oltář

Uměn.

(kdo dnes mi rozumí?)

Zanech rozum venku, kdo čísti budeš

A citů tykadla z ulity vystrč duše!

Sama Prozřetelnost k této vede tě knize.

V hýření představ víc šerednosti v tobě než ve mn-

Ě. Tak škaredých líbezností lidských jsem syt.

Cenu znám svých bohatých imaginac!

Ej! přesyť se díly klasickými, pochopíš.

Náplň číše obraznosti, jíž připíjím novému pojetí Božstv-

Í. Před tváří Nejvyššího je každá oběť milá!

– puritáne, utkvělých představ starých kultů, věz:

Duše zaostalé zhynou, v těle lidském credo neměníce.

Opice zjevení lidská napodobují slepě jen. –

Je sláb bůh těch, jenž jej kompromitovali.

Duch v harmonii spojiv cit a vůli –

Ejhle! – nezranitelným bohy se stává,

Šťasten dojde k Prapříčině blíže.

Antické CHrÁmy se rozpadly v ruiny a očím současným viditelny trhliny CHrámů Přítomnosti. Vyhaslé Kulty pokrývají se zapoměním a kolem Církví officielních táhnou s pohrdáním jich uchvácená stáda lidí jednoho Života; hierarchie dusí vznešené příklady zakladatelů a učitelů Pravdy, filosofie přemáhá šílenství středověku, bázeň odvrhujíc a věda zabíjí Tmu z Nepoznání zákonů přírodních, ač objevené, po čase, rouškou přežilosti zahaluje. Zdá se, že patří minulosti všechna úsilí lidská zvaná MAGIÍ: těla z těl otců našich náchylna k víře odkázati ji do říše bájek a všechna snažení, zdánlivě dobrá, o harmonii všelidské a mystické prvky o splývání s veškerenstvem, v cestě jí překáží. Okkultism západnický pro zmatenost pojmů a subjektivitu jedinců, odhalujících Clony z Mysteria MAGIE, netroufá dosud směleji probírati se díly šarlatánů a skutečných mágů dob minulých. Nemnoho zasvěcenců kráčí cestou násilného zasahování v svět druhý po příkladu všech velikých evokatérů činem; není důvěry ni v díla Papusů a Leviho; theosof příklady a systemem východnickým děsí se nad možnou zkázou rovné dráhy vývojové a konečně: lidí silných a v pravdě velikých dosti se nenachází, odvážně překročujících Rubikon nebezpečí duším zmateným nedostatečností víry. A všechna kouzla i všechna vůle, přinášející jakési hodnoty ovládání sil, vymýkajících z kolejí řády zdánlivě přirozené, nejsou Magií, leč prvním stupněm k ní, rovnoceny jsouce ztěží mechanisované magii kněžského úkonu při mši každodenní neb člověka, v pravidelný čas se umývajícího. Doba přítomná nánosem zvýšeného usilování o zpohodlnění života, kulturností, přinášející člověku více zmaru než zdaru, ustavičně zhoršuje podmínky samovolného vystupování jednotlivcova z celku a kruhu ochraného: jest přirozeným vývojem naší země toto úsilí o jeden ovčinec, ať už jest jakýkoliv. Magik paradoxními činí slova básníkova: jenom v radostech milionů budete se radovati…, nedbaje života druhých a vztahuje se to i na magická Zasvěcení Bílá. Vidíme i chápeme Jednotu k níž zavázáni z nás každý jsme, plně uznáváme slabost svoji před Tváří NEKONEČNÉHO, cítíme příliš živě doteky Bratrů našich, ať němých a nižších či nekonečně výše nad námi stojících – a přec ni ono svaté obcování, nekonečné nevyčerpatelností reinkarnace, ni bratrské pocely ze světú vyšších, nedovedou odvrátiti Zraku našeho od vlastního zasáhnutí v oheň POZNÁNÍ, pálícího žhavěji než zoufalé bolesti STALETÍ, vytrpěné marným úsilím o Zdolání přítěže. CÍRKEV PRAVÍ, ŽE JEST TO ZBYTEK JEDU DOB DÁVNÝCH: JABLKO ZE STROMU ZAPOVĚZENÉHO, PÝCHA SATANSKÁ, VZPOURA PROTI BOHU, HŘÍCH PROTI DUCHU SVATÉMU. MAGIK OPOVRHUJE TÍMTO BOHEM, NICOTNÝM JAK SLUHOVÉ JEHO A STVOŘENÝM NEDOKONALOU PŘEDSTAVOU ŽIVOTA A KOSMU. MAGIK OPRAVŇUJE SE, NEB PROŠEL PEKLEM POCHYBNOSTÍ A SYSTEMY VŠECH NÁBOŽENSKÝCH PŘEDSTAV, CO OBJEVITEL UNIVERSÁLNÍHO BOŽSTVÍ, JEDINÉ TO NÁDRŽE LÁSKY I ZLA, V NÍŽ STEJNOU CENU MÁ HNIS I DUŠE LIDSKÁ, ŽIVOT JEPICE I VELIKÉHO ZÁKONODÁRCE, NEUZAVÍRATI SE DOBRU NI ZLU. BŮH MAGIKŮV, POVZNESEN NAD KAŽDOU MOŽNOU PŘEDSTAVU VELEBNOSTI NEPOMYSLITELNÉHO, NENÍ PŘEDSTAVOVÁN, VYMÝŠLEN. MAGIK, NEUZNÁVAJE NEJVYŠŠÍHO PRO NEPOCHOPITELNOST JEHO, OBRACÍ SE K PROSTŘEDNÍKŮM MEZI ČLOVĚKEM A ONOU GIGANTICKOU OHROMNOSTÍ A NESMÍRNOSTÍ MOCI: OBRACÍ SE K NEJNÍŽE POSTAVENÝM SLUHŮM NEPŘEDSTAVITELNÉHO, VYŠŠÍM VŠAK BOHŮ VŠECH VĚR, UČITELŮ A BÁSNÍKŮ. MAGIK POHRDÁ VŠEMI BOHY, KRUTÝMI I MILOSRDNĚ ODPOUŠTĚJÍCÍMI, VŽDY ALE VÍCE SOBECKÝMI JICH VYNÁLEZCŮ. U VĚCECH, TÝKAJÍCÍCH SE BOŽSTVÍ, ZŮSTÁVÁ MAGIK POPÍRAČEM, horším posledního atheisty: překročiv zenit svého hloubání a syt jsa vyšlapaných cest filosofie a mystiky, vypadl co hrášek do nesmírnosti všech možností a sfér, v nichž vše beztrestně proti zákonům lidským činiti jest dovoleno; jeho pak vlastní vina, skulí-li se příkrostí svahu sobectví v tůň zkázy, v níž rozloží se, by ztrativ sice hodně času, v jiné formě ven vyšel. Magik, náboženský nihilista do jisté míry, nesmírně se liší ob mystiků, kteří jsou věcí pozemských ZÁPOR a stojí ve znamení CITU: magik je KLAD a ROZUM. Určuje sám cíl svůj: je hochem, majícím úmysl jabloň očesati, což se mu i zdaří ve mnohých případech; mystik je naopak sadařem, trpělivě očekávajícím uzrání jablek v Kosmických Zahradách, jež požívati bude v jiném a delším intervalu časovém. K básníkům, jakož i k magikům Bůh se nesklání, oni Jej sami dle schopností svých vyhledávají a mystikové, krom jistých modliteb, jenž jsou druhem magie a tudíž, jak se praví, i nebesa rozráží, sněním svým oddaně očekávají polibek Věčného. Zasvěcenec Vyšších Nauk nikdy dokonale neodloží, byť nořil se po krk v poznané Jednotnosti, z níž vše vychází, představ dualistického božství, dřímajícího v Dobru a Zlu. Současný mág, stejně jako středověký čaroděj, zvláštní akcent na tyto domělé protichůdnosti klade. V dokonalém ovládnutí, otěžemi obou krajních Sil, všech představitelů Bílého i Černého, spočívá KLÍČ k veškeré magii. Není zvláštní magie bílé, jako není černé, jen prostředky mágem používané náleží Světlu či Noci.

STARÁ KNIŽNÍ MAGIE A MÁGOVÉ.

Agrippova škola sestává z charakterů nejrozmanitějších, vždy však bědných, praví současný historik. Mnoho pravdy zůstane z pověstí nedobrých o magicích, ať už jich otcem byl Paraklet nebo Albertus Magnus. Zdá se, že životy všech učitelů magie možno nazvati nešťastnými. U mnohých byla bída a hoře dobrovolně přivolána a okázale zjevně nesena; jsouc důkazem pohrdání šťastnějšími životy bližních. Není nikterak důkazem duchovního rozvratu, jak protivníci tvrdí. Následovnici Papusů a Guaitů nehonosí se viditelnými charaktery bláznů. Jsou spořádanými občany, matrikovými křesťany namnoze a úřadů a povolání nejrozmanitějších. Nezlepšují viditelně svého osudu, zápasíce s nedostatkem, nemocemi, jako jiní smrtelníci a přec v jejich rukách je Moc; většina z nich nebuduje z nového materiálu, stavíc chrám Poznání z rumiště dávných trosek filosofických systemů, křížených haeresí, pseudognosí a plagiáty, díla to anonymů všech dob a ras. Nezastaví jich vědomé rozpory plísní, vysušených sluncem času a hypotés, psaných za svitu elektrických lamp. Dovedou sloučit anachronism východu s rafinovaností nové kultury západnické, jezuitskou ohebnost s úporností barbarů. Nepřinášejí nic nového: všechno jimi objevené dávno v jiné formě na starých pergamenech v prach se rozpadá. Nadpřirozeno minula jest nám samozřejmým faktem skutečna, opět v absurdnost zacházejícím. Knižní mágové jednají s ďáblem v rukavičkách zdvořilosti, s lidmi v zakuklení neobyčejnosti a s Bohem docela po kamarádsku. Všichni šilhají po kabale a mág, nenakreslivší obrazce hebrejského, není u nich mágem. DEMONÉ ROZUMÍ VÝHRADNĚ ASI JEN ŘEČI ŽIDŮ A LATINĚ, CHVÍ SE POUZE PŘED UKŘIŽOVANÝM! Andělé a pomahači bílých mágů objevují se jen v parádním kroji esoterního katolicismu, živly stejnými zázraky, jako v dobách starého Zákona, revoltují a dvounohé zvíře, zvané člověkem, bezpochyby do skonání světa svůj odboj proti Jehovu prováděti bude.

Evokatéři a praktičtí mágové knižních literatur minula, důkladně studují povětrnost konstelac, nevycházejíce bez ochraného deštníku Symbolů na liják neviditelného deště neznámých sil. Neméně konzervativními jsou všehny magické učebnice; čteme-li třetího neb dalšího Autora děl o Magii, nadobro jsme otráveni monstrosními odvary HRŮZ, NAIVIT A OMYLŮ, VAŘENÝCH Z BYLIN BOHA A ĎÁBLA, DOBRÝCH ÚMYSLŮ A PROKLETÍ, SLOV A SLOV, CEZENÝCH SÍTEM lehkověrnosti a falše, hysterickým vydrážděním ducha v nemocném těle! Jedině lidem veliké víry jest magie starých mistrů studánkou možností, kam chodí pít, trápeni dočasnou žízní vyvíjející se vůle. Prostý horal, stejně jako vědecký badatel, nedocílí ničeho, byť pořídil sobě celou výbavu magických pomůcek a přeslabikoval všechny texty magických učebnic: teprve vlastní magie, stvořená žhoucí IMAGINACÍ, poznáváním sebe a okolí, duchovním zrakem vstřebávaná, docílí výsledku. Dlužno získati duši básnickou tomu, kdož mágem státi se chce, neboť jen hlupec litery mrtvé se drží, psané většinou pro dav šarlatány.

SOUČASNÁ MAGIE A MYSTIKA.

Celá řada magických autorů dnes, naplňujících své knihy modlitbami evokac a obsáhlým líčením magických příprav, nesmí býti právoplatnou autoritou tomu, kdož k duchu pravé magie dojíti chce. V rozdíl od mystika, dovedšího pravdivými slovy popsati blaženství stavu splývání s Vyšším životem, mág, docíliv výsledku, uplatněním svých sil, nikdy a nikde o tom nemluví. MYSTIK PRO LÁSKU SVOU SE ROZDÁVÁ, MÁG SOUSTŘEĎUJE, střeže sobecky poznání v sobě a varuje se sděliti, byť s kýmkoliv, cesty, pro nebezpečí vlastní zkázy, kterými šel. Tropí sobě nejvýše žert – taková jest již povaha skutečných a pravých mágů – ze slabosti a nevědomosti lidského stáda. Pravý a úspěchů dobyvší mág nemá povinosti, neznaje lásky k lidstvu a k těm, kdož u duchovním vyspívání hluboko pod ním dosud jsou, poučovati a zasvětiti. Magik, ujišťující sebe více, že jeho magie koná se za ůčelem prospěti lidstvu, nikdy nenaznačí cest k cíli těm, kteří za ním půjdou: je-li v podstatě své dobrým a šlechetným, právě z toho důvodu zná příliš dobře nemožnost opakování vlastní methody pro každou jinou duši, věří v nesdělitelnost směru svých cest a nejvýše pokyn dáti může, ohledně zavazadel a opánků, hřeby pobitých, pro kamenité stezky, astrálnem vedoucí. Nebude psáti žádného návodu, poněvadž sám žádného poučení od nikoho z lidí nedostal. Jeho osvícení, rozšiřuje-li návody, kterak k němu dojíti lze, jest klamné a kromě pomíjející schopnosti, ovládati nižší demony, nikam nevede. MÁG, ZASVĚCUJÍCÍ V PRAKTIKY, JEST DRZÝ LHÁŘ.

Nelze říci, zda cesta mágem nastoupená jest nebezpečnější pro úskalí na nichž i mystik ztroskotává. Současné konfese natolik opředly ducha adeptů magie úsudkem, že každé projevování se EGA je sobeckým a špatným a každý mág že je zlý. I duše velikých mágů zachvívaly se obavou, zda není něco ďábelského v magii jejich, o níž snažili se, by byla bílou. A právě všechen nezdar v hodinách ČINU této slabosti přičítán býti musí. Mágové současní, namlouvající sobě prospěch lidstva co základ a východisko všech operac MAGICKÝCH, ztroskotávají právě uvědoměním, ŽE provozování MAGIE jest vystoupením z kruhu ochraného. Je v tom důkaz o dotýkání se extremů; důkaz o věčném kruhu duší, spjatých bratrstvím: duše magiků zlekána ku konci svých evokac, nemohouc přidržeti se pevně „svého“ Boha, pro neklid a nejistotu, neporušila-li tím „zákon“, vezdy církevnický, klesá zastřena závojem šílenství, neb skrze smrt návratem k dalšímu mlčení. V opak Mágové vyhýbající se ať už pro nevědomost či zúmyslně, představě Nejvyššího Boha a nahradíce jej z kterýchkoliv představitelů věčného života, kladnějších výsledků při provozování MAGIE docházejí. Ďábel, toť takové stělesnění Síly, stejně jako některý z Cherubínů; ať povýšen jeden neb druhý co representant vládnoucí této zemi, přispůsobiv mágovu imaginaci, vnímáním schopnějším, stejně se zdarem řídí průběh magických evokací. Můžeme říci, že čím nižší jsou oni Neviditelní, v jichž jménu magii začíti chceme, čím určitějšími a hmotnějšími v představách našich jsou zástupcové Nepomyslitelného, tím lepší a větší výsledek. MYSTIKOVÉ mučí se hořem nad hrubostí látky z níž složena jejich duše, nemohouce následovati svých jasných a čistých představ o Božství; mágové sešílejí často pýchou nad snadností a lehkostí, s jakou přichází jim představitel Boha vstříc! MÁG, zaniknuvší nedokonalostí své imaginace, sveden z pravé cesty k dosažení esoterního klíče, tělem svým sice ztracen navždy pro tuto zemi, jíž poznávati se naučil, duchem však uvázl v sferách MYSTICKÝCH! Světské okolí adeptů magie domnívá se viděti v tom převahu mystiky nad magií neb o magii černé, v níž zasáhl Bůh, k ochraně těm, kdož zůsta-li by bez moci silám černého MÁGA. Není však ni té nejmenší pravdy v těchto doměnkách laiků: v kosmických zákonech není černé síly porušující světové harmonie. Satan a filigránský bůh, stvořený představami slabých, neožívají v bezmezných propastech Kosmu. Pouze zabarvení snů za nimiž mág tíhne, může býti více mystické neb více intelektuelní, odvislé často příčinami karmickými. Taková to zdánlivě bílá magie všechny kontemplace a klid v sobě chová oproti magii černé, jenž jest samostatným projevem vůle a tudíž je v ní více imaginativního, živého. Svobodná, katolicismem z Magie převzatá, vůle, nejlepším toho důkazem. Magie přirovnána býti může se silným jedincem lidské společnosti, žijícím mezi demokraty: snažení obou má v úmyslu zajistiti trvání života; v demokracii vhodným soužitím s celkem, u silného jedince na vlastní vrub. Oba dva, demokrat i jedinec, usilují o své lepší, každý svým způsobem, – vždy však mezi sebou zápasí.

Zrovna tak mágové porušují svémocným oddělováním se od celku kázeň v řadách duší spjatých stejným jhem kletby rasy a Karmy národů, demokrat-mystik splývá s ostatními tím úžeji. Pád z výšin MYSTICKÝCH jest mystiku ztřísněním hmotností, pád MAGIKŮV značí sřícení se z příkřejšího břehu, rychlostí zvýšenou a ZNOVUVYNOŘENÍ SE; proto i vzestup jeho bude větší a jistější. MYSTIK kráčí zahradami plnými vůní a každá radost zvyšuje jeho Touhu po dojítí konečného ráje; magik prochází bezútěšnými lesy hrůz, plnými číhajících nebezpečí, leč cesta jeho je kratší, poněvadž odolá zdržovati se trháním květů, neb jeho krok pohání hrůza. Nezná zastávky, kromě studánek-evokac, jichž vodou hasí žízeň svého Poznání. Mystik rodí se znovu a znovu, Magik nevrací se více v krunýř těla. MÁG OVLÁDAJE SÁM SEBE, JEST PÁNEM; MYSTIK SE ROZDÁVÁ, ROZPTYLUJE, NA VYŠŠÍ BYTOST SPOLÉHÁ, CHCE ROZPLYNOUTI SE SLASTÍ V DUCHU SILNĚJŠÍM SEBE. Magik co despota chce všemu vládnouti, chce by vše mluvilo řečí jeho srdce, chce býti všemu otcem a ne dítětem, chce jíti SÁM a stanouti tváří v tvář NEKONEČNÉMU.

Magik ničeho neodhazuje ze Svého Já, vyjma přítěží bránících letu evokac, prochází se, taký jaký jest a věda, že omylem všechny zápasy s hmotou, vášněmi, pozemskostí, proti níž MYSTIK boj vede. Moudrostí a Poznáním chce magik ovládnouti vše; Mystik naopak láskou, oddaností a pokorou. Leč mnohá i veliká láska může lichou a marnou býti, není-li podepřena dokonalou moudrostí. Osvícená magie může býti učitelkou pravé lásky MYSTICKÉ: vše z ducha se rodí. Mikrokosmos nejlepším obrazem slepé cesty nesprávně nastoupené mystikem. Nač čísti nám hvězdy na nebi, neznáme-li životů na zemi? Kruté heslo: Žer, nebo budeš sežrán, tak směrodatné všemu co na zemi žije, budiž nejlepším učitelem poutníkům cestami duchovními. Co je na nebi, jest i na zemi a obráceně: svět hmotný, krutý a strašlivý jest odrazem světů vyšších. I tam vyšší a zářící Duchové zápasí mezi sebou, ani tam není klidu a šťasten kdo inteligencí nadán a moudrostí oděn jest. Jen tehdy možno lásku vhodně rozdávati, známe-li neobsáhlou nádrž ze které prýští.

Mystik, rozdáváním sama sebe, koná některé ze sil nadzemských, jíž on přioděl představou Krista, takovou službu, jako nám pes činí svou věrností a příchylností, začež Ona jej chrání, duchovně živí a s ním se laská vteřinami extasí. MAGIK, znající nekonečnost a mnohotvárnost Bytostí, Sil a imaginovaných bohů (od Manitou až po Jehovu), ničeho jim nenabízí; jemu lepším bráti než dáti, jest lvem, vycházejícím za noci na lov. Zastaralé a bludné domění, dosud podpírané i současnými mágy o zvláštním postavení člověka na zemi, největší to omyl, udržovaný řadou kultů a věr, nejvíce pak křesťanstvím, jest ohromnou překážkou vývinu schopností magických. Zlo všechno, násilí a krutost, člověkem páchaná, vyvírá ze studnice lidské pýchy, nepodepřené poznáním kosmických pravd, s jakou postavil člověk sama sebe do středu všeho stvořeného, co bod, kol něhož vše se točí. Vší této nesmyslnosti není prázdna duše celé řady západnických mystiků: ženouce se duší celou za fantomem, vytvořeným vlastní imaginací, mimo svět jsoucím, Kristem neb některým z ‚bohů‘, zapomínajíce na všeobsáhlé Božství, viditelné i tělesnému zraku, k světu stvořenému, k němuž se zády obrací, nazývajíce jej pomíjejícím. (!)

Dokonalý Mág nesměřuje v zánik v některé z těchto imaginárních Nirvan, sám v sebe se opírá, ve vlastní božství věře. Magik svou vůlí a svými činy přetrhává vlákna poutající jej s těmi slabými, kteří dosud celku nedospělých duchů se drží a směle vychází vstříc zániku i klíčení, jsa pánem minulosti i budoucnosti. Žádá od neviditelných sil přispění k možnosti urychliti dosažení úplné Moudrosti, užívaje práva silnějšího. Postaven karmicky v tělo člověka s určitými vlohami, získanými v životech minulých, kdy předhoniv vývojem lidské bratry zaostalé, síly utajené ze sebe uvolňuje, jimi vládnouti se učí, zkoušeje moc jejich i na bytostech nevtělených, Demony podmaňuje a Anděle poutá mocí své žádosti, volaje do nesmírnosti Kosmu hesla, platící tam jako volání tygra v hlubinách džunglí: Jsme jedné krve, ty i já, však dnes platí lov! Magie toť věčný neklid a věčné hledání, neboť i Pravda jest nekonečná a svůj závoj cíp za cípem odhalující. Tajemství celého může zmocniti se mágova vytrvalost, s jakou dynamisovati svoji Vůli on dovedl a touto strašlivou zbraní donutil k službám svým státi neviditelné síly našeho i jiných světů.

MÁG VŮČI DOBRU A ZLU.

MLUVÍ TAKTO CÍRKVE:

„Nešťastníče, nezkoušej odporovati silám nebeským! Co pták, o útěk z klece usilující, o stěny povinnosti, křídla svých snů polámeš!“

Tak volají strážcové církví svými zákony, mávajíce smolnou pochodní sedmera hříchů, přikázáními starého zákona a jinými výstražnými signály na cestě k nebi, očím oslepeným žárovkami kulturními. Tato blikající pochodeň, příliš dobrá v materialismu potopené lůze, může mágovi nejvýše leda propůjčiti světla, nevystoupil-li již příliš vysoko, by v záři jeho nařídil svých hodinek.

Zákony tyto Božské jsou mágovi lhostejnými. Není úrazu v magické cestě, nenavali-li jsme sami balvanů předsudků, závazků a otřelá dogma.

Běda Tobě, MÁGU, předsudky a hranice, jež přkročiti nesmíš, v paměť znovu vyvoláváš! Sklíčeností naplní ducha tvého Memento výstražné, vykřikované kulty a učitely: závory, zvané zlem, hříchu, poklesku, jakož i odvržení od tváře Boží, staví před duchovní tvůj zrak onen mocný činitel, zůstavší tobě z doby, kdy teprve jsi adeptem se stával, zvaný Svědomím. Probeř, Ty, který se domníváš býti silen, oněch sedmero závor, zavírajících brány nebe spravedlivých, paprskem mystického zasvěcení je osvětli! Domníváš-li se míti pevně vytknutý cíl své Magie, rozhlédni se po luhu nejrozlehlejším, v němž sedmero hlavními hříchy personifikována jest celá magie, ptej se sám sebe, kde skřížily cest svých s cestami tvého zasvěcení!

Buď jim vděčný, ó MYSTIKU i MÁGU, neb oni stupni byly v minulých životech tvých, po kterých jsi kráčel k svému vývinu duchovnímu, tvými pády, po nichž jasněji věčnou lásku a pravdu jsi poznávati se učil, hříchy, jenž jsou jen zdánlivým zlem, ovládány a řízeny pevnou rukou mága jsouce. Pýcha: toť samotná Magie. Lakomství: toť mágovo uzavření v samotách vlastní duše, nerozdávání citu a myšlének davu. Smilstvo: jaký to problem neujasněný v zákonech lidských, tento VÝKŘIK tělesnosti obalů ducha. Kdo jenom jenom první diktoval ona hrůzná jména studeným uším, děsících se zdánlivého porušení zákonů společenských, přirozených a lidsky lži-božských? MÁG nezastaví své kroky před děsivými extremy sexu, sodomským hříchem, krvesmilstvím! Chlípnost, toť jediné slovo, jež daly církve úkonům genitálií, ať přirozeným neb odporným. Mág zvedá rukavici smilstva, by jí udeřil ve tvář lidských bohů, zákonů a morálek. MÁGOVI JEST PUD POHLAVNÍ ÚČELEM, CESTOU, PROSTŘEDKEM. Věda zastavuje se u problemu pohlaví a snaží vyložiti poruchami sexu všechen mysticism a náboženská šílenství. Není ne pravdou toto úsilí, neb nezřídka rodí se mystika na polích, z nichž odvezena veškerá úroda chámu, neb obilí přerůstalo nesklizené plných varlat, (askesí,) vyprazdňujících se demonickými tentacemi. MÁG, dokonalý řidič člunu svého těla, libovolně vesluje vodami své vůle a svého zdraví: vypouští své semeno pro účel a nikdy pro rozkoš samu. S chladným mozkem a rozumem rozbíjí cáry myšlénkových útvarů vilné žádosti činem, dává rozkoš i pokrevencům bez ohledu na zákon, jež diktoval zastaralý názor zákonodárců neb lékařů. Stejně klidně znásilní siderálně osobu, jíž žádá připoutati ke svému já, masturbaci provádí, hodlaje vytvořiti incuba, posla k osobě milované, – pro mága není smilstva a perverse nedotknutelné!

Magik jí všechno z požitků zemských, co stravitelno a neničí tělesného zdraví; bez ohledu na předsudky lidské a falešnou estetiku.

HNĚV mágův, jistě spravedlivý, obrací se k tuposti ducha spodiny lidské, proletariatu, jakož i proti tvrdosti bohatců. Věda, že každý bez rozdílu ve svých rukách Moc míti může, jest nemilosrdným, vůči tupému stádu. Pohrdá všemi, kdož nevidí za hradby sociálního běsnění, nacionalismu, lidství; nenávidí všechny, kdož ulpívají celým duchem u svých rodin, pokladen a majetku, v pohodlí a radosti jedné chvíle. PRAVÝ MÁG I DOKONALÝ MYSTIK OBĚTUJÍ ZA ŽIVOT ZVÍŘECÍ, ŽIVOT LIDSKÝ; TAK VELIKÁ MUSÍ BÝTI JICH NENÁVIST KRUTOSTI LIDSKÉ. Duše zvířete, adept úrovně ducha lidského, ba někdy i předstihující v kosmickém vývinu vývoj duše lidské, jest rovnocena těm, za něž Kristus svojí krev vylil. Spravedlivý hněv mága proti TRÝZNITELŮM ZVÍŘAT A VIVISEKTORŮM obrací; hotov mstíti životy nemohoucích se brániti utracených zvířat. Jak hnusnými a krutými jsou bohové podávající vládu dvounožci nad nižšími bratry jeho, upírajíce jim milost spasení! V POMĚRU K ZVÍŘATŮM JE MAGIKOVA DUŠE PLNA mystického ŽÁRU A LÁSKY. – OBŽERSTVÍ. Králové, vladaři a kněží jsou a byli PŮVODCI A UDRŽOVATELI ŽRANIC A PITEK, OBŽERSTVÍ to, pro příklad lidem. LIDSKÁ SMEČKA navykla společně stolovati, lží a pomluvou krášliti hromadné pohlcování povražděných životů. Magik pojídá vždy mlčky a v samotě své, nepřemýšleje zvlášť o nutnosti býti z životů jiných živ, ať je to již klas v chléb proměněný, jež požívá, neb ryba smažená v roztaveném tuku zemřevší. Nikdy nedívá se příliš na své jídlo a nezasedaje k němu s lidmi, je vzdálen všeho obžerství: zná dobře člověka, rvoucího druhu sousto od úst! ZÁVIST mágova nemá žádného trvání. Kterak záviděti, možno-li nám získati všeho? Břemena bohatství, zdánlivé zdraví a pomíjejícnost úspěchů u bližního, výstražným příkladem chtíti, čeho nemáme. MÁG závidí jen Krásu tvarům, vlastnosti demonům a velikost Geniím bičován touhou, býti tak jako oni silen a věčně mlád. Pro tuto touhu nezná též LENOSTI a nebývá tímto hříchem dotčen. MÁG nehřeší ni proti dvěma prvním přikázáním Božím. V jediného Boha věří a nadarmo nevysloví Jména Nejsvětějšího. Mág určí v nitru svém sám sobě Jméno Nepředstavitelnému, zavřeno je nosí v hlubinách duše a nepronese je nikdy ústy svými. Vytvoří tak ono mystické TABU, nevysloviti je zbytečně, ni ve chvíli, kdy žádati o nejvyšší pomoc by chtěl, určí počet, kolikráte zvolati v hodině zoufalosti ono Jméno smí, aniž by ztratilo na své síle. YOGA: Třikráte mne zavoláš, nikdy více a já tobě ku pomoci přijdu, je každému mágovi známa. Sváteční den mágův neurčuje nikdo z lidí, kultů a věr. Přichází sám, ohlášen předem a tak častý, jako křesťanům neděle a svátky. Je esoterním, nikoliv exoterním. Kdo nesvětil by den kdy milenka přichází a nezkrášlil ložnici a tvář svou? Tak ni v tom hříchu nemá a dalek soužití s církví křesťanskou, nesvětí zvlášť neděle, jako necítí se svátečněji v sobotě židů a dny jiné. – Cti otce svého i matku svou – jest jemu příkazem srdce a nikoliv víry.

Netřeba poznámek k této věci, známe-li zákony Karmy a reinkarnace. – Dal’s život dnes mně a zítra porodím já tebe! A čeká-li u dveří milenka, matka má milovaná z minulého života, jíž já opětně (jak vnitřní hlas mi praví) v některém z budoucích životů matkou budu, žádající vpuštění do síně, v níž nevstoupí, dokud ty, dnešního těla mého, matko, seděti budeš, milence přednost dám a tebe ven vyvedu. Tak praví Mág, naslouchaje vnitřnímu hlasu, neznající rozdílu mezi rodiči svými a cizých, odpadl-li pocit nějaké vděčnosti neb závazků. Příroda tak sama učí Magika a není daleka doba, kdy výchova dětí bude hromadná, ve smečkách. Pak zmizí sama sebou ona sobeckost, získávaná zvykem z dlouhého styku mezi rodiči a mláďaty, vtiskující jim osobité slabosti mravní, třídní zášť a opakující se špatnost celých generac. Zrušením rodiny, odevzdáním mláďat po odkojení do velikých zástupů, řízených velikými matkami a otci, s dušemi dobrými, všem stejně lásku a co dobrého rovnoprávně rozdělujícím, zmizí ze světa hodně bídy, žalu a zla, odstraní se pak těmito dorostšími novými LIDMI chomouty národnosti a zbytečné několikeré jazyky; sejdou tím ze světa války a první krok k bratrství lidstva učiněn. Z mikrokosmu, od malého k velkému, musí býti náš příklad vzat. MÁG, odpověděvši na otázku, komu by dal peníz, maje chudobnou, leč ve zdraví jsoucí, matku svou, vida neznámou, mocnou a výdělku neschopnou žebračku, že dal by peníz ten své matce, není dokonalým mágem. Takový člověk bude milovati, jsa Čechem, mizerného a špatného Čecha více než dobrého Němce. Je slepcem kosmickým, příliš synem své doby, zbahnělé temnotou, zvyků, synem zaostalosti. MYSTICKÁ I MAGICKÁ CESTA MUSÍ K SAMOTNÝM ZÁKLADŮM DOBRA I BOLESTI DOCHÁZETI. MÁG NEZNÁ RODINY, HRANIC, NÁRODNOSTI, JAZYKA. MÁG SLYŠÍ VÍCE STÉNÁNÍ TRPÍCÍCH TVORŮ, JEKOT ZVÍŘAT UTRACOVANÝCH V POHODNICÍCH, LABORATOŘÍCH A JATKÁCH, než-li tisíc jazyků utlačovaných v cizích školách: zná příliš dobře tradici ras a národnostní běsnění. Zřídla smutku nacházeje, tam, kde nejvíce požár zuří, hasí. Je kosmopolitou, však dalek řešiti uskutečnění snu o zemském ráji způsoby politických, náboženských neb sociálních reformátorů. Dříve duch lidský temnotami mystickými kráčel a mágové despotičtí hierarchie kněží a králů jemu vládli; dnes odvrhuje dav vše mystické, chtěje sám vládnouti po způsobu mágů, nevěda ničeho o silách ducha, vůle a myšlénky, tupý zůstávaje v obalu tělesném; v budoucnu až poznání zákonů Kosmických hledati bude každý, stane se pak NADČLOVĚKEM jednotlivec i dav, svobodný cele, bez pánů viditelných, zápasící mezi sebou zbraněmi duchovními: boj o vítězství Psychy a duchů příbuzných k ovládnutí ideií ku předu směřujících neb je bzrzdících. Do té doby poměr mágův k Dobru a Zlu upraven je disposicemi danými zevně, SVOBODNOU VŮLÍ měniti a přispůsobovati sobě okolí k svému duchovnímu vzestupu, bez bázně, příčí-li se to stávajícím ve společnosti řádům, prázdným a jalovým jak lidstvo samo. MÁG jest moudrostí Neviditelna naplněný individualista, jest anarchistou činu, bořícím násilně zpuchřelé stavby myšlének, postavené slepci ducha v staletích nevědomosti a otroctví. Magik, udržující rovnováhu mezi příkazy zákona reinkarnace a zákona karmy a vědomým vystupováním své VŮLE, jest skutečným mágem, neděsícím se činu a fakt určitých, zvaných hříchy, pojmenovaných tak nevědomci za účelem udržení lidkého stáda v klidu a jež nejsou kosmickému dění ničím více, než obyčejnou událostí.

O ÚČELU A SÍLE MAGIE.

Otázka, k čemu slouží plné využití magických sil, je ponejvíce hmotným způsobem vykládána. Ptáme se, znajíce všechno úsilí mystické, novoplatonské filosofy, Bhagavad-Gitu a Upanišady, k čemu nám, hodláme-li splynouti s duší kosmickou a dojíti Osvícení, individuelní duši člověka, když ponořením celou podstatou své duše, tedy mystikou, možno nám dospěti v Božství, uplatňovati MAGII? Nelze přec upříti jakousi morálnost, původu transcendentního, lidstvo ovládající a Magie sama, nevázající se mnohdy k uznávané mravnosti, může vésti k užití zla na zkázu vlastní i bližních. Nicméně již to, že adept okultních věd cestu magickou nastoupil a konečně mágem se stal, nasvědčuje dokonalé svobodě, popřávané nám Nejvyšším k dosažení Pravdy věčné.

Aniž zabraňuje Prozřetelnost mágovi úplné rozvinutí vůle a užití magických sil. Kardinál Richelieu i český Koniáš byli, nevědouce o tom, velikými MÁGY, tak silná byla jejich imaginace a vůle a přec nezabránila jim v činech Spravedlnost Nebes, tím spíše, že pracovali pro nemravné těleso církve. Dle pojmů katolického boha byli by zavrženi všichni ti, kdož jenom dle Nové myšlénky cvičí vůli k zušlechtění mravnímu, stejně jako všichni mediumističtí visionáři a vůli drtící inkvisitoři. Leč církve křesťanů pomalu ač jistě dohrávají svou úlohu a již rodí se MÁG k svrhnutí nejomylnějšího neomylného, papeže. Nedřímají-li nejčernější mágové na trůnech a nejsou-li hlavy vynikajících Jezuitů a stejně členů Kahalu vynikajícími mágy?

A fakirism Orientu a mahatmové indičtí, jichž působnost na život zapadníků dokonale známa není? Kosmos hýbe se vůlí Boží, však zemský život ovládán je vždy vůlí několika jednotlivců, viditelně i neviditelně, vědomě a mnohdy nevědomky pracujících: vždy však VŮLÍ, býti činými. MYSTIKA toť cesta ke KLIDU, MAGIE: burcování spících k mocné činosti MENTÁLNÍ. MYSTIK stal se sám sebou bílým a čistým, ozářením v ZÁŘI BOŽSTVÍ bez vlastního přičinění; MÁG se stal mágem umělým cvikem a zvláštními přípravami ozařuje temnoty POZNÁNÍ, JIMIŽ PRONIKÁ JEHO VŮLE. DOKONALÝ MÁG, PROŠEDŠÍ CESTAMI FILOSOFIE, MYSTIKY A KRÁSY, stojící nejen nad LIDMI VŮLÍ svou, ale i nad DUCHY, NÁLEŽÍ mezi vysoké GENIE, OVLÁDAJÍCÍ naši PLANETU. I andělům starého zákona dal Jehova moc a KRISTUS byl velikým mágem stejně jako MYSTIKEM. KRISTUS svým příkazem lásky cestu mystickou a slovy: nepřináším vám klid, ale k bojování meč, cestu k Magii ukázal. Proto jest skutečná MAGIE ušlechtilá, jsouc stělesněna vůlí těch dokonale mravných, jimž dovoluje Nejvyšší BOŽSTVÍ vládnouti nad duchy slabšími, vtělenými do těl lidských. Pravá a skutečná MAGIE nevede ke Zlu, leč k Dobrému konci a dokonalosti Nejvyšší; pouze na nejnižším stupni nacházející se adeptové zneužívají pro slabost vůle své svých sil. Všechna středověká, MÁGY, příliš církevních očí, započatá činost, o níž se nám zpráv zachovalo, byla takovou svévolí učňovskou, nikoliv mistrovstvím a vedla namnoze k zneužití schopností magických. Byla čarodějstvím nejnižšího řádu, prováděna jsouc neschopnými, za práh křesťanství nevidoucími osobami, bez vytknutého bodu, kam svésti rozpoutanou vůli po nemnohých zdařilých činech, jakými bylo ovládnutí nižších duchů, skrytých sil člověka i země. Vždy však, jak víme, ďáblové zmocňovali se duší takových odvážlivců, ďáblové, jenž nebyli ničím jiným, než samotnými imaginacemi rozpoutanými, nevybité Poznáním a stělesněné představami rohatých, jak vymyslela je fantasie otců církevních. A tak všichni neschopní a bez vyššího zasvěcení začínající mágové, pro slabost mravní a neúplné obzory ducha, ve zlu se vybíjející, ztroskotali. POZNÁNÍ, skrývané, od Raimonda Lula až k Agripovi, na magických základech vybudované, bylo církví špatnou mystikou do sfér magických zařazeno a vše slabé, co kléru příznivo býti se zdálo MAGIÍ BÍLOU ne-li MYSTIKOU nazváno, ač všechny efekty viditelné byly obyčejným čarodějstvím, nemajíce s MAGIÍ, jako samostatnou cestou k Božství, nic společného.

Účelem MAGIE jest, zkrocovati passivní vůli v stavu bdělém či NADVĚDOMÍ, stejně jako mystikové činí, s tím rozdílem, že MÁG neodvrhuje zúplna vlivů tělesných, leč tyto spoutává a dynamisuje pro chvíle vhodné, ve kterých svobodnou Vůlí – (u MYSTIKŮ je potlačena představou BOŽSTVÍ mimo svého JÁ!) prýštící z podvědomí, donucuje určitými zákony magickými bytosti viditelné a i mimo svět hmotný stojící, k svým službám. Provozování dokonalé MAGIE má za účel dovésti vlastního ducha lidského v ustavičnou rovnováhu a styk s duchy nevtělenými, se kterými buď: MAGIÍ mystickou o harmonii kosmickou usiluje, nebo MYSTIKOU magickou o nadvládu bojuje v sférách mentálních. Nechápání těchto dvou proudů magických esoterním vnímáním, vedlo k označení a rozlišení na MAGII bílou a Magii černou. MYSTIKOU zanikáme a Magií tvoříme. Každý mystik sní u podvědomí Věčna a splétaje sny a obrazy, BOŽSTVÍ živě promítá v skutečný Fantom, který pak žije, vládne a jedná jako duch Nejvyššího Božství. Podobně vznikl útvar boha dnešních katolíků: směs nejčistších příkazů mystických a hluboké pravdy ztřísněné krvavými papeži a inkvisitory, koncily blbců zatracujících vše esoterní; přízrak božstva, stvořený a čas po čase novými omyly církve udržovaný, stále Krista se vzdalující a fantom, Lásky protichůdný, nestvůrného SATANA vzbudivše v myslích mělkých, jím samým zhynou. Dle výše zasvěcení mystikova jest hodnocena i personifikace Božství. MÁG dokonalý probouzí se magií svou v kosmickém podvědomí a rozplétaje sny a obrazy stvořené v Nadvědomí své osobnosti, stává se vládcem nad obrazy zhmotněnými svých imaginac, jim káže splynouti s nejdokonalejšími představami BOŽSTVÍ básníků a geniů, uloženým v mentální úrovni, načež v zápas se dává s imaginacemi lidskými: rozbíjí tyto, v bohy a fetiše proměněné! Úkolem MAGIE jest ničiti tvary lživých imaginac, hradby nanášené passivními duchy kol světel Věčna. Nerozhoduje, naloží-li s kořistí co vítěz ku svému zisku, či vysokomyslně nevšímavě dál za Poznáním k Světlu se béře. Dokonalý mág nemůže nic jiného, než chce Nejvyšší Spravedlnost, chtíti; jeho svobodná vůle je Vůlí Boží. A proto jedině MAGIÍ můžeme ono vysoké transcendentní Absolutno, jenž jest Nejvyšší BŮH, poznávati a uctívati; cesta mystická však vždy, více méně, mlhami imaginac zakalena. Zvláště mystika křesťanská, surogát kosmické Nirvany, jest zbabělou leností duše, sobeckým přilnutím k uměle vytvořené vlastní představě, třeba tvořila jí Láska, bezceným obřadem před tváří Zákona příčin a sklizně. Mág, vůči mystiku, přirovnán býti může k člověku, stojícímu SEBEVĚDOMÍM o stupeň výše živočicha a takové též vědomí i jistota mágova, individualisováním kosmické samostatné a nesmrtelné jednotky, získané, jest stupněm, vyšším prahu na němž mystik stojí. V MYSTICISM zapadli MYSTIKOVÉ osobnost svoji potlačujíce; zejména kdož v evoluci psychické dosud stavů mystických neproměnili v mystiku kladu. Tito ubožáci spoutajíce sebe s umělým skupením v úrovni mentální, opomíjejí ovládati troje složení člověka: tělo hmotné, astrální a vlastní duši. Mág vhodným ovládáním sebe, vládna celé podstatě svého JÁ, v úrovně vyšší, mentální i Božskou vnikati dovede. Každá bytost na zemi je člověkem, byla neb bude.

A i tak MYSTIK každý bude MÁGEM. V té věci jest nejvyšší úkol MAGII vytčen: ODSTRAŇOVATI FALEŠNÉ BOHY PŘEDSTAV LIDSKÝCH A TÍM VCHÁZETI V STYK VZÁJEMNÝ S NEVIDITELNÝMI SLUŽEBNÍKY BOŽSTVÍ A PŘÍMÝM DOTEKEM S NEJVYŠŠÍ MOUDROSTÍ STÁTI SE VLÁDCEM TÉTO ZEMI. PAK JEDINĚ ODPOVÍDATI BUDE NEJVYŠŠÍ BYTOSTI, JENŽ JEST PRAPŘÍČINA A MOUDROST SAMA.

Takový je nejvyšší úkol účiné a dokonalé

TOUHA A LÁSKA V MAGII.

Takový byl základ starých MAGIÍ: KABBALA, Makrokosm a Mikrokosm, vzájemné zrcadlení se sfér, umístění člověka do smýšleného středu a následovně vznik dualismu, Světla a tmy, zákonost z toho všeho vyplývající: magie bílá a magie černá. Hebrejští MÁGOVÉ tvořili přírodní magii a tato umělá magie nevydala dokonalé Mágy, zabývajíc se věcmi přístupnými smyslům. Jehova sám, jako uměle vytvořená představa, bližší byl magii zvrhlosti a perverse, (nekromantie a satanism!) než poslednímu stupni svaté a Nejvyšší MAGIE. Magie vytýčené středověkem budovaly moc svoji z nedokonalých imaginac, získávaných empiricky z obrazů vyprávěných ekstatiky, visionáři a medii; stavěly z trosek představ o astrální pláni; obrazy tyto jsou nám dnes pouhými negativy, mnohonásobně na sebe položenými, skrze něž pohlížely oči středověkých mystiků-mágů do světla Dokonalé Pravdy.

Jen tak vzniknouti mohli tvary plné krutosti, tmy a chaosu. Jako kdybysme chtěli uzříti najednou na stejném místě obraz pagody a dna moře, zástupu goril a vrcholy ledovců: jaké linie, barvy, tvary a pohyb bychom zřeli! Stará MAGIE tvrdí o sobě, že jest vykonávána přispěním DEMONŮ a sil nadpřirozených. NOVÁ a zjednodušená MAGIE, neuznávajíc demonů co samostatných bytostí, leč jen jako výplod IMAGINACE jednotlivců, věků a kultů, oživlý v úrovni mentální, vzniká pouze dokonalým využitím sil PSYCHICKÝCH na podkladě Mystického zasvěcení. LÁSKA a TOUHA, odvěké zákony, hlásané člověku BOŽSTVÍM ústy KRISTŮ, perly v smetišti náboženských dogmat, jsou vlastní podstatou dokonalé MAGIE, jenž jest největší metou každému mystiku a nejvyšší DÍLO, nebeského původu na této zemi. Jedině touto cestou k MOUDROSTI lze smýti SLZY a dáti universální harmonii všem živoucím tvorům: toť ona duchovní úroveň, v níž zažehnuta Tvůrčí Síla, kus BOŽSKÉ VŮLE, z chaosu NĚCO utvořivší. Člověk, jemuž se mystickým zasvěcením a rovnováhou intelektu podaří rozvinouti Božskou sílu MAGIE, nabývá část Božských vlastností, jichž dovede tak užívati, že pozemská příroda i úrovně s viditelným světem se stýkající, jemu podřízena jest. TI, KTEŘÍ ZUŠLECHTILI SVÉ SRDCE KRÁSOU, PATŘENÍM V ŽIVOTY A SVĚTY NEKONEČNÉ A MEDITOVÁNÍM O PRAPŘÍČINĚ A NEJVYŠŠÍ SÍLE, KTEŘÍ ONĚMĚLI VZRUŠENÍM NAD PLAMENY MUK, JIMIŽ SPALUJE SE BEZMOCNÁ BYTOST, POSTAVENÁ NA TÉTO ZEMI A VYDANÁ BOLESTEM TĚLA I DUCHA A NÁSILÍ SVĚTA, KTEŘÍ OPLÝVAJÍ SOUCITEM NAD SLABÝMI A TRPÍCÍMI TVORY A VŠICHNI TI, kdož svých intelektuálních sil učinili předchůdci mocných realisac, zrodivše posvěcenou obrazností IMAGINACE dokonalých sfér, utužili je mocnou vůlí – všichni ti přetvořili vlastní a odvěkou Energii duševní, astrální i tělesnou v ideální osobnost pravého MÁGA. Celá jejich bytost jest pravdivá a jako neznají lží a násilí vůči viditelným tvorům, žádný vyšší duch ni tvor neviditelný nemůže jim ublížiti, je zklamati neb v šílenství uvésti. Magie jejich stane se zdravou a skutečnou. Toť onen mág Krišnův v Kama Loka, jež ovládá elementály. Cesta dechovými cvičeními, kde fysické tělo roste vdechnutím a menší se vydechnutím, v opak těla astrálního, jest obrazem duchovní cesty mágovy k centru Prapříčiny. I tam jest výboj a obrana, energie ducha menší se a roste; v tomto přílivu a odlivu kosmickém zmenšuje se občas mágova Touha a roste Láska, hraničící s láskou mystikovou a občas zmenší se láska, by zmohutněla touha-vůle. V té době blíží se vůle instiktu, viditelnému světu co hřích, neboť v oné chvíli zvýšení exteriorisace sensibility projeveno nejvyšší úsilí o zdolání prahů věčna. Čím jest genius proti obyčejnému člověku, tím jest též dokonalý MÁG vůči všem hledatelům a dobyvatelům stezek, o nichž rozhovořují se theosofie; jest onou ovcí od stáda se oddělivší, pro níž dobrý Pastýř zpět se vrací. Mág svoji Touhu a Lásku definuje způsobem sobě vlastním, jeho postup v žádné tradici se neopakuje a intuice, jimiž určuje směr své cesty v Božství, zůstávají zrakům cizím i jemu samému zahaleny na vždy.

Vůle a imaginace adeptu Magii ukazují

CESTA K MAGII.

Každý z nás předurčen státi se MÁGEM a za snu probouzející se mystik pozdě shledává osobnost svoji, rozptýlenou ve fantom pohlcovaný duchy silné vůle. V každém z nás klíči žádost magie: je-li nitro neúrodné vzněty, ať už dobrými či špatnými a okolí příliš bouřlivé, nanášející na klíčící vůli naší popel marnosti a všedního úsilí, tu dokonalá MAGIE nerozkvete z tužeb mystických nikdy. Též neozvou se více hlasy, utajené v našem podvědomí, varující nás a hlasy neviditelných přátel našich nikdy více nepromluví k naší touze. Těm, kdož nejsou naplněni nejvyšší láskou i krajním záštím proti zlobě lidské, opak ztrnulosti a pasivitě indických mahatmů, nikdo z vyšších, nad člověkem stojících Bytostí návodu nedá, jakými způsoby vypěstíme svoji vůli, jenž jest jediným zaklínadlem, magickou holí a kruhem. Bytosti nebeské sami probudí v člověku Mága, bude-li jeho mysl bez představ Nejvyššího BOHA a bude-li se nejvýše skláněti před nižšími služebníky Jeho. K poznávání stvořeného a tím i pomalému chápání Boha probuzený člověk, najde sám na dně své duše vepsán celý nástin evokace andělů, demonů a sil; učený i negramotný stane se MÁGEM, bude-li jen chtíti a jeho obraznost nezastaví-li se nikde. Vše jest v nás a nic lepšího z venčí získati nemůžeme. Blázen, jenž domnívá se zvěděti o Dokonalé MAGII z děl o magii pojednávajících! Lidé dějů a pochodů života neznalí psali je, byť s láskou. Šílenec, kreslící pantakle a magické kruhy! Idiot, citující hebrejské a latinské texty magických příruček všech národů a věků! Jenom mrzáci ducha s nedostatečnou fantasií kráčejí šlépějemi mrtvou literou vyznačenými. Jaké zbloudění ducha rýsovati znovu tvary božské a ďábelské představ domělých mágů! Kterak vlají v myšlénkové úrovni tyto cáry vůle jimiž žongléři tmy děsili loutky lidské stejně jako velicí inkvisitoři, tradicemi krvavého božství!

Novou budovu, každý sám pro sebe, musí mág stavěti; svobodně každému ponechána volba slohu a postup práce. Jenom tak bude dílo dobré a účelné. Vlastní cestou na perutích imaginace dospívá mág dokonalosti MAGIE, bez omylných receptů domělých MÁGŮ.

MAGIE JEST VŠEMOCNÁ VŮLE, DYNAMISOVANÁ VZRUŠENÝMI IMAGINACEMI LÁSKY I NENÁVISTI, HRŮZY I KLIDU, ŠEREDNOSTI I KRÁSY. MAGIE JEST VÍTĚZSTVÍM ASKETY SRDCE STEJNĚ JAKO HÝŘILA SNĚNÍM, dovedšího zavčas a libovolně zrušiti stvořené představy, lhostejno, zda uskutečnění byly možné neb veskrze lživé a klamné. MAGIE JE OPAKEM mystiky a přec spolu souvisí: MÁG je milosrdným k slabému pro sílu svou, mystik k bratřím svým chová se pokorně a milosrdně z vědomí vlastní slabosti. A pro tuto vlastnost lva, mág je krutým a nemilosrdným vůči všem, kdož jsouce pyšni, zneužívají svobodné vůle, učinili se sami představou božstva a neznajíce zákona ni pána, zlem a krutostí vládnou nižším a němým bratřím svým. Mystik, učiniv sobě nejvyšším zákonem představu a tvar božství, ztratil svobodnou vůli a následovně je pasivním ke všemu, co nesouvisí přímo s jeho božstvím. Oba pak, MÁG i MYSTIK, vědomě i nevědomě slučují v sobě nejvyšší uctívatelné živoucí Božství, imaginace proti vlastní vůli, obraz zmaterialisovaný Vyšším duchovním Vůdcem ze světů dokonalejších. K ovládnutí magie jest potřebí těchto věcí:

DÝCHÁNÍ náležitého, mocné OBRAZNOSTI a PEVNÉHO BODU, ustavičně noseného v srdci a mozku. – Jedině ten, kdo ustavičně vědom sobě jest, že dýchá, skutečně žije a jest způsobilým státi se ADEPTEM MAGIE. Jedině ten, jehož FANTASIE nezastaví se nad propastí Kosmu a u hranic dovoleného lidskými zákony neb domělých bohů, mocnou fantasií obdařený člověk, dovedší kdykoliv své představy do nekonečna rozváděti, může se státi ZASVĚCENCEM. Ač chud je kdo v synthesách představ, plastické formy idií nesčíslného počtu obrousí brzo kostrbatost začátečníkovu, bránící vzletu k výššinám MAGIE. Obraznost žhoucí získá i méně schopný výcvikem dechu, kde, za jistých podmínek, změnou postavení astrálního těla ovládne svůj mozek natolik, že centrum levé svoji motorickou činost změní v řídící agens pravé části: všechna logika, paměť a srovnávací činost pravé strany mozku stane se údělem levé, sama vykonávajíc nadále příkazy nově nastoleného soudce. V této přeměně nástrojů života, jimiž duch se projevuje, mohutní fantasie neobyčejnou měrou. Nejstřízlivější fantasie, této změně se podrobivších, předčí svojí intensitou veškera snění požívačů opia neb hašiše, zůstávajíce stálými. Směs nejnemožnějších obrazů a barev, výtvarné linie, které působí zvuk, barvy které doslovně hřejí a chutě v ústech vzbuzují, vůně mající tvar, tváře nikdy nezrozené a stroje, nevynalezené dosud. Stavy blízké šílenství, závoje odhalené s věcí nejtajemnějších! Kdos slabým k spatření těchto groteskních vidin i každý MYSTIKU, zůstaň skryt ve vejci veškerenstva, chráně se proti útokům zvenčí mázdrou zdravého rozumu; za potravu maje bílkovinu všeobecných Zjevení. MÁG co kuře proklobal se skořepinou Tajemství, v přímém styku s tisícerým nebezpečím, obklopen však i krásami nepopsatelnými, jako Bytost kosmická svobodně trvá. Tak na tomto znovuzrození trvaje, plní člověk nejvyšší předurčení své, dané jemu svobodnou vůlí a rozumem: MAGII. Církve řekly lidem: budete otroky představ, jež diktovati budou naše hlavy, nebudete mysliti více a my učiníme z vás mrtvoly ducha a vůle! MAGIE však odpovídá: IMAGINACEMI učiníme lidstvo BOHY, imaginacemi plnými zdraví, krásy, ducha a pravdy zničíme od základů falešné a lživé představy vašich neomylností, celibátníci; představy plné idiotského, krvavého boha s katany pekel, majících větší skorem moc než on sám, který jest prý všude přítomný, tedy i ve zlu a ďáblech samotných snad? – A konečně: JEDINĚ TEN, JENŽ V SRDCI SVÉM NEZIŠTNOU SVÉMU JÁ NESE LÁSKU, KE TVORU VÝŠE NEB NÍŽE ČLOVĚKA POSTAVENÉMU, ANEB V MYSLI SVÉ PEVNÝ VYTÝČIL CÍL, HODEN JEST STÁTI SE MÁGEM. On nemluví, dle slov Sexta Pythagorejce, o BOHU k luze (jak to církve činí!) a jako muž BOHA hodný, je mezi lidmi SÁM BOHEM. Jaká však býti má dokonalá LÁSKA? Odmyslíme-li lásku MYSTICKOU, jenž jest náplní všech neurčitých a blažených tuch, vyvírajících ze zamilovanosti ideálu vznešených představ, jedinou láskou otevírající nebe, družkou Soucitu a milosrdenství jest nezištná LÁSKA k jednotce stvořené Kosmickým zákonem o stupeň níže člověka na žebříku vývojovém. Pouze nejvznešenější duchové jsou této lásky hodni a plniti ji dovedou. Nadarmo hlásal Galilejský Své velké: Miluj svého bližního – vlastní jeho následovníci kráčeli v zločinu a svět nadále nedbá jeho příkazů lásky. A Kristus příští, onen církví katolickou předpovídaný a obávaný ANTIKRIST, Dokonalým MÁGEM bude, ovládne srdce lidská tím, že poslání jeho za druhý konec kruhu ZÁKONA postaveno bude. Počátek veškeré lásky je bázeň a hrůzou též šířiti Antikrist pravou lásku bude; návod Kristův prakticky provede: okamžitý trest půjde každé nelásce vzápětí. Všechna tma a falešné představy, jež po staletí vrhá církev svobodnému lidskému duchu vstříc, (je-li válka světová dílem krvavého Viléma, počet padlých, Svědomí jeho zatěžujících není ničím u porovnání s vinou, jíž nese církev za vynález svého pekla a ďáblů, jimiž děsila a zničila miliony slabých vůlí) bude a musí býti jedenkráte zničena v gigantickém zápasu magickém. Evangelista Jan Antikrista předvádějící, popsal nevědomky v Antikristu samotnou církev, jakožto útvar, slepený z IMAGINAC falešných představ o Bohu (na věky zatracujícím!), dokonalé lásce (o přírodě a zvířatech ani zmínky, krom případu Františka z Assisi, jenž octl se v církvi omylem!), účelu a úkolu člověka na zemi, životě posmrtném, bezceného obřadnictví, veliké symboly duchovní pokroucené do nemožna (doslovné jedění a pití těla Kristova!), naivní theologie, záplava anachronismů, absurdní filosofie (vše lepší, co z antických a jiných a jiných filosofií křesťanství vzalo, duchaprázdní otcové církevní vylučovali a nové, dobré, odmítají,) neomylnost papežská, politické a ve špinavých stokách lidského myšlení orgie – toť ovoce Kristovo jež shnilo, církev Antikristova. Obávala-li se kdys, či po dnes tomu tak, Antikristova příští, nechť zví, že Kristus nový to bude, onen Gog a Magog, vládnoucí mocí a bázeň na neřestné pouštějící a že všechny duše, které kdy, na budování, nemravného ve své ztrnulosti, tělesa CÍRKVE, se sůčastnili, znovu co osoby řídící vrak ten v záhubu spějící, se rodí a ustavičně co Klérus znovuzrozovati se budou, dokud nedojdou vyššího OSVÍCENÍ a plným zápalem neobrátí mysl proti bludnému fantomu, jimi tvořenému. CÍRKEV, JAKOŽTO DUCH TEMNOT, V ZOUFALÉ AGONII BRÁNÍ SE VŠEM PŘÍLIVŮM SVĚTLA: VĚDĚ, THEOSOFII, SPIRITISMU A MAGII, AŽ TOUTO POSLÉZE ZAHYNE. Milovati bližního, plně dle příkazu Kristova, dovedou pouze duchové nejdokonalejší. Ti, kteří prošli bolestí a strádáním v svém mládí smutném, neb lidé, jichž láska opětování nedochází, milují nejintensivěji. Většina proudů lásky světem probíhající, jest zabarvení sobeckého, jevíc se v úrovni myšlénkové škálami sepiovými, červeně indické a okrů všech nuancí zabarvena. Jen vzácnou výminkou objeví se mezi tím stkvoucí záblesk purpuru neb šarlachu: lásky několika vyvolených Páně. Nemnoho jest nesobeckých druhů lásky: Sobeckou je a z prospěchu prýštící láska dětí k rodičům a nádech zvířecí má i láska mateřská; v oku milenky, co obraz Boží ve chvíli lásky planoucímu, zří mystik záblesk pohlaví, dravost samu. Mylnou a směšnou je láska k vlasti, domovu, láska přátelská a pohnutkami nekalými dýše zhusta i láska umělcova ke kráse. Všechno obětování se za silnou jednotku Tvorstva, mající dokonce svobodnou vůli a MOC samu v sobě, zvanou člověkem, jest bez oné lásky, potřebné k opření se mága o pevný bod nesobeckosti. Ten člověk, dovedoucí položiti své tělo za psa-bratra na stůl vivisekční a dáti život lidský za život zvířecí, překonal by duchovní hloubkou toho činu celou nauku Kristovu a tato LÁSKA čistého srdce s neochvějnou vůlí dáti nový, zářivý příklad Dobra, vzrostla by v MAGII nesmírné síly a personifikace toho činu vyvrátila by z kořene stávající lidské řády a změnila, jako křesťanství kdys, mapu světa. Milovati slabších, MYSTICKÁ VĚTA, platí i v MAGII, obohacena jsouc Poznáním Tradice a které zní: S těmi pak nebojuj, ó žáku, kdož ve smečkách loví a jsouce nasyceni, pro rozkoš vraždí, leč propůjč svých sil vražděným, hladovým. – Lidské smečky nadále loví a utracují životy lidské a zvířecí; kterak může mág lidi milovati? K polepšení a napravení jich jenom zákona „oko za oko, zub za zub“ použito se zdarem býti musí. Orel much nelapá a lev není myším nepřítelem; toť způsob MÁGŮV, nepropůjčeti ochrany silným. V KAŽDÉM ČLOVĚKU i v nejubožejším vždy je dosti síly sobě pomoci a z bídy vyváznouti – ne však u těch, jimž schází řeč, nástroj LŽI. Lež, známa jsouc výborně pouze duchům LIDSKÝM, jest imaginací vycházející z MAGICKÝCH dílen ducha, jež zvíře postrádá a tudíž zasluhují nižší tvorové mágových sympatií více než-li lidé. – TAKOVÉ JSOU TEDY CESTY K MAGII: OBRAZNOST A DÝCHANÍ, VŮLE A LÁSKA. CESTA JEDNA KAŽDÁ MUSÍ BÝTI KAŽDÉMU ADEPTU VLASTNÍ A NOVÁ; NIC Z POZNANÉ A VYZKOUMANÉ MAGIE DOKONALÝ MÁG ZA SVÉ NEPŘIJÍMÁ.

Mágovi, bojujícímu s theologií, M. a Mystika se zjevují

MAGIE A IMAGINACE.

Prvým a nejzákladnějším činem dokonalé MAGIE jest nové upravení Myšlénkových sfér lidské společnosti přemožením vlády falešných představ diktaturou jasné a zdravé imaginace. Vedle vlastního osvobození má se státi skutkem i duševní osvobození širokých vrstev lidských. Božstva a kulty, shluky to představ, vytvořené chytráky a obluzovateli, šlechetnými učiteli namnoze zkrášlené Morálkou Dobra, idioty a zločinci časem v protichůdnost vznešeným intencím zakladatelovým uvedené, představy nemravné a životu zhoubné, udržované státy, společnostmi a jednotlivci co bič k ovládání masy, používány jsou dodnes vládnoucími duchem třídami k ovládnutí na uzdě lidské smečky a zatemňování Myslí lidských k sobeckým a nízkým účelům. Zkrátka: Všechen duchovní život odumírá církevnickými představami falešného pojetí Boha, vysílanými mágy, to jest: lidmi s větším fondem myšlénkovým těch pasivních, představám těm podléhajícím. – Jako nesmírnou tragedii vidíme odehrávati se před zraky našimi dílo člověka a pouze člověka. Nepomyslitelná MOC, zvaná BŮH Nejvyšší nezakročila nikdy, zrovna jako Král přímo nevyšetřuje a netrestá ba ani o tom neví, maje k tomu povolané činitele; neb nejsou ničím před tváří této PRAPŘÍČINY díla a zplodiny rukou a mozků lidských: války a převraty, vznik a zánik společností, kultů a duchovních hnutí. Zříme udiveni na defilující před námi postavy ohromné frašky, zvané Deismem. Pralidé a náčelník, který jest jim vzorem síly a moci, po smrti nadále trvá veliký a mocný; první představa boha. Uctívání předků, živlové, slunce a hvězdy, okkultní síly, – toť základ k náboženství a po dnešní dobu zůstává lidstvo otrokem své představy z dob svého vyspívání. S mlékem matek saje tuto MYSTICKOU vlastnost a demoné církevničtí na této slabosti budují stavby zvrácených imaginac, sami zůstávajíce otroky svého boha, jenž jest pouhým obrazem ničemných pozemských vztahů. Ti, kdož jsou na vrcholu moci, obávajíce se projevů síly, ať fysické neb ducha, mají neobyčejný zájem na udržení náboženských představ, to jest: hrůzy a strachu. Středověká MAGIE jest oplátkou všech hrůz pekla a ďáblů, nakupených rozpálenou OBRAZNOSTÍ církve. Ďábly, lekající se nedokonalého boha křesťanů, nutno nahraditi Ďábly Mocnějšími k vítězství odboje. LIDSKÝM duším zůstávají namnoze náboženské představy útěchou i sladkou radostí a nadále mámiti se budou narkotikem smýšleného ponoření a sjednocení s Bohem, ovšem pouhou představou IMAGINACE vlastní. Stále vzrůstající počet dokonalých mágů zdravými a jasnými imaginacemi potírati bude náboženské a jim příbuzné zplodiny myslí lidských, plížících se co záhubný plyn mezi zemí a sférami kosmickými, útvary vedoucí k barbarství a otroctví ducha. Z těchto zápasů vychází MÁG vždy vítězně, novými silami obdařen. Neublíží jemu ohavné a černé zaříkávání jakého sobě dnes osvojili a kterým se brání zastanci tmy, důstojné to dědictví synů Loyolových a užívané posud v mansardách klášterů. Nepodléhá v magických soubojích a směle vchází i v kostely doslova naplněné ódy zaklínání proti nepřátelům církve a které zraňují a dokonce zabíjí nevěrce a rouhače, přestoupivší práh. Bude-li chtíti, jen málo čistých kněží, nacházejících se v mystickém kruhu ochraném, udrží v rukách svých kalich s vínem a hostii, v dokonalé představě těla a krve Kristovy, ostatním nečistým sluhům církve, poskvrněným životem neb v církevnické činosti blud pastýřů a k duchovní popravě vedených ovcí rozšiřujících, zhmotní jej v ohyzdnou podobu Beliálovu. Představám kléru uvádí se mág vždy co vyslanec oněch hrůzných propastí děsu, k nimž zaklela se v středověku církev sama a jichž obětí se pomalu každým závanem svobodné myšlénky stává. Zplodíc představami svými nemilosrdného boha a přízraky pekel, představám svým jedenkráte podlehne na vždy; nové příští Kristovo uvítá církev co příchod Antikristův a její vlastní zločiny po staletí v šelmu Apokalyptickou přeměňované, jí pohltí.

MÁGOVA imaginace postavena na základu, že každá věc svojí duši má a že tvar, jakým jeví se smyslům lidským, v organickém řetězu souvislosti s věcmi ve sféře astrální, mentální a následovně i Božské, trvá. Existence tvaru každé věci, časově a prostorově měřitelná, jest spirituelní povahy a otištěna svým znakem v mimozemských sférách; z téhož důvodu i každá MAGIE empiricky předpokládá nazírací schopnost mágovu, vybaviti stupněmi jasnozření až k divinačním kontemplacím, jistému to druhu medijní inspirace, IMAGINACI Božskou, jediný Klíč k prahu Prapříčiny. Tato snaha o produševnění mága a povznesení ho k Bohu, navázáním styků s anděly a světem Božským, jest z nejčistších výsledků představ mágových, posledním stupněm dokonalé MAGIE. Vnější imaginace mágova spočívá na smělém pokusu vrhání Představ, uměle vytvořených a shodných s životy mimo nás stojícími, v oblast mentální a utvořiti tam Fantom oživený, přesně zapadající v kadluby tvarů úrovně astrální a myšlénkové. Tímto způsobem dociluje MÁG, že každá představa jeho nejvnitřnější částí svojí jest povahy spirituální a oživuje Inteligence, spící snad, neb neprobuzené dosud ve vyšších světech. Čím je MÁG duchovně vyvinutější, tím i mohutnější jest vnější jeho síla imaginační, přitahující jemu k pomocí BYTOSTI NADZEMSKÉ, zasvětivší jej v poznání věcí mimo horizont duše lidské. Toliko AKT BOŽSKÉ VŮLE, zavříti tuto poznávací činost Dobyvatele Kosmu, může býti překážkou smělým Touhám MÁGA: vždy však Bytosti z Božství emanované a zdroje z něhož vytryskly, dále vzdálené, k službám Mágovým pohotově stojí. – Vnitřní IMAGINACE Mágova obracející se vně svého Stvoření co části BOŽSTVÍ, absolutní base, k svému prapůvodu (imaginace obměny Mystického), zachycuje poslední článek řetězu projevujícího se Božství a jeho vyšší články transferují se NIŽŠÍM DUCHŮM, působením harmonického slučování se s Viditelným. – OBRAZNOST MÁGOVA, schopna Živého a přesného imaginování, buduje nové tvary spirituelní, otiskováním ve vlastní duši a v materii astrální i mentálna. Není jasnovidnosti bez OBRAZOTVORNOSTI a přec síla imaginační bývá u dokonalého MÁGA větší, než u geniů mimo svět intelektuální stojících a nezasvěcených. VŮLE člověka, pěstěná subjektivně: dýcháním a objektivně: naprostou harmonií vnější i vnitřní, dociluje vznik mocné IMAGINACE, připoutávající silou svojí idee vyšších spirituelních Bytostí a později tyto samotné, jichž pomoc MÁGŮM nezbytna k proniknutí do vysokých sfer jsoucna, kam vlastní silou člověk nikdy by nedospěl. IMAGINACE MÁGOVA, obohacena o kontemplativní činost mystickou, jakož i o vise magické, vysává z vyššího k upevnění své síly tolik mocných impulsů, že na konec s vyšším v jediný celek splývá. Tam, kde slabost a nedokonalost magie spokojí se s nižším k vlastnímu obohacení, applikace Neznáma a úrovně fysické roztříští se v efemerní dosažitelné výsledky. Každá pak IMAGINACE jakožto JEDINÁ A HLAVNÍ SOUČÁST DOKONALÉ MAGIE, nejen že jakousi laboratoří Kosmické fysiky jest, konstatováním okamžité pohotovosti BOŽSTVÍ v mágu, sobě i celku k pomoci připravené, jest i jediným klíčem otevírajícím poznání reelních příčin sil; involutivním činitelem, upravujícím evolutivní spirálu při přechodu nižšího ducha ve vyšší na všech úrovních vesmíru. Přímou a odvážnou imaginací proniká MÁG k úrovni Božské, nazíraje touto methodou v Neviditelno, kamž dospívali mystikové praktikou a adeptové vyšším zasvěcením. Imaginací objasňuje se nám transformace duše po smrti a odhaluje existence spirituelních bytostí všech plání vesmíru. Imaginační činost Vůlí dynamisovaná jest zapálením podkopu Tajemna, obklopujícího naše Poznání a skrze něhož psychologie, logika i metafysika pracně se probourává bez kladných výsledků.

VŮLE V MAGII.

Svrchovaností svého typu, MÁG, poznáním svým účastný odvěkého Tajemství síly, IMAGINACEMI svými a ještě více VŮLÍ, sdíleje životní pulsaci Světů vyšších, stupňuje svoji Moc exaltací a oddychuje tajůplným rythmem Kosmu. Jest duchem prasíly vesmírové, krví, kolující v žilách mateřského lůna Vesmíru, Mystický animal, sdílející na trůnu elementárních sil BOŽSTVÍ ritardovanost, deprese z blízkosti PRAPŘÍČINY, jevící se Gigantičností Činu i rozvraty SIL, jak právě sdílí je stvořené všechno. – Vůle MÁGOVA z ideálu spontánní IMAGINACE vytrysklá, tento Kosmický Synthetism typu BOHA, vyplynuvší z překonání dualismu, sloučení hmoty a ducha, velkolepé Srdce Kosmu, uzavírá kruh díla všech magií nesčetných způsobů, dob a časů. Družka Imaginace, zhuštěné myšlení MÁGA, síla v skutečnost snění obracející! Sama o sobě není ničím; člověk jednostraných představ, ubíjející mdlou imaginaci svou zvyšováním vůle, nikdy dokonalého výsledku nedocílí; návod Mardenův k vypěstění vůle a dodělání se úspěchů, je kusý a neúplný. Napřed zkoušejme jaké bohatství imaginac dovede fantasie naše vysílati a jaké intensity; později nabýváme důvěry k jsoucnosti a skutečnosti naší imaginace a naposledy jsouce prosti nejmenší pochybnosti o existenci, tvar a sílu majícího, FANTOMU imaginačního, započínáme sesilovati chtění nadálšího ovládání námi utvořené IMAGINACE; tato pevná víra divy způsobí a napraví i tam, kde nesprávné představování začlo, vše. Každá vášeň lidská je do jisté míry původu imaginačního a vyvíjí se v sílu velikou. Provází-li duši naší VŮLE, získati těmito vášnivými myšlénkami úspěch, jakéhokoli druhu, tu duše sama, proti našemu vědomí, chápe se pravé hodiny a použije nejvhodnější příležitosti. Agrippa praví, že duševní VÁŠNĚ jsou hlavními PŘÍČINAMI ZDRAVÍ těla a jiní dokládají, že vůle ducha ovládá: v tom tedy celé umění MAGIE, vhodnou kombinací imaginace s VŮLÍ zdravého ducha v zdravém těle udržeti, – ducha, který přirozeným zákonem světové harmonie nic špatného v DOKONALÉ MAGII, to jest NEBESKÉM CHTĚNÍ, nebude žádati. IMAGINACE smyslům, VŮLE očištěnému duchu náleží; nebudeme tedy vážně pojímati toho, jenž sesiloval by VŮLI za účelem na př. státi se bohatým neb slavným; toho dosáhne každý opakovanou imaginací. Přiloží-li podobný žadatel k tomu účelu svojí vůli, vlněním těchto dvou Sil, svět ovládajících, přeměňuje obraz Svého JÁ i svého okolí, takže výsledek kterého dojde, není úspěchem. Žádá-li bohatství, ztrácí své ZDRAVÍ, žádá-li slávy, bude v ní nešťasten. Čím splněná žádost jeho byla všednější a sobečtější, tím větší ztráta jej postihne. Není tedy radno, chtíti násilně VŮLÍ dosíci realisace představ; VŮLE budiž obrácena k imaginacím dokonalejším. Rozkládajíce běžnou MAGII na dva způsoby, smyslový: IMAGINACE a rozumový: VŮLE, vidíme v dosavádní magii pouhou žádostivost duše samotné, přihlédající k časnému dobru neb zlu; teprve DOKONALÁ MAGIE, obohacená o způsob Mystický, vyšší a duchovní, zaujímá stanovisko absolutní žádosti, Kosmické. Síla Vůle dosavádní magie směřovala k možnému a pomyslnému; VŮLE netělesného ducha v Magii dokonalé žádá pouze toho, čeho pochopila a co jest v podstatě svobodné, nepřekážející v cestě k BOŽSTVÍ. Děti a blázni, mluvící pravdu, jsou těmi jichž imaginace hýří bohatstvím; vzor těch dokonalých, jichž duch imaginacemi přibližuje se stále více Božství, Prapříčině a Moudrosti. U starých kultů a národů byla úcta k šíleným zachovávána, tušení extasí spojujících dotýčné s Bohem, bylo nedotknutelné. Za to slouhové katoličtí vyjadřují se o nositelích imaginac slovy: Zanevře-li Bůh na hříšníka, šílenstvím jej obsedá. Rozuměj: katolický bůh, nemilosrdný, onen fantom lživých představ papežů a idiotů. A kdož je hříšník větší nad MÁGA, popíratele zmatených výkladů o Duchu svatém? Primitivismem našich ideí, šíleným rozhýřením představ a vzrůstající žádostí státi se mocnými a nesmrtelnými, stáváme se MÁGY; žaláře tělesné, ducha nesmrtelného věznící, IMAGINACEMI uvolňované a vůlí naší libovolně opouštěné, otevírají se světlu Božského ZJEVENÍ. Vraždíme sami sebe, urážíme Boha, nemáme-li spojitosti myšlením svým v přítomné době s živoucí podstatí budoucna. K čemu nám sláva a krása, bohatství a síla, k čemu milovati a nenáviděti, k čemu pláč a smích, není-li ničeho více za mostem, zvaným SMRT. Však hle: odpověď nám denně okkultní jevy dávají, počínáme-li vyvíjeti činost imaginační. V marnost a bezůčelnost obracelo by se nám vše skryté, nezářilo-li by nám z poznatků těchto vědomí dalšího, Žádným z bohů nezmařitelného ŽIVOTA. Toto rukojmí nového LÉTA, svítící v černé propasti budoucna, provází věčné VĚDOMÍ našeho JÁ, stále Živé a VŽDY DOKONALEJŠÍ A MOHUTNĚJŠÍ; OHROŽOVANÉ ČAS PO ČASE VŠEŽIVOUCÍ A MOCNOU MAGICKOU VŮLÍ.

Duše prochází stavy mystickými

DEFINICE IMAGINACE.

ZHUŠTĚNÁ IMAGINACE MÁGOVA setrvačností svojí vychází vždy z centra oživených vztahů světa vnitřního a vnějšího, ustavičně doprovázena jsouc organickým řetězem, v němž vyšší články táhnou a pohybují nižšími a naopak. Jako v Magii Hebreů i zde personifikuje se imaginace v bytosti, zplozené představou ras, doby a inteligence mága, jevícími se co ELEMENTÁLOVÉ, bytosti astrální a všechny ostatní, způsobů lidských, již Novoplatonikům známé a šperkujícím dějiny všech MAGIÍ, kde ovšem vystupují jako samostatně žijící tvorové, oživující vesmír z vůle Boha, v němž, jak praví Paracelsus, NIC stvořeno nebylo bez spirituelního a mysteria. – Obrazem BOHA jest SVĚT, který jest opět obrazem Člověka; tento opět je obrazem zvířete, toto nižšímu řádu. Život imaginativní jest nepřetržitou Bohoslužbou, kterou vykonává MÁG na osvícení své i lidstva v duchu Krásy, Moudrosti a Lásky. Jako u každého zasvěcení i pro život plně imaginační můžeme voliti obraz CHRÁMU. PŘEDSÍŇ: toť údiv z nekonečnosti a nesčetnosti tvarů, VNITŘEK: neomezené užívání všech pochopených forem myšlénkových a SVATYNĚ, kde uvědomováním zákona Harmonie snažíme se uvésti své EGO, to jest Božskou jiskru, od pravěků Nepomyslitelnou Prapříčinou, obdařenou určitým typem, nemajícím vzorů a příkladů a vyvíjející se v samostatné Božství, nepochopitelně nepatrný to zlomek NEJVYŠŠÍHO. Imaginace zasvěcenců prvního prahu, předsíně, jest imaginací geniů, básníků, umělců a filosofů. Imaginace vnitřku, jakýsi střed a klid, rovnováha mezi výboji o zdolání a podmanění stvořeného viditelného a zdolání Neviditelna, náleží svatým a všem kdož poznávají svojí jednotnost s dušemi svých bratrů. Třetí pak stupeň, svatyně, zaujímá všechny duše naplněné Sebevědomím BOŽSTVÍ ve člověku a pracující k blahu všech bytostí na vyšším stupni bytí. Filosofové nazývají činost imaginační představou, mystikové Moudrostí a MÁGOVÉ imaginací dokonalých DUCHŮ, čili skrytou Sílou podstaty VŮLE, tvořící TVARY dle jistých zákonů a vzorů. U člověka hmotného působí myšlení jako Síla sebenevědomá; u zasvěcenců a lidí duchovních, majících Touhu po Poznání a podrobujících se síle představové, vždy jest sebevědomou a tvůrčí IMAGINACÍ. Jest tedy pouze v rukách lidí duševně obrozených dokonalým nástrojem k vypáčení bran kosmických. Šest cípů mající pečeť Šalamounova, tato hvězda starých MÁGŮ, značí trojúhelníky svými ony SÍLY, jimiž MÁG za Poznáním bráti se má. Trojúhelník nejhořejší značí Nejvyšší SÍLU, trojúhelníky po straně nejvýše položené: Síly inteligence a síly duševní sebevědomé (magické), trojúhelníky pod nimi: sílu myšlénkovou a IMAGINACI, jakož i duševní sílu přírodního principu, jíž Magik sebeovládáním podmaniti musí. Spodní trojúhelník, základní cíp hvězdy Moudrosti, značí všechno praktické zužitkování souladu myšlénky, vůle a slova; jest Mocí, podmaňující duševní silou tonu, zvuku a řeči. – IMAGINACE BOŽSKÁ je podstatou chvění ve Vesmíru, imaginace MÁGOVA jest ohlasem téže. Svojí IMAGINACÍ MÁG obrací PENTAGON (člověka) v bytost jíž vtisknuta pečeť Božství. A konečně: Imaginace nejběžnější, lidí profáních, jest do té doby neplodná a neužitečná, dokud činem neuskuteční transmutaci z bytosti zvířecí na úroveň mystickou, odkud pravou tvářnost MAGIE Vyšší a DOKONALÉ poznává: snahu, sebe a člověka a jím celou přírodu, zušlechtiti. Swedenborg, jakožto nejzřetelnější zjev z Mystiků vůbec, pravící, že BŮH je velkolepě rozšířený člověk, dokazuje, že hledání jeho dálo se vnitřně a subjektivně a že dle této své představy Boha též o poznání jeho usiloval, chtěje pak dle ideí dosaženého poznání žíti. Naproti tomu magie všech dob hodlala docíliti z jevů nadsmyslných objektivně poznatelných a kontrolovatelných výsledků. Moudrý panuje svým Hvězdám, blázen poslouchá je slepě: mystik sklíčen myšlénkami oproti MÁGU, jenž jimi vládne! Tato Božská SÍLA Moudrosti a Lásky prochází člověkem – MÁGEM a jím šířena na ostatní tvory, probouzí v těchto dřímající dosud Síly duševní a je povzbuzuje k činosti. Zde uplatnila se Mystika, magií oplodněná; již není více imaginací všedních tomu, kdo takové výše dosáhl: jeho obzor Poznávání vzrostl a samotnými částicemi BOHA jest veden, aby se stal vlastním SPASITELEM. Jan Scheffler praví: Nevolej k Bohu, zdroj je v Tobě; neucpeš-li jeho východu, bude prýštit v hojnosti. – Což jiného jest onen zdroj než-li IMAGINACE Dobra a Lásky? Zhmotnění IMAGINAC, ať už vlastních neb převzatých z cizích učitelů magie, bylo a bude MÁGŮM úsilím nejdůležitějším, etika a náboženství vedlejším. V prostorových poměrech útvarů nebeských obsaženy jsou časové míry pro jednotlivé proudy myšlénkové odesílané z našeho světa, které jsou Prosbou Evoluční do Kosmu promítanou a k níž i žádost o zrychlení vývoje buňky útvarů mimo náš svět stojících připojují. V těchto manvantarách Věků všechny imaginace spolupracují na realisaci Božství. Toužíce a doufajíce, odrážejí se co míč přepevný, na zlatou skálu Absolutna vržený, obaleni zlatým prachem nového POZNÁNÍ. A byť vášnivé představování Magiků, pravý to opak modlitby, provázeno bylo, jak to Hermetikové tvrdí, ASTRÁLNÍMI ILLUSEMI: světlo světlých IMAGINAC v světlo se vrací, tma ve tmu a nicotu. Nejvyšší BŮH nemůže nikdy uražen býti, obracíme-li se místo k Němu, jehož velikosti pochopiti nikdy nemůžeme, k bytostem Světla. Pokud naše imaginace jest DOKONALÁ a takřka plným vystoupením celé naší bytosti, jest těmto zprostředkujícím silám vždy harmonickým souladem hodným propůjčení vlastního světla a útěchy. Čistotě a výší těchto obyvatelů nebes MÁG vyrovnati se snaží a tímto úsilím buduje sobě DOKONALÉ TĚLO MYŠLÉNKOVÉ s celým organickým uspořádáním a spojením jeho s nejvyššími úrovněmi dospívá k Formě NEJČISTŠÍ, jejížto náplň jest myšlénka BOŽSKÁ. IMAGINACI opáčnou, z hlubin nejsobečtějších vytrysklou, vidíme odrážeti se na tvářích lidských proporcemi nejškaredějšími: nerozrazí-li paprsek Dobra toto nakupení sobeckých představ kol duší oněch nešťastníků, hynou pod některou ze zhmotněných VÁŠNÍ. Zde lze mluviti (v jednotlivých příkladech) o fixní idei, zvláště když zavřeli na vždy brány svých představ pomyslům Života Záhrobního a Kosmického. Dar obraznosti, toť dar Ducha svatého, kadlub IMAGINACE, klíče k branám POZNÁNÍ a proměny v BOŽSTVÍ, JÍŽ ZASVĚCENEC ČISTOTOU PŘEDSTAV DOCHÁZÍ.

Vůlí dynamisovaná imaginace

IMAGINACE A UMĚNÍ.

UMĚNÍ, toť viditelné znamení vzpoury ducha proti klidu, nepřirozenému, v nějž náboženství duše uvrhnouti usilují. UMĚNÍ, toto předvedení myšlénkových útvarů smyslům lidským, imaginací v Symbol rozvedených, ideí zcela stejného smyslu, přenesené v zobrazení schopný materiál, jest důležitou složkou DOKONALÉ MAGIE. Každé hnutí našeho ducha provázeno je barevně svítícími obrazy, geometrických a jiných, těžce popsatelných, tvarů, nekonečně barevných variací a pohybu. V kroužení těchto forem spočívá celé myšlení naše: jest v něm rythmus, odezva ve všech Smyslech našich, nikoli pouze v oku, vidíme-li barevné spektrum. Jednostrané vyvíjení jednotlivých smyslů (jak málo, ku př., hudebníků je dokonalými malíři a naopak!) zabilo všechen pojem náš o hudebnosti barev a barevnosti tonů, vonících, hebkých a určitých chutí! Tato jednotnost akordu všech smyslů nalezá se v MYŠLÉNKOVÉ ÚROVNI na každé odeslané IMAGINACI; žel, málo z toho známo, následkem stísněného pozemského organismu závislého na Silách dosud neviditelných a nepatrně známých. Myšlénkové útvary námi odesílané neb kol nás se ploužící, povahy elektrofluidární, slučují se s cizími, neb jako pružná vzdušnice je od sebe odrážejí, jsouce jim protichůdny v barvě, tonu, chuti, vůni a hmatu, jakož i jiných ještě vlastnostech našimi smysly nezbádaných. Myšlénky tyto, zanechávající svůj fyziologický výraz na těle lidském, (stigmata!) prodělávají stav hmoty ve všech stupních, jsouce v některé z těchto fasí pociťovány každým z lidí, s nimž ve styk přišly. Schopnost pociťovací, u mnohých jak smyslově tak i duševně daleko nad normální stav sensitivnějších, jest zárodkem pravého umění. UMĚNÍ, nejmocnější to činitel u vybavování ideálních představ, jest náboženství dokonalejším vůdcem v nesmírně složitých výzkumech a chápání Nezbádatelného; zdá se býti magiku světlým příkladem, kterak získávati základní vědomosti o kosmické stavbě viditelných forem. Úkol UMĚNÍ jest neskonale prostším: vésti zpět služebníky zasvětivší se jemu k duchovým složkám druhé vlasti, sfér mimozemských, z nichž co genius dobrovolně rozpoltěný, ochuzen o přímý a ustavičný styk s Bytostmi Světla, vyšel co ROZSÉVAČ IMAGINAC, tohoto zrna živného, jimž ŽIV JEST VEŠKERÝ ŽIVOT A UDRŽOVÁN POHYB TÉTO ZEMĚ. Umělec, jakožto INITIATOR orientace DUCHŮ věčného SVĚTLA vzdálenějších, prožehnut a prosvícen všemi Silami slunečních soustav a projevy všech životů z nich, přináší ve svojí duši ukrytou kosmickou citlivost a vzpomínky na analyticky získávané Poznání prostorového Vědomí, což obé promítá v jakýsi stenogram, čitelný duchům stejně ozářeným, svým dílem, jenž tím dokonalejší, čím více kvantitativních a kvalitativních složek imaginačních v sobě tají. Myšlénky intuitivní i celý okruh initiace umělcovy, jakož i veškerá přání a pohnutí mysli zrcadlí se v dokonalém uměleckém díle; vyplňují je a pronikají jím, dotýkajíce se mysli a srdce toho, kdož s ním ve styk některým ze svých smyslů přijde. V tom hlavní těžiště UMĚNÍ: získávati duše mohutným IMAGINACÍM a těmito posléze v pravé jádro Božství. Každý duch umělecky založený jest nejen sám sobě zákonodárcem Krásy, jíž naplnil dle vývoje svého schrány imaginační (před současným znovuzrozením) v oblastech mentálních, jest i vůdcem celé řadě ušlechtilých duchů, učitelem jich, však i (zdánlivě!) otravovatelem studní, je-li jeho dílo brutálním v rozsévání Zla. Dílo umělecké jest brýlemi, jež nasazuje UMĚLEC-MÁG před oči všech Pravdu hledajících: ne všichni skrz ně uvidí, však ti, jichž temperament odpovídá představám tvůrcovým, jsou jím fascinováni a upoutáni na vždy. Příbuznost IMAGINAC se vzájemně slučuje a naopak: lidské smyslnosti bližší zůstane imaginace rázu Macharova než hymnus lásky Březinův. Ač umělecké dílo jest pouhým zlomkem určité atmosféry imaginační jíž umělec nabit, přec tryská ze sebe neviditelné částice duchovní řeči, vyjadřující citlivost Božského Ducha, reagujícího na proudy harmonicky se řinoucí z centra vyšších světů. Proto také není UMĚNÍ v devadesáti procentech stávající produktivní tvorby výtvarné, vyjadřující většinou bezcenou virtuositu v zápolení s materialem: ŽÁDNÝ PŘÍRODNÍ PŘEDMĚT NEMŮŽE BÝTI VÝCHODISKEM UMĚLECKÉ TVORBĚ, NENÍ-LI OŽIVEN DOSTATEČNÝM MNOŽSTVÍM IMAGINAC, VYSÍLANÝCH ZA TVORBY UMĚLCOVY. Všechna krása přírody, malíři bez snění, viděná, jimi virtuosně namalovaná, jeviti se bude vždy co výtvor chladného a střízlivého oka a vzbudí nejvýše obdiv rafinovanosti z napodobení skutečna u mozků nedokonalého přijímače myšlénkových útvarů a chudé obraznosti, chvilkové vzrušení smyslů nad něčím, a to: neživým, majícím jako mrtvý předmět pouze tvar a barvu. Pravé UMĚNÍ, (a i to nejchudší z něho, těch, výraz hledajících pro novou formu vyjádření, nikde dosud okem nezřenou; – již za takového hledání vyvíjí se určitá představa!) toť OBRAZ UMĚLÝ; toť doslovné stvoření vlastních tvarů a barev! Tyto předměty myšlénkové vybavované obrazností básníkovou zůstanou kolem díla umístěna na vždy, neboť úsilí imaginační tvůrce bylo tak mocné a živé, mnohotvárné a individuelní, že vykouzlen útvar úplně nový, nenaleznuvší podobnosti s předmětem, davším impuls k představám o tomto souhrnu barev a tvarů; IMAGINACE, vzniklé z těchto představ, nadále trvají, i kdyby stělesněná vůle a imaginace umělcova, totiž: Dílo, zničeno bylo. V jiných duších se pokusí uplatniti: sama povede ruku mistrovu; zde vysvětlení snadnosti s jakou sensitivové tvoří. Nejčastěji oživuje umělec a tvoří nikoliv z IMAGINACE vlastní, leč z odložených útvarů uměleckých děl v pláni astrální i myšlénkové, v nichž co kadlub přijímají odesílanou Myšlénku tvůrcovu; z těchto forem otisknuta vrací se co imaginace úplně protichůdná původnímu úmyslu. – Tak stane se chtění výtvarníkovo samo v sobě IMAGINACÍ ve stejném smyslu co znovu utvořený fantom, nejsoucí kopií myšlénky jedenkráte sněné, ani výkladem cizího ducha, stojícího mimo ni. Svět skutečný může býti umělci jen potud dobrým, pokud skýtá jemu řeči, výkřiku, jimž upozorniti chce příbuzné duše a donutiti vzdorné k přijmutí vlastní imaginace a pokud jemu skýtá elementů, jichž ku vyjádření svých imaginac může upotřebiti. Uchvácen sám tisícerými doteky tvarů a barev, vysílaných hmotným světem i vyšší dimensí, umělec prochází, intuitivním vztahem duchovního donucen a všecek pohroužen v HARMONII kosmem probíhající, v EXTASI, jejížto náplní jest množství IMAGINAC, jež vysílá kol OBRAZŮ, zvlnivších prostřednictvím oka jeho nitro. Mnohé z nich ulpí v sferách mentálních, jsouce pak ukradeny silnějšími duchy, jiné v kadluby astrálních představ se nalévají, oživujíce zhusta zbytky larev a trupů; jiné imaginace opět s imaginacemi, nenalitými posud vůlí, se potkávají, jiné oblévají útvary, příbuzné vznosnou pathetičností srdce a s nimi vrací se obohaceny ku svému odesílateli a opět jiní krouží kol čela myslitelova, čekajíce doplnění neb vychládají v mrtvý chaos myšlénkový, z něhož po čase duch silnější utvoří dokonalejší formu k realisaci představ. Extase, toť prvá podmínka uměleckého díla: i tuctový krajinář, upadnuvší ve vytržení nad malebností jitra, hotovým obrazem přiláká houf duší, neznajících jiného Krásna a Schopných zažíti pouze tuto nejjednoduší a nejpřirozenější IMAGINACI. Jest sice opodstatněna tato BEZPROSTŘEDNOST a CHUDOBA OBRAZNOSTI prostého srdce, – vždy však každé toto VZRUŠENÍ VÝRAZEM DUŠEVNÍ CHUDOBY ZAHYNE, BYŤ UŽIL MALÍŘ PRVKŮ V PODOBĚ NEJREÁLNĚJŠÍ K VYJÁDŘENÍ TÉTO SMYSLNÉ EXTASE. VĚČNĚ VĚKŮV BUDOU SENTIMENTÁLNÍ ANGLICKÉ OBRÁZKY PSŮ, TRUCHLÍCÍCH NAD PRÁZDNOU KOLÉBKOU, HÝBATI DUŠEMI všech dobrých a dávno zapomenuto bude pokusné dílo Picassů a ostatních třibitelů výtvarného výrazu, byť provázely je četné imaginace; CITOVOST, tato nevylíčitelná vlastnost Pravého Umění, náplň každého velikého Díla, přetrvá každou, k niternosti lidského ducha nemluvící, neprohloubenou reálnost. Zápas, který podniká umělec by ztělesnil imaginace v hotové dílo a úsilí, zpracovati barevný nebo plastický material, není ničím proti boji s korrelátem skutečnosti, jejž bojuje pravý služebník Krásna. PRAVÝ SVĚT TEPRVE V NÁS jest a každodenní smyslová skutečnost jest okovem, zatěžujícím subjektivní názory OBRAZNOSTI, jediného to stělesňovatele KRÁSY. ROZUMOVOST a z ní vyplynuvší pseudoumělecká zákonitost matou Mozky falešným esthetům, vykládajícím intelektuelní příčiny díla. Měřitelné veličiny hodnotného uměleckého činu unikají těmto materialistům myšlénky: neradi mluví o citu a přece zasahují v samotné jádro KRÁSY, již nelze popsati a která se musí cítiti, jsouc daleka vší vývojové logice lidského rozumu. Nejvíce porozuměti jí může samotný tvůrce a pán zhmotnění uměleckých IMAGINAC v době vlastní Tvorby. Jeho nitro, svět sám o sobě, jest zvlněno dosud projekcí odesílaných představ budujících dílo a tu všechna imaginace EXTASÍ se odpoutávající, z minulých úsilí obrací se z hotového díla zpět a buduje v tvůrci NOVOU BYTOST. V tomto křečovitém zápasu duchů obstojí VĚČNĚ mlád ten, dovedoucí nahraditi úbytek sil imaginací vyzařovaný, magickým ovládnutím této třetí BYTOSTI. Oč více spoutává dorážející naň příbuznost představ, ona bytost ochraná, daimonion onen, staví z nich v Mentálnu a teprve takto získanými útvary myšlénkovými nechá provázeti ducha umělcova do konečného porodu zhmotnění IMAGINACE, viditelnému lidským zrakům. – Každá věc má svůj čas a středem změn mody vine se vždy nit UMĚNÍ. Kterak bylo by Umění srozumitelno, nemajíc za sebou složitý vývoj, změnu a obnovu starého? Žádná ze sil, jimiž tisíce duchů těká v ustavičném hledání osobitosti, dokumentující utrácení a mrhání imaginacemi, nepřichází na zmar. Silní jedincové duchů, Mágové Umění absorbují v sobě toto roztříštěné úsilí drobných jepic, nepřidávajíce mnoho z vlastní námahy, věnují výlučný zájem na soustředění ducha v sobě samém, Sebe nejprve znáti učí a obohacujíce se Myšlénkami literatur a filosofie, tímto Poznáváním teprve na SVĚT SKUTEČNÝ nahlížejí. Nejsou bázlivým DÍTĚTEM, STOJÍCÍM v úžasu před STVOŘENÝM SVĚTEM a následovně nezmohoucím veliký úkol. Dokonalý UMĚLEC vychovává své NITRO tak, že PŘEDSTAVÁM jeho krásy jsou síně operační TANEČNÍMI sály a TANČÍRNY zahradami muk, v Dobrém Zlo a ve zlém dobro a KRÁSU hledá; teprve pak, když zocelí nitro své vzájemným poznáváním účelu Života duchovního a že vše, co naše smysly chápati dovedou, jest jen veliká imaginace, pochopí Tajemství Díla a účelnost a SMYSL KRÁSY. Tehdy teprve, když SRDCE posly oka, ducha a duše rozešle k tvarům země a pronikne všemi IMAGINACEMI k nim vysílanými, po rozpadnutí jich, přispěním BYTOSTI třetí, vznikne umělecké citové dílo. V takové tvorbě nebude schválností, snahy umístiti zobrazený předmět dle pravidel pastorujících kritiků způsobem překypujícím, nejmistrnějším, klaviatury nejbohatší: dílo bude prosté a dobré. Okamžitý cit pro podstatu zobrazeného, úměrnost ducha, jejž možno vytušiti na první pohled, IMAGINACI tak vrhnouti, by hotové dílo bylo srozumitelným v duchovní své řeči na půl slova a okamžitá sdílnost, druhým, vervy, s jakou bylo dílo tvořeno, toť základ dokonalého Umění – řeči kosmické. Chyba většiny umělců spočívá v nevhodnosti pravé chvíle, v níž dílo tvořili. Těžko bylo jim rozhodnouti, kdy sednouti mají k dílu: zda v hodinu, kdy imaginaci stvořili, neb v slavnostnější chvíli, kdy představa zdánlivě mrtvá, rodí se Znovu v podvědomí jich, obohacena o prvky vyšších dimensí. Běda všem, kdož v synkretismu vězí duchem svým: nic kladného, velikého a věčně v duších Žijícího světu nezanechají. Jejich dočasná zvědavost a zájem nad formou a snaha zobraziti jí, nejsouc podepřena hlubším duchovním meditováním, v práci takto započaté nese pečeť Zkázy a Zmaru na vždy. – Umění dlouhé a Život krátký, – tato nejbanálnější a nejzoufalejší věta vržená na smetiště mělkých duší některým z bezmocných slepců, neznajícím věčného koloběhu inteligence a ustavičného života IMAGINAC, jimiž oživen bude opět každý při svém znovuvtělení a začaté v jednom životu dílo v druhém dokončí: co kdo zaseje v myšlénkách svých, hotovým dílem sklidí později. Nářek na krátkost života a dalekou cestu Umění jest zabijákem, jež nasazují sobě výtvarní duchové na krk svůj. Hlupče, tvoř jak umíš! Nepotřebuješ vyškolené ruky, znalosti barev a perspektivy, historie umění, falešné morálky vkusu a ohledu na díla jiná. – Jen OBRAZNOSTI ŽHOUCÍ je třeba, IMAGINACE mocné a VŮLE, kterou zastavíš a zhmotníš běh Myšlénkových vláken. Principils obsta – však později projev výtvarný sám již najdeš! Řekl-li jsem kdys, že nejvhodněji své představy v dřevoryt bych uložiti měl, kapesním nožem jsem je v zimostrázové dřevo řezal, nevěda ničeho o nějakých rýtkách. Tato vůle stělesněná dlouhou prací a krvavými mozoly, přivedla po delším čase v cestu kohosi, kdo rýtko přinesl; po čase opět o dokonalejších nástrojích jsem zvěděl a je koupil. Nikdo mi učitelem ni vůdcem nebyl, nikdo v začátcích neporadil, ani vzoru nebylo, na němž bych technické odpozorovati mohl k mátožným Svým Snům, jen vlastní IMAGINACE snila o realisaci Snu a vlastní způsob díla jest to, na čem stavím. – Lidský duch skeptický, měnící ideály Své a pojmy KRÁSY, není ni u nejbrutálnějších prázden mystických sklonů. V nejdrsnější studii malířské žebráka viděti Snahu poddávati se formální přesnosti a tudíž PRAVDĚ: nejmenší úchylka od této určitosti znamenala by fantasmagorii a zničila onen mystický akcent vůle býti pravdivým. Ti však, kdož dovedou žíti uprostřed podivných Snů, měniti věci v nejpodivuhodnější protivy, dovedou stejně pravdivě a úspěšně změniti fysiognomii žebrákovu v zjev smýšlený, vkládajíce v komposici sami Sebe, a touto cestou lži skutečna, odhalujíce vnitřní tvář zobrazeného, docilují OBRAZ zřídka krásnější. Mohutností Své OBRAZNOSTI tací duchové popírají Pravdu a uznávají KRÁSU. Degenerace společnosti, úpící pod jhem dualismu, představ dobra a zla, slučuje pojem Krásy s Pravdou, šerednosti se lží: leč vlastní její děti tvorbou současnou z nesprávnosti ji usvědčují. Náklonost lidská k dogmatům, tudíž i pojmům krásy, zahaluje tvář svou před inspiracemi šeredna, klaníc se šerednosti Skutečné, je-li jen pravdivě vyjádřena a výtvorem mozku. Bude tudíž IMAGINACE dokonalého Umění, ad absurdum, exegesí falešné morálky, vzývati LEŽ, jakožto Svrchovanost dokonalého díla. IMAGINACE, základ Uměleckého díla, nebývá u nejreálnějších obrazů a plastik nikdy dosti jasná a Spontanní; Nerozhodnost klíčící z otřesu prvního nápadu, výrazová i komposiční, všechny linie jemné, tvořící obal netělesné imaginace dále se vyvíjející a stačí náhlý kontrast sousedních představ neb nahodilý výbuch smyslů fysických k desorganisaci celého úmyslu. Nezcelenost Psychy u všech nespirituelních výtvarníků, řídících se nejvýše několika určitými zákony estetiky a INSPIRACE, podléhá při imaginačních úsilích INSTIKTŮM, nápadům a zvykům rozumovým do té míry, že veškerá činnost podvědomá spojující ducha s vyššími úrovněmi umlká po několika prázdných námahách. Vzrušení ovšem trvá a umělec usedá k dílu tím netrpělivěji, čím Slabší a kratší byl kontakt imaginac mezi tvůrcem a mentálnem. Všechny atomy nedosněné IMAGINACE matou po Čase další představování, kdy Slabý tvůrce sebral VŮLI: zůstávajíce jen nápovědi a vynechané MOŽNOSTI, jež z díla duch Silnější vyčte, vzbudit musí doměnku o opomenutí, ne-li o NESCHOPNOSTI. ŠŤASTNI, TI, kdož ÚPLNĚ podali SE CITU A VZRUŠENÍ SVÉMU A PASSIVNÍMI zůstali (po skonstruování hotového díla v mentálnu,) vůči přílivu nadálších IMAGINAC, propouštějíce je bez zájmu; leč i tento stav nutno vypěstiti vůlí. Až když přikročíme k práci, nové pokyny ze světů kol nás obdržíme, proti veškeré logice lidské a pravděpodobnosti rozumové. Sám dostaví se smysl, původně nikterak nutný v prvotním plánu, jsa rozveden v skutečný, daleko vhodnější nečekaným efektem: IMAGINACE NIKDY NESNĚNÁ, RÁZEM SE V DÍLE ZHMOTNIVŠÍ, O NÍŽ TVŮRCE NEVÍ, PRÁVĚ JAKO MEDIUM, FANTOM MATERIALISUJÍCÍ. Toť imaginace přímá z úrovní vyšších, imaginace, jíž umělec řekl něco více, než chtěl říci, podiven sám nad odpovědí, jíž dostalo se duchu žádajícímu. Tento druh imaginací, těžce vysvětlovatelných, vpadajících in media res, jest povahy vzácné a významem svým pro dílo, ducha tvůrcova i obdivovatele těžce srovnatelný s imaginací běžnou, sněnou i duchy neobyčejnými. Kde v díle usilovnou imaginací intimní žár a zdánlivá klidnost výrazová střízlivosti skrývala proudy duchovního zlata, dotekem imaginac proti lidské vůli projevených, možno cítiti onen žhavý žár, vlastní pouze GENIŮM, svět udivující i samotného, představami nejbizarnějšími otrlého, tvůrce. Jest jakýmsi článkem víry spiritualistovy: věřím v obcování svatých… TOŤ MÁGOVA MYSTIKA VÝTVARNÁ, UMĚLCE-MÁGA, imaginacemi duchovními pracujícího, svět, viditelný pouze duším nejbohatší obraznosti. Svět citu a vzrušení, runy měšťákům saloního umění! Bezbarvá atmosféra myšlénková klade se kol děl, jež tito mělcí duchové sbírají a jimž jedině rozumí: mentality druhu Šimonů, Obrovských a Úprků! Pro toho kdo zná vznik díla středověkého, duchovní složky myšlének Benvenuotů a Danteho, (ač budiž tento pravověrec a zatracovatel v kat. peklo, vyhostěn z mysle dokonalého mága!) není více obdivu k duchům materialismu, neschopným viděti očima staletí. Jako v magii i v umění platiž: Sever dobrý, Jih špatný. Imaginace Jihu byly vždy neplodné, byť intensivní. Sever dal Husa i Luthera a gesta vojáctví a parádního defilé, zhmotněná Fridrichem II. neožívají-li v Sokolstvu? – Zvrhlost Umění klasického, jevící se v závodění talentů přesnosti a napodobení skutečného světa forem, vydráždila řadu nadprůměrných duchů, inspirovaných efekty světel k imaginacím plným jasu. Tak vznikl IMPRESIONISM. Doslovná pravdivost (smyslová!) vnějších styků světla a stínu s předmětem zobrazovaným znechutila i tuto představu Krásy, vystřídajíc jí zobrazováním VJEMU ODEZVY VIDĚNÉHO. Absolutní láska k povaze zobrazovaného, spolu s úzkostlivým výběrem prostých a rafinovaností nezkalených sdílení výtvarných, vedla mnohé duše k Umění primitivů. Exprese, snoubící se s primitivismem ranného Umění, značila první odvážné vzlétnutí imaginace nových forem a světů nových k dalším výbojům Umění, tvarů odpoutávajících se z plání Astrálních, podivných a hrůzných. Není více Tajemství novému umění: získává smělou imaginací formy vegetac vyhynulých a nadsmyslných světů neuvědoměle: slepý – k houslím přišel! – Této generaci výtvarné jest imaginace citová zbytečnou a přitěžující, všechno zastřené ducha zobrazovaného světa jest jí vedlejším. Zná pouze tvar a úder skladbou jich v centrum zrakové, to jest jí vším! VŠECHNA FANTASIE OBRAZNOSTI USTUPUJE KONVENCI MECHANICKÉHO A ROZUMOVÉHO TRAKTOVÁNÍ VĚCÍ POJÍMÁNÍ NEOSOBNÍHO a vzbuzuje v lidech mrtvé imaginace dojem přesně týž, jaký mívají před obrazy nevýraznými a stále stejnými. Dnešním duším potřeba je UMĚNÍ žáru více pathologického než tichých extatických zpovědí duše. Umění dnešku, proskribované chladnými analitiky rozumu, od Kandinského do Piccasa, neprobíjelo se krvavě citovým zanícením Příčiny a Cíle, Symbolu a významu, Utajených v předmětu zobrazeném. Bez svérázu, vyhráněného odesílatele uměleckých představ, vznikají díla plná monotonie ospalců ducha; díla akcentovaná tak, by zákony kubismu neb podobných forem vyvažovaly uzmuté prvky přístupnosti vnímání (perspektiva a j.) davům, na úkor personifikac ideí. Všechna tvrdost a Neurčitost linie, ponurost a syrovost barev mod. Umění, tyto tak blízce příbuzné znaky tvarů Astrálních forem, dokazují, že umění současné teprve na cestě k dokonalému UMĚNÍ budoucnosti se nalézá. Astrálem prochází, v Mentálno dojde, jsouc modlitbou těm, kdož jemu slouží, v Umění dnešních časů není čistoty a výrazovosti duchovní, vyjma ojedinělých případů, kde vznětlivý a těkavý temperament, s přízvukem břitkého pohledu do obhroublých představ, uvázl v resonující Mystičnosti a dílem svým konstatuje problematickou možnost náplně duchovní svého nitra, (ČAPEK) nebo obsednut nejnižšími elementály, vyvolává imaginaci metapsychickou sice, však nedoloženou pro kolísavý eklektism spirituální a nedostatek zdraví, dobra a moudrosti, (ZRZAVÝ) anebo konečně zachovalo sobě malebný charakter ztuhlé a běžné krásy, bojácného imaginování a falešné okázalosti křesťanského komparsu (Bílek). Možno ještě připojiti konvenčního polotheosofa R. ADÁMKA a Magika prudké gestikulace světské toniny, IMAGINÁTORA vzruchu, děje a pohybu, J. KONŮPKA. – Ač četní výtvarníci u nás přesvědčenými spiritisty (MUCHA, DĚDINA, DVOŘÁK,) jsou, dílo jejich pro bezvýraznost IMAGINAČNÍ je mělké, podobné jako Alkoholické vise Strašidelných imaginac Panuškových. Panuška sám nebyl vybavovatelem složtých FANTASIÍ, leč půdou v níž vzešlo vše příšerné, vybavené jinými duchy za stejných podmínek narkosy. Složky strašidelna nesmí vyzníti výtvarně mluvou starých a banálních imaginac, známých a chápaných i podprůměrnými duchy: problem strašidel je problemem astrální pláně, vyšší dimense, parapsychismu a proto může jej řešiti pouze škola FUTURISMU, odvážně přiznávající zrcadlení pohybu a otiskování jeho v Astrálu. Mystérie duševního života v nás výtvarně nevypoví IMPRESIONISM nikdy, ORFISM, tento visionář AURISMU, tlumočník mentální sféry, učiní tak v budoucnu. A věřím, že všechny nové směry, jimiž Umění nadále bráti se bude, k pravému duchovnímu UMĚNÍ povedou. Umění toto vyzařovati bude magicky lásku a zasvěcení, k nejdokonalejším představám o Bohu přivede, pojem Božství a nesmrtelnosti tisícům objasní a rozprostře tak, jak učinil nám o pojmu vlasti a národa, citový M. ALEŠ. Nikdo ze současných průkopníků duchovní, výtvarně řešené, myšlénky, nedostoupil oné CITOVOSTI syna své doby, ALEŠE. Tato osobnost, plná myšlénkového kladu, ustavičného vzrušení, bard rozpáleného ovzduší nacionalismu a bezpříkladná nádrž lásky plných imaginací, stejně jako předchůdce jeho, MÁNES, bude vždy počítán k největším umělcům malířství této země, v niž zrodil se i autor této knihy. Země, která nepřirostla mi k srdci, snad vlnou doby, lidí, které potkávám a osudy jejími. Výtvarník, překotně se zhošťující imaginac veliké grotesknosti, úpicí pod tlakem představ neznámých příčin, pracující s radostí a se zápalem dobré i špatné, dobře i špatně – jak kdy ovládá mne více VŮLE nebo IMAGINACE a vítězí – vždy však jako opožděný neb předčasně přišlý syn jiného národa, zabloudilý do země falešných BOHŮ, HUMANISMU A MYŠLÉNKY.

Mág astrál sobě podmaňuje

Mágovi krása v pomoc přichází

Mág vysílá imaginace

Koncentrační obraz imaginační

UMĚNÍ V MAGII.

Třemi proudy vytéká KRÁSA z kadlubů Díla Nesmrtelnosti všech uměleckých pracovníků: pokornými služebníky krásy netoužícími po hlučné Slávě, pracujícími pro nátlak inspirac rozdírajících jim nitro, pro tuto nutnost samu, bouřlivými průkopníky imaginac, rozpálivšími se novými ideami, tvary a novou tušenou krásou, zdající se jim ve snech – tito novotáři experimentují mnohdy za cenu vlastního štěstí, houževnatě se mučíce hledáním nových cest a prostředků výtvarných, a konečně Mysliteli, pokračujícími v své práci kterak nejvhodněji mohou, vyjadřujíce MYŠLÉNKY své tak jak je cítí, bez ohledu na formu a zdánlivou haeresi v kráse; pracují vždy s takovou silou jasnovidnosti, že pouze jim je vlastní, geniům duší osvícených INTUICÍ VĚČNA. Oni také jediní jsou Magici: každá citová jejich představa provázena je VŮLÍ a jedině oni mohou žíti plným životem UMĚNÍ-KRÁSY a LÁSKY. Zbaveni starého jha, (dle slov Morra G.: Potřebujeme nových věr, staré víry jsou žebrácké hadry; nová víra těší umělce jako nová sukně těší ženu.) uznávají FANTASII za nejvyší zřídlo Božství a MYŠLÉNKU za jediné měřidlo přítomnosti. Přidržují se Voltairova: Vše jest stvořeno za jistým účelem; patrně musí vše míti účel nejlepší! Kdo svrhl předsudky BOHŮ, zákonů a mravnosti, těchto tří výrobků blbé lidské smečky, maje za základ CITOVOST, t. j. přáti všemu rozkoš, život a bezbolestnou smrt, TOUHU, po zvýšení své obraznosti a následovně proniknutí co nejdále do Tajemného kol nás, a konečně VŮLI, býti věčně, nezaniknouti v pochybných hypotésách splynutí, – ten jediný posouditi svobodně a správně dovede umění duchovní i umělce v pravdě svobodného, tento pak zase duchem svým celou velebnost rozlehlé dokonalé MAGIE. Magie, jakož i umění, jest Duchovní Pýcha a přec neobešlo se žádné náboženství bez umění. KDO JEST ZKOUMATELEM VELEBNOSTI, ZACHVÁCEN BÝVÁ OD SLÁVY, nevztahuje se nikterak na sluhy křesťanství. Jako oni i jejich umění bylo pouhý vnějšek: gotický chrám toť vnější, klášter toť vnitřní a soukromý život církve; ne ze sluncí plných dálav Kosmu, leč z zbídačelého nitra před peklem se třesoucích duší vzniklo. Černá a žlutá je barva církve, barva tmy a sirného svitu pekla, barva zemních mloků. A jako SMARAGD posvátným kamenem byl starým mágům (žluť radost značí a modrá moudrost), MÁG, uměním se obohativší, nadále ZELENÉ barvy zachová ve štítu svém. Mohamed učinil ji barvou posvátnou ve svém odboji a církev označila ji jako barvu Ďábla. Promlouvalo-li umění středověku k starým mágům řečí chmurna a bodalo je mučivými představami šeredně obludných tvarů Ďábelských, nic veselého a blankytného nemohla nám pak magie dáti, než chladné: memento! Nová magie shlížíc se v barevnosti nového umění a jasného rozumu, uzavřela čerty a smrt v hlubiny imaginac katolických mozků a opovrhla hledati spásu v chladu a tmě; nahoře v slunci chce vládnouti, zbavena snů o středověku, krásném a romantickém na pohled, však krutém a plném hrůz, pověr a zvrácenosti. Církev brání se očistným proudům světla zbraněmi svých nepřátel – UMĚNÍM obaluje své neřestné drápy. U nás idioti, šílenci i vyložení zločinci, Erlebachové, Střížovci, Floriánové, Tichý a Demlové lákají za kus žvance výtvarníky, by zkrášlili svými imaginacemi odvary katolicismu cezené jejich mozkem. Národ přijímá tyto jedy ducha a pro krásné, původní balení výtvarnické podporuje tyto mrzské, podloudně v ducha lidského pašované imaginace zla, tmy a podvodu církve. Pod pláštěm umění rozsévá katolictví černou magii děsivých představ jimiž zotročiti hodlá volného lidského ducha, KRÁSA zastříti má chudobu a zločinost odesílajících imaginátorů. Lidská společnost je veliké dítě, jež možno správně vrženou imaginací fascinovati; zvláště dnes, kdy dosáhla jistého stadia svého vývinu duchovního a stává se kritickou ke své vlastní práci a účelu, dostávajíc se do pochybností a u vědomí vlastní nejistoty začíná o ní uvažovat. Tehdy, jakmile přestala věřit ve vlastní svojí sílu i obraznost, cizí vůle a imaginace přicházejí, by spoutaly lidské duše k novému zápasu i odvedly je od představ neplodných, jakými dnes již jsou MYŠLÉNKY křesťanství i materialismu, UMĚNÍ pracovaného pro zisk, malichernost ideí i nedostatek Kosmického cítění, a jiného zla, jímž vyznačuje se Nioba doby přítomné. ZASAHOVÁNÍ TO JE RÁZU MIMOZEMSKÉHO a děje se v určitých obdobích, kdy lidstvo vedoucí duchové zabřédají do vlastních představ, vlastního světa a názorů způsobem intensivně dravým. Spoutávajíce IMAGINACI DAVU v element trpný, napodobující, leč nikdy samostatně magicky netvořivší, ROZPOUTÁVAJÍ NEVIDITELNÍ VŮDCOVÉ PŘÍZRAKY VÁLKY, EPIDEMIÍ A ÚPLNÉ DUŠEVNÍ STAGNACE, donucující lidstvo k jakémusi sebeléčení duchovnímu, k novému a jistějšímu usednutí po pádu ze stolice pohodlnosti, na níž bylo sedělo. Lidstvo neuvědomuje sobě, že poměr jeho k životu je jiný, než jak KŘESŤANSTVÍ, zvláště KATOLICTVÍ, A MATERIALISMUS se zmetky Sociálních utopií, bolševictvím, KOMUNISMEM A LŽIHUMANISMEM vykládají. DĚJINY LIDSKÉHO TÁPÁNÍ MŮŽEME VE TŘI EPOCHY rozděliti: POHANSTVÍ, KŘESŤANSTVÍ A DOBA ROZUMU. Na neštěstí i tato poslední fase lidského myšlení je u konce a vlny lidského snažení po zbádání NEBES příliš zpěněny, než abychom určitě viděli, kterým směrem nejmohutněji rozleje se vlna duchovního snažení lidstva. Jisto však jest, že při ustavičném rozmachu vznešených ideí, vítězícím DOBRU a neustálé evoluci duchů bude to epocha Nového Zjevení, rozšířené lásky, konkretnějšího názoru na světy makro i mikrokosmu. Pak zahynou sami sebou všichni žoldnéři BIBLE, volající Zlořečena budiž zemi, všichni otrokáři duší – papežové krvaví a hierarchie, jatky zpěvavých ptáků zakládající a všechna černá společnost TMY, štítící se KRÁSY. Duším Budoucnosti bližší bude Pohanství, zbavené jistých příměsků krutosti, než celé křesťanství i Budhism, negace to přítomnosti, okamžiku, skutečna jediného. KRÁSA a LÁSKA budou hlavními složkami tohoto kultu Budoucnosti, řízeného silami dokonalé magie. Navrátí se úcta k stromům, ožije posvátnost lípy, dubu, javoru; ptactvo stane se předmětem lásky. Kde křesťan přibíjel živé netopýry a zabíjel hady, pohan uctí čápa, krahujce a drobné zpěváky srdečněji, než bigotní činí dnes u dřev kříže. Ožije obětování v posvátných hájích, úkony magické dobru lidstva, stejně jako všemu živoucímu, obětované: toť bude největší Umění dramatické jež kdy od věků provozováno bylo. Hudba nebude lidmi provozována, každý tvor živý ji v sobě ponese, nadán rythmickým pohybem dechu a srdce. Živly magicky uspůsobeny pronášeti hudbu dokonalejší Wagnera budou a všechny sladké melodie, jež zaslechlo kdy ucho lidské, znovu ožijí v podvědomí MÁGŮ, jsouce jistou hypnotickou IMAGINACÍ zhmotněny na slyšitelné uším vybavovatele i ostatním. Tma noční rozptýlena bude AURAMI vyzařujícími z těl lidských i některých zvířat, nesmírné rozmanitosti, síly; barva ultrafialová a jiné další stanou se viditelnými a budou pláti na každém dokonalém nositeli šlechetných a krásných myšlének. Umění této nové doby bude zrcadlem vyšších světů ve kterém člověk budoucnosti vteřinou svého obrazu mění imaginaci svou v čin, trvalý a nemizící. Posud z Prapříčinosti není nám o účelu a trvání Stvořeného tolik známo, bychom odpoutati mohli svého ducha i srdce od představ, vtělených ve viditelné tvary. Chvíme se před mocí Tvé Vůle… vyplývá z naší neznalosti neznámých SIL a bude-li budoucí lidstvo uctívati VIDITELNÉ BOHY učiní tak z kultivovanosti svých IMAGINAC, a nikoliv z PRIMITIVNOSTI POJÍMÁNÍ NEZNÁMA. Do té doby nalezeny budou klíče otevřevší HLUBINY DUCHA, MOCNĚJŠÍHO TO BOHA A VLÁDCE NAD TISÍCI BOHŮ, ZPLOZENÝCH CÍRKVEMI. Z TAJEMNÝCH SVĚTŮ NEPOMYSLITELNOSTI ROZTŘIKLÉ NESČETNÉ ŽIVOTY DUCHŮ A HMOTY, Prapříčina sama, obrovský kruh nevidoucí své protilehlé strany bytosti v individua se změnivších molekul, všeobsáhlé Božství, projevuje své VĚDOMÍ ČÁSTICE NEPOMYSLITELNA nejvyšími duchovními znaky, známými nám co TOUHA po LÁSCE a TOUHA po KRÁSE. Hledání BOHA, Bratrství lidské a zvířat, Mystika a bádání v hlubinách duše jsou dílem LÁSKY, UMĚNÍ, jimiž příroda sebe a své tvory zdobí jakož i díla lidská, PRÁCE veškera, usilování po moci a slávě, žádost býti silným a nesmrtelným, MAGIE, – jsou základními rysy KRÁSY. Každá buňka, každý předmět a tvor, člověk a duch naplněn je krásou od přirozenosti a touže po nejvyšší KRÁSE, krásu v podobě Umění vydává ze sebe jako růže svou vůni. Dokonalá harmonie mezi záplavou tuch lásky a krásna jest předmětem usilování nejen mága, leč každého upřímného člověka. Nadbytek lásky, neprostoupený složkami krásy a uměleckých vznětů, zavedl v zmar mnoho duší, převážně církevnických imaginac a v opak zlem sobě a okolí poslouží krásy vysílatel, jehož nitro nezahřívají proudy lásky. LÁSKA toť živná půda oduševnělého umění, jako princip krásy zúrodňuje všechna střediska lásky duchovní. V jímavém chorovodu vigilie mystikovy ozývá se volání po kráse a v imaginacích mága nejbizarnějších vidíme prapůvod jich: lásky hledání. Jest jakýmsi pudem Kosmickým každý z nich; nesčetněkráte tříbeným a pozměňovaným, – vždy však dokonalejším. Na všechna těla působí: fysickému rozkoš a tělu a astrálnímu pohyb dává krása i láska. UMĚNÍ jest reflex, vybouřený těmito stavy: touha vlastniti část krásy dotýkající se našich těl. Pocity ducha zahořevšího láskou jsou opačné: sám chtěl by dáti, rozplynouti se v slasti, býti pohlcen lepší, láskyplnější imaginací než byl odeslal. Toť příznak mystiky! KRÁSA však podmiňuje duchovní individualitu, nutnost vzíti, obohatiti v prvé řadě imaginaci vyslanou co nejdále ke zřídlům krásy. Láskou usínáme v bezpečných loktech neviditelna, krásou se budíme, rosteme, vyvíjíme. Budete jako Bohové, řekl prý Satan prvním lidem. LUCIFER, dle gnose, BYL PRVNÍM POHYBEM PRAPŘÍČINY a první nadzemskou KRÁSOU. Nejstarší lidská tradice a podání byla průběhem věků tolik zkreslena, že i celá moudrost Asie jako těžce luštitelný konklomerat pravdy a fabulí, zjeveného i čistě lidské IMAGINACE se jeví. Poznati ale možno: VŠUDE PROTIVNÍK BOŽÍ, totiž BOHA, KTERÝ BY NEJRADĚJI DO KLIDU PŘIŠEL, je pln života, zlata a – šerednosti! TAK JEJ ASPOŇ CÍRKVE VYMALOVALY PRO POSTRACH VŠEM, KDO NECHTÍ JÍTI DLE PŘEDEPSANÝCH RECEPTŮ LÁSKY. Je-li tedy Bůh stávajících věr a kultů NEGACÍ nadalšího POHYBU a ŽIVOTA, jakmile jen přijme opět v sebe všechny duše z něho vyšlé a oddá se opět klidu, jest asi SATAN NESMRTELNOSTÍ Neobdařen a jistě musí také (už k vůli tomu, aby Boha z Klidu a kralování na věky věkův nevyrušoval!) jedenkráte s Bohem splynouti. Jaké pak tedy strachy, duše křesťanská! Povýšilo-li tobě imaginační poznávání tvé Jéžiše za vzor tvých tuch Lásky, obrať též zřetel svůj na druhou stranu, kde týčí se gigantická postava Kristova protivníka, zkreslená věky a církvemi, postava Satanova. MAGIE zná tajemství, záhadu a výklad této představy ZLA, zvané Luciferem, magie nová dokonce operuje imaginacemi téhož, co živoucí bytosti, zatěžujíc jimi přílišné krajnosti pasivit mystických. Mág, prošedši intuicemi KRÁSY, přehlíží s úsměvem fikce dobra a zla, představy Bohů, černého i bílého, celou tu spoušť pochybených IMAGINAC lidských, od nerozvinuté a omylně dobové Kristovy představy o lásce, přitažené a okleštěné ignoranty církve a mystiky, nemyjícími se raději, by nevešli v styk s krásou. Kde ubohý duch středověku, zajatec šeredných představ vlastních a pod tlakem temných imaginac spasení a zatracení, z venčí naň doléhajících, trpěl a nesmyslnými modlitbami v stav blaženosti klamné se uváděl, člověk doby nové okřívá pod doteky všudepřítomné Krásy, oživuje v svobodném vědomí vlastní všemohoucnosti imaginační a místo modliteb k Nepřítomnosti Boží staví UMĚNÍ, nejvyšší to prostředek k přiblížení se BOHU, UMĚNÍ, budoucímu to kultu všech duší vznešených. Satan, plný života imaginac, vzruchu a odboje, budiž postaven proti mrtvolným představám církví a věr, učení Asie nevyjímajíce, proti vší negaci života i v těle hmotném a naší zemi. Vezměmež od rozpadávajících se společností náboženských pouze nejvyší hodnoty mravní, které opravňovaly je býti kosmickými jednotkami pravdu nejvyší hledajících: jest to LÁSKA. Jí oplýval Budha i Kristus, láska pak jediná činila všechna náboženství a vyznání dobrými, láskou jen, jako nejvyším příkazem mravním lidské společnosti, udržely se po dnes. Oč nedostává se lásky Satanu, o to jest bohatším Krásou. Duch temnot je v podstatě své duchem SVĚTLA, rozsévač krásy a umění, imaginací nejokázalejších dárce. Křesťanství bylo zbudováno na základě tuch lásky; teprve později obratní činitelé pro přilákání mas přidružili reakční praxi a theorii KRÁSY. KRÁSA zevní jest také jediným ZNAKEM KATOLICISMU, který ZNEUCTIL VŠAK DUCHOVNÍ A KOSMICKÝ VÝZNAM MAGICKÉ HARMONIE svobodných IMAGINAC, učiniv z nich pouhé nástroje svých OMYLNÝCH PŘEDSTAV. HLUBINY DUŠE LIDSKÉ, nezbádatelné stejně jako hlubiny věčnosti, setrvati nemohou v mdlém klidu lásky: pečeť nesmrtelné KRÁSY uložená v každé duchovní jednotce pohání ji k zdokonalování a ustavičnému vývojovému pochodu za cílem Věčna. Kdo miluje KRÁSU, nebude zavržen Pravdou a byť daleko rozbíhaly se mnohdy obzory Lásky a Krásy, až tam, kde duše plochých a konkrétních imaginac viděly by absurdnost, lež a násilí – Mág nové doby dovede sloučiti je v ladný celek, Mystickou modlitbu k odhaleným dokonalou IMAGINACÍ branám KOSMU. Stopy věčného vybavování krásy nese v sobě od pravěků každý předmět, tvor, člověk i duše odvtělená a genius vedoucí ruku veřejně publikujícího krásu. Zdá se, že umění výtvarnému dána byla sláva, vyvrcholiti v nejvyší stupeň KRÁSY. OKO, nejušlechtilejší smysl těla hmotného, nejzářnější okno jímž vlévá se zvenčí krása v lidského ducha, bude účastno nejvíce Kosmickým symfoniím Poznání, jimiž MAGIE budoucna obleje svět. HMATOVÝ smysl vzbudil u nejnižších živočichů v šeré dávnověkosti první smysl KRÁSY: pohyb byl prvním uměním této země. Dlouhého času a nesmírného vývoje potřeba bylo, než připojen k pohybu rytmus, než probuzen kombinovaný smysl pravidelných reflexí harmonie. Věky přivedly dokonalejší formy těl i duší a všem svůj pozdrav posílala krása. Každý z nových jedinců korespondoval s nádrží nesmírné lásky svého prapůvodu doteky krásy; boj o své zachování, vyhledáváním vhodné potravy, rozlišováním téže, ovládnut byl nejvyším uměním jaké jen smysl CHUTI vyvolati může. Později teprve epocha smyslu třetího následovala. Celý obraz kukly, housenky a Motýla prodělával z hlubin k výšinám se ubírající duch, provázen a pronikán dechem KRÁSY, zapalujícím v něm TOUHU, první smysl UMĚNÍ, a dávající jemu možnost, dle daných schopností smyslových jí se projeviti. A v ustavičném vývoji tvarů tříbil a zdokonaloval se i jeden každý ze SMYSLU a rostlo i chápání KRÁSY. DUCHOVNÍM je každý projev krásy i na domněle mrtvé hmotě: jest zrcadlením Kosmu a ustavičným svědectvím věčného průvodu KRÁSY. Ohlas tisícerých životů upravil duším prošedším jimi nové pojetí KRÁSY, umění tvarů a tonů hovoří v touhách lidských. Hudbou řízena magie starých a právě jako hlaholem trub strženy hradby Jericha, ovládání demonů hudebně se, s větším úspěchem, než slova a vlastního textu, dělo. Yoga toť RYTMUS hudební sesílené IMAGINACE, uvedené vůlí v činnost; naše DÝCHÁNÍ a každé vzrušení duševní děje se pod vlivem HUDBY. MYSTIKA i MAGIE SMYSLY nejdokonalejšími docházejí k SVÝM CÍLŮM: zrak jest nejspolehlivějším vůdcem MÁGOVI v Světu přivolaném z dálek myšlénkových a posledním ze smyslů jimž v nejvyšších imaginacích poznávati můžeme Krásu mikrokosmu jako obrazu dokonalého Božství. Umění zůstane dokonalému Mágu jediným klíčem k poznávání mysterií Prapříčiny. Umění budiž určovatelem našeho poměru k Nepomyslitelné Prapříčině a ne bázeň zániku jednotlivcova, lidstva a lidství – touha společná po splynutí s Nejvyšším a láska k této Nepomyslitelnosti buď nahražena hromaděním nejvyšších doteků KRÁSY, mluvících k nám našimi smysly. Všechna světská chudoba lásky, vědomí, že chudí a blahoslavení ztraceni jsou osobnosti usilováním svého ducha, byť sebe více milovali, fakt, že vše krásné a ušlechtilé zůstává vzadu a nemyslící dav, duše hmoty a smečka duchů příbuzných proměnlivé zemi, dobývají světa, to vše nutí ducha všech, kdož magii se odali, k Poznání, že UMĚNÍ a ne člověka a zemi stvořil Nepomyslitelný k svému obrazu a že smrt, zánik stvořeného, od člověka do nepatrného červíčka, dílem jest nespravedlnosti lidských imaginac, vrhaných gigantickým shlukům myšlénkových představ, řiditelům osudů i života na zemi naší, nevtělivším do ní Kosmické milosrdenství a ponechávající zemi příbytkem duchů živých a mrtvých. Proti těmto shlukům omylného myšlení lidského, všech časů a národů, bude MÁG budoucnosti bojovati ze všech svých sil; z ducha svého vybírati bude pomocí Umění nejkrásnější krystaly svých imaginac a vrhati je bude vstříc všem útvarům nemravných zhmotněných imaginac bohů, model lidských a zdánlivých zákonů dobra a KRÁSY. Umění očistí Mága od bolesti žízně POZNÁNÍ. MAGIE KRÁSY stane co předmezí Veliké Proměny Útvarů, připravené novým Kristem k počátku království Božího na této zemi.

DEFINICE MAGIE.

Základem magických operac dokonalé magie jest živá imaginační Síla, jíž mág, zbavený falešných představ světských, sugeruje v předmět i živočicha, v bytost lidskou i astrální, v okolí i vlastní přijímač myšlénkový proti útokům zvenčí. MAGIE budoucnosti předpokládá úplné odložení všech představ stávajícího deismu, jak traktují jej církve a školy. Dokonalý duch nezahřeje se pohledem na velebnou nicotu a jeho modlitba nebude modlitbou lidí, o níž Barbusse případně praví, že jest výkřikem k Nepřítomnosti Boží. Nepomyslitelno nikdy teď, kdy tazatel žije, jest a cítí, nezodpoví jeho: proč? Ať jest jakýkoli, Onen Nejvyšší, Onen PRAPŮVODCE, jehožto částicí nutně jsem i já, neexistuje mé nedokonalé představě. A nemohu spokojiti se surogáty maškar, oblečených pod jménem Stvořitele, vystrkovaným před zrak ubohých duší chytráky i hlupáky co všudypřítomný a všemohoucí Bůh. Nádherou a bohatstvím nechť zkrášlí mystik představu svou Krista neb Budhy, jako nejvyššího představitele Božství v nás, mág zbuduje sobě imaginaci zjevů zachovávajících a udržujících život na této zemi. Obrátí svůj zřetel k bytostem projevujícím se Jeho Jasnozření, k živlům přírodním a jich suverením představitelům, jakož i k demonům a geniím. MAGIE budoucnosti předpokládá též nezbádatelnost řízení sil kosmických v říši hmoty, pro měnící se a empiricky nezaznamenatelnou činnost téže; zde odpadají všechny uměle konstruované hypothesy o číselné periodičnosti, tvořící základ starých magií. Nová magie zavrhuje mystickou zásadu odumírati světu a tělesnosti k probuzení božských sil, žádajíc úplné projití všemi stupni hmotnosti k vybudování správné představy o účelnosti života vlastního a existence Stvořeného. V opak hlavní podmínce starých receptářů duchovních, zprostiti se všeho pozemského, by zasvěcenec vstoupiti mohl do svatostánku (existujícího pouze v jejich imaginaci!), nová magie sleduje více rozvinutí plné síly ducha k vybudování dokonalé tělesnosti, způsobilé k obraně a výboji vůči duchům zaostalým a do té míry harmonické, by ovládnouti mohla veškeré jasné a Světlé Síly psychické, utajené v podvědomí duše a zakryté nánosem zbahnělých představ lidské společnosti, mravních a náboženských. Směrem určitým vysílané imaginace KRÁSY a LÁSKY, zpevněné vůlí a vydrážděné soužitím s jedinci dosud psychicky nevyvinutými a ve tmách tápajícími, ponesou jej magickému školení vstříc. Netřeba zasvěcenci této jediné pravdy životní nějaké boží milosti: svoboda vůle a imaginace zaručena jemu Kosmickou SETRVAČNOSTÍ POHYBU, jíž vše ku předu k vývoji a zdokonalení se řítí. Mystika brzdí tento vývoj, zavrhuje skutečno a trvání pozemské, magie je zdůrazňuje a shledává v člověku mocné PŘEDSTAVY nosící mu jediný a pravdivý symbol Boha. Neničí smyslu víry v Sebe, t. j. vlastní Síly, vědomí a moci, jako činí mystika a různá náboženství, hodnotí vždy nejvýše lidskou IMAGINACI plnou ethického a milostného opojení, cílící pomocí vůle k činu. Ať jest imaginace Sebe rozpoutanější živelností a vůle v opak slába, k Světlu mířící duch legií bytostí Neviditelných bude podporován a s úspěchem řízen; poly extase a nálad s aktivismem reality, činnosti a vůle budou jimi harmonicky řízeny. Tímto slynutím mágova citu a vůle, vyplňujícím jeho osobnost, staví mág Svojí absolutní Kosmickou jistotu a přestává s vesmírovým ctěním transcendentního, nad tradičních náboženstev povzneseného, Boha. Nic z nového pojetí Nepomyslitelné Prapříčiny nechce ve svých představách utvořiti, leč konstatovati přítomnost projevujících se Nejvyšího Služebníků. MAGIE, hodná svého jména, jedině ovládnutím představ o duši hmoty, o existenci živelních bytostí a duší mimo náš svět jdoucích, vítězí nad tlením mystickým, pasivním a neužitečným duchů úpících pod tlakem přijatých dosavádních imaginac. V poměru, v jakém odumírali mystikové pradávných kultů a dnes přítomnosti, skutečnu a sami sobě, není žádného rozdílu; za to magie prožívala podstatné změny a přerodů. Mnohé z poznatků okkultních, z nichž stavěla své jádro co vrchol veškeré filosofie lidské, zvrátila věda a rozum zvítězil nad zoufáním citu před chaosem tajemna. Ani představy obou křídel, dobra a zla, nezůstaly stejnými. Kde středověký mág útočiště hledal před zející tlamou Ďábla, celé peklo hrůzně se šklebí církevními asyly. Katolictví v stejné úrovni mravní s freimauerstvím zbohatlých židů, duch katolické filosofie stejně je stupidní a zabedněný jako duch Rádlův, F. Krejčího a spol. Agrippa sešílel by, vida bezpočetné množství duší držeti se posud zpuchřelé paluby církve, vzdor veškerému bohatství vědy a hlavně MYŠLÉNKOVÉMU pokladu nesčetných imaginátorů krásy a lásky, proti nimž jeví se čtyři evangelisté jako čtvero idiotů.

Allegorií nejpřípadnější člověka obdařeného silami Mystickými jest Strom osykový. Jako roste strom, kořeny svými v zemi utkvívaje, pomocí listů ve vzduchu rozprostřených, i člověk oživuje miliardami imaginac dopadajících ustavičně na hroty jeho neviditelných nervů v mentálno se týčících. Jako Strom drásá listy svými co prsty nejobratnějšími život z modra nebe a zhmotňuje látky neviditelné a nezvážitelné vědě lidské a vypouští zužitkované a nepotřebné astrální cirkulací šťáv kořeny zpět k zemi, i člověk sám a živočich každý, co Strom s větvemi rozepjatými, rukami svými a prsty, ódy tryskajícími a nové pohlcujícími, s nejzázračnějším přijímačem Sil kosmických, hlavou, sídlem vědomí a ložiskem obou duchovních těl, stojí v Kosmu co obrovitý pohyblivý strom, co universální kadlub v nějž slévá se Život. Nejdokonalejší Mechanism k přijetí, zpracování a odeslání duchovní Materie – astrálního fluida a myšlénkových vláken nesmírné jemnosti – dán je každému z lidí; mystickými schopnostmi obdařený člověk rozvíjí tento mechanism k netušeným možnostem.

Ani Smrt nezničí činnost tohoto podivuhodného Stroje rázem: setrvačností pracuje mnohdy dlouhou dobu než úplně se zastaví; oživená astrální těla v seancích spiritistů, promlouvající co duchové, jsou důkazem. Mystik rozčarován blízkostí nebes, jak jemu se zdá, otřásán rotací kroužících v jeho centru imaginac, zůstává chvějící se co osyka jednotkou ve vesmíru. Odesílá-li imaginace, děje se tak způsobem jednostraným. A jakoby osyka chvěla se u vědomí svého účelu, pro který dřevo její roste: z dřeva jejího kůl se robí k probodení srdce vlkodlaka, i chvění mystiků jest předpovědí zvrácení se k cestám magie, mystické smrti, z níž nutně co adept magie zrodí se v příštím životě. De Casseres praví: Život není zlý ani špatný. Smělý rozum mísí se s Vůlí Světa a sdílí její jsoucnost, která není jsoucností mravní, nýbrž ESSENCÍ ESTHETICKOU. – Nikoli odumírání světu, leč ovládnutí téhož fysicky a duchovně, je cílem všech životů zjevivších se na této zemi. Před očima stůjž nám klad ne zápor, jasné a Světlé PŘEDSTAVY duší přítomnosti a ne minula; bližší budiž nám na př. životní dílo J. Londona než uplakané výkřiky Svaté Terezie. Všichni, kteří Svobodnou IMAGINACÍ obohatili naše poznání, revolucionáři proti STÁVAJÍCÍM ŘÁDŮM MYŠLÉNKOVÝM, NÁBOŽENSKÝM A MRAVNÍM, žíti budou v naší paměti navždy: Svět, dělící se v tábor duší mrtvé dočasnosti a tábor duší spolupracujících na osvobození harmonickém ducha, bude jimi zahuben a obrozen. Dobré Pitri, Síly jasu a Světla, může vybavovati pouze věčně hledající, nespokojený a života dychtivý duch, netoužící po nirvanickém zaniknutí. Každý pokus o rozdělení duše od těla, duší od hmotnosti viditelné smyslům, jakož i každé odlučování pojmů Skutečna od Sfér mimo nás jsoucích bude vyvráceno dříve, než fakticky mohlo by uvedeno býti v činnost. Ze dvou cest, řešících problém VĚČNA, Mystiky a MAGIE, jedině cesta k zachování věčnému v neměnícím se tvaru, způsobu a jednotce může býti správná. PŘEDSTAVY MYSTICKÉ o sloučení, splynutí a zaniknutí jednotky našeho Já, vylučují se předem z úvah všem, kdož Nesmrtelností, t. j. ustavičně se projevujícímu vědomí osobnosti plné Síly, Stkvíti se chtějí. Z filosofie Současné nejbliží této cestě nesmrtelnosti jedince jest filosofie Bergsonova, jako představy o nejvyšším projevu lidského ducha a intimitě přírodního Intelektu, – žel, příliš prostá všeho okkultního a nadsmyslného, tolik důležitého k odpovědi dnes. Duchové Platonští, vůle Silná věčné existence, nestavící se u zmatenic mystiky východní a křesťanské, popřevší veškerý zájem o představy pojmu Boha, Tertulianovci nové doby přímo fyziologicky podepřeném (W. James, viz též úsilí o obhajobu křesťanského Boha T. G. Masarykem u nás a dílo M. Broda), vydají záhy nové duchy obohacené okkultními, spiritualistickými a parapsychickými prameny, z nichž zbudují filosofii rozumné nové theosofie v intencích magie. Synthese všech psychických funkcí člověka usiluje k trvání ne zániku; duch v pravdě silný, zdravý a krásný v prvé řadě snažiti se bude prosvětliti Svoje vlastní nitro, Sama Sebe ozářiti Světlem imaginac nových hledisek.

Magie zintensivnělým zesilováním Ega jednotlivcova, koncentruje v sobě možnost duchovní obrody, duchovního převratu myšlénkového, u individua i rasy, instiktem plným vitální Lásky a Krásy, ohněm žhnoucích IMAGINAC a aktivní vůle. Co mystické usilování stává se brzdou života, surovým, prapřírodním INSTINKTEM PSYCHY z dob předhistorických, pudem ustavičně štvaného zvířete a doslovnou negací přítomnosti, mágova cesta dospívá oné tajemné Sféry POZNÁNÍ, v níž přebývá MOC a SLÁVA býti Bohem, SMYSL to každého Života, bez nebezpečí, rozplynouti v některé z IMAGINAC MASY. MÁG, věřící ve vlastní Svobodu a Sílu, opěvatel PŘÍTOMNOSTI a ŽIVOTA, zázrakem svých NEODVISLÝCH IMAGINAC rázem nalézá MÍSTO SVÉ PŘIPRAVENÉ V KOSMU JAKO BŮH ŘÍDÍCÍ OSUDY TÉTO ZEMĚ.

Rozum a cit dokonalé Magie odvrací se od nedoložených pojmů představ nezbádatelné PRAPŘÍČINY k objektům snazším jeho představy. Navazuje v mnohém na Starou tradici POHANSTVÍ, obrozenou ethickými poznatky kulturního snažení nové doby. Bůh-člověk s učením novým a vznešeným o lásce k Stvořenému, o kráse a účelnosti světlých myšlének a představami inteligentních bytostí příznivých čisté IMAGINACI a konání lidskému, zažehnává přízraky pochybených věrouk a lží zjevení lidských. Ať vynikalo křesťanství idealností svého učení sebe více, klad lásky v něm, Budhismem překonaný, a cit i rozum uspokojující odpověď na věčné: proč? nedalo do té úplnosti, jak zakladatel křesťanství chtěl. Většině lidských duší tehdy vyhovovalo ono hrubé pojetí a uctívání přírodního dění a sil, Krása živelné síly odnášená primitivními IMAGINACEMI z božišt a chrámů oživovala Smýšlené bytosti bohů, pokud nepřišlo Kristovo učení s novými prvky Lásky. Tato nesmírná záplava lásky vlévající se v hrubé útvary krásna, žijícího v obyčejích a pověrách pohanských, nemohla sloučiti se rázem s převahou imaginac rázu rozumově citového, jsouc sama povahy pouze citové. Každou krůpějí krve při tomto násilném obracení pohanů prolité, měnila se imaginace Kristova v olověný krunýř dusících představ zmaru a zkázy, střetnutí se ohně a vody. Násilníci nových imaginac byli donuceni smířiti se s Krásou pohanství by zachovali původní princip: lásku. Do dnešních dob vlekou se pozůstatky pohanských imaginac krásy v obřadech a obyčejích církevních a umění katolické ve svém začátku jest vředem jímž provalily se z násilně spoutaných představ krásy láskou imaginace hrůzy vězňů. Církev učiníc tradicím pohanství jisté ústupky, neučinila nejmenšího POZNÁNÍ z toho svého přizpůsobení se Kráse-Ďáblu u věcech člověčenství, dávajíc toto v plen nahodilým nápadům svých vůdčích činitelů, obsednutých jednostranými představami. Poenitentiallemi a obrazy bludnými tlumila církev začátkem středověku vitální projevy na oko potlačeného však v duších dřímajícího pohanství: teprve když církev později imaginovati počala obraz Ďábla a zvedla tažení proti tomuto zhmotňovati se počínajícímu obrazu, došla vítězství. V ohních inkvisice jest vrcholný bod Slávy církve: tam překonána láska krásou a odtud datuje se úpadek katolictví, zabivšího intence lásky pohanskou rozmělněnou krásou Smrti. Nicméně vždy KATOLICISM PŘEDČIL hloubkou imaginac REFORMACI s úmysly vyzvednouti přikázání Kristovo. K jakým nestvůrnostem došlo pastorství Reformace a kterak nechutně suchá a odporná je Armáda Spásy, vidíme příliš dobře. Duše moderního člověka, bouřená uměním jako nutnou složkou kultury nenadchne se více imaginacemi jež křesťanství v poslední agonii vydává: takovým katolickým Claudelem nebo L. Bloyem nadchnouti se může pouze duše mdlá a degenerovaná z theistických štvanic. Vitální duch potřebuje představ plných varu krve, životnosti a síly, jej upoutá více tajemnost spir. seancí než jiný náboženský úkon uměním upravený. Snad prosperoval by více zavedený v Evropu útvar novošintoismu s elementy strašidel a duchů k upoutání pozornosti lůzy, více než dovésti toho může omšelý nesportovní a málo komunistický bůh oficielní církve. Na neštěstí církev svého Pána boha se nevzdá, trvajíc jím jako on živ jest jedině z ní, k ochraně kapitálu a pochybných mravních hodnot. Dav, nemyslícího jinak než fysiologicky a hlavou svých vůdců, lidstva, zbavil se ovšem veškerých představ boha, zavrhnuv jej jako Abstraktní pojem do říše bájek, avšak vztýčil sobě nové božství, imaginaci hrůzné nestvůrnosti, zvanou „Bratrstvím Člověka“. Představuji si jí jako obludu s nožem v ruce na troskách továren; až na ten nůž je tato imaginace takto sněna co alegorie budoucího ráje všemi proletáři světa, s dodatkem tančících a nepracujících párů. Tento sen o odpočinku a ‚prostřeném stolu přírody‘ jest davu jedinou imaginací a božstvím. Zatím co lidské stádo převzalo z katolictví názor o kletbě práce (Studiáři praví, že ďábel obsedá hříšníka prací, aby zapoměl na Boha) a následovně i představu budoucího ráje – kde buď v snech utopistů se do smrti jí, pije a miluje, v snech církve věčně se čumí na Pána boha: v obojím nebi však věčně věkův se nic dělati nesmí a nebude. Jak opáčný a krásný soud o práci lidské má Bhagavad-Gita! Mág přesvědčen je, že PRACÍ získává sobě a celému pokolení pohodlí potřebného k vybavování IMAGINAC, věří, že činí tak i pro budoucí své životy. JSME TÍM, CO SAMI ZE SEBE JSME UDĚLALI V ŽIVOTECH MINULÝCH: TALENT I GENIALITA JSOU OVOCEM NAŠEHO MYŠLENÍ A IMAGINAC V DŘÍVĚJŠÍCH PŘEVTĚLENÍCH. V činnosti tělesné, v každém pohybu našich svalů zavládne během práce jistý stav myšlénkový, odpovídající rythmu gesta napínaného svalstva jakým ukládalo by se v klid a právě tento stav je nejdokonalejším konstruktérem imaginac, jimiž člověk harmonického složení obnovovati své Síly fysické i duchovní počne. PRÁCE, toť ustavičné POZNÁVÁNÍ hodnot imaginačních v NÁS ULOŽENÝCH A VRACÍME se jí k BOHATÉ KOŘISTI PŘEDSTAV KOSMU, ZÍSKANÝCH ŽIVOTY MINULÝMI.

Hlubiny země a nebes, tajemství života a smrti usilující zbádati duch, může učiniti tak vlastní svojí cestou, odlišnou od každé cesty druhého člověka. Daleko od cest vědy a víry, chladného rozumu a náboženských dogmat musí se ubírati, řízen jedině svitem dokonalé Magie. Rozvinouti musí sílu své vůle, nádheru svých IMAGINAC kdo obsáhnouti chce nezměrnost Kosmu. Duchovní instikty Lásky a krásy smísiti musí v poměru vhodném konstelaci složení své individuality, jíž žárlivě střežiti mu bude před mystickým rozdáním lidským duším a představami jich vytvořeným bohům. V umění nalézti musí pramen krásy, v sklonění své lidské pýchy k bratru-zvířeti a stvořenému vůbec, zřídlo lásky. Odtud čerpati možno jemu posily k představám mikrokosmu co zrcadla MAKROKOSMU nejdokonalejšímu a dovede pak vybavovati imaginace nejžhavější, vůli nejneohebnější. Uzná Magii co exaktní z věd, zdarem své práce; její nauka o zrcadlení Sil světa hmotného a neviditelného v Kosmu, korespondujícími s Mágem vztahy o tom přesvědčí. Vědomým promítáním sil, vrháním zhuštěnosti imaginac, dynamisovaných VŮLÍ, utváříme ochrané a výbojné shluky Myšlénkových útvarů, oživujeme tyto v skutečné bytosti neb je zabíjíme, usnadňujeme příchod Geniů a Demonů k nám neb je odpuzujeme, vcházíme v styk s bytostmi živlů, dušemi zemskými v tělech i odvtělenými bytostmi cizích planet, – stáváme se pány osudů svých i těch, jež mocí naší jsme podmanili. Každá myšlénka vyslaná ku zhodnocení našeho nitra, jakož i k zhodnocení jednoho každého z typů života i projevu, vede k uskutečnění Mágovy touhy. Princip odesílání zhuštěné imaginace co promítnutí vlastní originality do duchovního vesmíru, vrchol dosavádního metapsychického vývoje magického, znamená revoluci v plazivém světě mystických ideí. Síla CHTÍTI a síla obraznosti, Moc, státi se harmonickou jednotkou sobě samu, nepřemožitelnou oživlé obludě představ katolicky života neschopných, započne řadu aktů DUCHA, dobývajícího Absolutno tvorbou nového. Z tohoto nového stavění ideí mířících k Absolutnu – Všeobecnosti, podržením všech vzácných a osobitých kladů sebevědomí, vzniká jedna z Emanací prapůvodního Jsoucna, vytvořujících náš duchovní svět a uzavírající se v dalším procesu imaginačním v individualitu Boha-Mága, podávajícího hlavními rysy generalisaci Věčného Zákona, jemuž každá lidská myšlénka jest podrobena. Ubírají-li se staré magie, stavěné na základech mystických s nedbalostí zákona lidského, zpětným a návratovým pochodem ideovým k plnosti bytí t. j. smýšlenému bohu, cesta dokonalé MAGIE cílí k novému Adamu kosmickému, vyjádřujícímu svoji Nedotknutelnost a svrchovanost Prapříčinné inteligence. MAGIE BUDOUCNOSTI uzavírajíc v svém nitru logiku kruhu, vytvořila individuálně, dle potřeby a nutnosti, v své aktivitě všechny pojmy KOSMICKÝCH TVARŮ představ a následovně činí závěr, že vše je individuelní, života schopné. Tam, kde Mystik nemůže vykročiti z mezí osobnosti Boha, jako představy Prapříčiny, představy, jenž jest pouhým odrazem hmotného světa a zpětným působením téhož na světy duchovní, MÁG přiznává věčné trvání PRAPŘÍČINY, Její tvořivý a rodící PRINCIP SÁM V SOBĚ NÉSTI. Ač zdánlivým miasmem vesmíru, zachovává a rozmnožuje jeho jsoucnost a trvání, bez chvění před pouhým odleskem Nepomyslitelna vztýčených Bohů, imagnacemi zůstávajícími a dílem jedině OSOBNÍHO, VĚČNÉHO JEHO JÁ.

Doslov a závěrek.

Čtenáři, hledajícímu pravidelně v knihách o Magii nějakého bližšího Sdělení o demonech, praktikách Magie a hlavně o vůdci bezpečném, odpovídám takto: věc ta je otázkou víry a magie přec rodí se ze skepsí mystických a staví vlastními silami. Jenom slabí svěřují se naivně knihám a lidem, věří v tělesnou skutečnost vůdců, majících je vésti k prahům Poznání. Dokonalý adept a MÁG nedá se vésti na jatky duchovní Smrti, leč oceňuje vlastní nezměrnost možností vybaviti sám ze sebe vůdce nejbezpečnějšího k hranicím Sdělení. Jakých výsledků dokázali oni všichni odvážní, kdož vlastním úsilím a osobitou originalitou v mystice, filosofii a umění spolehli na vlastní fantasii imaginační oproti těm, kdož násilně proti duchovnímu Egu podřídili směr myšlení cizímu diktátu! Z nás samých vstane vůdce a učitel: vrhneme-li se v hlubiny a zalétneme-li pro změnu k výšinám a naopak, poznáme protilehlost pólů, imaginaci boha či ďábla, přicházejících z našeho nitra. A nýni, kdy již více útěchy tobě nedá žádná z věd, theosofií a systemů metapsychických, sázíš vše na jednu z karet: zaséváš v srdce bližních nenávist a lásku, očekávaje klíčení těchto imaginac v mentálních sférách. Jako slunce s dešti se střídá a větry rozpouštějí sních: komus dal úsměv zármutkem tobě splatí – vždy však uvolníš roušku v hlubinách Svého Já a nezměrné bohatství POZNÁNÍ minulých životů a ozvěna z tvého vlastního domova v Kosmu, kde trval jsi co GENIUS nebo DEMON poučí tebe o správné cestě, kudy Ty, specielně pouze Ty, jediný Sám, dále ubírati se máš. – POHRDEJ LÁSKOU, BYS DOBYL KRÁSY a zbavuj se KRÁSY, bys oživil LÁSKOU. V tomto jediném, správně-li vedeno, střídání obou krajních složek kosmického zákona spočívá celé umění MAGIE. Jím stáváš se celým vědomím svého Jásství NESMRTELNÝM cele. Čím více k přírodě, to jest smyslovému chápání ZÁKONA HMOTY, nahé logice o koloběhu života a smrti přicházíme, tím více poutáni jsme LÁSKOU a unikajíce jí, bychom neupadli v mystická tenata, rodící se z našeho: proč? dovedností vlastní magické vůle nahrazujeme ji nově vybudovanou KRÁSOU. Tehdy ožijí bytosti živlů: smyslům našim viditelnými stanou se miriady živoucích duchů, jimž pokloníš se co bratr a přivineš jich na svá ňadra co část SEBE SAMA, KOSMICKÉ JISKRY SESTRY TVÉHO NESMRTELNÉHO JÁ. Tvůj celý život bude modlitbou, výkřikem zoufalým do KOSMU, prokletím lidských bohů. K MAGII navracíme se po ztroskotání mystickém, jež nutně vždy a bez výhrady stává se všem, jichž mystika byla prázdna UMĚNÍ, akcentujícího v opak demokratickým představám o umění každou hrdou myšlénku a všechny vzlety k nadpřirozenu a nadsmyslnu. Cesta Magie musí zůstati protichůdnou stádnému myšlení lidstva, zbaveného doteků věčné krásy a lásky. Východ byl vždy zemí odkud SMRT přicházela a přichází: pomíjejícnost tvarů Stvořenému co duchovní smrt přinášeli učitelé Pravd, mor komunismu v přítomnosti – nechť nová doba obrátí se k obrozenému Západu a na troskách Lži-humanismu, Nacionalismu a Církví postaví z nejčistších kultur duší myšlénku KRÁSY, EGA jednotlivcova a universálního Bratrství se stvořenou krásou. Svrhni ze sebe, Ty, jenž Osvícení hledáš, imaginace zmaru a dočasnosti bytí, odhoď moudrost Východu, mělkým duchům lahodící a svrhnuv bezkrevné bohy, vztyč odbojně nové Božství, Tebe, Stvořené a Zem zachovávající, učiň reakci v svém myšlení na shnilých představách nadpomyslného nebe se kochajícího, vzdor starým představám utvoř, SATANA zvedni plného Krásy Skutečna, bys PROŽÍVAJE NÁDHERU PŘÍTOMNOSTI VEŠKEROU INTENSITOU SVÝCH IMAGINAC DOŠEL K LÁSCE KOSMICKÉ, zářící mohutněji v oku psa a koně, než v celé lžinádheře Rafaely malovaných imaginací katolického nebe. Teprve pak zjeven bude Tobě celý system praktických jednotlivých úkonů, jimiž psychicky podaří se Tobě ovládati bytosti země a živlů: staneš se pánem sil magických, určovatelem osudu svého i bližních, jsa cele mágem duchovní a dokonalé MAGIE budoucnosti.

Nic dnešní Bohové a kulty nedají

Moudrosti Poznání, jsa touhou po ní Schvácen –

až v oku dítěte a zvířat počneš číst:

po pádu mystickém Magii budeš vrácen!

Budoucí Adam

Následují obrazy

IMAGINACÍ

myšlénkově výtvarně vyřešených

a do dřeva rytých.

Křesťanská imaginace

IMAGINACE, vysílané kulty

Koncentrace rozvíjí imaginaci mentálních tvarů

Koncentrace mantiemi sesílená

Evokace

Inkantace sil

Vír inspirací

Černá a bílá tvář EGA

Stav somnambulní

Okamžik z intuice

Personifikace živelních sil

Představy ze spirit. seancí

Meditace a kontemplace

Tradice ras

Mediumism

Sfinx v intuici

Setrvačnost vitálních sil

Oživené volty

Astrochemika

Vzpomínka

Sedmero tváří

Imaginace nad knihou básní

Imaginace nad růžovou vůní

Imaginace nad ulicí a opilcem

Imaginace kosmická

Imaginace astrálu kočky a embrya

Imaginace nekromantie

Imaginace mateřství v světle reinkarnace

Imaginace smrti

Imaginace zrození člověka

Imaginární hydrofobia

Allegorie imaginační

Magický souboj

Magické obrození ducha

MAGIE osvobozující

Rozsévač ideií

Této knihy, autorem napsané, vysázené, 41 černými a 38 barevnými pův. dřevoryty provázené a na ručním lisu vytištěné, vydáno bylo dvacet exemplářů, z nichž 2 jsou tisky na zkoušku. Kromě několika malých, byly všechny dřevoryty po otištění spáleny. Tato kniha, krom napsání, vznikla prací přesně počítaných 1322 hodin.

Vydána pak tato kniha bez oficielní pomoci boží, židů i křesťanů, ministerstev a vlády, společnosti a přátel, s jedinou čestnou výminkou osoby jediné, složivší subskribci 1000 Kč. předem.

Josef Váchal, Vršovice, Tyršova ul. 9.

Výtisk tento signován číslem

Ediční poznámka

Josefa Váchala dokonalá magie budoucnosti byla dosud vydána dvakrát: poprvé vlastním nákladem autora v roce 1922, druhé vydání připravilo v podobě reprintu nakladatelství Trigon v roce 1997. Tato e-kniha přejímá text díla z jeho prvního vydání; za poskytnuté podklady tímto děkujeme Národní knihovně ČR.

Naše e-knižní verze nabízí čtenáři text a ilustrace díla, nikoli jeho původní sazbu – metodu reprintu jsme nezvolili z technických důvodů. Zájemce o hlubší studium Váchalova díla proto odkazujeme na výše uvedené reprintové vydání, případně upozorňujeme na možnost prostudovat zdigitalizovanou podobu prvního vydání v digitální knihovně Národní knihovny ČR.

Při převodu díla do elektronické podoby jsme v maximální míře zachovali zvláštnosti Váchalova pravopisu. Provedli jsme pouze několik drobných oprav zjevných chyb sazby či tisku (nenávist m. nenávi-, RYTMUS m. RYT-/mus, úplné m. úp né apod.), ostatní jevy většinou zachováváme. Kolísající à, á sjednocujeme na á.

Popisky ilustrací jsou v předloze umístěny v seznamu na konci knihy; pro snazší orientaci jsme je v e-knižní verzi umístili přímo k příslušným obrázkům. Prostrkání použité ke zvýraznění částí textu nahrazujeme z technických důvodů kurzivou.

Redakce MKP

Josefa Váchala

dokonalá magie budoucnosti,

utvořená imaginacemi krásna a lásky

jakož i přetržením tradice starých magií a věr;

hlavně proti představě katolického boha

a všem imaginacím duchu svobodnému

a čistému protivným namířená a bojující

Ilustrace v knize a na obálce Josef Váchal

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 14. 2. 2025

ISBN 978-80-274-3909-6 (epub)

ISBN 978-80-274-3910-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-3911-9 (prc)

Table of Contents

STARÁ KNIŽNÍ MAGIE A MÁGOVÉ.

SOUČASNÁ MAGIE A MYSTIKA.

MÁG VŮČI DOBRU A ZLU.

O ÚČELU A SÍLE MAGIE.

TOUHA A LÁSKA V MAGII.

CESTA K MAGII.

MAGIE A IMAGINACE.

VŮLE V MAGII.

DEFINICE IMAGINACE.

IMAGINACE A UMĚNÍ.

UMĚNÍ V MAGII.

DEFINICE MAGIE.

Doslov a závěrek.

Obrazová část

Ediční poznámka