aneb

to jest:

neobyčejná cesta mezi ďáblovými dětmi, přízraky a bytostmi přírodními, zjevujícími se často hříšnému člověku,

DUCHOVNÍ BREHM,

k rozpoznávání všelikých potvor zemských i vodních, ohně a v povětří, též jinoplanetních, proti nim slabých stran jejich ukazatel, spolu s bezpečnou ochranou co

příkladný štít křesťanských duší

sloužící, k věčnému proti nim bojování, je odhalující a zprávu nám o nich podávající, dle knihy z archivu samotného pekla pod názvem

HISTORIA NATURAE DE SPECTRIS

skrze M. Josefa Váchala, dřevorytce, sestavená a četnými tabulemi a obrazy, tvářnost těchto přízraků a demonů ukazujícími, opatřená.

Vytisknuta a vydána autorem L. P. MCMXxIV ve Vršovicích 648.

Znění tohoto textu vychází z díla Ďáblova zahrádka aneb Přírodopis strašidel… tak, jak bylo vydáno autorem ve Vršovicích v roce 1924.

Podle předlohy z fondu Národní knihovny České republiky.

§

Text díla (Josef Váchal: Ďáblova zahrádka aneb Přírodopis strašidel…), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 30. 5. 2025.

PAMÁTCE

přítele, psa Voříška,

který neohroženě po třinácte let se svým pánem
mezi samými strašidly chodil a nic se mu nestalo,
až na konec lidskými bestiemi sežrán byl,

posvěcuje autor tuto knihu.

IMPRIMATUR

Nihil obstat!

Joannes Antonius Koniass, Vicarius

Gehenae Generalis, & Officialis.

Vrssoviceii, 19. Marcius A. D. 1921.

Předmluva k laskavému čtenáři.

Na mnohých jak duchovních tak světských lidí žádost tyto mý o strašidlech veyklady tisknouti počínám, abych netoliko dřevorytům svým jakéhos doprovodu slovního zjednal, pro potěšení rozmilých krajanů mých, ale i pro tu příčinu, bych od svých bližních duchověrců, křesťanů i spiritů, z nevděčnosti jako nějaký spanchartilý i nehodný bratr vinněný nebyl: ale také aby s tou mou ačkoliv slabou a sprostou, však dobře mínící prácí, mnohým vlastencům, kteří čtení a příběhů strašlivých milovníci jsou, slouženo bylo.

Neb jestli mnoho spisovatelů se u nás vynachází, kteří v rozličných vědách obeznámeni, moudrostí slynou a v učenostech honěni jsou, kteří svými spisy svou vlast zvelebili a jazyk i vzdělanost, v prachu a v popeli ležící, zase znova vyzdvihli, a obnovíce jasnost rozumu a realního života i skutečnosti, zašlou velebnost svobodného ducha lidského oslavili, proč bych já, z lásky k minulým dobám a vládě pověr, k obnovení zcházejícího, a od mnohých zavrženého uctívání bytostí neviditelných, tuto svojí, nikoliv první ani poslední, prácy v jiném, neběžném dnes, způsobu, stylem a gramatikou dobám tak zvaně úpadkovým, nápodobným, vydati nemohl?

Nepravím, žebych s tou mou prácý mé nejmilejší Wlasti nějakou větší čest a velebnost přidal, neb tak daleko ani můj vtip a veyřečnost, konečně i lhostejnost – za málo peněz, málo muziky – se nevztahuje, ale toliko jsem to učinil, abych z toho co mně moje nejmilejší vlast na mou výtvarnou práci dodnes udělila, vděčným se vlastencem ukázal; aniž předem touto prácí chtěl bych hřivny dosud v ministerstvu či jinde pro mne zakopané nešlechetně dobýti,

Hinc amor hortatur scribere, vincat perulantia.

Z lásky toliko, mé Vlasti
tyto Strašidla spisuji,
co zrcadlo, v upřímnosti,
milým krajanům obětuji.

Aniž mne od této práce odvracují tolikerá Opera od mnohých a zasloužilých mudrcův českých předemnou na světlo vydaná, neboť neřkuli předemnou, ale také již před nimi vynacházeli se lidé, kteří o podobných věcech píšíce, nicméně cedníkem vody nenabrali a vždy něco nového světu v známost uvedli.

Závistnoliť pak bude některým čtenářům této knihy ouspěch její a hojné čtení po vlastech, z kterýchžto příčin psý hlavu mně nasadí, pravíce, že bych víceji než patřično, v této knize učeností jiných se oháněl a často cizým peřím bleyskal, že rád hrubých veyrazů používám, a konečně že i gramatykálních poklesků schválně používám, čistoty jazyka nic nedbaje. Na takovouto bílední podezřívku, pokud pravdiva by byla, nic nenamítám; však mnohým štěkavcům hladovitým, kteří by snad nepoctivě šturm na mně vedli pomluvami a všelijakými šplechty perem co nestydatí hnojokydové kritiční, budiž na konec propuštěno, bych co nějaký korydoun neb neotesanec jmín nebyl, malé připomenutí: Alius ex alio sapiens, olim & nunc.

Rád a dobrovolně se přiznávám, že nic ze sebe, ale všechno co vypisuji, z jiných bádatelův, jak světských, tak duchovních mám.

Poklesků pak spisovných, čtenáři, nechtěj jako hrách skrze říčici proháněti, pokudž v nich nějací, ucho a jazyk urážející smyslové, by byli, a věř, že lépejc a zdrávěji jest občas choditi po kostrbatých cestách lesních uprostřed veselí a věcí nevídaných zhusta, než po hladkých parketách správnojazyčnosti, užívané dnes v písemnictví stejně jako hokynáři. Dalek jsem brousiti, tříbiti, pilovati a zdokonalovati povrch, jako ostatní páni spisovatelé u nás činí:

Co se tu tisknuto vidí, pravidlem starých se řídí,

aniž má jináče zníti, aneb jiný smysl míti.

Proto i sloh tu modernismu nedohání a verš ten Devětsilem nezavání.

Kdyby měli v této knize nenadále veyš neb níže,

přece ňáké chyby býti, žádám vymluvené míti,

neb lidské jest pochybyti, andělské bez chyby býti,

zvlášť když o skřetech jsou v knize četná slova,

jimiž vyvolá se Šotek doslova,

neb samotný se čert zjevuje, když na stěnu se pořád maluje.

Ať čtenář sám to rozváží, jestli tu co v smyslu scházý,

co by mohl omyl býti, to ať hledí napraviti.

Nic než jak psali svatí otcové, jsou tu tištění příběhové,

kteréžto v knize svité tobě dávám, v svatou Paměť se poddávám.

Author.

Seznam použité odborné literatury.

Pardionis Nenoa De Ministro infernalis sermones tres. Pattavia 1490

Taciti Povero: Demonologia magna, die gance Philosophia Sagax. 1521

Tobiáše Pepříčka SUMMAM DISCURSUUM nebo-li Pravidlo služebností Antichristových Kutná Hora 1560

Basilii Garnii Geistliche Schatten-Quaele Norinberk 1553

Matěj Poličanský: Koule všeho světa, otevřená a ukazující Praha 1620

Jiřík Tesák Mošovský: Stella Nova & Cometae

INSTRUKCÝ Supplikantůw k Belialovi 1647

Pléni Horatus: Ein schön neu erfundenes Kunst Büchlein 1652

Štěpána Rájeckého: REGULE POCESTNÉHO, to jest: Hůl bezpečná mezi potvorami k putování šťastnému. 1638

Phagela Eccenia Mandragora perpetua oder Kunst-Wunder Buch. Mit Seelen Artzney u. Tabellen. Gedruckt in Breslau 1660

Tägliches Hand – Buechlein allerhand zauberern, oder Warsagern u. Gespenster.

Sigismundi Martynius: DAEMONOMANIA PERTURBATA & RESTAURATA Roma 1650

Talander: Diarium Metaphysicum, das ist Curieuse Lebens Beschreibung einer Teuffels Person. Amsterdam, 1695

BELIALS GULDENES SECULUM, oder Schreck-Geschichten. 1694

Geheime Gespenster Kammer, oder Hoechstnuetzlich – und heilsame Apothecke für böse Poltrgeister u. Daemonen. Nürnberg, 1690

Tobiáše Pacovského Opravdový Kontrfekt odporného ďábelstva.

Dopplte succubus, oder die von einem Wampyr unwissend clystirte Dame. 1730

Schau-Platz der unglueckseelig verschrecken. Von Marianete, Haag 1724

A. Wirklich: PHILEMONIS MENAgii die 7. Teuffel – Dienst – Maegde Franckfurt 169?

Otto Katzman: Die sehr schöne, und Frostreiche Historia von der Geburt und Jugend eines Zimmerhaxlgespenster. In rubricella. Antwerpe, 1667

Jana Fozdoly RETTUNK DUCHOVNÍ VĚRNÝM ďábelstvím mdlícým křesťanům

LEONIS RUPRECHTUS: TEUFELs-Spiegel, vor und nach dem Fall 1677

Judas Birnbaum: Wuertzgärtlein für frische Schwarzkünstler 1661 (Köln)

Christliche u. schriftmässige Warnung vor der Hexenmeistern Lehr. Berlin, 1755

N. von Näuaus: DER WUNDERBAHRE TAUFELS-WECHSEL. Der Freymauer Gesellschaft dediciert von J. Tourtaville.

Mr. le Payz: d.’ Histoires galantes incub. Paris, 1742

J. ŘEHOŘE CHRAŠTICKÉHO sprostá, ale však Gruntovní zpráva o přirozenostech PEKELNÍCH 1774

Des entzuckten Marsorio TRAUM REISEN. Klagenfurt, 1705

Neu eroeffnetes UNHOLDES MAGIA, oder kurze Nachricht vom Leben und Absterben einer Phaunfamilie. Franckfurt, 1785

Dr. Č. Zíbrt: STAROČESKÉ OBYČEJE A ZVYKLOSTI STRAŠIDEL.

Winter: Dějiny kroje u duchů a strašidel ve středověku

Dr. Janda: Plivník domácí, jeho pěstění, chov a výcvik.

Dr. Panýrek: Lekavá nemoc, její léčení a hubení strašidelných subjektů. Praha, 1907

Ph. Dr. Rádl: Positivní degradace přízraků v současné filosofii a národní hnutí. 1922

R. Č. S. Sbírka nařízení a zákonů na ochranu koldun, slibek a armorán z roku 1856 c. k. naříz. č. jed. 25081

O užitečnosti a důležitosti této knihy předmluvení.

Moto:

Cupide vobis volebamus tradere evangelium naturae.

V dnešních dobách, kdy nic svatého není, vyjímaje soucit a lásku k zvířatům a méně k člověku, (vše ostatní je profaní,) není více pro citovou duši lidskou bodu, na kterém by mohla spočinout, byť jen na chvíli, unavenýma očima svého zájmu.

Církvemi Boha hledá, u klepajících stolků sedá,

k vlasti a bližním káže plnit povinnosti, osvětu, lidské tříbit cnosti,

politiku pěstí stádní, umění zná jenom vládní,

sportem šlechtí krásu těl: každý druhý Přecechtěl.

Nemnoho jest těch, jichž uši otevřeny jsou k volání básníků o Velebnosti Přírody, o nezměrné nádheře a věčných tajemstvích této naší země. Člověk, bestia auelax, zná přírodu jen jako předmět svého užitku, jako mrtvý a nehybný zjev vůči svému inteligentnímu nad výsost povýšenému, jak on myslí, duchu. Necítí soucit s květinou utrženou, neslyší nářky z jatek, nemyslí nad hmyzem a nekleká více před sluncem, neuctívá hvězd, ohně, stromů: tisícovky let již tomu odvykl, vždyť bůh mu dal vládu nad celou zemí, dovolil mu zabíjet, ničit… A když to všechno pomlátíš, řekl Hospodin, nic nevadí, na onom světě dám ti příbytek lepší… – Ti pak, kteří už vůbec víru dneska v Pána Boha ztratili, těm není příroda teprve ničím; a přec hrají si na její ctitele a milovníky, táboří v ní, skautují, chovajíce se velmi neslušně v „klínu matky přírody“, jak oni tomu říkají, domnívajíce se snad, že mohou jako neposedné děti, kdy chtějí, se tam vydělat.

A což obyvatelé velkých měst když se za bránu vyhrnou! Hulákají, škody tropí a vše, svojí přítomností již, zneřádí, neboť lidská těla páchnou ubohým bytostem přírodním hůře, než nějaký cadaver, takže toho ani otužilý bzdík (Crepitus cyanosa) nesnese, natož takový křehký elf nebo rusalka.

Neni tedy divu, že bytosti ohně, vod a lesů, králové a vladaři luhů, doubrav i cest, pryč se stěhují daleko od míst, kde sveřepost a zloba lidská řádí, aneb hluboko v zem zalezouce, k vidění více nejsou; takže dnešnímu lidstvu více báchorkami, než skutečností, býti se jeví. Ovšem, že k škodě nemalé celému pokolení lidstva.

Nicméně vzdor tomu ještě se zhusta sem i tam objevují, jsouce pak připočteni na vrub úkazům spiritickým, elektřině a jiným rozumovým výkladům. Málo se starají o lidstvo, jako ono o existenci jich: a přec lidé mnoho ztrácí, nevšímajíce sobě těchto neviditelných, vznešených správců a ochránců přírody.

Bylo sice již mnoho psáno o těchto přírodních bytostech, jakož i o zjevech jim podobných, zvaných strašidly, však stále ještě nebyli popsány četné druhy jich a tak, myslím, že dílem svým dnešní vzdělanosti vstříc vzejdu, budoucím pak o těchto věcech hloubatelům prácí svojí nápomocen budu. Také všem, kdož opravdoví přírody milovníci jsou, touto knihou radost udělám, takže oni potom lépejc v přírodě kochati se budou, vědouce hned, kdeže mohou ty které domácí pány, ať už v lese neb pod střechou, hledati a objevíli se jim, kterak je slušně a správně uvítati a osloviti možno.

Také ten užitek práce moje přinésti může, četně-li mezi obecným lidem čtena bude, že tento nadále po polích a lukách slušně chovati a ne jako nerozumná hovada počínati si bude, i zlodějstva se uvaruje, nevěda, kde naň který ‚erdgeist‘ číhá.

A jako užitečná, tak i bezesporně důležitá jest tato kniha. Jak církevní otcové zaznamenávají, a pokud nás o tom Magie zpravují, udává se počet druhů strašidel ke stu tisíci a z tohoto počtu nezná průměrný člověk jich ani padesát.

Jest tedy nutno, aby také náš český člověk aspoň něco o strašidlech se dozvěděl a to ze spolehlivé, křesťanské strany, zvlášť, když v těchto věcech poučen bývá různými osvětáři a lžihumanisty. Kdyby obecní lid více znal o stínech které se mu na paty věší, o příšerách, s kterými, nevida je, objedvá a večeří, o můrách a vlkodlacích, kteří v noci mu krev cucají, nebylo by žádných socialních nespokojenců a místo proti pánům ‚dummheit des einfaeltigen poebels‘ obrátila by se proti ďáblu a jeho úkladům.

Kterak tedy nesebrati alespoň trošek a kapku nejvíce známých a nejčetňeji se zjevujících strašidel, jichž denního zjevování jsme svjedky aneb je z vyprávjení otců známe.

Mnohý z těch, jemuž nějaké strašidlo, stín nebo mátoha se objeví, celý vyděšen z toho bývá, jako by už nějaký ďábel sám pro něho přicházel, a zatím, kdyby o způsobu té potvory, která se jemu zjevila, lépe poučen byl, k tomu poznání třeba, že docela nevinná bytost, přírodu zachovávající a neškodná, by došel.

Item pak takoví lidé, kteří od všelikých strašidel sloužiti si dají, domnívajíce se, že by to nic zlého nebylo, a že jim sloužící drabanti nic než nějací erdgeistové nebo neškodní plivníci jsou, kterakže by ustrnuli, přesvědčíce se, že bytosti ony ďábelské přirozenosti jsou, k strašidlům nejnebezpečnějším se počítajíce.

Také ten užitek tato kniha přináší, že veyklad v ní podrobný, kterak mnohdy škodlivých a obtížných příšer možno ze stavení pryč vypuditi a kterak se při tom počínati má: zdali zažehnávat nebo zaklínat, zda svěcená voda vhodnějši než čertovo leyno a podobně.

Item: kdož by v pekelném pachtu s ďáblem stáli, naučení, kterak bezpečně kontrakt rozvázati mohou.

A konečně: kromě užitku praktického, ten znamenitý veysledek tato kniha za sebou táhne, že obzory našeho světadivů poznávání, které kolem nás jako nějaký šlayer zataženy jsou, prozkoumatelnějšíma se stanou á že náš podiv k dílům božím, jakož i soka jeho, Beliála, rozplamení a k lepšímu a vroucnějšímu Boha uctívání a oslavování dovede s nemalým zdarem, tak, abychom spaseni byli, na věky věkův. Amen.

O SPEKTRECH,
nebo-li stínech, které z tohoto světa nejsou, vyložení.

Nechť sem i tam myslím, a rozmeyšlím, tehdy vždycky spatřuji a nacházým, že lidé mnoho o sobě smejšlejí, nic jinak, jakoby sami bohy na zemi byli, všímajíce jenom sami sebe, všechnu vážnost i péči krom těla duši věnují, pravíce, že jen oni a andělé od Boha stvořeni byli. Asmus tubâ cecinit, když první z lidí řekl, že člověk stvořen jest k obrazu Božímu! K vůli člověku prý stvořen svět atd. Kdo jsi Ty, pyšného srdce člověče, abys takhle opovážlivě mluvil! Ptej se nerozumných hovad, oni tebe naučejí, ptej se andělů a oni tobě ukáží, jakým nedokonalým jsi tvorem, mrzák smysly namnoze proti zvířatům, lotr a bestie duchem proti stkvoucím a zářícím andělským kůrům! Stvoření tvé, ač-li vůbec byl jsi tvořen Bohem, řadí tebe, člověče, spíše k čeledi ďábelníků, než k vznešeným výtvorům ruky Hospodinovy! Tobě patří primát v zabíjení, tys králem krutosti, lži a slepoty; oči tvé nepoznávají už zákonů skutečnosti a železné nutnosti, s níž od narození do smrti živočich každý se smiřuje a kterou jen člověk obchází tápáním v mlhách mystických dohadů! Aniž vše ze ‚zjevených‘ pravd může býti byť částečně jen pravdou: není souvislosti ni logiky ve všech genesích o prapůvodu světa i člověka. Pochmurným žalářem a jatkami krvavými jest tato země a její Tvůrce nemůže býti leč ukrutným pohodníkem, plánovitým zabíječem slabých, Generalissimem non mitem, sed iratum. Tak se na Tvůrce životů našich i života kolem nás naučily dívati kulty všech věků, tak vidí jej i chladný rozum náš, bez naděje v zlepšení této země, kde život zabíjí život aby sám žil!

Marné jsou sliby proroků o životech lepších někde tam; nedopověděli, nepřesvědčili; skutečnost právě z nepravd je obviňuje!

Jaký pán, taký as krám, a dle člověka i na jeho Tvůrce souditi můžeme. – Videns autem ego, quod multa malitia hominum & Deum esset super terram, & cuncta cogitatio cordis intenta esset ad malum omni tempore, nemohu mysleti jinak, než že člověk jaksi pokusným jen náběhem byl k Božímu dílu dalšímu, a že nad člověka dokonalejší bytosti, krom andělských, utvořeni byli.

Vida snad Bůh, že nedokonalé bylo dílo první, přikročil k opravě, k dílu druhému. Člověk byl prvním náčrtem k velkolepému tvoření dalšímu. Omylnost bohů, příliš známá, dala vzniknouti duši lidské… Seznav pak Bůh, že přestřelil, učiniv duši lidskou zbytečně ohnivou v materii božství a ovládnut strachem, že by příkladu pyšných andělů následovala, tělem smrtelným člověka obdařil, by vždy po čase byla duše nucena vrátit se v prazdroj Božství.

Na to, opatrněji již, tvořil Bůh zvířata a ostatní živočichy, dal každému duši schopnou vývoje, i možnost, přerůsti inteligencí člověku přes hlavu a jistě též život věčný.

Aby pak lidská nenasycenost, krutost a pýcha, nerozvrátila kulis a pozadí, utvořených k této velkolepé komedii božské, kulis, zvaných od snílků matkou zemí a přírodou, stvořil k ochraně nesčetné množství duchů přírodních, nesmrtelných i smrtelných; obdařil je možností, své tělo změniti v neviditelné, poručil jim nad člověkem bdíti a některým ještě by jej znepokojovali, tak, aby nezapomenul své nicoty.

Jsou pak oni SPEKTROVÉ nebo-li stíny utvořeni z Boha jako člověk a andělé, mají těla z materiálu uzpůsobeného živlům v nichž žijí, některé sta a tisíce roků, jiné dokonce až do zániku země. Duší jsouce nesmrtelných, vrací se někteří po zániku polohmotných těl v lůno samotného BOŽSTVÍ, kde zanikají, – nově se pak nerodí více – jiní, jsouce též k pádu jako lidé a andělé Satanem přivedeni, stali se zlými a tudíž i forma jejich zjevu je šeredná, žijí jen kratší čas, po smrti v nové hmotné formy se inkarnují a dále žijí.

Tolik možno by bylo říci o původu Spekter přírodní povahy; jsou ale však stínové daleko horší, tak že zvolati tu možno: Stupent Angeli, miratur caelum, pavet terra, auditus non capit, non attingit mens, non potest sustinere creatura, aestimare non sufficit, credere pertimescit.

Což může se jinak takto říci:

Co načal Bůh, to ďábel dodělal.

Bůh zeptá-li se hříšníka,

v den soudu, přísném u výslechu:

Quibus sociis assedebas?,

tento-li správně odpoví, nic nemůž’ se mu stát:

S lidmi jsem seděl ďábelníky,

k zvířatům, jež byli andělé, jsem klekal,

andělů, jsa slep, jsem neviděl,

STÍNŮ – které’ s také stvořil! – jsem se lekal.

Vševědoucí – mohl’s předvídati,

Všemohoucí – mohl’s zabrániti,

Všudepřítomný: Ty jistě byl’s v zjevech

a vidinách jež mne za živa strašily!

Rozdělíme tedy strašidla na patero skupin, jak za sebou následují:

Zjevové přírodní povahy aneb Přirozená strašidla.

Strašidla z lidské materie, to jest: Potvorové, namnoze vzešlí z oumyslů, myšlení, vášní a činů lidských, hmotně zformovaní.

Ďábelská strašidla, Satanem stvořená.

Zjevové jinoplanetní aneb Vesmírná strašidla.

Abys pak, čtenáři, v pochybnost neupadl do které skupiny máš zařaditi nějaký shlídnutý zjev neb strašidlo, přiložil jsem přehledné tabele, dle nichž, v nesnázích tobě jsoucímu, lehce ti bude možno určiti, kam zjevení zařaditi máš a jakým způsobem pryč je odeženeš. Neboť mnohdy modlitbou a zažehnáváním špatně bys pochodil u zjevů přírodních a opět nesprávně rozlišiv přízrak, bez zažehnání a modlitby, synem smrti se stáváš zjista.

Diví se duch: zda vodní přízrak ten

z dna moře, hlubin jezer prýští?

Pleť slizská na omak…

Však chvost je sírou napuštěn,

ohněm se Merkuria blýští.

Přirozená strašidla
aneb
Zjevové přírodní povahy.

SYLFY,

(větronošové, vaju, varpas, velis, ventus, Windgeist,) můžeme za nejmocnější z přírodních bytostí pokládati, neboť dle jejich vůle a rozkazů řídí se ostatní živlové, bez nich ničím nejsouce.

Ohni nápomáhaje žhavému,

zemskou tvář měniti neváhá
ve prospěch Undin.

Dokazují to i svatí otcové, píšíce o živlech, jakožto dílu Boha: Habet potestatem ventus super eios, a krásně píše o sylfách sv. Augustýn: Alii dicebant, quia bonus est, (vítr,) alii verò non, ego natus, accepi communem aerem. Dokládá to i Agrippa z Netesheimu, obdivuje dobrotu Sylf a jich blahé činění v nemocech morních.

Jaká by tvářnost Sylf byla, člověku chápatelná, není dostatek důkazy doloženo; zdá se však, že bývají těl veskrze aetherných, visících v prostoru a bezkonturových, mlžné materie a řídkých substancý hmotních, namnoze plynných a táhnoucích v sobě vodu nebo oheň. Beztvárné tělo, bez údů a genitalií, nasazenou lidskou hlavu mívá, z níž, ústy, svou mocní sílu vydává, někdy též dvě, tři až čtyři hlavy bývají, dle toho, v který směr se dech jim ubírá.

Chcešli vítr malovati, hlavu musíš mu udělati

s tváří, která ať se kouká směrem, kterým vítr fouká.

Každá pak tvář jiný výraz má: půlnoční zamračená, západní škaredá a bouřlivá, východní lhostejná a jižní usměvavá, bývají. Skrz jich na novorozeného člověka pohledění, takovým též on se stane, buď melancholickým nebo cholerikem, flegmatikem nebo sanguinik.

Matky, nechtějte jindá roditi, než jak počnou z Jihu větry víti,

tehdá budou vaše dítky zdravé, jako jižní vítr usměvavé.

Sylfy, ovládajíce veškeré povětří, jsouce samotnými větry, nezhynou dříve jak země, oheň a voda; až se samotnému Bohu zlíbí.

Jsouce člověka mocnější, nicméně k němu spravedlivi jsou, dají se ukrotit a přizpůsobit rozmarům lidským, zůstávajíce však vždy nebezpečnými a zrádnými všem marynářům a větroplavcům.

Kdož by s nimi ve zvláštním přátelství žíti chtěl, ať nemočí proti větru, oheň ať do veyšky nevyhazuje a do větru nestřílí, na tyto věci jsou Sylfové náramně nedůtkliví a zle se mstí. Naopak: kdo občas po větru hrst mouky rozhodí, s pozdravem Sylfám, anebo když severní větry příliš rozbouřeni jsou, oheň pálí a hrst tymiánu naň uvrže uctivě s úmyslem srdečným, by ničemu živému neškodily, hněv jejich lehce ukrotit může.

Item: kdož by z veyšky odněkud padal, má kvaltovně jména čtyř větrů v chaldejském jazyku nahlas zvolati: Madiel, Zaniel, Virael, Curaniel, a oni jej tak nadlehčí, že beze škody dolu spadne.

Také nemocní, kteří by nesmírně průvanem trpěli, svojí důvěrou v boha větrů, Zephyra, nemalého ulehčení dojdou, jak dosvědčuje Aeneas Sylvius. Item trpící horkou nemocý a fantasý, skrze Sylf pomožení jistého uzdravení dojdou.

Co říci ještě o prospěšnosti, věrnosti a šlechetnosti těchto bytostí větru? Zkusil to sám na sobě Cassius, jehožto příběh z knihy Prodigium & Monstrum zde nezkráceně čtenáři podávám.

PŘÍKLAD.

Cestujíce jednoho dne per pedes, (neboť nám peníze došly,) do Paříže, uchýlili jsme se noclehem do jedné z bud, v nichž uhlíři úhel pálící přespávají, s úmyslem časně ráno pryč se odebrati. Uhlíř, člověk již letitý, nás od toho zrazoval, pravě, že za svítání budou veliké větry vanouti a cesta lesem že proto bezpečná nebude. Otázavše se ho, proč by tak bezpečně na velký vítr soudit mohl, odpověděl, že už po více let povětrním bohům objetuje a oni mu za to všelijak přisluhují a že zrovna na zejtřek je pozval, aby mu v milíři oheň rozfoukali. Na konec přemluvil nás, že jsme s ním ňákou modlitbičku k Sylfám přeříkali. Ráno jaké bylo podivení naše: nikde ani vánku, však na cestě nás takové povětří vzneslo vzhůru, že nás až do brány Parisu ve zdraví doneslo.

Četné jsou důkazy zhmotňování Sylf na stupeň přístupný materii lidského těla; stává se to tím, že jaksi se vydluží příslušné síly u druhých bytostí živelních: ohně u Salamander, vodu u Undin a od Gnomů hutnost pozemskou. Velkolepé theatrum zemských bouřek není ničím jiným, než takovým vypůjčováním a vracením zpátky ostatním živlům, což ovšem za velikého hřmotu se odbývá. Bleskem ohni, lijavcem Undinám a úderem hromu zemi, – Sylfy dluh svůj vyrovnávají, lhostejni, nazývá-li to bezmezná lidská pýcha učenými pojmy o výbojích jakési elektřiny.

Sylfy

Freye (svodnice)

FREYA neb SVODNICE,

(Syraena praetentiosa, ochechule, Lubia, Medusa), jak za to někteří z učenců mají, od starých Germánů co bohyně Jara uctívána byla, jest ženské stvoření, na Sylfy nejvíce odkázané, té samé přirozenosti co oni, a proto jí také hned za nimi uvádím.

Zjevem svým spanilá, ženského původu tvářnost ukazuje, dovedše viditelnou neb neviditelnou se udělati, své tělo na dvě půle rozděluje a dvě figury, jednu větší, druhou menší, postaví a k podivení lidem nezřídka ukazuje.

Tělo její jest krásně sluncem opáleno, pro příčinu, že větším dílem na vrchách žije, pěknými rozhledy se těšíc. Plutarchus píše:

Jak mláto sviním, kosti psům a mléko mláďatům všem svědčí,

tak Lubiím volný rozhled; závrati, za nasycení svoje, vděčí.

Zjevuje se po celý rok, však nejčastěji z jara, kdy sestupuje do údolí a začíná, neviditelna jsouc, v lidských srdcích zažehávati nezřízené žádosti. – Freye dovedou svojí blízkostí u mužů i mladíků takovou horečku způsobiti, zvlášť v době všeobecného pučení a klíčení, že onemocňují. Běda však těm, s nimiž dokonce hmotní a v makatedlnou substancy proměněnou přirozenost ve styk vešly!

Běda muži, kdyby s těmito ochechulemi, v corpora humana navlečenými, potkati se někde na jaře musel! Dovedouť jej tak obklopiti a smysly jemu rozpáliti, že vůči všemu dobrému ponuknutí a hlasu srdce k neřádnému s nimi freji donucen bývá a na konec jej i k obcování připraví, s ním pak jako divé čubky foenicují, takže záhy od nich utahán a celý vysílen na místě hyne. Kdož by sebou beryl kámen nosil, silnějším jich se stává a ani po milování se s nimi nedaly by jemu ze světa sjíti.

MELUZINA,

(Meluzina scelerata, Demodexa tristimaníae, kvílnice) bývá nevzhledného lidského těla příšera, kňourající a skučící v komínech za každého silnějšího větru, neškodná lidem jsouc. Jakmile působnost Sylf pozorovatelna vůči lidským stavením jest, Meluzina se dostaví a jakoby něčím lidským působení větru k zemi srážela. Tu slyšet bývá kvílení, sténání a syčení, také divné bědování, kňourání a fučení, že se z toho lidé až roznemůžou. Dobré jest v té chvíli sůl jim sypati, potom dají pokoj drahně času.

Těla jest Meluzina průhledného a často s deymem z komína zaměněna býti může. Makatedlná není a jen jako nějaký fantom sem tam se občas šoustá.

Agrippa, že přírodních sil přirozenosti by byla, Wesellius, že ďábelské, pro zlomyslnost svou, píší; myslím, že Agrippa má pravdu, neb o tom, že by mezi divoženky, a tudíž mezi pekelní duplpsice, chronisty o strašidlech píšícími, zařazena byla, nic nevím.

Mnozí lidé, vidouce Meluzinu na komíně sebou klátiti a naříkati, o tom, že by jednou beyvala ženou, která ztratila dítě, bájí, což ale pravda není. – Někdy vlítne Meluzina i do světnice krbem a tu nejlíp spatřena býti může: jest to hlava, kol níž plno pásků jako ze samého kouře a deymu jesti, v nejrozmanitějších barvách.

Člověku, ani zvířatům, Meluzina nikdy neuškodí.

POLEDNICE,

(Megera, Matina stimulata,) stařenka, dle jiných kyprá a nestoudná mladice, více dětí do roka zahubí než Morana.

Dítě, polednicí vylekané, náhle na psotník zmírá, rodičům povědíti neumějíc, čím se vyděsilo.

Objevuje se času poledního, (od čehož také jméno má,) hlavně v polích a zahradách, může však též i do stavení vlézti.

Osobuje si právo, o polednách sama venku špacírovati; popuzena proto velice bývá, vidí-li, že krom ní někdo po polích sem tam lajdá, a proto se i na člověka odváží.

Někteří o polednicích tvrdí, že by sestárlými divoženkami jaksi v pensi byly, ale není tomu tak, neboť jsou přirozenosti povětrní, se sylfami mnoho společného majíce, od ďádelských šlunder vzdáleni jsou. Proto také od pradávných časů v jednom kraji jedna a táž polednice se zjevuje a nikdy nestárne. Zaříkati je, nic nepomáhá, zapuzují se od obydlí věchty z hrachovin a kouřem z gladioly.

RUSALKA,

[Femina restagnata,] aenemická bytost živelního původu, více již sice k Undinám než k bytostem Větrů připočtena býti může, nicméně svou povětrní přirozeností a skladbou údů k těmto náleží.

Vyskytuje se v krajinách vodnatých, namnoze s bažinami, v nichž útulek svůj nachází, ve kterém také trvá, zaměstnávajíc se ponejvíce česáním svých dlouhých vlasů anebo přemeyšlením o lidech, kterak omnis sapientia eorum devorata est žraním a smilstvem.

Jsouc nepatrné, drobné postavy jako elf, přátelství téhož s oblibou vyhledává a k návštěvám lesních samot pohnouti se dá.

Potkajíc člověka dobrého, podělí jej ligaturami, ze lnu stužkami, kouzelnými to amulety, které nemoc a bídu zahánějí.

Jinak se rusalky lidí straní a jim právem nedůvěřují, milujíce tím více laně, plaché jako oni sami a jeleny, kteří je k elfům donášejí.

Místům, v nichž roste černobýl, se vyhýbají, jsouce nepřátelsky zaujaty proti všem černým bytostem jež černobýl hostí; mařinka voná jest jimi vyhledávána a petrklíče; též snítkou jívy vlas svůj krášlí.

PŘÍKLAD.

V den nedělský dvě ženy lesem do kostela kráčely, když v tom vidíce na paloučku rusalku, jedna z žen zvolala: „Kajž tě zvyjevený čert, vyjednaná kobylo nahoříťková, přinesl, abys ty, tu v den Páně se rozvalovala?“ Z čehož jí druhá z také řeči ztrestala, pravíc, že by jináč mluvila, kdyby místo té ženky tam rarach, který by jí na kůži mohl, seděl, a aby raději od té lesní ženky něco si vyprosila. Sama pak snažně rusalku žádala, by jí ránu na noze otevřenou zhojila. Čemuž rusalka vyhověla a přiložíc na tu bolest nějakou kouzedlnou ránokladku, (Pflaster,) tu ženu uzdravila. S tou druhou ale co se nestalo? Zjevil se jí opravdu nějaký rarach, který na ní takové loupání pustil, že sotva domů došla a jak dříve zdráva, teď až do smrti na suché france stonala.

Rusalka

Vodník

VÍLA,

(Peri gratissima, pari proserpinae,) útlá a ze subtilní materie bytost, sdružuje se u větší společnosti, ve které ráda přebývá, tancem a zpěvem dne si ukracujíc; v závoje z mlh a par se halí, tu a tam na lesních pasekách a lukách viděna býti může. Mladým lidem jest přítelkyni, obvzláště dětem a hezkým dívkám; mnohé dobrodiní jim prokazuje.

Tanec bývá vášní vil, a mnohdy člověk, byv jimi k tanci vzat, bývá k smrti ušmeykán, třebas to oni s ním dobře myslely.

Víly, jsouce božského původu, nemohou zlými býti a pouze nevědomost lidská klade jim na vrub činy jiných bytostí zlých, hlavně Freyí. Nestárnouce, neumírají, aniž se rodí, jsouce jednou živy.

Panové, a jiná strašidla, uškoditi jim nemohou, nejvýše jich oblíbené k tanci místo všelijak zneřádí, takže jsou nuceny jinam jíti.

Krom lidí, ve své společnosti rády mají Elfy a své dobré sestry Rusalky, též i s jinými stíny v přátelství trvají, ač nejraději svým radostem oddávají se sami. Ustavičný úsměv trvá na tváři jejich, jsou sličné a graciesní jako duch jejich: i do vesnic se dostavují, kde radostná událost se stala, a novorozence štědře obdarují. Někde jim také bosorky říkají, asi že ustavičně bosy chodí a jinde opět cvendy; proto, že se: moti sunt sicut ebrius.

MÁTONOHA neb klekánice,

(zteklice, škratka,) jest úctyhodná stařenka, která, ač Sylfám svou přirozeností příbuzná, a tudíž by lehce létat mohla, těžce se za soumraku jak klekání odzvoněno o hůlku opřena belhá.

Ve dne odpočívá, neviditelna jsouc, stulena v některé věži, zvonici nebo umrdlčí komoře. Po klekání ven na lov vychází a kde nějakou lidskou bytost nemodlenou a nemytou potká, krk jí zakroutí.

Příklad.

Když L. P. 1616 z Lombardie do Říma podivné zprávy o řádění tamnějších klekánic docházely, s prosbou, aby sv. Otec nějak v tom těmto potvorám pekelním řádění zabránil, vyslán tam byl sv. Otcem velezbožný a nad jiné učený kardinál, jménem Robert Bellarmia, který tam veliké modlení i pobožnosti nařídil, exercicie a posty zavedl, tak, aby ten strašidly zamořený kraj záhy pokojným se stal. Nicméněť pro silnotu toho ďábelstva všechny pobožnosti nepomáhaly, i vrátil se kardinál zpátky do Říma, aby se sv. Otcem radu vzal, co by se dáleji v této věci podniknouti mělo. Poučení pak sebrav v Římě náležité, zpátky do Lombárdie se vracel se třema fůrama svatých ostatků. Když už do Vincenzy dojížděly, u cesty sedící babička nějaká kvaltovně, ač kulhajíc, ubíhati před kněžským žehnáním počala. Znamenaje to kardinál, ihned se dovtípil, jakou před sebou to ženskou má, a že to nikdo jiný není, než klekánice. Poručil tedy aby se svěcenou vodou na tu ženskou stříkalo a tak jí polapit se jim podařilo. Vysleychána pak kardinálem jsouc, veliké mu důkazy o tom, že přírodní Bytost je, svou vševjedoucností, učeností a znalostí vjecí od pradávna, poskytla. Mezi jiným, také to mu řekla, aby bludu Koperníkova se nedržel a tak Bellarmiu přesvědčila, že týž, ač v soustavu sluneční věřiti náchylen byl, přesvjedčení své zmjenil a později Koperníkův blud zjevně proklel, začež roku 1923. SVATÝM učiňen jest. – Ta KLEKÁNICE jemu potom zmizela.

Sv. Augustin pokládá klekánice za Tvory, kteří za živa milost zavrhli Boží a po smrti své propadli stínům pekla, což vtipně vyvrátil de Comtes. Jest přízrakem polednicím podobným; nelíhnouc se, neumírá. Dosahuje někdy náramné velikosti a šat její, roucho fijalové barvy, činí jí ještě větší. V některých krajinách devotionáliemi načisto vyhubená jest, v zemích však některých, jako Španielích a Sedmihradsku, tolik se jich vynajíti dá, že nemine dne, aby někdo jimi zaškrcen nebyl. Zvířatům, kromě těch, které by kulhali, docela nic neubližuje.

VODNÍK,

(Hasterman, Triton vulgaris domesticus) nejznámější u nás strašidlo, ve všech krajích a dobách. Všichni, kdož vodníka viděli, popisují jej jinak, protože v každém místě a zemi, dle panující tam módy odín jest a také tvářnost změněnu má.

Proto také u tak známého strašidla zdržím se popisu o něm bližšího a k příslušné literatuře, najmně v Českém lidu uložené, s doporučením poukazuju.

O vodnících lid bájí, že dušičky lidské dole pod vodou v hrncích vězní, což jest pouhým žvástem, neboť vodník, jakožto bytost přírodní, Undinami vytvořená, jest podobných allotrií dalek.

Pravda sice jest, že občas, zvlášť dopálen jsa na člověka, tuto bestii, terribilis atque mirabilis, pod vodu strhne a utopí, zejména když nějací lidští říťomyjové u vody povykovati začnou.

Na lidi zlé ve vodě laneos habent pedes, s dobrými rád si pohovoří a dárky od nich vezme.

Vodník i na suchu dlouho bez vody vydrží a mnohdy i v horách spatřen bývá; to obyčejně jako nějaký spěšnoved s poselstvím od Undin k Pygmejím vyslaný bývá.

Jako člověk, i vodník jí, pije, spí a se rozmnožuje; umírá ve vysokém věku na marasmus a duše jeho přechází do materie jeho stvořitelek, Undin.

Za dnešních dob, kdy samotné vládkyně vod, Undiny, smělou rukou lidskou, regulacemi a úpravou vod, trpí a jsou vyháněny, jich sluha vodník není na tom lépe. Bodří mlynářští, jimž tak rádi se hastrmani zjevovali, změnili se šmahem v bolševiky, a tak vodníci raději z tůní ven nevyleyzají: dobrých časů vzpomínajíce, očekávají raději už den soudný, ve kterém stará rachota, Zemí zvaná, za své vezme. Nemohou také nic moudřejšího prozatím dělat; člověk neustane v zemi se vrtat a tuto neustále pozměňovat, až konečně strážcům jejím trpělivost dojde a lidé hněv jejich ucítí: subito, dum non speratur, veniet contritio eorum!

SLIBKA,

(Prenatha mystica, hůkalka, mavka,) je prapodivná ženka, v lidských osadách, staveních i na lukách žijící, v rozmanitý závoj z páry, karmínové barvy, zahalená a sem tam poskakující hlavně za večerního šera.

Národní přísloví o slibce praví:

Slibka nepatrná, bývá velmi škodná.

Nechť je slibka dosti malá, mnohé lidi pohubila.

Van Helmont ve své reymovačce o běsích vtipně se slibek dotejká, což neváhám zde na českou řeč přetlumočiti:

Matky, také-li, prosím, rozum máte,

že dětem hexenkraut proti slibkám nedáte?

Chcete dítkám vašim uškoditi,

v nocy od slibek je dáte uhoniti?

Příkladů o tom máme dost:

dítě že zhubení na kost,

nevědomým se slibkama frejováním,

zhyne nečistým tím milováním.

Slibka jest nejdivočejším strašidlem přírodního původu, a diviti se jest, odkud by svojí lstivost a špatnotu brala, nejsouc původu ďábelského. Vysvětlení jakés podává o ní Lavater, řadící slibky k cacodaemonům a tudíž mezi zplozence z salamander a některých zlomyslných gnomů. Přílišný žár v údech činí prý jí tak těkavou, chlípnou a krutou vůči lidem.

Slibka je to, která dorůstajícím dětem audacter provocant genitaliae, ony jsou to, které laetantur, cum male fecerint, & exultant in rebus pessimis.

Ačkoliv těla neobyčejně křehkého, po západu měsíce s rozličnými strašidly se páří a psy znepokojuje, neplodna bývajíc.

Lidem do stavení chlípnost přináší, děcka vylekává. Možno jí vypuditi jedině černobýlem na hrdle s olověnými kroužkami noseném.

Majíc trvání jako živly dočasně nekončící, člověka vezdy trápiti bude, dokud on těla skrocováním lepším se nestane.

Víly

Pavor (koňohlav)

ELF,

(Agelasticus anthropofobus, diblík) jest přeslíčné dítě, častěji jinoch, bez každého vztahu k bytostem čtyř živlů; od Boha zvláště utvořený z přebytků sil, jimiž příroda po svém stvoření překypovala.

Na způsob krásného pacholete stavěn, Elf vyníká vedle bohů živlů nade všemi spektry jak přirozeného, tak ďábelského původu.

Bývá ohnivých vlasů, souměrných údů; jeho chování je ušlechtilé, pohyby mírné a tvář plna úsměvů.

Sídlí na lukách lesních, v doubravách a všade tam, kde pannenská je dosud zem, člověkem neztřísněná.

Nejraději jako Buddha nějaký odpočívá, i hoví sobě na listu blatouchu, lotosu neb vodních růží. Ode všech bílých a dobrých zjevů a bytostí milován, těmito laskati se nechá a v lásce s nimi žije. I od člověka spatřen někdy býti může, je-li ten člověk čistého ducha a v nový šat oblečený.

PŘÍKLAD.

Znamenitý autor Frederik van Eeden překrásnou knihu, pod názvem Malý Jeník, napsal, po jejíž přečtení každý přířody milovník: Legi ac perlegi summa cum voluptate! zvolati musí. V knize té krásně Elfa vylíčil, takže na bíledni jest, že Elfa vlastníma očima spatřiti musel, když tak podrobně jej popsal. – Čekali pak dychtivě, čtenářové mnozí, že vícero ještě pěkného o Elfech jim napíše; žel, nestalo se tak! A sice z příčiny té, že van Eeden místo v čistém přemeyšlování o bytostech přírody, v nečistém a tolik zhoubném bahnu socialismu oblibovati sobě počal, takže tím duši poskvrněnu maje, ni jednu přírodní bytost, natož Elfa, shlídnouti více nemůže.

Neodpočívá-li Elf, po celý den mezi květinami se prochází, hlavinky jim zvédá a na ně se směje; laškuje s motýlky a muškami, cestu broučkům v pralesích trav ukazuje, mloky a ještěřice pod krčkem hladí.

Něžný povahou, všeho šeredného se vzdaluje, a proto v našich výletních krajinách víc spatřen býti nemůže.

Jest pravdě podobno, že na zimu na křídlech Sylf do krajin teplejších jest přenášen, a vrací se s prvními přísliby jara opět teplými vánky v naše kraje, které má nejraději.

PAVOR neb koňohlav,

(Pavor nocturnus, Grynschimmel, Odaba,) u nás málo známé strašidlo, oběvuje se ponejvíce v půlnočních krajinách, v Hollandii a Šveyjdích, kde popsán náležitě byl D. Philippem de Hennion a jím nazván byl Bucefallem severu.

Jsa stínem větrné přirozenosti – Pavor spiritus est; non habet ossa & carnem, vznáší své zjevení z velikých veyšek, velikosti znamenité, v podobách hřebce, ptačí hlavu majícího neb jako luční obrovitá kobylka s hlavou pěnkavy. Vyskytuje se v barvách zelených a modrých; fosforeskuje.

Zjevení její brzy bledne a zmizí, žádného zápachu nezanechávajíc.

Jaký účel má její zjevování, když zvláště člověka nenapadá a neohrožuje, není známo. D. Athanasius míní, že se tak děje při změnách povětrnosti, zvláště na jaře.

UNDINY,

(Undenae, Najády, Eaufemme précieuse, vodní ženky,) jsou bohyně vod, jsou nesmrtelny a božské podstaty, ušlechtilé a krásné, barev oslnivě modrých.

Před člověkem tu velikou výhodu mají, že jsou neviditelné, ač se mohou vůči člověku, který by toho hoden byl, viditelnými udělat.

Jsouce bezpohlavními bytostmi, nemohou se pojímat a tudíž také nerodí; umříti nemohouce dříve, dokud voda na naší zemi nevyschne. Jsou pravými vodomilkami, nemohouce jinde než ve vodách žíti. V moři i pramenech, v potocích a řekách, v jezerech a rybnících, všade nějaká Undina žije.

Střehou-li Undiny čistotu pramenů, tvářnost mladých dívek mají, co překrásné panny, oživují-li potůčky a velebnost řek, co ženy jak růže rozkvetlé u jezer stráž drží a jako velebné stařeny u moři vládnou. In omnem aquam exivit fonus eorum…

Na moři se jim dolní čásť těla v ocas rybí proměňuje, ač tím krása Undin nikterak netrpí, a nazývají se mořskými pannami.

Hlas Undin jest velice libý a příjemný: ony prozpěvují jakoby flétna, klarinet a cymbál zněly; zpěv ten i je crčením, bubláním a šuměním. Jaká to krása!

PŘÍKLAD.

Jak mocní by zpěv Undin byl, zaznamenává Tertullianus ve své knize: De corona militis, a který sem také kladu:

Accidit autem, ut unus musicantus nad muzikou Bachovou do náramné extasý přišel a celý zmámený z toho jsa, ten příslib předsevzal, že podobného něco také on nakomponýrovati musí. Jsa pak té naděje, že věc řádně a křtaltovně svésti by se dala jedině kouzly nějakými, k jedné čarodějnici vešel, aby mu asi za 15 peněz potřebný hexenkraut prodala, by pomocí jeho ve styk s Undinami (o nichž, že by krásně zpívaly, slyšel,) vejíti mohl. Ta elementská baba, jsouc jeho prosbami jako nějaká pevnost blokýrována a ještě víceji mamonem, koření jemu nějaké a instrukcý dadouc, s vodoženkami jej svozovala. – Po nějakém čase, když toho kouzedlného líkařství muzikant se naužíval, k jednomu pramenu vodnímu nucen jíti byl, kde s hrůzou poznal, že v lososa proměněný jest. Leč brzo uléknutí od něho odstoupilo, když hudbu překrásnou uslyšel, kteroužto vodní panny ze svých úst libozvučnými hlasy vydávaly, nicjinak, než jako anjelé zpívajíce. – Kochal se v této muzice dlouhý čas, však lososím pudem hnán plovati proti proudu, dále do potoka a řeky, brzy opustil trylkující Najády tyto a s nimi jemný harfy a kytařice hlas, jímž v praménku se ozývaly. Však hle! již nový Undin sbor na jiných tu nástrojích vyhrává, mocněji rozléhá se hudba ve vodách jimiž musicus, v rybu proměněný, do moře spěje. A s rostoucí silou hudby mění se i melodie, sladké zastaveníčko v chorál plný síly a měnící se v mocný hymnus, rostoucí a stále mohutnější, jak k moři přicházely blíže. – Stalo se pak po nějakých létech, že guvernér z Engelandu pro zábavu ryby chytal a lososa velkého chytil, který k údivu rybáře lidským hlasem promluvil, a jako musicus v rybu proměněný guverneru se představil a příběh, veyšeji položený, vyprávěl, to podotkna, že ač nějaké kouzlo zná, kterým v tělo lidské by se navrátiti mohl, že toho nicméně neudělá a byť měl svou duši na vždy v pekle ztratiti, že volí radši s Undinami a jejich čarovnou muzikou nějaký čas, dokud by to šlo, setrvati, aby se v té čarovné muzice nadále kochati mohl.

Proto také dala církev svatá Undiny do klatby, aby mnohý člověk skrze poslouchání jejich zpěvu na Boha nezapomínal a přítomné libé poslyšení dočasné nezaměnil s hudbou andělů v nebeském království, která potrvá věčně; ač jak povídá Giordano Bruno, že by to ustavičné hraní a zpívání i anděly omrzeti muselo a že by s tím Pánu Bohu sekli, dožráni jsouce.

Undiny oblibují sobě v některých lidech, jichž tělo i duch ideální krásy jest; k některým opět rozhněvaně se tváří, a zvláště na moři jako mořské panny svým zpěvem lodníky v záhubu přivádí. – Ve kterém pak městě neb vesnici člověk aspoň jeden se vynachází, který občas vodomilkám obětuje, žádná pestis neb morní nakažení zde v městě negrasiruje, a skrze Undenae každey zdráv zůstává – tak píše Gallenus.

Undiny

Duch skalní

PERMONÍCI,

(Subterraetus, důlní muž,) jsou trpaslíkové namnoze zlomyslní, v hlubokých těžních jámách a šachtách usazení, kde jak se zdá, i nějakého krále mají.

Šachtní vodou a průvanem, který v dolech ustavičně fouká, se živí, nikterak se nerozplemeňují a z místa na místo, vždy asi po 75 až 100 létech se stěhují.

Nosí pěkné, staromodní, havířské šaty, kutacý verkcajk, kahan, černou na hlavě kukli a pro ukrácení chvíle také dolují.

S lidmi málokdy ve shodě žijí, větším dílem s havíři na válečné noze stojíce; jedovaté lufty v šachtách zapalují, větrní průduch zacpávají, na dolníky nepěkně pokřikují, ano i tažným v dolech hovadům pokoje nedají.

Proti permoníkům, jakožto bytostem přírodním, byť trochu zlomyslným, jakékoliv církevní zakročení nic platno není a voda svěcená jim docela dobře chutná; nelekají se ani sv. kříže, ani elektrik a liftů, v dolech zavedených, a sociální hnutí horníků nijak jim nepřekáží. O permonících četná stará vyprávění slýchati možno, též v novějších u nás dobách, mužové spisy svými nad jiné slavní, jako Quido Maria Vyskočil, hojně o permonících zajímavého rukama napsali. Permoníci své jméno nesou po útvaru permském, protože v něm častěji než v břidle nebo carbonu viděni byli. Deus montium subter est Subterraetus, jak praví Raimondus Lullius.

DUCH SKALNÍ,

(Satyrus etymologiensis sylvis,) přízrak viditelný ve skalách četně olesněných, je stařec, dosahující veyšky až pěti set sáhů, jako skála zabarvený, z níž z čista zjasna se vynoří a celým komplexem skal heybati počne.

Takovéto pak divadlo ohromně veliký hřmot vydává, takže kdo to slyší, lehce z toho ohluchnouti může.

Skalní duch od pradávna již ve skalách žije, ničím se neživě a ničeho nepije, neboť jest to pravý duch; nicméně síla jeho je značná, povážíme-li, že skálu jako dům velkou, lehce převrátí.

Na svém obrovitém těle jakýsi mantlík nese, hlavu pak jako koleno holou má; noh u něho neviděti a právě tím se liší svého ve skalách souseda, skalního skřeta, kterýž ovšem je ďábelské přirozenosti a daleko menší.

Ačkoliv spadá skalní duch poslušenstvím a příbuzností dílem ku Gnomům a dílem mezi Sylfy, modlitba proti jeho neblahému působení ve skalách pomáhá a tam, kde na skále kříž se zatkne, víc se neobjeví.

Hieronymus soudí, že Duch skalní sám skály neshazuje, alébrž, že tyto sami od sebe, buď stářím, neb mrazem padají a se drolí, a že je do skal dán samotným Bohem lidem pro veystrahu. Také vždy tam, kde se zjevil lidem aby oni utécti museli, za nějaký čas znamenitey kus skály spadlo.

Sřícených skal mnoho se u nás najíti může, a tak souditi možno na veliký počet skalních duchů, při jich pokojném na jednom místě zůstávání. V Alpách, a jiných ještě velkých horách, četnější a rozmanitější ještě, druhy jeho žijou.

JARNÍK

(Manus vernum,) je muž, slušného zevnějšku, pěkně v nějaký salup nebo kuní čubu oblečený, s harckapem v teyle sedícím, zjevující se jarního času jakmile něco deště z oblohy na zem spadne.

Stvořen spojením tří živlů, větrů, vody a gnomů, hyne od Salamander, kdekoliv s nimi se sejde. Zdá se, že účelem jeho života jest omlazovati žárem letních veder ožehnuté kořeny rostlinstva a mlžným svým zjevem, plným par, napomáhati cirkulaci šťáv v bylinách všeho druhu.

Thomas Aquinas zaznamenává o těchto mužích, oběvujících se na jaře, že zimnici za sebou táhnou a varuje před vcházením do lesů a polí, by člověk jimi zachvácen nebyl.

Joannes Rivius takto jarníka popisuje:

Diviti se jest, že mnozí přírody zkoumatelé mužů, každého jara v lesích viditelných a způsobujících klíčení, neznají, a vědí-li o nich cos, s phauny, lemurami a podobnými spektry, kteří jsou sicut equus & mulus, quibus non est intellectus, je zaměňují. A přec tito viri vernum materiae naturae sunt, s ďábelstvím nic společného nemajíce. Jakous dispensacy od gnomů a Undin převezmouce, na podkladě této licentie zelené všechno stvoření rostlinné udržují a křísí.

Člověku a živočichům nikterak ublížiti nedovedou.

POTOČNÍ SKŘET,

(Skelet vodní, Amorphus aquae,) od nezkušených lidí málem za vodníka držen bývá, daleko horší a člověku nebezpečnější však jesti.

Žije v potocích i kalužinách a všude tam, kde je voda a slunce svítí. Jsouce denními tvory, v noci vyspávají, dobře ukryti, neboť mezi strašidly mnoho nepřátel mají. Se skřety ostatními však v míru žijí.

Na člověka, kolem-li jde, bláto a písek hází, šaty koupajícím se do vody zahodí a rozličná alotria provedou. Správně stojí psáno:

Potoční skřeti lidem škodí, snadno jim i smrt způsobí.

Nechoďte, děti, sami ku potoku, ať bláto, písek, nemáte v svém oku.

Skřetové kuňkají jako žáby a svůj dlouhý, žlutý jazyk daleko huby vytáhnouti mohou. Tělíčko mají na způsob velkého kuřete.

Sejde-li se vespolek více skřetů, takový hlomoz způsobí, že bouří celou končinu; výskání a rámusu konce není.

Největší výše které dosáhnouti mohou, obnáší 1 metr; někteří z nich však jsou neobyčejně zakrsalý, tak že s velikeyma žábama k zaměnění přijíti můžou. Lavater praví: Si quaeras, quid non sit Amorphus, scio: si quaeras, quid sit rana, nescio.

PŘÍKLAD.

Když hrabě Waldštajn v Jičínským zámku táborem ložíroval, jednoho večera kuchaři nařídil, by k obědu na druhý den žábí stehýnka připraviti nezapoměl. – Kuchař tedy zařídil, aby se nějaká stehýnka z žab, hodně velká a masitá, do kuchyně, z okolí města, odněkud od Studňan, kde znamenitá té doby bahniska byly, donesla. Voják, kterey ty žáby chytal, omylem skřeta potočního chytil, kterémuž (jak za to měl, že by tučná a masitá žába byl,) obě nožičky uřezal a do pytle hodil. Skřet si to ve své zlomyslnosti líbit nechal; ba ani nedutal, když se mu na pánvi s žabími stehýnky nohy smažily.

Teprve s jídly v sál, kde se hodovalo, jsa nesen, z nenadání počal na stříbrné míse vyskakovati, do pohárů skákati, nad čímž celá společnost, i sám Waldštejn, udivená jest.

Kdo by skřeta uhlídati chtěl, ať tělo husím leynem pomaže a k potoku se v poledne postaví, tak mu žádný skřet víc ujíti nemůže.

Jarník

Lech

SKŘET SKALNÍ,

(Viri scotolemon, tatrman, Felsenrauber, havětník) rozmanitou podobu, a zhusta i ošacení, mívá.

Zdržuje se ve skalách a na první pohled k opici přirovnán býti může: každý jeho úd k lezení a šplhání způsobilý jest.

Někteří skalní skřetové jsou i v šat strakatý oděni, prastarého střihu, jiní z nich šedivé licousy a uši jako dvé pytlíků nosí, jiní opět dlouhý jazyk jako čert z huby vyplazený mají; zkrátka: velice rozmaniti jsou.

Podivuhodný jest účel a úkol, pro který Pygmejema utvořeni byli. Skřetové totiž ve skalách ozvěnu způsobují, úřad ten od nepaměti spolehlivě vykonávajíce.

Maje veliké ušní boltce co korábní plachty napnuty, každý šelest dobře slyšeti může, na všechno dobrý pozor dává, a také mu nic neujde. Jakmile člověk do skal zavolá, skřet mu poctivě odpoví a neunaví se, kdyby člověk třeba stokrát po sobě do skal volal.

Každý hlas a zvuk napodobiti doveda, jest skalní skřet pravým tatrmanem mezi strašidly.

Jako všichni skřeti povahou zlomyslný, mnohdy i lidi napadne, ba, známo četně příkladů, kdy děti, ostružiny sbírající, od skřetů uneseny, do dír mezi kamením uzavřeny byli, až tam hladem skonali. Skřet s oblibou pronásleduje lochmany (o nichž dále řeč bude,) a někdy také zmije lapá, z nichž dobrou polévku sobě vaří. O polednách hodinku, někde přikrčen za kameny, odpočívá a tak tvrdě spí, že ničím vyrušit se nedá.

Stalo se už, že myslivec o polednách vida mezi kamením hada léžeti, počal do něho holí mlátiti, až ho načisto roztřískal. Přihlédnuv pak blíže, co by to za hada bylo věděti chtěje, seznal, že had ten domělý byl jenom ocasem skřeta skalního, který ani po takových ranách se neprobudil a klidně spal zas dále, jako by se nic nestalo.

LEŠI,

(Vechia prosopopoia, trpaslíci, pidimužíci,) nebo-li Licici, Lešije, starcové úctyhodní, vládnou hájům a lesům z jakéhosi protektorátu gnomy jim uděleného, správu nad nižšími bytostmi přírodními vedouce.

Jsou velice gnomům podobni, i se skřety něco společného tvářností svou mají, však mnohem menšího těla než skřetové, tváře a výrazu očí vážného, čela vrásčitého a brady zarostlé hustým, bílým vousem, delším nezřídka než-li tělo jejich jest.

Staří název lechům dali: tripas, od čehož české: trpajzlík, vzniklo. V Indii lechům Manas říkají, kteréžto jméno byvše zaneseno k nám cikány, co maňas ve známost vešlo.

Leši s oblibou dlouhý aksamitový plášť a na hlavách zlaté korunky nosí, jako nějaký lidský král důstojně vypadají; na nohách mívají střevíce s knoflíkama zlateyma, ač ne všichni a vždy, neboť mohou své nohy jako na způsob kořenů prodloužit. Jich majestátnost hyzdí trochu jen nos, který baňatý a pěkně do červena mají, což pochodí asi od mrazů a nápoje opojného, který sobě lechové z květů divizny vaří, aby moudřejšími zůstali.

Jsouce dočasně jako gnomové nesmrtelni, mají dosti času něco užitečného v přírodě pracovat k jejímu zvelebení, nicméně celý den pěkně v chládku sobě vespolek povídají a rozumně si vedou.

Občas nějakou právní při nižší havětě přírodních bytostí rozřeší spravedlivě a v krátku, neb jsou velicí milovníci pokoje, ničemu neublíží; se zvířátky polními i lesními rádi si pohrají.

Člověka nechávají s pokojem, štítíce se tam, kde noha lidská kráčela, vstoupiti. Vůči nějakým církevním hrozbám neb zaříkávání lhostejni zůstávají a také žádný člověk, po dobrém ni po zlém, ničeho s nimi nikdy nesvede.

Potoční skřet

BLUDIČKA,

(Lampyrina pasifea, močálnice,) nazývá se ona sličná, zářící ženka, která na vodách stojatých, rašeliništích, bažinách a mokvajících močálech večerního a nočního času poletuje.

Za dne na nějakém listu nehybně sedíc, lidem neviditelna jest, v noci však s četnými družkami nad vodní vlhkotou těká a sem tam krouží, aniž kdy lapena býti může.

Z cesty poutníky zbloudilé sobě pro radost zavádí, k utrpení je láká, neboť astrální těla takovýmto způsobem utopených, co milence k svatební noci potřebuje.

Nechoď večer na takové místo,

třebas sy byl vyzpovídán, kde nejisto.

Světýlka tě obklíčejí, počnou honiti,

můžeš nemoc kolikerou si uhoniti.

Nemyslete, že neškodí nic,

jedna jen bludička, aneb víc:

mnohých nebojácných svévolnost,

sprovodily bludičky už na věčnost.

V krásných zelenavých barvách v noci záříce, každému viditelny jsou. Ve dne však pouze některým smrtelníkům krásu svojí v denním světle ukážou.

Eupsebius vypráví:

– Bludičky po celý den vzdychají: „Infelix ego lampyrina, quis me liberabit?“ A žádný neví, jak jim a v čem, pomocti. –

PŘÍKLAD.

Nějakému Němcovi, mlynáři z Novýho města, denního času se bludička ukázala, který krásou její zaujat, (neb ona té velikosti jako člověk jest,) za ní do bažiny chvátal, a tam po krk do vody se ponořil, těla ven vytáhnouti nedoveda, tonouti počínal. Nicméně podařilo se mu za nějaký čas volšového kořenu se uchopiti a tak jaksi napolo zachráněn jsa, (neb z vody načisto vylízt nešlo,) pomocy od kolemjdoucích očekával.

Vězel pak v tom bahnisku hezkých pár hodin, bludičky před sebou maje, a tudíž si je náležitě prohlédl. Ony počly už o mlynáře losovat, které z nich v nocy patřit má a též se před ním obnažovaly, chtíce jeho mužní sílu vyprubovati, v tom ale pomoc od mimojdoucích znenadání přišla a mlynář z vody vytáhut byl.

PYGMEJE,

[Nareidy, Nymfy,] bohyně země, jsou nesmrtelného původu a živlem jejich zem, hlína a kamení jest.

Silné ženské tělo majíce, matkami gnomů a skřetů jsou, ač pohlaví žádného nemají; pleť hnědou a vlas na tři patra načesaný.

Člověku, vodou nemytému, často se objevují, vždy v průvodu skřeta nějakého, opicy podobného.

Za dobré svojí nálady, náhle celou komplexí zemskou pohybují, zemětřas způsobujíce, jindá opět člověku; který při tom jest, do lůna země nahlédnouti dávají, poklady zemské, pod povrchem uložené, odhalujíce. Plato a jiní soudili, že by virgulí, neb kouzelným proutkem jiným, pohnouti a zaklínati se daly, a že tím samotným proutkem na živel, Pygmeje znepokojující, vodu, neb kovovou žílu, ukázaly.

V krajinách některých Pygmeje ustavičnou patálii s Undinami o vládu vedou, zvlášť u moří a tam, kde vodní bohyně pod nohama takřka půdu jim ubírají a splachujou. Za to zas Pygmeje v činosti Salamandrám namnoze zabraňují, kazíce jim sopečnou práci, a se Sylfami společně oheň utlumují tělem svým.

K těl lidských zachování, jsou nám Pygmeje nejužitečnějšími a nejpotřebnějšími živly, neboť z nich většinu viditelné materie táhneme a zas v rozklad do země jim navracíme, ačli neunikáme k Salamandrám raději, spalovárnami neb krematoriemi.

Ve skrytých dílnách planety naší, pracují Pygmeje k zachování jejímu, kteréžto divadlo lidským očím ustavičně k vidění jest v zacházející a opět se obnovující přírodě; proto také povážlivý a rozumný člověk matku země, bohyni Pygmeyu, jako dárkyni veškeré síly uctívá a zbožňuje.

Plinius tvrdí, že Pygmeje matkami jsou více než jiní živlové všem bytostem země, a nic že na zemi naší není, co by z nich nepocházelo.

Albertus Magnus dokládá, že ten, kdož jednou Pygmeje uviděl, s nimi se sešel, neb od nich obdarován byl, co nejdříve prý zahynouti musí, pro závist a nepřízeň sester jejich ostatních, a že buď na vodě smrtí sejde; neb jej vítr odnese anebo oheň upálí.

Čemuž ale následující příběh, v Kronice země Indické zaznamenaný, odporuje:

V Mechiku městě člověk jistý skrze svou moudrost do styku s Pygmejema přišel, je uctívati počal a v uctivosti vůbec měl. – Jedenkráte chtějíce jemu Sylfy, pro žárlivost, že by on zemi a ne vítr a vzduch uctíval, uškoditi, velikým orkánem a smrští, když kolem jedné velké věže šel, tuto na něho shodili, takže vysoko v kamení zasypán byl. Když ho ale lidé po dvouch dnech z kamení a rumu vyprostili, jakoby pěkně v peřinách zabaleného, od Pygmejí chráněného, spícího a zdravého našli.

Pygmeja

Salamandry

SALAMANDRY,

(Polyommata, ohniváci,) bohyně a vládkyně ohně, rodu ženského a přec bytosti bez genitálií, s duchem, o němž Platon dí: … ignis á facie ejus exarsit, & carbones succensi sunt ab eo…

Michelis o duchu a tvářnosti Salamander praví: Non est similis illi in omni naturae, a Leon Ruprechtus o nich takto veršuje:

Žár velký nechávají žhnouti v země břichu,

to pradávný je Salamander řád,

zde na zemi chtí jenom hospodařit v tichu,

v tělo se velké vznítit z jisker malých řad.

Tu mladé Salamandry nahé kroužit zřím,

a starých sbor, již zahalených v šaty,

jak v plápolu je oblék’ kouř a dým,

co z slunce bohyň, s obdivem zřím na ty.

A Epiphanius dokládá: Co může býti mocnějšího, tělu potřebnějšího a užitečnějšího nad Salamander živel, oheň? Bez přispění jich, ani bys se, člověče, nenapil, neb voda by zmrzlá byla, ani bys choditi nemohl pro umrznotu země, od Sylf vyfoukané, a jak bys ty, soldáte, fayfku zapálit si mohl? –

Než, nechme učence mezi sebou o Salamandrách resonirovat a blížeji tvářnost jich pokusme se popsati.

V barvách ohnivých a čarokrásných v ohni se objevujíce, velmi tenkých a mrštných těl bývají.

Oheň střehouce, tento udržují, před Undinami jej chrání; občas přátelsky s bohy větrů a země obcujíce, vše živé zahřívati mohou.

Kdož by jim dary, to jest, zbytky potravy každodenně dával, se slovy: „Jez ohníčku, hřej a neškoď!“, tomu nikdy neublíží a má-li takový ohně zbožňovatel návštěvu nějakou dostati, předem mu jí praskotem ohně v čas oznámí. Item: kdož ohni občas kus pryskyřice hodí, tomu žádnou ve stavení škodu nikdy neprovedou. – Však: již bylo v tolika knihách o Salamandrách psáno, že nemám již co víc o nich nového říci.

GNOMOVÉ,

[Zemníci,] jsou pradědové všech bytostí, majících svůj grunt v zemním založení, komplexý jsouce sic s ostatními živly skládané, nicméně větší díl hmotní materie v sobě mají.

Jsouce sami tvorové z masa a kostí, zplozeni jsou Pygmejema za přispění ostatních bohů živelných k tomu cíli, by jakousi, vůči člověku, representacy zachovávali a nejvyššími správci zemského okrsku, pod i nad zemí, byli.

Gnomové, jsouce samostatnými správci zásobáren zemských, úkol svůj svědomitě plní; nevydávají člověku a tvorstvu ani víc, ani méně, než co spotřebuje; oni úrodu, jaká bude, určují, živlům radíce, kde, kdy a jak, přispěti zasáhnutím svým mají, aby tvorstvu se dobře dařilo, oni člověku zem otevírají, by sobě kovů a uhlí nabrati mohl, oni bdí, aby zemský oheň nevyhasl a vody se z břehů nevylily, na tajemné síly zemské dohlížejí, by rozpad a opětné seskupování hmoty v pořádku se dělo, a také se přičiňují, by stínové rozmanití v kolejích slušnosti vůči lidem i hovadům si vedli.

Ve dne v noci ustavičně činným jsa, málo kde, gnom, k vidění člověku jest, a přec mnohým lidem se objeví neb je i obdaruje.

PŘÍKLAD.

Jako se stalo už vícekráte, posledně u vsy jménem Březová, kde gnom vandrovníka diamantem, jako husa velikým, obdaroval. Ten pak vandrovní, když mu v šenkovně na ten drahey kámen nic půjčit nechtěli a ani mu nenalili, a také jinde nedojda víry, že by ten diamant pravej byl, slomejšek chleba zaň koupit nemoha, do rybníka ho dopálený jsa, hodil.

Postavy je gnom malé, asi jako dětské pachole, údů stařeckých a málo pohyblivých; má velkou hlavu a vous skorem tak dlouhý, jako má lech. Někteří gnomové jsou i okřídleni, jiní plovacý blány mají – všichni však pazoury k lezení způsobilé.

Gnomové všichni mužské přirozenosti jsouce, však neplodí, majíce jiné a důležitější věci na starosti. Přec se však zdá, že v čas jistý s dušníma, neb jineyma ženkama se kaňkují, takže z křížení tohoto nové bytosti člověku nenepodobné povstávají.

Nebýti gnomů, lidská práce a snažení nikam by nevedla, neboť vlastně oni (lidmi neviděni,) přírodu obdělávají, teplo v zemi udržují, spodní kořínky zalévají, čmeláky, a jiný hmyz, k přenášení pylu vypouští, pořádek mezi bylinami, kde která růst má, dělají, ptáky, ráno, aby nezaspali, budí a vůbec všechen stav na polích, skalách a v lesích regulují.

Hnízdí nejraději ve skalách pod zemí, vzácné kameny shromažďujíce; kteří lidé tam hulákají, kouří aneb zem znečisťují, k těmto nadmíru zlomyslni jsou a je pronásledují.

Proti hněvu gnomů ani svatý kříž a ostatky nic nepomáhají, neboť lidští bohové vymyšlení, docela jim lhostejni jsou.

Gnomové nikdy neumírají a znajíce zákonů přírodních; vždy za 250 let jednou, se omlazují.

Gnom je z nejrozumnějších přírodních bytostí a tudíž na nějaké zaklínání nereaguje; může však k evokacy generální co divák zvědavý se dostaviti, jak svědčí de Bruel.

PAN,

[Phaun, Satyr, ceryonis, Manus premier,] jest samostatně utvořená přírodní bytost, as jako model, neb nástin, k člověku posléze stvořenému, udělaná, a proto vášněmi lidem podobna jest.

Panové mají tělo na půl člověka a půl kozla utvářené, srstí porostlé, s kopyty a ocasem, s rohama, a ušima jako pes.

V hájích a lesích se zdržujíce, houbama nebo jahodami se živí, mezi sebou se páří, (neb obojího rodu jsou), pískáním, na řeckou flautu, čas sobě ukracují a pobíháním za vílami, rusalkami a dokonce i lidskými ženami, rozkoš svou mají.

Vojnu s Pflundrama vedouce ustavičně, s lesními skřety na dobré noze jsou; gnomů však neposlouchají, bytosti přírody z pořádku jejich vyrušují, ba, ani k lechům úctu nemívají.

Člověku, byť nábožnému, lehce uškodit mohou, svěcené vody nic se nelekajíce; jsou však neřestným lidem nakloněni a zvláště v lidech chlípných si oblibují, neboť veypar z nich smilný náramně jim lahodí. Za takovým pak člověkem v patách chodí, dunst ten dýchajíce velmi šmakovně.

V odpoledních vedrách v spánku pod některým stromem si hovějí stinným, nejsouce příliš od much pro husté chlupy a kozlí zápach, jejž vydávají, obtěžováni. Večerní pak hodinou oživují, do pískání, veyskání a křepčení se dají, provozujíce tak divadlo kratochvilné těm, kdo to vidí. Ani od mrzského coitování, jsouce lidmi viděni, vyrušiti se nedají. Jak praví Plinius, na oba druhy prý se provádí.

Mladý Panové, jež se dvakráte do roka rodí, brzy dospělými jsou a záhy vlastním rodičům nařežou, takže diviti se nemůžeme, proč staří Panové mrzuti jsou. Lavater o tom praví takto:

Z tý převahy dětí nad rodiči, Phaunové v jakousi depresý upadnou a zalezouce v ústraní do některého dutého dubu, tam opuštěni zajdou. Nesmrtelné duše nemajíce, ač smyslů velice bystrých jsou, nížeji hovad stojí a není nám jich proč litovat.

Pan nebo vábník
(Váchal v abecedním seznamu u obou druhů bytostí odkazuje na tentýž obrázek, pozn. red.)

SUDICE,

(roděnice, femina imputabilita,) zvaná též starica, verpeja, zolotaja, obyčejně ještě se dvěma jineyma viděna bývá vespolek, a také jedna bez druhé nikam nevychází.

Na způsob venkovskeych žen nedělně ustrojeny bývají, každá v jeden šorplec voblíkaná, sukničku faldovanou tykytovou a bílou župici mají, jakož i rubašku barchantovou.

Někdy se také s velikýma hlavama fluidickýma nad sebou lidem objevují.

Všade tam, kde dítě se narodí, přijdou, a napoví mu o příštím osudu jeho; též mu, každá z nich, dar do kolébky nějaký dá, ovšem, že také ne vždy.

Ribadineira píše:

Což se diviti, že sudice po způsobu starých žen stavidla své veymluvnosti nezavírají, v ustavičném řečňování pokračují a páté přes deváté smelou? Však: Risum teneatis, rozmilí křesťané, když vidíte tyto báby nemálo na daru jazyka si zakládati, a tak naň pyšnými býti, že jej nekřtěňátkům do kolébky jako nějaký present kladou, domnívajíce se, bůh ví jakýže dar mu daly. – A tak nic nám divného býti nemůže, jest-li tolik nýni řečníků, melhubů, prázdných dršek a tlam nevymáchaných kolem nás žije a dorůstá, nic jiného, než žvaniti, nedovedou; a to všechno z té příčiny, že je to jediný dar, jejž od sudiček dostali.

Mnohému dítěti sudice kus zlata do vínku dají, jež zatím jsouc neviditelno, v létech pozdějších další zlato k užitku mu přitahuje. Opět jindy pouhý prut lískový přinesou; z takových dětí bývají později učitelé neb vojácy. Jinda zas hadem, který u noh roděnicím se plazí, dítě v kolébce oblíznouti dají, z takového pak děcka velký buřič neb politicus vyroste, který nadále lživý jazyk ku svému prospěchu podrží.

LOCHMAN nebo dírník,

[Trigonocephalos segmente, amphysbaena,] na způsob hada, pěkně proměnlivého, stvořen jest; ve skalách hnízdí a má své doupě, kam zalézá, byv vyplašen.

In cauda venenum chová, který smrtelnější nad všechny lidské jedy jest.

Bytostí přírodní, Pygmejemy utvořenou, jsa, služebníkem gnomů jest nejvěrnějším: on do všech skalních děr, kam gnom nemůže, vleze a o všem zprávu podá.

Tělem bezpohlavní jest; nerodí se a neumírá.

Důkladně sice člověka vyděsit může, nenadále-li mezi balvanami kdes, se vztýčí. Zjevuje se každého času a pro mnohou službu, jíž lidem prokáže, vítaným býti musí.

Lochmani na podzim svou kůži svlékají a na kameny odkládají k proschnutí; takový člověk, který té kůže určitým zaklínáním se zmocní, velice šťastným bývá, protože i kdyby sebe víc nemocný byl, tu kůži na svý tělo natáhna, ihned ozdraví. Kůže pak samotná silně (od ustavičného mezi zlatem a poklady proleyzání asi!) pozlacená jest a velikou cenu má nesporně.

DIVÝ MUŽ,

(Ceryornis spartoi,) bývá obr namnoze i pět sáhů veliký, těla holého a hladkého.

Obyčejně nah chodí, jindy opět v starodávní kroj oblečený s kloboukem žlutým na hlavě, viděn bývá.

Zuřivou fysiognomii maje, krvavá ústa, na způsob rybích žáber, ohnivé oči a ruce hotové ploutve, v nichž náramný klacek drží.

Vše živé zuřivě napadá, vraždí a zabíjí na potkání. Sílu svou a vzteklivost táhne z odložených materií sil Salamander a Sylf.

Každého času zjeviti se může, na horách, polích i v lesích.

Zajíce v štítě má divý muž.

Honí tě. Utíkáš. Nejsi-li opravdu zajícem už?

Mnohdy, z nedostatku lidí as, i s jinými strašidly boj postupuje, ve kterém obyčejně zuřivostí svojí zvítězí.

Nesmrtelností jakousi obdařen, prostřední věku bývá a nestárne nikdy. Je-li mu nejhůře, od ran utržených ve rvačkách, rány si jako nějaký krejčíř zašije a k léčivým bylinám útočiště béře.

Třeba že ukrutníkem zhovadilým jest, nicméně neublíží těm, kdo s bohy živlů za dobře jsou, neb před těmito přec nějaký respekt mají. Mužského rodu jsouce, však v coelibatu žijí a není tedy pravdou, že by s divoženkama obcovali.

Nechtěj na divé muže se dívat choditi,

uhlídají-li tě, máš neštěstí míti.

Divokých mužů na člověka skok,

je k smrti jistý krok.

POCHVIST,

[Skinfax androgine,] jest ledové strašidlo, které v horách pustých a zasněžených své divy provádí a lidem, větším dílem, nepřízniv jest.

Jest stejného trvání s živly a bytost bezpohlavní.

Pochvist ve starých spisech o spectrech pojednávajících jakožto pochvist gallský uváděn byl, neb se za to mělo, že by jenom v Germanii a nejinde žíti mohl.

Ohromné postavy jsa, vše živé svým zjevem polekává.

Má kulovatou hlavu, šedými frňousy obrostlou, nesmírně dlouhé a silné nohy, jakož i veliké ruce, kterýmiž stromy a skaliska jako pírka přenášeti může.

Daleko jsa větší divého muže, nicméně tolik škody jako on nenadělá, vzdor své obrovitosti.

Sylfám sloužiti, jest jemu potěšením; lidi a zvířata z radosti do propastí sráží, očekávaje snad, že jako pírko padati budou.

Modlitba žádná ani svatost vlivu naň nemá, a těžko jest, se s ním v zápas dáti: i kdyby nějakou střílecý mašinou pár ran utržil, nic mu neublíží, neboť jako tvor nesmrtelný, smrtelní nemocý trpěti nemůže. Staří Gallové jednoho času celé vojenské tažení v Karnijských Alpách proti pochvistům vedli, jak píše Maximus; neví se ale, s jakým zdarem.

Topelník

TOPELNÍK,

(Ulfur polygnathus,) jesti bytost sice přírodního původu, leč zrůdná, takže by se již skorem k ďábelníkům počítati dala.

Není také hned takového protějšku na př. k útlé slibce, jako je topelník; údy také tak křehké a hbité má, i zákeřnou povahu.

Zlomyslně napadává velikými skoky člověka nic netušícího, kde může, svojí pazourou, ostrými drápy opatřenou, rány zasazuje a člověka utopiti se snaží.

Za bílého dne třeba, náhle se oběvuje, jakousi krátkou togou z růžového gázu napolo oblečený, žádnými kouzly, ani zažehnáními odpuditi se nedá; leda, že by hůl při sobě měl ze dřeva šípkového, třikrát po sobě sv. křižmem natíranou a pak po čtrnácte dnů ve vodě, v níž salnytr rozpuštěn byl, léžící. S takovou holí, kolem níž ňit ze svatební košile vypáraná, omotána jest, může topelníka zmlátiti, že s tíží odleze.

Kdo silnicí chodí, když se stmívá,

poslední cestu činí, mívá.

Fratris Ferrari Monachi praví o těchto bytostech následující: Grandis morbus & execranda calamitas est, těmto hovadům strašidelným někdy do rukou upadnouti, neb není mnoho naděje na vyváznutí. Sám jsem se dosti namutýroval nad přirozeností tohoto strašidla ukrutnou, a kde jakou sermo bonus ad aedificationem o těchto bestiích tištěnou jsem přečetl, ale nic z toho nemám, a raději nikam ven nevycházím, bych jim zas do rukou neupadl. –

Na konec, pro zajímavost, z knihy T. Pepříčka: Summam Discursuum, o topelnících veršování položím:

Ani jedna ve tmách síla,

potvoře se žádná nevyrovná

topelníkem která sluje.

Všechnu faleš nakupila,

jeho vzteklost nevýslovná;

chtíc on, všechno pomorduje.

Z pekla statku, na pochmátku,

berní cinzgroš splacuje,

kdo ni v rozum, phylacterium, na šíj neuvazuje.

JEZIDI,

(Lilithé, jezyňky, jeskyňky,) zelená, jakoby vodní, strašidla přírodní, mají tělo jako had utvořeno, ruce, hlavu a dlouhý vlas, žádné pohlaví a veyšku asi 150 cm.

Žijíce po celém vzdělaném světě, známi jsou co zlodějky dětí.

Násilím, malou sílu majíce, ničeho by nedokázali, chtíce děcko uloupiti, i používají k tomu rozmanité lsti, jako vyzpěvování a tak nezkušenou mládež ven ze stavení vylákají, zardousíce jí, krev vyssají. – Plutarch však jiného je mínění, tvrdě, že k dítkám ukradeným s opičí láskou se chovají, v jeskyních je věznice; že však nicméně hynou, jsouce jezyňkami sem tam houpány.

Doupata svá, ve skalních jeskyních, mívají velmi vkusně zařízeny, Bodin aspoň píše, že z lidskeych střev všelijaké ozdobné věci háčkují a z liských cév záclonky si pletou.

Jezyňky mnoho nepřátel mají, najmě divé muže a karnety, kteří je přepadávají a na místě sežerou, což docela dobře jest, neb jsou to bytosti beze všeho citu, a jakoby bláznivé; bytostem přírodním ostudu jen dělají. Stavení, kde kočka se chová, jezyňky se vyhýbají; proto jest dobře, tuto v domě držeti.

Elf

ŠUSTOVÉ,

(Risorius incubus, ničníci,) nepaměti co duchové noci známi jsou.

Řáděním svým skorem na ďábelské bytosti poukazují, jsouce však zplozency gnomů a snad i jezyněk.

Zjevíce se, kol sebe podivnou nějakou záři mají a ve svitu jejím možno si toto strašidlo prohlédnouti.

Drobné tělíčko velikánskou hlavu nese, šikmých očí a náramně dlouhých uherských knírů, za kterážto frňousy šust každý s oblibou si stále potahuje.

Někdy, prý, (jak píše D. Athanasius ve svém De spectris & ostentis,) šustové náramně se vyparádí a vyfintí, obléknouce na sebe jakýsi mantlík šamlatový s klofníkama zlateyma. Neví se, kdy, ani proč, tak dělá. Dosvědčuje to však i Lavater, spisovatel nad jinéť věruhodnější, který též dodává, že se šustové rádi opíjejí vínem a štávou z kořene gariophyllata (benediktínek), zrovna tak, jak to činí Phaunové.

Šustové pravá zlodějská strašidla jsou, jak už jejich ruce s prsty ku krádeži způsobilými ukazují. Člověka sice nenapadají, slabé a vetché konstrukcý jsouce, však kde mohou, jej okradnou; ba i do stavení lidských vlezou a co se jim od zlata neb šperků líbí, to odnesou, ovšem jen, když penáté usnuli, neb domovníček špatně hlídal. Jest však možno, vykuřováním jalovce proti němu se zabezpečiti.

Nech jen Šusty svou cestou běžeti,

ukradnou-li tě cos, budeš želeti.

DOMOVNÍČEK,

(skřítek, křístek, šotek, diblík domácí, Parkové, cimrhaksl, vir domesticus) jesti stvoření, živly všemi přednostmi obdařené, co malý, zakrslý mužík v domácnosti lidské nezřídka se zdržující.

Velice rád ve staveních lidských vidín bývá, jednak pro svojí velikou čistotnost a dílem též, že žádných jiných strašidel kol sebe netrpí a také se tam, kde domovníček sobě oblíbil, žádní duchové a bůžkové, nezdržují, ani švábi neb jiný hmyz.

S člověkem a ostatními domácími zvířaty za dobré jsa, tichým a požehnání přinášejícím společníkem všem domácým lidem jest.

Nosívá tmavočervený pláštík, na hlavě kuklu špičatou, kalihotky modravé, až ke kotníkům, zelené punčošky a lakové střevíčky se stříbrnými přezkami.

V domácnostech obyčejně v kuchyni za kamny líhá, tuť aby blížeji byl pokrmům, nebo i v pokoji, v šatníku neb pod postelí, svůj úkryt nalezne.

V jedný vsi, někde u Přeštic, skřítkovi v máselnici přebývati se zalíbilo, i nakvartíroval se tam a nic nepomáhajíce zažehnávání, hospodář novou máselnici koupiti musel, chtěl-li máslo mít.

Domovníček živí se tím, co si kde olízne. Mnohdy jsou děti bity, najde-li se koláč okousaný neb smetana olízaná; děti se ovšem k tomu přiznati nemohou, když to neudělaly a tím víc nevinně trpí.

Šotkové velicí milovníci ohně jsou a rádi se v popelu, byť byl i žhavým, batolí; zdá se, že vychází se Salamandrami dobře, neboť nikdy sebe ani svůj šat nepopálí.

Kočku má skřítek raději než-li psa, neb tento na něho vrčí; šotek totiž nemá rád, když někdo spí, a tak počne spící šimrati, až je probudí. Člověka i psa; jen kočce nevěří, že by spala a raději jí na pokoji nechá. Skřítek domácí velmi tiše chodí, takže ani kočka jej nezaslechne, jenom někdy, v bujnosti, několikrát po sobě, důkladně si zadupe, takže to každý slyšet může.

Opustí-li člověk na vždy svůj dům a přestěhuje-li se jinam, skřet po nějakém čase za ním přijde. Vždy z domácnosti mívá někoho nejraději a toho následuje. Umře-li táž osoba, domovníček do zcela cizý rodiny se odstěhuje. – Trváním svým nesmrtelný jest.

Gnom

Eryneje (flundry)

PENÁTOVÉ,

[Penates domesticus, Larové, picolodeus,] jsou domácý bůžkové, trvání nesmrtelného, kteří lidských domovů se drží, bez ohledu na jich obyvatele.

Vystěhuje-li se člověk z domu, penáté jej nenásledují, leč v příbytku starém zůstavše, nového obyvatele se přidržují.

Penátové malá chlapiska bývají, v nichž nikdo by nehledal bohy starými Římany ctěné.

Slabého, průsvitného, tělíčka jsouce, dlouhý krček a tenké končetiny mají, též jakousi togu, jak se zdá, nosí.

Penáté mohou lehce do těl hmyzu, ano i v těla myší, se vtěliti.

Bílí švábové v domácnosti nejsou ničím jiným, než z určitých důvodů zakuklenými Láry neb Penáty, jak potvrzuje sám Bodin.

S člověkem Penáté žijí někdy v znamenité, jindy v zlé shodě, to dle okolností a též dle toho, v jaké kůži právě jsou.

Člověk, který penátů přízeň zachovati a tyto v domě udržeti chce, ať drobty a zbytky jídel pečlivě smétá a do veyklenku, ve zdi zadělaného, ukládá. Kde penáté jsou ve stavení, každá událost, ať smutná nebo veselá, přirození průběh bez komplikacý má, a šťastnějšího konce dochází, než kdyby tam penáti nebyli.

Národní pořekadlo o penátech povídá:

Kdož přes míru penáty obtěžuje,

velmi sobě škodí, dům svůj zběduje,

kdo jim ale od oběda zbytky shledá,

tomu penát nikdy nouzy tříti nedá.

A v knize Fozolově z r. 1660 tento reym o penátech jsem našel:

Na ty staré Penáty

lidé zapomínají,

jako by již nežili,

všichni dělají.

Když se zjeví,

žádnej neví,

kýho čerchmanta by byl

ten v tom rouše;

zda nekouše,

na krev chodí,

nebo jinak duše svodí.

Krátce: by neublížil

pozor dávají.

SYCHROVÉ,

[Tajflšpigl, divous, věštík] jsou obludní strašidlové, šmeykající se na svých čapích nožičkách, po cestách a silnicích, vždy, jakmile pršeti má.

V mlhavém a sychravém počasí sobě oblibují, ven vychází a v kalužích se máchají.

Tělo slizské majíce, ohromné uši, třásně masité kol úst a sosák jakýsi, který k pití vody používají, křídla veliká, jakoby muší, na zádech nosí. Jakmile totiž krupobití se spustí, sychrové tato křídla svá roztáhnou, pod nimi jako pod deštníkem chodí, náramně si libujíce v krup bubnování na křídlech, z jakési masy pergamenovité, udělaných. – Tato vlhká Sychrů přirozenost původ má v jejich zploditelích, Undinách a Syslfech. Sychrové ohromné veyšky dosahují a znamenitou sílu mají.

D’. Hironymus o Sychrách tvrdí, že se mezi sebou boukají a vždy v párku žijí. Po patnácti měsících rodí prý samička tři až čtyři mláďata, která hned po narození vodu z louží cucají a k světu se mají. – Nevím, co pravdy jaké na tom jest.

Člověku, kromě uleknutí, žádné jiné škody nedělají; dobře však je, z daleka se jim vyhnouti, by na nohu někomu nešlápnuli.

Chyby pozdě litujem,

nechte SYCHRY s pokojem!

Prší-li, neb kroupy padají,

vždy se, tvorové ti, při tom shledají.

Za nimi se, lidé, nevoďte,

také pod nohy jim nechoďte!

Strašidla
z lidské materie pochodící,
aneb zjevové, vznikající lidskou špatnotou;
spolu s připojenými
strašidly a zjevy cizoplanetními.

O zjevech,
pochodících ze špatného skutku, vášní a oumyslů;
též o tom, kterak ze špatného přemeyšlování nová strašidla a potvorové vznikají. Spolu s vylíčením zjevů cizoplanetních,
zde v této kapitole náležitě vyloženo jest.

Ani nevím gruntovně, jak se jmenoval onen kacýř, tormentirovaný skrz svoje svozování s Luciferem, a který na outrpném právu indicia poenitentiae projevil, ze strachu před kvaltovní smrtí, a zvolal: „Běda mi, že Beliála jsem poslechl! Neboť tento mistr, artifex domandi mala, přemluvil nás, bychom jeho pekelné slouhy zkoumali, pravě, že: credere & tenere, sicut Sancta Ecclesia tenet, stulticia est. Ach, dneska vím, že právě inquirere de spectris perversa curiositas est, a že přidržením se všech plivníků, mátoh a sucubů, posuimus mendacium spem nostram. – Nýni, když už u hrobu svého stojím, habeo Firmiorem propheticum sermon: ďábla a všech jeho potvor abyste se uvarovali, neboť spes illorum abominatio animae. Kéž bych byl prv do se šel a kázal sobě pardus dáti, než jsem s ďáblem v pakt vešel!“

Rozmilý křesťane! –

Dřív než k dalšímu čtení této kapitoly přikročíš, rozvaž sobě ještě jednou dobře řeč tohoto kacýře, ruku na srdce dej a sám sebe se taž, jsi-li dostatek tak silný, bys ouhonu na své duši neutrpěl a snad zatracení věčné nevzal, na dalším této knihy čtení trvaje. Nebo jest-li slabé přesvědčení a víru máš, lehce bych tobě cizí násadu v rybník rozumu nasaditi mohl, k obou nás škodě.

Tu, quis es, četby chtivče, který v nic nevěře, nic nevíš skoro ani o myšlínce lidské, jakouže mocní sílu za sebou táhne, že celé shluky myšlénkové formu, tvar a barvu mají, oživeny jsou, utváří se a rozpadávají? Vale! pro tebe jsem nepsal, neb svojí skeptičností a ignorantstvím, quia falsitatibus amarus, jsi; bez nejmenší všeoživující Fantasiae, do řady těch náležíš, o nichž psáno jesti: kozlové, jimž hortus conclusus est. Neboť lidem tvého druhu dostačuje kochání smysly, tactus, joci & nutus; očím pak pohledění a patření na věci zemské. A tu, abych se sv. Augustýnem mluvil, říci se o takových lidech může: Per quales formas ire solebant oculi mei, per tales imagines ibat & cor meum, což česky asi zní:

Pohled na tváře které oko vrce,

toulá se v obrazech takých i srdce.

Příčiny parva non sunt parva následkům, a lépe vždy jest, znáti gruntovní obsah našeho myšlení a konání, uvědomiti si, jací že následkové z toho vzejíti mohou.

Mnozí lidé turbati sunt ustavičně, mrzuti a sklíčeni: ach, kdyby jenom Melancholia za nimi chodila a nikdo víc, dobře ještě bylo by; však za takovýmto člověkem padesát tisíc potvor se táhne, a všem jim on otcem jest, neboť svým smutkem je zplodil.

Plus ultra! Co říci všem smilníkům, kalánům a kuběnám, všem sodomitům a mastikulkům, kteří div že nevolají svou duší: crucior in hac flamma!, v plamenu rozkoše? Oh, kéž by prohlédnouti dovedli a popatřili na nekonečný řetěz oblud a příšer, vlekoucích se kol nich, co strašlivý had pekelný!

Svým čidlům jsme divou rozkoš vznítit chtěli,

však potvor ohnivé se moře kolem rojí!

Byl pud to zvířat jen, či hřích, v čem jsme se slastí chvěli,

či s zatracenci pekla jdeme u příboji,

mátožný příšer roj nás zahaluje jako dýmy,

by skryl se Bůh nám těmi pod závoji.

Čistoto! Slunce! Zůstaňte už za zády mými,

ohavné činy se v přízrak mění šerý,

naň hledím s city hrůzou rostoucími…

Od činu k činu se zveličuje v tvarech sterých

a chrlí ďasy v šíř se rozlévaje

do pláně kol nás v proudech tisícerých.

Jak nádherně nám plody vášní zrají

u našich hlav; v nich tone

duše nám! A kterak rozplívají

se v další vášně sladké, vonné!

Jak v zrcadle v nich Bellial nám svítí.

Líp pochopíš zrak noře k daemonologii oné:

V ní rozluštěno máme celé naše žití!

Také když někdo ku škodě druhému udělá, z takového to již úmyslu mocní přízrak vyrůst může.

Item: když lidé nevážně klejí, rodičové své dítky proklínají aneb tito zase jim zlořečí, z takového též počínání znamenitá obluda vzejíti může, v patách za těmi zlolajcy chodící.

Těžké pak proti těmto zplodinám bojování bejvá, neboť jako cár nějaký u hlav člověka sem tam vlají, v příhodné době zrakům lidským, tvar ustálený nabydouce, se zjeví k hrůze nemalé.

Ludovicus Milichius tvrdí, že tyto strašidelné chuchvalce, válející se nad člověkem jako nějaká mračna, z nichž přes tu chvíli se nějaké obludné tělo vynoří, svíjíc se jako had, (a také in fine mordet ut coluber,) třebaže dílem lidského a neřádného myšlení jsou, samotným ďáblem pohnouti musí; tak hříšným člověk jest a tolik ermortuum est cor ejus!

Ecce oculi, quasi oculi hominis erant in cornu isto!

Toť onen roh ďábelský, jímž on do světa tohoto nakukuje!

A, quid dicent homines, uváživše náležitě ustavičné oněch potvor rozmnožování, jejich mocní počet, když tolik lidí, hřešících, v světě se vynachází? Tohoť by ani učený P. Št. Fr. Náchodský vypočítati ve své knize Sancta Curiositas nedovedl, i kdyby na krásně živ dnes byl.

A jakož v prvním dílu této knihy jste se přesvědčili, že z omnis creaturae aliquid habet homo, v tomto díle opět uvidíte, kterak strašidla mnohá ze všech lidí vždy něco v tvářnosti své mají.

Quam terribilis est locus iste, země naše!

Maligni autem spiritus iter nostrum quasi quidam lantrunculi obsident.

****

Cujus est imago haec?

Toť jest:

Strašidlo, kterým i ty jedenkráte budeš, až zemřeš!

Jest to umrdlec, mlžní to přízrak, vystupující z mrtvých těl, lidských i zvířecích, as druhého neb třetího dne (někdy i později,) po smrti; nějaký čas nad mrtvým tělem (a později v místech, jež za živa sobě obliboval,) se zdržující, a mnohdy skrze tělesní fluidickou sílu osob živých se zhmotňující a viditelný. V novějších dobách velice do mody přišlo, s umrdlcy, nebo duchy, jak jim spiritisté říkají, shromáždění nebo-li séanc držeti, kde ti kadávři stínovití, duši sic nemajíce, však paměť a instinky, s lidma kratochvíli klepáním, jich ústy mluvením a mnohdy i zhmotňováním, provádějí. Pamět však a vědomí sama sebe umrdlci po létech ztrácejíce, do seancí stále blbější chodí, až pak zajdou.

STRYGA,

(stryges, strzyga,) jest strašidlo, vzniklé rozsápáním těla od ďáblů a odnesením duše čarodějnice, která za živa lidstvu škodíc, ztrestána lidským právem nebyla.

Když smrt na takové ohavnice přikvačí, tehdy všechny útvary neřádných, za živa vysílaných, myšlének jakož i cáry kouzedlnictvím porušeného astrálního těla, dohromady se tmelí, znovu oživí a sic nehmotné, však s privilejem, smrtelníkům se zjevovati, dále řádí.

Zůstávajíce tedy nadále služebnicemi ďáblovými, po krajinách i osadách sem tam vandrují, sedíce na jakémsi koni, kterého od ďábla mají, neb jak někteří za to chtí, samotný ďábel to jest.

Mnoho již věrohodných lidí strygy na koních ujížděti vidělo, nejvíce za soumraku neb za svítání, kdy strygy na cestách k sabatu jsou, dávajíce tam lekcý čarodějkám živým.

Plutarch i Tertullian tvrdí, že na podobných sabatech strygy s ďábly obcují, otěhotní a kvaltovně ještě tu noc na místě rodí. A sice plod zploditelů hodný: pekelné ďasy a maňasy, zvící lidské hlavy, u velkém počtu a podob tak hrůzných, že Bodin, kterýž ty potvory u vytržení viděl, jich se zděsil a zvolal k ďáblu: „Beatus, qui tenebit, & allidet parvulos tuos ad petram!“ Což na česky v reymech překládá Pepříček:

Blahoslavený ten strží chválu,

kdo ty mladý potvory votluče vo skálu!

Též Arnoldi de Villa Nova předpokládá o každé stryze, že jest adultera diaboli, a P. Riccius dodává: Omnes gehenae drabantes, illi, qui sunt in exitibus viarum, pekla zplozenci, ti všichni dětmi ze stryg a čertů zplozenými jsou. Tíž authorové dohromady dvacet šest receptů líkařství duchovního proti strygám podávají rozšafného, item magické prostředky k docílení neplodnosti stryg, by pancharté těchto strašidel příliš se nemnožili. – Kdož by náhodou strygy na sabath jedoucí uhlídal, třikráte v čerstvosti Otčenáš a Zdrávas se nepomodlil, od nich na kusy roztrhán bejvá. Ďasové pak, stane-li to za dnešních časů, roztrhané tělo na koleje položí, aby tak podezření od stryg jinam svedli.

PLIVNÍK,

(Plejtvák, pučinel,) jest bytost, jíž člověk svojí lakotou zplodí a která na se rozmanité tvary přijavše, k člověku druhému, však stejně neřádnému, do služeb vstupuje.

Někdy kohoutu, jindy pacholeti škaredému s pyskem zaječím, s otlemenou hubou, podobu plivník mívá a sučasně s jinou pekelnou drůbeží, zakrsalým černým kuřetem, tak zvanou knivkou, viděn býti může.

Staří bájili, ono černé kuře, že plivníkem jest, což vyvrátil jako nesmyslnou povídačku již Phil. & Med. Doctor Caspar Horn, pravě:

Zkoumaje přízeň osudu u mnohých lidí, štěstí jich ve hře, požehnání na majetku, a to jedině jenom proto, že by plivníka drželi, který podobné dobro přináší, k tomu náhledu jsem po své 40.leté zkušenosti došel, že ne tak přispěním onoho kuřete černého, kterému mylně plivník říkají, se děje, leč přičiněním oné druhé figurace, zřídka jen viditelné a vždy co nějaké pachole neb kohout se zjevující. – Bytost tato mátožná jest vlastně pravý plivník, který z kuřete onoho, (vypěstovaného tím, kdož plivníka míti chce, z vejcete nošeného 9 neděl pod levou páždí,) svojí životní sílu táhne a nikdy nehyne, byť i to kuře zašlo. Plivník sice ústy toho kuřete pije a jí, a s člověkem hovoří, však od něho oddělitelný jest. Knivka tím zmokem není.

Paulus Riccius takto plivníka popisuje:

Plivník zakrsalé strašidlo jest, jakýsi zmok nebo šotek. Nosí rád mužský šat, starodávní kalhotky, a na nose futrál kožený mívá.

Plivníci lidem velmi užitečni jsou, štěstí nenadálá do stavení za svými příznivci přinášejíce, jak jen si jich člověk trochu hledí a od každého jídla nejprve jim na misku dá. Jak již celé plivníka zavolání, pod střechu přilákání a nápotomně tam jeho udržení, ukazuje, nemůže býti plivník strašidlem jiným, než z materie lidské chtivosti vytvořeným přízrakem, a celé štěstí, jež za sebou táhne, na vratkých nohách spočívá. – Neřestným mamonem duši uspávaje, plivník čertu obětě nadhání. Dadouce plivnícy potřebné někomu štěstí, peklem jej obdankovali.

Neštěstí vždycky v rukou máš,

když se plivníkem obíráš.

Katolíci, dejte pozor na plivníka vskutku,

ať vám není ku škodě, aneb k zármutku!

SUCUBA a INCUBUS,

nejtypičtějšími zjevy myšlénkových útvarů, člověkem zplozených, jsou.

Rozmanitého původu jsouce, dílem z ustavičného přemeyšlování nad jednou a touž věcí, od člověka-maniaka s intensitou imaginační ve tvar duchový představené, dílem usilovným vrháním vůle v jeden bod za účelem nabytí oživeného fantomu, podřízeného vybudovateli svému, a jednak z některé neřesti neb vášně lidské, když hustota mlžního obrazu, vytvářeného ve sférách jsoucích v astrálu a tudíž mimo nás, ustavičným opakováním a jakýmsi zmechanisováním rythmu té síly nabyla, že k svému zhmotnění dospěla, a skutečným subjektem se stala.

Celé umění magiků a všelikých čarodějů na podobném neřádstvu se zakládá a také koneční pád jejich nic jiného není, než těmito obludami posléze roztrhání.

Tyto cubusové na obě pohlaví se utvořit mohou, ženského rodu jsouc, sucuba, mužského incubus slove.

Za starodávna, neznajíce jinak, všelijak těžce sucuby dobeyvali, a alchymikové těžce je připravovali; krom toho všelijak si pletli s umělými voltami incuba a sucubu, domýšlíce se jistého vztahu těchže k mandragoře.

Podoba incubů bývá rozmanitá, ponejvíce však vždy co stařec, filigránského tělíčka, s tváří zřejmě odrážející vášně a sklony jeho tvůrce člověka. Sucuba namnoze mívá podobu svůdné a dráždicí ženy. Chlípníci namnoze bývají ve vilných snech svých sucuby laskáni, ženy tvrdí, že semeno incubů jako led bývá, muži o sucubách, že lůno žhavé mívají. Někteří lidé tvrdí, že incubové a sucuby společně coitují; nic z této pověsti však v knihách o spektrech pojednávajících doloženo není.

Mnozí z nevěřících Kubů,

také zašli od incubů,

cudnosti se nedrževše Boží,

zahynuli bídně na svém loži.

VLKODLAK,

(Lupus raptus, laccerator agriothymiae,) mezi strašidly skorem nejhroznější a nejobávanější bytost, jest lidská duše, která v těle člověčím za živa jsouc, v ukrutenství a mukách, krveproleyvání a vraždách, si oblibovala, až na konec jiným vlkodlakem pokousána, tímto se stala.

Z částic hříšných duší, i z astrálních a hmotných těl cadáverů, tělo na způsob vlka utvořeno má.

Vlkodlak kromě těla na způsob vlku podobného, též v lidské tělo navléci se může, z fluidárních sil živých bytostí, (v emanaci krve uloženou životnost,) vyssáváním krve na živu se udrží. Vlastně účelem jeho jediným jest, stále se na živu zachovávati, na účet živých lidí. Zápach česněku snésti nemohou.

Nejděsnější astrální infekcý, pokousáním vlkodlaky za živa, k smrti těla vede, a nebylo-li za živa srdce, vlkodlakem umořeného člověka, hranatým kůlem z osyky probodeno, týž dále v noci oživuje, v hrobě pokoje nemá a tak dlouho svým tělem astrálním ze hrobu vychází a vše živé kouše, dokud svojí substancý materie tělesné v opravdovou ďábelskou nepromění, k strašení na věčné časy způsobilou. Teprve tehdy na se tvar pravého vlkodlaka přijímá a pravou potvorou se jakous učiní.

O vlkodlacích přemnoho již napsáno bylo; též pojmenování jich a popis namnoze se různí. Někde vlkodlakům varkolak, walkolak, burdelják, říkají; vlkodlactví: Vircolacie.

Variantem vlkodlaka jest pták markaláb, (morkoláb,) uváděný též v knize: In Comentarie de Animae procreatione, que in Timaeo Platonis describitur.

Mnozí zaměňují z neznalosti věcí vlkodlactví s vampyrismem, což obrovský rozdíl jest, neboť vampyr, (Skarificantor rugitus) samostatným strašidlem ďábelského původu jesti.

O vlkodlacích v jazyku našem přeloženy máme tyto nejlepší knihy: Stoker: Dracula, román, a L Tolstoje Rodinu burdeljaků.

Práce autorů jiných, též na kult vlkodlactví navazujících, doporučiti nemohu, neboť zhusta význam vlkodlaka s upírem, vampyry a pretai zaměněn v nich bývá.

Bernhardus Trevisanus takto vlkodlaka nazývá: Bellua belluarum belluantium belluans, což se na česky vyznamenává: POTVORA (neb bestie,) VŠECH POTVORSKÝCH POTVOR NEJPOTVOROVATĚJŠÍ. Též svatí otcové o nich píší, že LACERATORAE HABITABAT IN MONUMENTIS, i sv. Augustin se zmiňuje, že ta Bestie Vlkodlačí de nocte surrexit, krev ssáti jdouc. A národní přísloví zní:

Jsi-li zdráv? Snadno zdraví ztratíš,

skrze vlkodlaky i umříti musíš.

Vlkodlak

ERYNEJE nebo-li FLUNDRY,

(Stigmata Tenebrae, Samata,) někde též couravými strašidly nazývané, nerozšířenějšími strašícími bytostmi snad vůbec jsou.

Jsou to obludy po všech zemích a krajinách, jakož i ve všech dobách se zjevující.

Ženského rodu jsouce, nejrozmanitější podobu na sebe berou, nesčíslných tvářností a barev bývajíce.

Za obraz příšer, hlav nemajících, ani patu,

vymalovati mohu Tenebrae Stigmatu.

Zjevujíce se bez rozdílu pouze v hodinách nočních, podstatu tělesní dosti hustou mají, noční temnotu podivně prozařují a lidstvu se zjevují, pěknými barvami se honosíce.

Zvířecí podoby nejčastěji na se béřou, nebo mátoh škaredých, ve staré cáry a šat věků minulých zahaleny, tvářnost mají, nebo i jinak, vždy však strašlivy a obludné jsouce, se ukazují.

Mají velikou sílu a znamenitou mrštnost údů, kůži hebkou a slizskou; mohou skrze předměty prostupovati, a zhušťujíce substancy svou, na člověka jako mohutné těleso se vrhají, jej rdousí, trhají a usmrcují; pak opět substancý svoji rozředíce, jako mlžní přízrak mizí.

Čeládka tato mizerná napadá člověka nejčastěji v houfech, ač i jednotlivě občas na člověka se odváží. Zticha se přikrádají na osamělého, nic netušícího poutníka; k zemi jej srazí, ruce mu z kloubů vykroutí, tělo podrápou a páteř zlámí, takže to obyčejně k smrti vede nesporně.

Kdo si o strašidlech říci nedá,

s tím je vždycky obyčejně běda!

O flundrách zvlášť, kdo nechce slyšeti,

má velikou škodu z toho kvaltem míti:

mnohého ta hovada

o život připravila.

Požehnání svatým křížem sice tyto příšery zahání, není-li člověk ve zvláště hříšném stavu; obyčejně však málo platné jest.

Kdo by se stále, lesem jda, křižovati nechtěl a přece strachu z flunder dosti má, ať beze všech obav hlasitě kleje a nadává, jako to staří myslivcové a hajní dělají; to bezpečně pomáhá, neboť na takového srdnatého člověka strašidla hned tak se neodváží.

Ten však špatný háček podobná věc má, že některá jiná z lesních oblud a potvor na člověka vypadnouti může a jej roztrhá, jak už vícekráte se stalo.

Nejdokonalejší prostředek proti útokům flunder zaznamenává v knize o Šesterém Mámení Ďábelském Mikuláš Hanspach:

Komu skrze les nočního času jíti jest, ať sobě konopný, hromniční svíčkou třikráte natřený, provaz zapálí, a do toho občas kolomasť kape. Jen tak, (páleje vůni a smrad, Bohu a ďáblu milou,) skrz ten les bez ourazu, o duši smrtelné nemluvě, zdráv projde.

Flundry, jak už ani jinak býti nemůže, živy jsou vlákny úzkosti, strachu a děsu, člověkem vypocovanými. Také dílo mordýřské znamenitým kusem potravy pro ně jest, neboť při každém násilném zabití ouzkostní myšlénky a hrůzyplné o pomoc volání každého mordovaného, jakož i téhož myšlínky zoufalé a pomstychtivé, míst, kde se onen skutek dál, neopouštějí, leč téhož nadále se přidržíce, tak jako nějaké babí léto na křoví zachytivší se, i ony neopouštějí místa mordu. Zůstávají pak tam tak dlouho, dokud nejsou zcela sežrány a pohlceny těmi strašidly flundrovitými. Ký tedy div, že flundry naleznouce v některém místě dostatek oné, svrchu vylíčené potravy, tam se usídlí, lesa takového se přidrží, a v něm strašiti počnou? Obvzláště když lidé o té vraždě povědomost mají, v ta místa se bojíce choditi. Ač mnohdy se zavražděný ani v tom místě nezjeví, když už duší u věčném pokoji trvá, leč jenom flundry, příšery to, ze zlého činu a skutku pošlé.

ARMORÁNY,

(Smrtholka, Mořena, Spectra polycheziae Armorana,) od starých Slovanů zvány byly: Jamine, a tudíž matkami jemináčků všech asi jsou.

Spoustou jakýchsi kabátů, plášťů a rouch zahaleny a zakryty bývají, takže jen špička nosu jim ven čouhá. Nočního času se objevují poutníkům, kteří ze strašidel veliký strach mají: takovou ouzkost armorány hned cítí. Majíce totiž ústrojí čichové tak zařízeno, aby úzkostní pot, jenž člověkem ve chvílích strachu a děsu jest vypocován, čichati mohly již z dálky, každého nočního chodce osamělého vypátrají, k němu se z nenadání přiblíží a svým podivným pohledem jej zamrazí, že sebou ani pohnouti nemůže.

Jináče však, než polekáním, člověku neubližují.

Armorany zhusta smrt provázeji a též těm, kteří brzo umříti mají, předem se oběvují. Někdy se armorána i funusu zúčastní a před samotným krucifixem jde a ustavičně pláče; žádney povědět nemůže, proč tak dělá. Povahou svou samotářka jsouc, s jinými strašidly se nezdružuje, a nejvýše s nějakou svou kamarádkou viděna bývá.

NORNÍK,

(Morlok,) v podzemních dírách nebo-li norách (od čehož také jméno své má,) zdržující se obluda, bývá asi 2 metry dlouhá a 1 a půl metru vysoká; na způsob hyeny tělo utvořeno, šerednosti nesmírné, má.

Ohava z děr se do hyeny skryla,

syn pekel, jiné ze stálice,

mrtvol, jen živých, vyhledává ta ohavnice

na Merkuru se kdesi narodila.

O příčině vzniku těchto oblud, nemohoucích vzpřímeně choditi a po rukách i nohách se pohybujících, dí Sulpicius:

De duobus gehenae adolescentibus možno říci, že vypadnuli z nebe při pádu pyšných andělů: o karnetovi, a o morloku. Kdežto karnet podržev nadále pýchu svou, co ďábelník pouze na zemi žije, morlok, nebo-li norník, vědom svého poklesku, do přítmí zaleyzá, aby ani slunce nespatřil. Má svůj domov na jiné planetě, Merkuriovi, odkuď občas na zem slétá a hned do podzemí zaleze; to k pokoření úplnému všechno dělati musí, na památku svého provinění. Jest však naděje, že pro tuto pokoru, jedenkráte mu odpuštěno Bohem bude, a že svého ohavního v hyenu zakletí zbaven, do řad andělů znovu narukuje. –

Někteří spekter zkoumatelé norníka nazývají kovladem, to jest králem všech pozemských pokladů, lakotným, a dělajíce jej horším, než-li v skutku jest.

Sudice

Mukové

MUKOVÉ

na Marsu sídla mají, vojny a válku svým objevením pozemšťanům předpovídají a dokonce choleru a mor za sebou táhnou, jak četněkráte potvrzeno jest.

Těl zakrslých jako pidimužíci, hlav odulých, štětinami porostlých, tvar, při svém na zemi příchodu na sebe berou, zjevujíce se za světla i tmy, někdy nazí, jindy v starodávní mundur vojenský oblečeni, a to tehdy, kdykoliv si usmyslí jakousi parádu vojenskou na zemi držeti; při té příležitosti vždy nějakého hauptmana mají, který před nimi na podivné potvoře koňovité sem tam harcuje a execýrku drží.

Že mukové vesmírná, a nikoliv ďábelského původu strašidla jsou, dosvědčují všichni o spektrech authorové, přidržujíce se zápisů nejslavnějších astrologů, potvrzujících zjevování muků vždy, když naše země s Marsem v určitou konjukcý přišla.

Mukové člověka nijak sobě nevšímají, ani kdyby nějakými exorciemi proti nim vystupovati chtěl; obyčejně zmizí.

Solinus vyzdvihuje vojáctví muků a praví:

„Pěkné jesti podívání na ty skrčky, ani jako chrabří soldáté sveyma štukama hbitě manévrují a rozmanitey šturm vedou, nic než jako chrabří válečníci sobě počínajíce, takže divák zapomíná, že pouhá strašidla, a ne skuteční lidi před sebou má: tolik jej to pohledění zaujme. Kde že jsou mnozí jenerálové, ohněbitci a patálií stratégři nanicovatí, aby zápasící muky shlédli, a od nich, nerozumných hovadských přízraků, svůj kunšt válečný zvelebili, řemeslo Martyánské odkoukajíce? Neboť tato potvora mukovitá od přírody válčiti, tomu naučena jest, člověk teprve v šarvátkách k tomu cvikem dospěl.“

VAMPYR,

(Skarificantor rugitus, Phylostema mystica, upír,) obluda rozličně velká, od velikosti vrabce až k ohromním exemplárům, velikosti korábních plachet.

Krvavé a rudé barvy jest, netopýru tvarem dosti podobný; mívá dlouhé nohy, jimiž pohodlně vyšlapovati si může, psí nebo volskou hlavu s velikou hubou, v níž špičatá kusadla chová a jazyk, drsný co rašple, jímž lehce spícím lidem kůži rozdírá.

Živí se lidskou krví i napadá proto lidi ve spánku jsoucí, někdy však i na bdící se odváží, zvláště když týž nic svěceného na krku nemá nebo ve zvláště hříšném stavu jest.

Vampyrové pochodí z hříšných duší, za živa v krvelačnosti vynikajících, a také v své krvežíznivosti, krom vlkodlaků, žádného soupeře nemají.

Lidé mnohdy ani o tom neví, že byli ve spánku vampýry přepadeni; malou ranku na hrdle neb za uchem, kde jim upír krev cucal, spíše za poštípání blechou neb štěnicí pokládají, a to jen pro přílišné mudrlantství dnešní vědy, kteráž na jsoucnost upírů-strašidel věřiti přestala.

Ani když přílišnou ztrátou krve seslabený člověk, na něhož se denně upíři pásti chodí, zmírá, věda stopy po vampyrech nenachází a pravou příčinu smrti zjistit nedovede.

Ovšem že jednoho dne podobný člověk, oslaben na tolik, procitá, a vlastníma očima před sebou státi vampyra, krví hodně napitého, uvidí: co však mu to platno jest, i kdyby na krásně to medikusovi a lidem oznámil, žádnej mu toho neuvěří, kouzedlních prostředků, k docílení, aby ten upír víc už nepřišel, nepoužije, a tak ten dotýčný nešťastník, jehožto krev jednou vampýru zašmákla, bídně od této potvory zajíti musí, a to jen pro přílišnou skepsí našich učenců, odkázavších upíry do říše bájek.

Skrz nevěru k upírům

a lehkost mysli,

mnozí jsou již o svůj život přišli.

Skrz upírů kolem krku kroužení,

mnohý zašel v svém spaní.

ČERCHMANT,

(Amonokefal vulgaris,) jest nějaké strašidlo, na způsob skřetů stavěné, však i jiného materiálu mízního, neb z nevážného klení a rouhání, jakož i z myšlének hněvivých, se rodí.

Staří, znajíce dobře četná zjevení čerchmantů, klení a nadávek více se zdržovali, a chtějíce klíti, vždy sobě naně vzpomenuli; tak raději místo všelikého sakrování jméno samotného čerchmanta pronesli, neb i to znali, že volán a váben, čerchmant se nikdy neobjeví.

Místo jiného vyložení o čerchmantech, příklad sem z Fozdolovy knihy názorný položím:

PŘÍKLAD.

Jeden nábožný opat ve zvyku míval četné škapulířů a růženců posvěcených na hrdle svém proti strašidlům nositi. Dozvěděv se o tom jeden svobodní zedník, víry v strašidla prostý, toho opata navštívil, posměch ze strašidel si tropil, toho velebného Otce přemlouvaje, by ty nepohodlní závěsy z krku pryč dal, že nic platny nejsou.

Opat odpověděl, že ví, kdyby ony devotionalie z šíje sundal, že by k němu strašidla moc měla a že by ho na kusy roztrhala; zvlášť nějaký čerchmant, že tůze nebezpečný jest. – Když to ten freymauer vyslechl, pravil: „Pane Opat! Já se chci s nimi hned o sto dukátů založiti, že když ty amuleta z krku sundají, že se jim docela nic nestane, a že dále jako nýni, zdráv budou!“ – Tak a podobně ten rozumář velebného otce přemlouval, že týž oulisnou řečí sveden, sásku s tím freymauerem přijmul, a škapulíře sundal.

V tom okamžení však kdejaký čerchmant byl, hned přilítnul, a tak ty potvory nebohého opata na kusy roztrhaly, a to jen proto, že škapulíře neměl.

Vida pak ten freymauer co se stalo, a že sásku prohrál, položil klidně ke kusům roztrhaného opata prohraných 100 dukátů a odešel.

POLTRGAJSTŘI,

(Vir torpidus, Poltergeister, hřmotící duchové) bývají těla zavalitého, samý sval, k úderům způsobilý, a též pevného masa. Velice neklidní a těkaví tvorové jsouce, málo viděti bývají. Pohybujíce se s jakousi těžkopádností, nicméně zasazují nohama i rukama velmi mocné údery do podlahy, stěn i nábytku, a vůbec všelijaký hřmot tropí, že to k podivení jest.

Poltrgajstři jsou jakýmisi zplozeninami zhmotnělých reflexí lidských oudů a pohybů za živa mechanicky vykonávaných.

Každý totiž za živa člověkem vykonávaný tělesní pohyb a obrat, pro ustavičnou stejnotu denně se opakující, smysly posléze nevnímaný, (na př. držení rovnováhy při chůzi, balancý při jízdě, etc.) v hodinu smrtní, jsouc fluidární materie, na pláni astrální tamní silou oživený bývá, a mnohdy se i sloučiv s demonů a příšer sekreciemi, v bytosti, do jisté míry psychické, poltrgajstry zvané, se promění. Tito tvorové zhusta zhmotní se tak mnoho, že i předměty pohybují, nábytkem pomýkají a věcy přenášeti mohou. Mnohdy silná modlitba, stělesníc se, pomocti může, též ostré, v způsob vidlice udělané, pícháky, do místa, v nichž hřmotí, namířené, pomáhají, neboť se tím hrotem ta svalová příšera probodne a zhyne. Středověká literatura mnoho zpráv o hřmotících duchách zachovala; nejvíce o nich se zmiňuje Nostradame Michael a Tertullian.

Můra

CENTIPÉDA,

(Stonožník,) z nějaké planety ohavní obluda, na způsob zemské stonožky udělaná jest.

Hvězdáři, a podobní lidé, kteří s hvězdama pracují, nemálo od těchto příšer vyděšeni bývají, když se jim z čista jasna na paprscích a šaynech té které hvězdy jíž si právě prohlíželi, soukajíc se, objeví.

Náramně dlouhá jsouc, zdá se od země až k nebesům dosahovati; Plinius Secundus míní, že její skutečná dýlka 25 námořních mil obnáší, a těžko shlídnouti se celá dá, když jenom na veyšku leze.

Centipéda gigantická byla vlastně oným žebříkem, jejž shlédl biblický Jakub, jak o tom svědčí Šimon Mág.

Jako všechna vesmírová strašidla, ani centipéda lidí si nevšímá a jim neublíží; nejvýše je velmi poleká svým zjevem. Pro zajímavost uvádím zde medicýnský nález o jednom hvězdáři, kterakže z pohledění na potvornost centipéda, nemocný by byl:

Mocí mé gubernialno-medicýnské funkce, tímto veřejně vůbec oznamuji a zjevné činím, kterak na uctivé požádání vrchnostenské instance… (následují titulové pánů z Schaumburg-Lippe,) dne 25. července, den před svatou Annou roku 1751ho, ke mně slavní Universitou města Mohuče poslaného, pana Ernesta Ballenbergra, mathematika, fysika a astronoma, nad jiné pověstí své učenosti proslaveného, jsem při té visitacý konsultíroval, chtíc diagnosu téhož pro slavnou kabinetní kancelář udělati, u přítomnosti dvouch ode dvora deputirovaných k tomu učenců, jakožto comisarů, P.T. pp. krajského doctora M. Duttera a tělesního lékaře J. M. Katze von Silberhütte, v příčině namítání, že by pacient tento v rozumu svém zmatený, a nezdravé mysle, skrze spatření nějaké obludy, jak sám udává, býti měl, téhož jsem ohledal a vynašel, že:

1. On svrchu jmenovaný E. Ballenberger přede mnou na dvouch nohách cum stabilitae stál, nicméně in corporam se pajtluje; oculi valde concavi maje, mezi jinejma řečma jakousi bláznivou tabuli o spectrech na hvězdních šainech vykládal,

2. otázav se jeho, jakéže podoby to zjevení, v jeho mozku, (prehensionis instrumentum hrubě vyschlé ob hlubokého zkoumání hvězd, a ustavičného na planety myšlení jest ostalo, poněvadž pacient v svý hlavě tak hluboce per habitum ideas tales interpretandi scripturam do mozku,) strašící by bylo, předce znal, že jako nějaký Hundertfusswurm jesti.

3tio potvrzuje jeho facies cachectica, frons rugosa et pallida, jakož i v dalším o potvoře, jemu se zjevivši, rozhovoru, že vede confusi saepius sermones, které všelikeyma veyklady o strašidlech zmíchané jsou, takže o něm nic jiného dobrým svědomím řícti nemohu, než že on, astronomus, zcela jistě dementíam hebetilem cum intermixtis claris Idaeis na sobě má a že z jeho constitutio hypocondriaca pochodící zjev strašidla neskutečný jest.

Ant. Porter, Med. & Chirurg., Breborf.

PERCHTA,

(Nátka, Bílá paní,) zjevení dosti známé v našich krajích bývá.

Někteří authorové nátku za jistý druh můry drželi, k řídkým případům přihlížejíce, kde nátky po způsobu můr ve spaní lidi dusily, perchtu pak, či bílou paní, za zcela jinou strašící bytost měli.

Nátka nebo-li perchta ženského těla, nepříliš mladá, ani stará, jesti, v rozmanitý šat starodávný oblíkaná ve starých domech a hradech po chodbách a v neobydlených komnatách chodí, lidem se ukazuje a s nimi nezřídka hovoří; větším dílem mírné povahy jsouc.

Fozdola míní, že lid bílou paní proto nátkou pojmenoval, protože obecní lid vylekav se jejím zjevením, lehce onemocňuje a růži, nebo-li nátku, z toho dostává. Jiného však mínění je Migasthenes historik, který perchtu řadí ke zjevům, z nichž každý natus est, a přívlastkem natus, nata odlišuje spektra kdysi v tělech lidských zrozená a po fysické smrti strašící, od specter jiných. Během času změnil se latinský onen přívlastek v českou zkomoleninu: nátka.

V Čechách nejznamenitějšími a nejznámnějšími perchtami jsou: jindřichohradecká, krumlovská a chánovická. Též v Lažanech Desfoursových před párma desetiletíma v zámku perchta tolik řádila, že museli jistá okna zazdíti. – Perchty asi jen z velikého hoře a starostí o časné statky vezdejší, řádně umříti astrálně nemohly a tudíž po své smrti lidské nadále straší. Modlitba jim sic oulevu, ne však vysvobození, přináší.

MŮRA,

(Pularda sucuba,) obecní, nebo-li jinak katolická, zvaná, protože luteránům a jiným kacýřům viditelna tak není, jako těm, kdož u samospasitelné víry římsko-katolické trvají, objevuje se nočním časem spícím osobám na hrdle, prsou neb životu léžíc, a náramney tlak vzbuzujíc, ze kteréhožto omámení náramně těžko se člověk probouzí a také to nikterak nepřispívá k snazšímu trávení.

Vysoce učený Medicinae Doctor P. Hiskius píše:

Diviti se jest, že ještě dnešního osvíceného času mnoho tak stupidních lidí i lékařů se vynachází, kteří nic o můrách, upírech, etc. slyšeti nechtějí, pravíce, že jenom silně před spaním najedeného můra tíží… Oh, blázni! jak se meylejí, tvrdíce takovou lež!

To nejsou žádné halutiation, podobné od můry tlačení, a pokud se toho plného žaludku teyče: zrovna řádné najedením do kotle těla přiložení potravy tu možnost dává a dělá, že astrální tělo upokojeno jsouce, bdí, a lépe hlídá spicý hmotné tělo, než-li hlad majíc? Proto také ty blížící se demony a můry lépe zpozoruje a v paměti je uschová lépe, než kdyby s prázdným žaludkem spalo co by je do vody hodil.

Náhledy spisovatelů o podobě můry velice se liší: někteří, že je kulatá, jiní, že hranatých oudů, povídají; na barvě však, že jest strakatá a živá, všichni se shodují.

Fortelnost jejího zjevování mnohdy nesmírně děsná jest a urputná, jak v příběhu nížeji položeném doložím. Přísloví dí o můrách:

Neříkej: „Já můru neznám, Bohu chvála!“

Zeytra třebas budou mluvit, že tě ušlapala.

PŘÍKLAD.

Jeden pán, jak píše Hasselius, náramně od můr pronásledován byl a natolik od nich trpěl, že nebylo noci jedné, kterou by v neklidu nebyl probděl. Nepátral příliš, kdo ten ohromný tlak jemu na prsou každé z nocí způsobuje; až jedenkráte se probudiv, obludu, jemu prsa tlačící, nad sebou státi uviděl. Kteréžto příšery se ulekna, hlasitě zaklel. Co se nestalo? Celá komnata, v níž onen pán odpočíval, počala se plniti sameyma obludama a můrama, které se na toho pána sápati počaly. Když už ve své úzkosti svou duši Bohu poroučel, se světem se rozžehnával a pozůstalým s Bohem dával, na svoje věřitele (neboť byl ten pán silně zadlužen,) si také vzpomenul, kterak asi pohledávky své po jeho smrti dobeyvat těžce budou, a zvolal: „Běda Vám, že asi málo obdržíte, ty Welle, Abelese a Amschelberku!“ – Jakmile však toto poslední slovo pronesl, v tom okamžení ty můry od něho odstoupily a zmizely. – Na druhý den příběh ten vyprávěje zkušené osobě duchovního stavu, dozvěděl se, že ty můry asi od sebe pryč zahnal tím proneseným slovem: ó Amschelberku, neboť jako právě jeden z těch věřitelů se nazýval, tak i jedna hora v kraji se jmenovala, kde, jak všeobecně se vědělo, všeliká strašidla se zdržovala a také jistě ty můry tam hnízdily; to slovo: Amschelberk, bylo pak jakýmsi heslem neb signálem pro ně, i myslely ty můry tudíž, že je někdo z toho vrchu volá, aby šli domu již.

I smluvil se ten pán s tím duchovním otcem, že nýni, když už heslo znají protivného strašícího tábora, že i ten kraj, kde se ta strašidla zdržovala, od nich očistí; i vydali se na ten vrch Amschelberk jednou v noci, a náležitě připraveni jsouce, začali ty můry a strašidla svěcenou vodou vykropovat, kde se jen nějaké ukázalo.

Tu však nějaká obrmůra, zvlášť veliká, chtíc se asi tomu pánovi pomstíti, že heslo těch můr vyzradil, naň skočila a šlapati po něm počla. Vidíce to ten ctihodný otec duchovní, hromniční svíčkou rozsvícenou počal té potvoře křídla páliti, zatím co hořící vosk po zádech jí stékal; také ten pán, zatím se vzpamatovav, pomáhal, takže těm můrám křídla uhořela a těla od toho žhavého vosku rozpálena majíce, po polití svěcenou vodou tím náhlým ochlazením jako vši popraskaly a tak bídně, leč zaslouženě, zkázu všechny do jedné vzaly.

Dnešní dobou nevědomost a ignorantství mnohých písálků, chtějících zdání odbornictví u věcech spekter vzbuditi, stotožňuje můru obecnou s upírem, v jedno a totéž strašidlo, ač stačilo by jim jediné jen pohledění na upíry, kteří blány netopýrovejm podobné blanám mají, a na můru, která křídla na způsob muších křídel udělaná, nosí.

Dobře to již rozpoznal Gasparus Pencerus, kterého Lavater též se drží, ve své knize o přízracích, pod názvem De Abditis reru causis, roku 1522 v Pattavii vydané, kde píše:

Jak člověk usne, můra naň se staví,

ton loudíc z muších křídel, naříkavý.

Ne tak upír šelestěním svých blan vzduch prorážel,

prv sosák svůj než v rubín krve lidské vnořil.

Zcela jiný však můry příchod byl. A neumořil

živých svou hrůzou; libě zněl!

Bodin též píše:

Verus est sermo, quem audivi in terra mea, & non credebam narrantibus, že by v Provencii namnoze lidí se vynacházelo, kteří usnouti dříve nemohou, než když je una sucuba, Pulardou zvaná, křídly, jakoby mušími, ovívá, a co nějakým vějířem kol tváří jim fofruje. Donec ipsa veni: vidím, že ani s polovic není oznámeno, a že těmi můrami celý kraj zamořen jest, a že dobré by bylo, proti tomu v těch místech právem svatou Inkvisicy vyzdvihnouti.

MĚSÍČNÍK,

(Lunator, Mondmännchen,) jestiť oným přízrakem vesmírným, o kterém všeobecně známo, že k štěkotu psy popouzí, ostré nástroje tupí, příliv a odliv způsobuje, mléko sráží, mízu stromům béře, snílkům hlavu mate, menstruaci ženám působí, náměsíčníky na veyšky vyvádí, somnambulismus způsobuje, obrací počasí, a vůbec mnohých věcý původcem i příčinou jest.

Ecce iste venit saliens in montibus, transiliens colles, po moři se klouže, ve vodách hlavu myje, okny do stavení proleyzá: a to vždy, kdykoliv měsíc, co věčné kyvadlo země, jasně svítí.

Nočním poutníkům a rybářům, milencům a básníkům nadobyčej přízniv jest; jiným lidem však užitek nenese a spíše škodu plodí.

Podoba měsíčníkova těžce popsatelna jest, pro úchylnost mínění o pravé podstatě téhož: někteří, že to pouhý šajn měsíční, jiní, že to ohavná fluidární bytost, a opět jiní, že to podivný mužíček, na způsob skřeta stavěný, jest, se domnívají.

Dle přibývání a ubývání luny mění se i tvář měsíčníkova, (facta est species vultus ejus altera, píše Virgil,) a je-li tvář luny stíhajícími se mraky zahalena, tu měsíčník nezřídka viděn bývá, kterak fugit nemine persequente. Theokritos ujišťoval své žáky, že mužík z měsíce nalévá těm, kdož se mu koří, času nočního moudrost do hlavy; proto vlasů střihali.

SLUNEČNÍK,

[Helianthus apricus] ohnivá bytost namnoze se Salamandrami zaměňovaná, jest však původu vesmírného a řidčeji k spatření.

Plutarch praví:

Jen jednou záři sluneční jsem hasnout zřel,

to tehdy ze slunce host když na zem sestoupil,

zrak oslepil pozemšťanu, v brlozích bydlícímu,

i oheň Salamander před ním zbled,

v šeď změnila se blesku jasná zář.

Také-li bytosti chová sluneční říš,

že pokořena při nich stojí zemská Ohněžila,

líp pro spásu je očím člověku slepým býti,

neb s jeskyními vyměnit je macaráty.

Účinek pohledění na slunečníka, náhodou na zemi zavítavšího, hrozný bývá, pro velikou jasnotu jeho.

Agrippa vypočítal, že příchod slunečníkův vždy jednou za 450 let k očekávání na naší zemi jest; ač máme zprávy, že se tak v období kratším děje.

Jaký vlastně účel návštěva slunečníkova na zemi chová, neznámo jest; astronomové tvrdí, že to v souvislosti jest s jakýmisi na slunci macula solis.

Sv. Otcové, dotýkajíce se leckdes specter ve svých spisech, o slunečníku též se zmiňují, pravíce, že in sole posuit tabernaculum suum, a jeden opat, shlídna zářnost slunečníkovu, pln obdivu zvolal: „Claudimini mea lumina, nihil enim habet terra dignum vestro obtutu!“ – Někteří přírody zkoumatelé za to mají, že slunečník jaksi představitelem pátého živlu, slunce, jesti a že za starodávna on, kdykoli na zem přišel, lidmi uctíván byl.

HARPYJE masculina,

(morák, morous, kikomora,) strašidlo vzniklé z mocní závistivosti u člověka za živa, kterýž po své smrti co ohavní zjev harpyje nadále světem bloumati musí, strašíce velkou šeredností.

Na způsob nějaké hyeny, s kreyzlem na krku, se podobná duše promění, majíc uši v plamen obrácené a jakési tykadlo masité na hlavě; vezdy jsouc závistno, tím tykadlem jako sumec pohybuje v hrozném hněvu, že nic z hmotních věcí omakat a přivlastnit si nemůže.

Učený Lavater nemálo sobě nad tím hlavu láme, kamže jsou se duše závistivých žen poděly, kdyžtě harpyje mužského pouze rodu jsou, a odpovídá si následovně:

Jelikož neshledávám mezi spectry harpyjovitými žádné duše, nosící za svého života ženská těla, připustiti pak nehodlaje, (anyť ženy též jako muži závistny jsou,) že by takové ženy vesměs spaseny neb zatraceny byly, soudím, že buď podlehnuvše vášním mocnějším závisti, v jiné potvory se proměnily, nebo že jim ten hřích pro slabost ženskou samotným Bohem odpuštěn jest.

Již Ovidius pozoruhodnou o moráku báseň napsal:

To všechno chtěje mít v obětí údů lidských těsném,

náhle skonav, dlí v pobouření běsném

jeho nadále vybavený duch. Chce si přát

vše za živa co záviděl a namáhá se

to získat, když v tom, v žase,

se proměněný na harpyji ve sboru duchů náhle vidí stát.

JUPITERNÍK

jest přízrak, který as z planety Jupitera k nám přichází, někdy samotný, jindy u přítomnosti jiných přízraků cizoplanetních.

Zjevuje se jako fantom podoby pytle, vodou naplněného, ze kterého voda na všechny strany prosakuje.

Kdykoliv někde průtrž mračen, krupobití nebo velká voda přijíti má, Jupiterník se lidem ukáže.

Fabricius píše:

Ačkoliv hříšné jest na strašidla věřiti, natož o nich přemeyšlovati, přece jen domnívati se musíme, že nám některé z nich Prozřetelnost Boží pro uvarování škod hmotních včas veystrahou posílá, a to zejména tam, kde vodní element, ať z oblak nebo na zemi, neštěstí člověku by učinit mohl. Vždy tam se nějací stínové, na vodu připomínající, ukáží.

Zmiňuje se o nich též Paracelsus, který praví: Esse custodem hominum ab Jupiteri, felicitatis est.

Sv. Augustýn, který též jedenkráte Jupiterníka uhlídal, praví o něm, že coelitibus magis similis, quam mortalibus, byl.

V knize Die Sermon und Rede Tobiasch Brandt, des Einsiedlers zu Böhmerwald, čteme, kterak v Bavořích po více let k povodním velikým docházelo, a jak jeden sedlák, hned před těmito, své stavení vysoko na skále vystavěl a po dva roky ničeho nezasíval, nad kterýmžto jednáním všichni lidé hlavou kroutili; když pak ale průtrže mračen a povodně vše v krajině zhubily, teprve se přiznal, že starodávní víru v jakési duchy z jedné hvězdy držel a oni že se mu oběvili a tím jemu předem veystrahu dali. Ó kéž by milí sedláčkové také dnešního času raději k víře svých praotců se navrátivše, k víře praotců Čecha a Libuše, ony tajemné pomocníky z jiných planet ctili, takže by tito je zavčas uvarovali a ochránili, lípejc než assekuracý.

TEMNÍCI,

(Reistajflové, prasátníci, Noctambulus Polyonymius), jméno své od kůže, jako krtčí, sametově černé, mají, i v noci, byť nejtmavší, vždy černotou svojí se temnící; ač-li jméno své netáhnou od temnot vesmírových, z nichž k hrůze lidské občas se vynořují.

Doliganus dí:

„Tomu, kdo prosmrdá bezbožností, mrákava a černava, chmůry to zlé a černé, spolu s temníky, (quae prius nolebat tangere anima mea, nunc prae angustia cibi mel sunt,) se jednoho dne zjeviti musí. – Ačkoliv psáti o podobných potvorách maličkost není, neboť qui scrutator est gehenae, opprimetur a Lucifer, připomenouti nicméně jich zatvrzelcům, nad kterými habet potestatem daemonium super eios, musím, prv než některý z nich naříkat počne: „Běda mi, visiones capitis mei conturbabant me!“ Neboť jsou tato zjevení strašlivě hrůzná.“

Učený Alimonda, který demonism probádal, takto temníky popisuje a o nich praví:

Temníci podobni bývají domácím bubákům, po kraji a zvlášť u lidských příbytků se potloukají, lidmi zhusta viděni jsouce. V noci nesmírně temni, při soumraku barvu fialovou mívají a při slunce západu barvou karmínovou zahoří. Podobají se kozlu a člověku, mají kopýtka a malé růžky, vousatou bradu, vyvalená očka, divý výraz tváře; na divokých vepřích nezřídka rajtují. Velikost jich kolem 150 cm. bývá. Obyčejně vždy ještě několik vepřů nad nimi letících je provází, za divokého chrochtání a krkání; temníci je pak dlouhými biči k většímu kvaltu pohání. Nejednou se již stalo, že jim přihlížejícím lidem oko vyšlehnuli, jak prudce bičem mrskají. Člověk, kterému se prasátníci ukážou, žloutenkou napaden z uleknutí bývá. Temníci pohlaví postrádají a se nerozmnožují.

Bodin sice míní, že temníci ďábelského původu jsou, připouští však náhled římského Lucretiusa, který v jednom, ze svého pětidílného De natura rerum pojednání, svazku uznává temníky za zplozence samotné noci, odjinud z planet na zem přišlých.

Devotionáliemi lze temníky lehce zahnati, zvláště když ostatkové svěcením sesílené jsou. Lidská bázeň a zděšení temníky omlazuje a kde se jim vyděsit několik lidí podařilo, nadále tam u větším a četnějším počtu přijíždějí, dokud se exerciemi pryč nezažehnají.

ANONYMUS,

[A. anthropothérie,] pochází od takových prý duší hříšných lidí, kteří za živa v úřadech, v hodnostech a důstojenstvích pravou míru nešetřili, ve své zpupnosti ke žlabu slabších nepustili, k podřízeným nemilosrdní byli a vůbec s lidmi nešlechetně jednali, své okolí sužujíce.

Za trest po smrti v beztvárný přízrak přízraku proměněni jsouce, kol svých za živa úřadů a domů blouditi musí.

Nemohouce dostatečně se zhmotniti, anonymové lidem viditelní nejsou, nicméně však lidé od nich makatedlné důkazy o jich přítomnosti dostávají, namnoze v podobě pádních ran a štulců, zvláště když v hříšném stavu se nachází.

Mnohdy neviditelní anonymové honbu opravdovou na lidi podniknou a je ranami zahrnují; těžko je proti nehmotným a neviditelným se ubrániti.

Anonymus znám byl již Chaldejcům a daemonologie starověká za druh Lemurů jej považovala, až posléze Calmetem mezi duše, po smrti v spectra proměněná, zařazen byl. Název a označení lovu lidí, od samotného Cagliostra pochází.

Zažehnávati lze prostředky nejobvyklejšími.

X

PRAŠIVEC,

(OLAX,) vlastně ohnivý pták sově neb kohoutu podobný, v krajinách půlnočních od dávných časů znám jest.

Prašivec totožný bývá s ohnivou koulí, olax nebo-li fajeršajba zvanou, koulící se po střechách domů, které jednou vyhořeti mají.

Pověst praví o prašivci, že je to vlastně duše ženy, která nedbalostí svou zavinila, že máslo ji chytlo a komínem vyletíce, stavení zapálilo; za což v trestu podobná žena v ohnivého kohouta se proměnila.

Hrabě Bernhard z Tornis, alchymik, (tentýž, který měl onen sen všem alchymistům známý o transmutacy kovů a králi v lázni, což vlastně viděním gnomů bylo,) praví o prašivcích, že ze svého, ohnivého, péří prašivinu, lišeje a svrab jako nějaké čmelíky dolu na lid vyklepávají, a že není lepšího proti tomu prostředku nad alaun s magnetovcem, v sáčku, z rubáše ušitého, nošeným.

Iterum ejusdem doporučují i Frederik Helvetius a jiní.

Národní mudrosloví takto o prašivcích reymuje:

Prašivcové když se sejdou,

hřebeny v boj načechrají,

z čehož na všechny kol strany

prudké jiskry sršívají.

Pamatůjte tedy, lidé,

nechcete-li váznout v slotě,

prašivce když uhlídáte,

nechte je vždy o samotě!

UGOLÍN,

[žrout, všežral, všeckojedec,] bývá obr strašlivé tlouštky, nejinak co velký jedlík známý.

Celá Germania, Bohemie a vůbec střední Europa vlastí tohoto žrouta jesti.

Všeckojedcové v ohromných soustech pohlcují kde na co k jídlu přijdou; na posezení i vola snědí.

Zdá se, že ani člověkem nepohrdnou, leč v zápas s ním se dáti, pro velký břich jim obtížno jest.

Ugolín nebo ugolíno, vlastně posměšný název žroutům, stejně jako české: bumbrlíček, jest.

Rabelais ve svém Gargantuovi, nenasytném, líčí vlastně nenasytnost Ugolínovu. – Lavater o všejedcích praví:

Fama crescit eundo, kterakými žrouty jsou Ugolínové, nebť o nich vyprávěti mezi obecným lidem slýchám, že prý i fůru sena spolknouti najednou dokážou, což nehledíc k tomu, že Ugolíni žádnými bíložravci nejsou a výhradně maso požívají, věc nemožná a neuvěřitelní konec konců pro každého jest.

Žertéř Fozdola o všejedu dí:

Kýs nicnejeda, prál: „Mně běda!

o všejedu dřív nic nevěda.

Nemám nic k snědu,

vše ve všejedu,

všechno mi zžrál!“

A staré německé přísloví dokládá:

Ist möglich, dass Ugolinogeist

auch sein Dreck hat gespeist.

V některých zemích tak zvaná místní strašidla se vynacházejí, velmi zřídka a jen ojediněle; takovými strašidly-originály, vázanými k strašení na jedno místo, jsou na příklad:

Holandský Michl, strašící v přístavech a při ústí severních řek; plavcům peníze půjčuje v zástavu na jejich srdce.

Bludný nebo-li lítací Holaňdan, s korábem po moři jezdí a lodím zkázu neb neštěstí zvěstuje.

Skřet švábský též pajrlandsmönch zvaný; dobrodiní lidem prý činí.

Tlustý Arnošt, ulpívající na starodávním vkusu, zvycích a pořádku. Nebezpečným však již dnes nikomu více není.

Fastrisolga, duch nějaké báby, která i po smrti parádou se obírá, usebranost společenskou při tom pěstujíc.

Zrzavý Dick, (Rostigman,) tlustý zrzavý obr, nejčastěji nesouvislé a nesrozumitelné řeči mluvící; v některé zemi zvlášť pro to uctíván jest a strašidly zbožňován.

Bezhlavý jezdec.

Ohnivý pes.

Pes černý běžící, s ohnivou tlamou.

Rytíř s hlavou v ruce.

Umrlec, mající v zádech kůl vražen.

Krvavá jeptiška.

Pacholata se stopou zamordování.

Tímto skonávají se strašidla a přízraky pošlé z neřádného myšlení lidského, jakož i z lidské posmrtní materie ve formy specter a duchů proměněné. Prv než k dalším strašidlům ďábelského původu přikročím, verš před bránu třetího oddělení položím k úvaze.

„Z ďábla jen pochází Elfové,
Undiny, skřeti a Sylfové,
i spektra jiná, nedobrá!“
Tak svatá církev lidu prá. –

Kdo krásu země působí,
v přírodě pořádek robí?
Kdo tvorstvu žír a lidem ovoce,
chléb schystává rok po roce,

kdo chrání sílu plamene,
kdo nad čistotou pramene
a stády zvěře bdí, domu střeží práh?
Toť božský duch je jen, ne z pekel vrah!

A přec o Silách těch dí církev katolická,
že proti božským pouhá jsou jen nicka,
na níž se mysleti nesluší,
přijít-li nechceme o duši.

***

A teď již následují

příšery ďábelské, dokonalé v ohavnosti,

k tomu zlé, bez vší bojácnosti,

v nichž vězí všeliká ukrutnost,

kterou zatracencům peklo chová

pro věčnost.

Strašidla ďábelská,
mající svůj počátek v samotném Beliálovi.

Hold strašidel Beliálovi

Předmluvení krátké
k čtenáři, o ďábelských strašidlech,
a nutnosti, seznati je podrobně.

Marianus Soccinus praví, že papež dovede z ničeho něco udělati, na př. z bezpráví právo a naopak. Tuť kdyby chtěl, i samotného Beliála kanonisovati by mohl, jen kdyby znal a věděl, když Bůh teprve v ráji hadovi-satanu řekl: zlořečený, po břiše plaziti se budeš, po čem se plazil ten had dříve.

Ecce Magi Eclesiae ab Oriente venerunt!, nedovedoucí dáleji, než kam Písmo sahá, se rozhlédnouti! – Ut partus ejus celaretur diabolo, církev převezmouc starý fundus Satana, zapoměla se na jeho stáří a původ zeptati.

Že by, spadna z nebe, teprve potom tolik zrůd a stvůr Satan nadělal, tomu právě svrchu zmíněný biblický had odporuje, neboť jak by nové příšery fortelně rodit mohl, nucen jsa, dle nařízení a rozkazu Hospodinova, ustavičně po břiše lézti.

Pohanský mudřec Brusilius praví, že 280. 000 bohů, a ne jeden, býti musí; nebo jak prey by jediný jen bůh mohl sám spravovati a říditi svět, tak široký a dlouhý. Jelikož pak každý bůh v důsledcích tradice svého věčného protivníka satana míti musí, tuť by těch ďáblů v světě též tolik jako bohů bylo. – Nedosti však na tom: neslýcháme, že by bohové nadále se množili, leč o ďáblech víme to s jistotou, (ze spisů všech autorit o spectrech píšících,) že se tak děje. Jak hrozný a veliký musí dnes počet těchto zplozenců pekla býti, uvážíme-li, že za každým tvorem jeden čert stojí; oč musí čertů více než andělů býti, když andělé jen za lidmi stojí, diabolus pak za každým tvorem živým, od hada nahoru počínaje. Dixit, & facta sunt, Regulus písař, že v světě tolik pekelníků a strašidel se vynachází, že jeden vedle druhého těsně namačkán stojí neb v povětří visí, pro kteroužto poslední příčinu jasnost Boží k nám plně proniknouti nemůže. – A co těch potvor rozmanitých jiných pod sluncem se hemží cizokrajných, jež tu ani neuvádím?

Nejsou-li takový L’Agnéu negre, lakomcům se zjevující, Taraska, potvora na způsob draka, na Rhonu viděná, s hlavou a tlapama medvědu podobná, nebo Li Dra, šarkani, Marmau: strašliví lidojedi, provencalská čubka La Cano a Lou Chin, druh to vlkodlaka, Gripet, (gripa, greifen,) muž to ďábelský a divoký, strašidly, jichž otec sám a nikdo jiný, než Ďábel jest?

Ach, což zde vypočítati mohu všechna spectra jichž původ vězí v Ďáblovi! Papír ni celý věk lidský k tomu by nedostačoval, však jaká škoda tím lidstvu se děje! Nejsouce nikde zúplna popsány a lidem představitelnými učiněny, pekelná strašidla pro většinu z lidí neexistují, domýšlejících se patrně: quod non est in actis, non est in mundo.

V tomto svém o mátohách vyložení jsem veden byl snahou, ač nedoufám příliš v zdar v dnešním sodomském rathouzu lidském, popsati zejména ďábelská strašidla tak, by nejenom v této knize, leč i v paměti čtenářů uvázla, připomínaje to čtoucím v rýmech:

Mudřec Seneca děl tato slova v skutku:

Zvířat mrtvoly se pohřbívají lidem do žaludku. –

Živých kolem stínů, čtoucí, všimniž sobě,

v paměti je podrž, nenech v knihy hrobě.

Nechutní se mi, o tom dále psáti, leč zdá se mi, že systém sv. naší církve s jejími cacodemony nebyl tůze špatný, a že hříšníkům vinum damnatorum neustále před oči předvádějíc, snadněji docílila, že tremor apprehendit eos, než celá dnešní humanistická kultura. Jen administrativa církevní v době poinkvisiční měla býti jiná, více paganismu a daemonologie měla přibrati ke své představě a konstrukci dualitické: čert by v tom byl, aby se jí nepodařilo do dnes udržeti prestige, o níž valně luterány a liberalisty připravena byla. Vždyť: daemonus daemonum invocat!

Čtenářové zbožní, prosím Vás, abyste se nezlobili! Neboť & muscis sua bilis inest!

Quid facitis, Vy učení, holedbajíce se svou moudrostí, že žádnému ďáblu nevěříce, tuto knížku do konce byste přečíst nechtěli? Vraťte se zpět a každý z vás vade in domum suam, přineste sebou aspoň zvědavost, abychom descendant in infernum viventes.

Neboť jak můžete se tak bezstarostně rozhlížeti per tot discrima rerum, neznajíce jich? Líp je o tom všem se poučiti a náležitě zpravenu býti, než jako páv vzhůru hlavu nositi a nepovšimnouti sobě hada u nohy, jím uštknuti na konec jste.

Jak lehce mohlo by pak státi se vám za jednoho krásného v nočních hodinách pervigilium, že některé z ďábelských specter či přízraků dotčeno jsouce vaším klidem a vaší vůči němu nevšímavostí, nenadále jako deus ex machina bezprostředně před vámi se objeví a svojí hrůznost vám pocítiti dá.

Zdaliž si troufáte, vy učení, bez znalosti daemonologie správně elealas, (což hmotní zvíře jest,) od chimaery rozeznati, enhydrusa od lochmana, cronutu od jiného pekelného hovada?

Zda vám poví váš Linné, Lamarck, Cuvier a Brehm, jak mořskou svini delfínu od Narades (kteréžto vodní panny těm sviním tůze podobny jsou,) rozlíšiti můžete, jak gorilu-opici od vir saxeus a pernactvo zemské od pernatiny strašidelné?

Mohou-liž vám titíž authoři pověděti jaký má cecejk kolduna a který boa v plamenech neumírá, jak strygy mláďata rodí a čím se pretajové živí?

Než, dosti již toho: trlencem bych byl, kdybych vícero vám namítal. Stejně jako Pravda, která zní: všechno je možno!, i kniha tato skutečné, byť podivné věci, vám ukazuje.

Nisi signa & prodigia videritis, non credere, leč není-li jediné jen spectrum zázrakem největším? Homo sapiens in loquendo by nikdy říci nemohl: nevěřím, leč vždy nahlas: věřím, vyznává; nejvýše, v případech očividně nemožných, ku svému: věřím, potajmu dodati může: ale nedbám.

Nolite timere, učení, že bych se svým vědeckým tříděním specter mezi vás na kathedru učelišť vysokých (proto asi z nich závratí ustavičně lehce padáte!) usednouti chtěl, neboť, ač ab infantia mea crevit mecum daemonomania, natolik necítím se býti povolaným, bych o creaturách nebes a pekel přednášeti dovedl, a píši-li dnes přec o těchto nadsmyslnostech, děje se tak proto, že v těchto věcech oculi sunt in amore duces, a já stavě kontrfekty strašidel před oči vaše, chci, byste žhavějším zájmem k nim zapláli. Nil aliud nezbývá tedy čtenáři Tobě, než abys na konec knihy této se mnou doputoval, nezavíraje snad očí před bestiemi nejhoršími, které tu k posledku uvedeny budou.

Příležitost tak vzácná hned zas se Tobě nenatrefí, moci poznati slouhy Beliálovy, a jako svatý Otec, papež Klement VI. pravil, že může kdykoliv andělům poručit, aby mu kteréhokoli hříšníka z očistce rovnou do nebe vytáhnuli, podobnou moc i já mám: z hlubiny pekelné všechna monstra vytahuji a Tvým očím je předvádím.

Ovšem, že tak činím jedině pro spásu Tvé duše, zasvětiv Tebe v zřízení tábora nepřátelského, a též pamětliv pravdivých slov: trahit sua quemque voluptas.

Svatému vše svato a impius in iniquitate sua morietur; kteří pak z čtoucích nepohoršeni nad odvážností, s jakou otevírám síni pekelnou a prozrazuji figury ďábelských mámení, nicméně však v outrobách svých zkormouceni a conturbati sunt nad počtem přílišným těchto potvor a bestií, o nichž Písmo praví, že non mare tot guttas, quot daemones mundus habet, takovým pak připomínám, že pro ně právě tyto pravdivé věci odkrývám, aby, zvláště jsou-li mladého věku, po přečtění této knihy, jí uváživše, jeden každý z nich, lasciviam devitans, pueriles annos morum gravitate ornavit. Takový zas čtenář, všetečný, knihu pro plezýr a vyražení čtoucí, předem sculptus est in inferno, a nechť i on tuto knihu pečlivě dočte, obvzláště pak tento poslední díl: alespoň už předem, za živa, sluhy a drabanty ďáblovy sezná, s nimiž po smrti ustavičně jednati pak musí, na věky věkův. Amen.

ZRŮDNÍK,

(Homo melomelus,) normálního jest sice těla ďábel, však takové nadpočetné množství oudů a hlav na sobě nese, že k velkému podivení to jest.

Bizarnost zrůdníkova tak mocní jest, že již pouhým objevením se, tomu, kdo jej uhlídal, smrt přináší; proto také podrobnějšího popisu zrůdníkova nemáme, když ti, co jej spatřili, na ráz jsou k zemi mrtvi padli, aniž by víceji nám o něm pověděti mohli.

O tomto ďáblu sv. Kateřina Sienská a páter z Kochem, jakož i církevní otcové se zmiňují, pravíce, že již oučinek pohledění na něho hrozný jest a k smrti vede. Horst míní, že jenom velmi těžkým hříšníkům se zjevit může, a B. Garnii podotýká, že jakoliv je šerední pohled na stonožku, pantwurma a žížalu, zrůdník musí všechnu jich ohavnost a mrzutost převyšovati.

Zachvácený smrtí bývá od těch hrůz,

komu objeví se náhle čert Melomelus.

Šerednosti nad z něj není větší,

(jak to o zrůdníku církev svědčí,)

a přec jedna výminka tu stává:

Tvého hříchu šerednost jej překonává!

MANÍK,

(vir simplex, parva talipes, sympus Monopus), jest tvor velice prostoduchý, ač zajímavě složený, co se útvaru tělesního teyče.

Velikosti větší jak čtvrt sáhu maník zřídka kdy dosahuje, však i tato poměrná nepatrnost dovede mnohému z lidí strachu nahnati.

Hlavu čistě lidského tvaru maje, s nosem tupým, pysky odulé, oči vyvalené a zlé, maník místo noh ruce lidské mívá, s přeostrými drápy, po nichž lehce chodí.

Talipes obludný jak kočka jde a lidem v oči škrábe,

dí Bodin.

Ku člověku přibližuje po prstech jako píďalčími pohyby, i zaryje ve tvář polekaného člověka své drápy a ihned zmizí.

Maník je strašidlo velmi zlé, se kterým člověk nikdy smluviti se pro krutost jeho nemůže, a také žádné zaklínadlo proti němu dosti silno není, aby jej přimrazilo.

Kovové hroty a špice, které člověk kolem čela natažené míti má, když někam mezi strašidla vyjde, dobrou ochranou proti maníkům bývají.

Některý maník dobře vypasen bývá a váží až dvě stě funtů.

Černokněžníci starých dob zaznamenávají, že by takový maník vypasený tolik sádla měl, co by se jím několikerá kostelní vrata i okna natříti dala, což také vícekráte se již vyzkoušelo; jest pak takové natření bezpečnou ochranou pro čaroděje, má-li týž v kostele nějakou prácy rozdělanou, aby od duchovní vrchnosti překvapen nebyl. Souvisí prý to, jak svědčí Lavater, s odporem otce maníků, Beliála, který jich, vlastních svých dětí, velice prý se štítí, asi pro velikou podobu jich s lidmi. Maníka Nostradamus prý v zajetí též dlouho choval, ač to k víře není.

KOSTNÍ STRAŠIDLA,

(Posthumus desideratus, mrtvolník, sordet cyanosa,) dosahují namnoze i velikosti člověka, kus masa na sobě nemají, jsou samey hnát a šlacha, povahy ješitné a parádivé; rádi se rubáši z hrobů ukradenými zdobí.

Kostní strašidla čas od času znovu se materialisují, hutnost z odpadků mrtvolných, jako masa, šlach i kostí namnoze již od červů ožraných, na sebe přibírajíce, takže viditelni i makatelni jsou.

Největšími nepřáteli mrtvolníků bývají prý (dle Horsta) vlkodlaci, kteří jakmile s kostním strašidlem se potkají, na ně se oboří a posléze jako nudli veypůlky překousnou; což jenom schvalovati je, neboť bychom jimi v pravém slova smyslu zamořeni byli pro přílišný mrtvolní smrad, kterýž oni ze sebe vydávají.

Denního času spíce stočeni v některé opuštěné rakvi, nočním šerem se probouzejí a za potravou se ubírají: kteréžto jejich obživování spočívá v tom, že umrdlým lidem, dokud ještě je mrtvola čerstvá, z kostí mork cucají, šlemem, pod nebožtíky jsoucím, zapíjejíce toto ohavné hodování.

Jsouce ke všemu živému zlí a ukrutní, mrtvolníci těžce dají se odehnati, byť i vodou svěcenou proti nim se kropilo. Nejvýše kus masa nebo hnátu z nich odpadne, z míst, kde těl jejich voda svěcená se dotkla.

O houževnatosti jich svědčí následující příběh:

Ve Falcku v jednom menším klášteře, fortnýř a spolu hrobař shlédli za jedné noci několik podivných příšer, (umrlců, jak oni za to měli,) na klášterním krchovu povykovati. Vzbudíce tedy klášterního kaplana a ještě jednoho mnicha, v tichosti náležité na ten hřbitov se odebrali, vezmouce asi dvoumázovou nádobu svěcené vody sebou. Když tedy na tom krchově počali ty kostlivce vykropovati, nenadále počalo z těch mrtvolníků, jim nad hlavami poletujících, maso, kůže a kousky kostí dolů na ně jen pršeti, všude z míst, kde se voda svěcená těch potvor dotkla.

Zažehnavačové, vzdor tomu, že z těch kousků na zem spadlých náramnej puch vycházel, z místa se nehejbali, nic se nebojíce; když ale všechna voda již vystříkána byla, ze hřbitova utýct chtěli, což se jim ale už nepodařilo, neboť dopálená strašidla ty zaklínače za uši popadla a jimi o zem třískajíc, k smrti je bez posledního pomazu umlátila.

MAŠTÁLNÍCI,

[zly-dni,] hovadům zemským podobná hovada pekelná, ďáblí nátury nesporně jsou.

Béřouce nejčastěji na sebe tvářnost domácích užitkových zvířat, s těmito lehce zaměnitelni by byli, kdyby dle nějaké starodávní regule pekelné nositi podivný lokajský fráček nemuseli.

Einzinger vypočítal, že 18 druhů maštálníků jesti.

Van Helmont tvrdí, že jen sedmero druhů a typů maštálníka jest, z nichž nejčetnější jsou maštálníci mající hlavu oslí; nejvzácnějšími pak a nejřídčeji k spatření jsou prý s koňskou hlavou neb hovězí.

Výhradně ve stájích se zdržujíce, (od čehož také své jméno táhnou,) maštálníci dobytek i knechty stájové znepokojují, rozmanitá příkoří hovadům i lidem způsobujíce.

Rájecký o tom následovně píše:

Mnohý čeledín křičí a laje, nectně dobytku nadávajíc, že mu kráva nebo kůň na nohu stoupnula. Ó kéž by se takový pacholek trulant lípeji kolem sebe rozhlídnul, jistě by v některém koutě šklebícího se ducha marštaléře uhlídal, který jemu prve na nohu šlápl, a ne to ubohé hovado, jenž za to nýni nevině zkoušeti musí.

Také Fozdola svědčí, jaká figliarstva v stájích maštálník provádí: dobytek prey odvazuje, píci a nápoj ze žlabů vyleyvá, sem tam po maštali tárá a courá.

Též Pacovský o tom, že dobytek uvázaný maštální duch rozvazuje a k pobíhání po stáji mu pomáhá, se zmiňuje a na konec praví:

„Ani čertu to dobře nedělá, vida kterak člověk v smrdutou stáj, tmavou stalli a zimavé chlívky zavírá němou tvář, největšího daru od Boha, svobody, jí zbavuje a v zajetí jí drží. – Tuť vidíme, že i ten ďábel milosrdnější srdce než člověk má, když demona maštálníka sesílá, aby ta nebohá ve stájích uvázaná zvířata odpoutal.

Maštálníci

KOLDUNA,

(Lamie, Phora campestra,) též hubilka zvaná, velice lenivá ženská, pořáde nahá a neoblečená, leckdes u stromu venku ve dne sedí a chrápe; za to nočním časem takové rejdy provádí, že hrozno na to mysleti, neřku-li blízko býti.

Kde co živo a běhá, kolduna všechno zakusuje, krev tomu vypíjí a vaz zláme. Lidem, zvláště mužským, na hřbet ráda se sápe, ukrutně při tom funíc.

Jsouc pohlaví nenasytného, s vlkodlaky a jinými bestiemi strašidelnými se často páří, vrhajíc po 13 měsících mláďat tré, jako matka stejně divokých, které již v mateřském lůně spolu se porvou a mnohdy i celý život matčin rozdrásají, později i bradavky, z nichž mléko ssají, ukousnou a snědí.

V pěti měsících kolduny již veyšky člověka dosahují, dospělé až dva sáhy vysoké jsou a někdy až 500 liber váží.

V knize Eccenia Phagela našel jsem pojednání o lamiích neboli koldunách v tom smyslu, že prý i člověka k nečestnému smilstvu dovedou dohnati a že sám Kalvin, reformátor, lamiemi k spáchání hříchu hanebného sodomského přiveden byl, za což mu tehdy železný ceych na záda vrchností vypálen byl, jak svěbčí Bolsecus v knize o životě jeho, kap: 5., k čemuž Jan V. Celestýn z Kronenfeldu ve svém českém překladu knihy: Haereticum Quare? Catholicum Quia, dodává: „Vím o tom, že se dobytek a zloději ceychem znamenají: vím, že hřbet Jana Kalvína, pro skutek sodomský, od něho spáchaný, znamením železným připálený, jest zmalován.“ – K čemuž i já dodati si dovolím: „Žel, že již dnes ohnivý cejch na záda se nevpaluje; tuť by i u nás mnoho výtečníků, víc než na jatkách dobytka znamením vypáleným označeného, chodilo mezi námi, s ohnivým na zádech štemplem.“

Bojování proti lamiím svatým křížem se děje a v případech nejzatvrzelejších do práce nějaké se před nimi hned dáti, dobré jest a od těchto oblud pomáhá, neboť pohledu na práci snésti nemohou, vykládajíce o ní takto: Regium est otio vacare, servile est laborare.

PAŠOTEK,

(Plevci, zmetci,) je ďábelská zrůda, na způsob přírodních bytostí stavěná, však zkreslená.

Post hominum memoriam, pašotkové vždy byli původci všech v neřádnostech se pohybujících allotrií; oni též příčinami všech neštěstí a malheurů, jež kdy člověka stihly.

Zdržujíce se ustavičně poblíže lidí, myšlínky neřestné jim vnuknouti se snaží; hlavně šprýmovného a necudného obsahu.

Brandt následující příběh vypráví:

Dva zmetci nebo-li plevci umínili sobě, že v kostele veytržnost způsobí. K tomu cíli nechali duchovního otce toho kostela zaspati, takže týž jsa ráno náhle probuzený, v tom spěchu, (neboť v kostele již mnoho lidí čekalo nedočkavě na kázání,) kleriku jen tak na holé tělo natáhlť. Rychle teda na kazetedlnu vleza, hřímati počal proti kacýřům a tak se rozohnil, že dno od kazatedlny pod ním se probořilo, (nahnilé již jsouc,) a kazatel skrz se propadl. Jsa však objemného břicha, zůstal jím vnitř kazatedlny vězeti, jenom nohama a přirozením se mezi nebem a zemí klátil. Očividně to dílem těch plevců bylo; než však, co ještě se nestalo? Duchapřítomný kaplan, vida tuto ohavnost spuštění, zvolal: „Na kolena, lidé, zavrouce svých očí, neboť zjevil se svatý duch a vy byste, shlídnouce jej, oslepnout mohli!“ Slyšíc tu řeč jedna babička, která na jedno oko slepá již byla, (ponuknutím těch plevců,) když už všichni kolem lidé na kolena padli, nikam se nekoukajíce, zvolala: „Jedno jen oko mám, ale na zázrak ten ráda ho obětuji!“ S kterýmiž slovy směle ke kazatedlně pohlédnula, chtíc svatého ducha uviděti, když v tom ten jeden plevec babě všetečné i to poslední oko vyrazil.

BUTAJŠTÍ STÍNOVÉ,

(Butaii polyadelphia maior,) všeobecně u lidu za kostlivce držené mátohy, v samotách a lesích se zdržují, těla bezmála jak lidské přirozenosti utvářeny majíce.

Od kostních strašidel líší se svojí veyškou, která až dvou sáhů dosahuje; rovněž tím, že daleko větší smrad ze sebe vydávají.

Šklebících se úst, hnátů napolo ohnitých, údů dlouhých, jsouce, cárem krvavým zahaleni, Butajští vysoké a dlouhé skoky dělají, podivně při tom bezzubými dásněmi huhňajíce.

Nočního času se zjevujíce, člověka pronásledují a k smrti uštvou, není-li již dříve mrtev z puchu, který tyto příšery vydávají a který tak jedovatý jest, jako smrad z nějaké zavřené krypty.

Jako kostní strašidla i Butajští stínové útroby své otevřené nosí, z nichž střeva ven vysoukaná po větru vlají a ostatní vnitřnosti kol života se natáčí: z toho takovey morní dunst vychází.

Krom toho ustavičney sliz jim po těle stéká, takže kdo takovým sajrajtem jednou postříkán byl, nevyhnutelně zajíti musí, neboť zoft ten palčivějším než šalvostr jest.

Ochranou proti nim bezpečnou jsou dotýkané růžence a obrázky svateych, jakož i střelné modlitbičky, které každý rychle si přeříkat má, když Butajská strašidla zahlídne.

Někdy ovšem podobné modlitby člověku málo platny jsou, zvlášť když Butajové ze tmy nenadále na člověka ihned vyskočí.

PŘÍKLAD.

Na jednom place v Dajčlantu jeden člověk jda se svou ženou, (která ale asi 20 kroků vzadu za ním šla,) Butajskými stíny napaden byl, a dříve než-li knížku pod titulem: Spasitedlné umírajícího a se k šťastné Věčnosti připravujícího Vzývání, přečísti si mohl, byl těmi páchnoucími strašidly jich slizem postříkán a tím smradem umřel.

Jeho ženě, na růženci odříkávající, nic se nestalo.

Na tom místě však, od Butajských zneřáděném, stromům a rostlinám nic se nedařilo, aniž tam co pro náramney smrad, kterey tam po těch potvorách zůstal, růsti mohlo. Až jeden kněz poradil, aby se do těch míst voda z rybníků napustila; což když se také stalo, po nějakém čase všechen puch z míst těch odplaven jest.

Jméno jejich, jak Bodin připomíná, původ svůj má od jedné země v zámoří, kde veliká síla Butaiů plavcy viděna kdys byla.

Bernhard z Tornis píše následovně:

„Kdož z lidí chtěl by bezpečně a bez úrazu Butajské stíny při jich řádění pozorovati, musí po náležité duchovní i tělesné přípravě (bez kněžské pomoci ať toho raději nedělá!,) obléknouti na sebe košili, v níž byl umrdlý člověk již ležel, náležitě zapocenou smrtelním potem. Na to ať takovey odvážlivec osumkrát po sobě, vždy na noc, do nějaké opuštěné krypty krchovní se odebéře a tam se prospí. Je prý také dobře, v ten čas homolkami se živiti a bílým vínem. Po uplynutí těch osmi dnů, má ten člověk do hustého lesa jíti, hodně chvojí zeleného nasekati a jím se obložiti a z něho pozor dávati, až se Butajští objeví. Bez toho chvojí a té košile, (která smrtelního potu zápach a ještě k tomu pobytem v kryptě smrad tamní sebou nese, načichlá hnilobou jsouc,) lehce by člověk Butajskými poznán a od nich roztrhán byl; kdežto zapáchaje jak oni, za druha jejich držán jest.“

Také J. Řehoř Chraštický, zmiňuje se o lidech, kteří majíce u sebe knihy čarodějné, jimi poučeni k spatřování ďábelských příšer a potvor, žádné příležitosti nevynechají, kde jen nějaká k spatření jsou. Tak prý chtíce lesní kostliváky shlídnouti, na holé tělo čerstvě staženou kůži z krávy, koně, neb z jiného hovada, navléknou, a po tři dni a noci v ní zůstávajíce, s těmi kosliváky a obludami bezpečně chodí a straší, ač to duchovní ani světskou vrchností dovoleno není, životu a zvláště pak duši to velmi nebezpečné jest.

SKOKOUNI,

(pabouci skákaví, philalethe astral. saltigradae, Tarantela mystica,) jest obludné mámení ďábelského původu, velice nebezpečné zvířectvu, a i lidem.

Zjevujíc se za večera, toto strašidlo dlouho do noci straší, přepadajíc pozemšťany z vešky a nenadále.

Ohromní velikosti jsouc, nicméně nesmírně lehké jest, neb jinak by při svém na člověka vyskočení, tomuto snadno vaz zlámalo. Znenadání na svou obět vyskočiv, skokoun počne vířiti svými předlouhými nohami, kol dokola, jako nějaká vrtule; při tom bzučeti jak obrovská moucha začne.

Nedosti na tom: když ten rychlostní pohyb jeho nohou, rotační, zdá se všechny meze překračovati a obět toho netvora napolo z toho zpitomělá jest, tu sosák svůj mocní jak šavle na šíj jí nasadí a hluboce tam vbodne.

Při tom bodnutí do krve vpustí jedovatou šťávu, která ze samých substancý pekelních jedů smíchaná jest a tudíž povahy ďábelské; jakmile pak v lidském těle s božskou přirozeností se srazí, tuť hroznější oučinkové než-li když voda s ohněm se sejdou, v tom okamžení povstávají.

Neb tyto protivné sobě látky, Božská a pekelná, počnou jedna proti druhé zápasiti, chtíc jedna druhou ven vypuditi, od čehož ten bodnutý tak zjančený jest, že kolem své osy jako čamrda otáčeti se počne a posléze také zmírá.

SKŘET LESNÍ,

[šotek, kobold,] nejčastěji na divokém kancy jedoucí vidín bývá, protože pěšky nerad chodí, ba, ani chodit nemůže, maje na svých nohách po pěti drápech, jako orlích zahnutých.

Kůži jako člověk pěkně hebkou mívá, do žluta zabarvenou, vlasy zrzavé, ba, ohnivé; proto lehce na dálku poznati se může.

Pohlaví žádného nemá.

M. J. Pretorio ve svém spisu Anthropodemus (1668), o něm tato slova praví:

Ač všechny známky bytostí živelních skřet lesní na sobě nese, nicméně přihlížejíce k jeho povaze, se všemi jeho circumstantiemi životnými, jakož i soudíce dle toho, že vždy nějaká latria (uctívání,) jako daemonům, a nikoliv dulia, (pocta,) jako bytostem přírody se mu prokazovala, smeyšleti proto musíme, že to bytost ďábelského původu jest.

Tomuto mínění nasvědčovala by okolnost, že v zemích indiánských, kde pod jménem ‚kápora‘ skřet lesní znám jest, co posel velikého Zlého Ducha se uctívá.

J. Dedekind píše o lesním šotku asi toto:

Privilegium nesmrtelnosti skřet maje, věčně oživovati a omlazovati se skřet bude, dokud jen circulovati budou v jistých kořenech a travách šťávy potřebné k oživení a zachování jeho tělesní materie. Jedna pak kytka nějaká, modře kvetoucí, takovou v sobě vlastnost pro něho prospěšnou chová, že kdyby nevím jak zhindrovaný, zmalátnělý a plezýrovaný byl, okamžitou mu pomoc přinese. Což také i jiná spectra znají, hojně jí k svému počistění užívajíce.

***

DUCHOMOR,

[Spuckgeist] obdobný jest se středověkým ďáblem Pantagruelem, močícím prý do obličeje spícím lidem.

Poslyšme, co o něm praví Bodin:

„Veskrze neřádný, Pantagruel, liščími pohyby stále kolem člověka krouží a ocasem huňatým půdu mete. Ač na člověka se neodváží, ustavičně kol něho, ten ohavník, obchází, všecek rozechvěn, neustále se třesa, s očima ve tvář lidskou upřenýma. – Zdá se, že tato šelma pekelná z šelmy pozemské strach má, snad z respektu nad početností hříchů, kterou mnohdy člověk toto pekelné hovado převyšuje.“

Lavater soudí, že tito daemoné víc než lidem ostatním strašidlům nebezpečni jsou, a že tyto, kdykoliv se s nimi setkají, jakous astrální infekcý morovou nakazí, takže tito umořeni, tvarů ztrácejí a v pralátce svého utvořitele Satana, u věčném ohni zanikají.

J. T. Mošovský přisvědčuje následovně:

„Není myslitelno, že by mezi spektry, kde všeliká havěť strašidelná sem tam se potlouká, také nějaký šerha neb drnomistr nebyl, který by tu čeládku ďáblovu čas od času odklízel a množení přílišnému zabraňoval. Tuť, dle jména soudě, nikdo jiný oným pekelným rasem býti nemůž, než-li duchomor, v ouřad ten samotným Luciferem přivedený.“

Strašidla, což veykropu se nebojíte?

Přijde na vás,

pekelney ras,

prv než zvíte.

BUBÁK,

[Podophrya nocis, zmok,] jest název pro dva druhy strašidel, o nichž hned v krátkosti tuto vyložím.

První z nich, bubák obecní a nejvíce známý, žije v představách lidských jako černě oděná postava, v množství rouch a šatů zahalená, za tmy k stavení chodící, mručíc.

Takový „bubák“ jest vlastně prastarou připomínkou na kněze bohyně egyptské, Bubastis, kteráž v podobě kočky uctívána byla a jejížto kněží měli v kápí svého černého řasnatého šatu otvory na způsob kočičích očí udělané a jen v noci mezi lid se ubírali, mručíce jakési modlitby. – Není divu, jest-li úzkost při patření na ně, podědili jsme z pověstí i my, za dva tisíce let, když tak strašliví byli.

Pravý však bubák, nebo-li zmok jest opravdivá ďábelská bytost strašlivé přirozenosti a původu, neboť na sabatu ďábly zplozena, z matek čarodějnic tamtéž se rodí.

Tvářnosti jako pravý čert jest; Bodin takto jí popisuje:

V podstatě čert to je a nic jiného. Bývá ohnivý, někdy však brčálově zelené barvy; mívá rohy, někdy však liščí ocas jako Flanderští geuzové na hlavě nosí; nohy v srsti co psí tlapky mívá, jindy holé, s koňskými kopyty. Ať nedím, že by nevinným byl, však jenom malé děti vystrašuje, (více Bohem mu dovoleno dělati není,) z nejmírnějších je strašidel, pokud znám. Obvzláště rád v otevřeném oknu se objeví, po účinku svého strašení klidně se dívaje.

Možno jej lehce nejen svěcenou vodou, leč i holí zahnati.

KYBELE,

(K. angdistis, saturie, větřnilka) od starých Romanů co bohyně, vždy však potměšilá, uctívána a s nějakým Atisem, bezpochyby též démonem, u velké vážnosti držána byla.

Co domácý božstvo chována, měla prý kybele velký význam při vykonávání rozličných mantií míti.

Zbytky jejího kultu do Germanie přeneseny, již kybele v počet těch, jimž daemonolatrie prokazovány, řadí.

Bodin tvrdí, že během věků její zlomyslnost ďábelská nikterak nepoklesla a že co démon velmi silná vůči zažehnávání církevnímu jest.

Zdá se, že pomoc její co bohyně, plyny a větry v těle lidském zadržené rozháněti, dosud trvá. – Jan Valentin Andreae ve svém spisu Peregrini in patria errores (r. 162?) píše:

„Ohavní zvyk pijáků, grunt chtíce míti fortelný chlastu neřádnému, sleyšky nějaké vymyslil, s kořením paterým a v masu trojím zaobalené, mezi čímž nadivajna z prachu hrachového s cibulí syrovou, nasekanou faynově, k nalezení jest. Od kteréžto krmi, podrážděná natura vnitřně hoříc, marně (však šmakovně velmi!) ten žár z těla splachuje po několik dní; co však na tom nejhoršího jestiť, že z takového pokrmu pošlé v outrobách plyny nechtíce v tom nadpočetném truňku se utopiti, vzhůru stoupají a sem tam po těle bloudí, nemalé bolesti způsobujíce. Když pak takoveym voškrdům v břiše helekati počne a veškeré lékařství nic nepomáhá, felčar pak nic tu platen není, na saturii si vzpomenou, chatně jí ždajíce, by křtalt protiducha na se vezmouc, od těch větrů jim pomohla. Tu se pak zkroušeně modlí: kaž jim, ó kybele, ze mně sjíti, aby mnou více větry nerumplovaly! – Což prý zhusta pomáhá; mnohdy i tak důkladně, že saturie člověka se jednou přidržíc, od něho pustit nechce, i musí postižený horempádem k nejbližšímu curatus loci pro exorciaci běžeti, aby veykrop toho strašidla provedl.“

SLINNÍK,

[Polyfagystos salivantia, Pretaiové, flusožeři, Speichelfresser,] jest jistý druh indických a čínských Asurů, (démonů nejnižšího stupně,) u nás zdomácnělý a svou původní děsnost již ztrativší.

Pocházeje tedy z Orientu, kde se hojně tabák kouří a i nějaké listí žveyká a tudíž i hodně se plivá, slinníku i u nás dobře se daří. Neboť lidská slina pretaiům zrovna medem jest a z ní také veškeré látky k vybudování svého těla potřebné táhnou.

Lavater praví:

Člověče, navyknuvší sobě zhusta plivati, vzpomeň si, že tím slinníky zrovna jako potravou přecpáváš. Tím nabude slinník, u Tebe se zdržující, velikosti náramné, tak že se mnohdy ani do světnice nevejde a musí svůj zadek venku nechati.

Pretajové líhnutím se rozmnožují, kladouce svá vajíčka do polozaschlých flusů. Po 14 dnech noví pretaiové se líhnou, a záhy se k světu mají. Nenajdouce ve stavení dostatek potravy, ven za živobitím vyrazí, pečlivě slinu, kde sem tam na cestě leží, sbírajíce.

Slinníci mnohdy dosti hladu zakusí, zvláště tam, kde se neplivá, neb hospodyně tůze čistotná jest.

Jak dosvědčuje řada authorů, slinníci přímými původci vztekliny neb hydrofobie u psů a lidí jsou, a nejsou to žádné bacily, jak šarlatánská dnešní věda lidem namlouvá.

Mich. Psellus ve svém dílu: De operatione Daemonum Kiloni, roku 1688 vydaném, takto o vzniku vztekliny píše:

„Je-li člověk nebo pes od druhého pokousaný, nic více by mu to škoditi nemohlo, než že nějaké křeče by na něho padly, ze kterých by se ale vykřísal, kdyby neustále slintati nemusil, a tak k sobě slinníky nelákal, kteříž počnou přímo hltavě sliny kol úst nešťastníkových olizovati. Což vidouce ostatní pretaiové snaží se též kus podobné potravy urvati, a tak zápasíce na tom ubohém člověku, víc než křeče, jej utýrají.“

Kdo moc plivá, flusy hází,

toho slinník doprovází;

raděj sliny polykejte,

čistotnost ve zvyku mějte!

***

VÁBNÍK, nebo-li MAMUN,

[Svodák, Tarvas maniacus,] na místech osamělých přepadá osoby ženského pohlaví; velice chlípný a nemravný jest, těla velmi krásného.

Shlédna nějakou ženštinu, mladou i starou, nejprve posuňky a pohyby hanebnými její žádostivost roznítiti a chtíč rozpáliti hledí, což když se mu podaří a v ženštině nectné chlípnost vzbudí, na kusy jí roztrhá, aniž by jí prv probuzenou vášeň ukojil.

Sílu jako lev má a velikosti náramní jest, i není divu, že svou obět lehce rozsápe a rozerve.

Krásně oranžový jsa, po celém těle jako zlato se leskne, žluté kol růžků vlasy nosí, silná prsa a vyvinuté svaly (zvláště na nohách od ustavičného za ženskeyma běhání) mívá, svůj penis pak v před na způsob rohu zahnutý vystrkuje.

Příšernost vábníkovu zvyšuje prázdná bederní dutina, neboť po způsobu ďábelských, evokacým schopných elementů, zadní část těla dutá jest; o tom čtenář více v Bodinu a jiných autorech o spectrech pojednávajících, dočísti se může.

Vábník však též i chámovodu a semeníku postrádá.

Objevuje se toliko v krajinách osamělých; do příbytků lidských vstoupiti se obává, neboť přítomnosti více lidí se štítí, jakož i obrazům svatých a krucifixu se vyhýbá. Vůbec vůči devotionáliím je citlivý a mnohá žena modlitbou lehce před vábníkem uvarovati se může.

Mravů čistota a nevinost srdce nejmocnější též ochranou proti vábníkovi jsou, což ovšem říci se nedá o dnešních frajerkách a ochechulích, z nichž žádná nedbá, že virginem esse, virtutis, leč každá netrefná co souprasnice, nejraději neustále by se s kalánem rumplovala, chtíc, od mlada už, téci se. Neboližto, co říci o takové zkántrilé a zmárnělé dívčici, jejížto srdce ambulat in tenebris, a nevinost dávno už nějaký ruffián neb mastikulka sejmul, a kterážto láryně v tom neřádném láskou rozpalování, po tom, aby se jí vábník zjevil, touží? Což se může sice někdy vyjeviti, však s jakýmže smutným koncem, v krátkosti v příběhu zde uvedu:

„V jedné ze šweydských válek jedna dorota, (kteréžto prodejné ženštiny vždy za vojáky v houfech se táhnou,) kárajícímu jí, z nevážného života, polnímu kurátovi, vyjádřiti se a říci měla, že tedy toho neřádného a sviňského života zanechá, (sic!) jakmile jen naposledy, na rozloučenou, samotný ďábel pěkně na zadek jí položí a kratochvíli provede; natolik ta helmbrechtnice zvrhlá byla.

Když jí ten duchovní otec z takových řečí kárati počal, bohopustě se mu vysmála, pravíc, že vícero vojáků na sobě už měla, než kameney most pražskey unýst by mohl, a že když už tolik regimentů reytharů na svým těle snesla, ďábla ještě udrží. – Než, nastojte: co se nestalo? Jednoho rána, když z nějakého nedovoleného milování se navracela, objevil se jí ďábel, (nikdo jiný než mamun neb vábník to nebyl,) a tolik chlípnost její rozpálil, že s ním zašla do jednoho křoví a tam pozdě ta lotryně stará svojí troufalost šacovala, když z kalána pekelní tigr, z amanta arcyvrah duše na věky se stal. Neboť víceji ta soldátská kuběna z toho křoví ven živá nevylezla, hrozně rozsápána jsouc, duši její pak kvaltem rarach do pekla odnesl.“

Než, že i panny u velkém nebezpečí těla i duše skrze vábníka se nalézají, dosvědčuje následovní příběh, který z Xalpetrusa: Ex legende daemonomaniae, zde zkráceně položím:

Jedna urozená, zbožná panna, z lesa se vracejíc, vábníka potkala, kterýž jí k hříchu ponoukati počal. Mysli nevinné a srdce čistého panna jsouc, svodům ďáblovým hrdině odolávala, do útěku se dajíc. Vidouce to ono smilné strašidlo, že vábení chlípností nic zde nepomáhá, do náramného oupění a kvílení se dalo; těžko říci, proč tak vyvádělo, zda lítostí, či zlostí nad svého pokoušení nezdarem, aneb to jen pekelní faleš a šalba byla. Slyšíc ona panna, napolo již zachráněná, vábníka tůze hořekovati, útrpného srdce, jakož i, jako pravá dcera Evina, zvědava jsouc, proč by tolik naříkal, zvěděti chtíc, v běhu ustala a všetečně se obrátila. Žel! Pohlédnouc na tu chlípnou obludu, nenadále hříšnou lásku ve svém nitru zapálenu míti pocítila, v srdci svém nezřízenou žádostí zahoříc, k skutku nemravnému strhnouti se dala a od ďábla, v to samou ještě chvilku rozsápána jest.

Dívky! Za vábníkem neběhejte,

stud, počestnost za pravidlo mějte!

Maník

BRUNDIBÁR,

(Mumulit stertor,) v daemonologiích starých vždy co šelma nějaká, medvědu podobná, je vylíčen.

Mručení a pobroukávání ustavičné v nejdumavnějších toninách příznačnou vlastností brundibárů bývá.

V hodinách večerních, společně se psohlavem, po drahách a místech povětšině osamělých se potloukají a lidi svým mocním povykováním vystrašují.

Zjevem svým ponejvíce medvědu podoben jsa, dle Sikulienských své nohy více lidskými rukami než-li medvědími packami zakončeny má.

Zdá se, že vlastním účelem jsoucnosti této příšery jest, odnášeti do pekel hříšníky s dušemi i astrálními těly, tedy kompletně.

Že se tak brundibáry a ne pekelníky jinými děje, dosvědčují osoby veskrze věrohodně, jako: Kateřina Sienská a P. Martin z Kochem, dokazujíce, že duši hříšníkovu ďábel, mající medvěda podobu, do pekel přímo odnáší.

J. Ř. Chraštický píše následovně:

„Kdyby se mně nějaký marštaléř zženštilý otázal, kdo ho naposledy polaská a v loktích pochová, odpověděl bych mu následovně: medvěd. Proč? Hned povím:

Libaellus o jednom člověku vypráví, že se u něho mnoho postav neb figur za živa vystřídalo, každá mu nějakey rok života uberouc. Tak prey dal 5 let PRÁCI, 25 let CTIŽÁDOSTI, 10 let SMYSLNOSTI; NEMOC mu ubrala také hezkých pár roků. Když už skorem nic mu nezbejvalo, zavolal k sobě MEDICÍNU a ta vyslechnouc stesky jeho, k outěše mu sestru svojí, FILOSOFII poslala. Se kterouž on spokojen nejsa, pro NÁBOŽENSTVÍ vzkázal, kteréž přijdouce k němu již pozdě, neb SMRT se zatím dostavila, mluvilo, že zatracení možnost tu stává, neboť smrt pro ĎÁBLA poslala, jenž podobu zuřivého medvěda maje, kvaltem přiběhl a duši hříšnou rovně do pekla odnesl.“

VANOVÉ,

[Planetoidi,] ohavná strašidla na způsob ještěrů utvářená prý jsou, a dle mnohých daemonopisců ustavičně prý spolu zápasí.

Švýcar Jak. Joh. Scheuchzer (*1672) v svém přírodozpytu zaznamenává, že vanové, salamandrům podobni, zem rozheybávají a tak prý zemětřesení původcové jsou.

V městě Nordhausen ve století XVI. dlící alchymik Jan Schaubert vynašel v stojaté vodě vajíčka těchto strašidel, kterážto nějakou vhodnou konjukcý, vlhkého způsobu, na živoucý figury transmutýroval, takže se po čase z těchto vajec vylíhly náramně velicý potvorové, které on za umělé mumie neb volty považoval, a v nádobě zavřené je chovaje, nazval ten div ‚secondo operationis anigma terram.‘ Posléze však, jak vanové rostli, nádoba explodírovala a obludní ještěrové, ukrutním jsouce podobní mlokům, kolem plaziti se jali. Na štěstí zaklínadly jistými vypuditi a zahnati se dali.

Přirozenost Vanů více pevná než přízraková jest. Genitálií ohavních majíce, mezi sebou se páří, při tom však ustavičně krvavě spolu se rvou. Že samice vajíčka, v počtu 4–6 kusů, kladou, i Bodin dosvědčuje; jinak život těchto šeredníků ponejvíce neznám jest. Na silné zaklínání ustrnouce, Vanové v ohavní sliz se mění a mizí. Ve středověku neprávem za spektra z jiných planet pokládány.

Kostní strašidla

Slinníci

ZBANIJE,

(Asové, třasové, Proselachii pythom, vidarové,) zvaní též třasové, (nikoliv proto, že oni, leč ten kdo je shlédne, celý se třese,) obrovská strašidla jsou, namnoze výšky až 10 sáhů dosahující.

„As jako hora vysoký as,

na šířku také také tak, beyvává As.“

reymuje v svém Kontrfektu Pacovský.

Plinius mínil, že asové jsou strašící duchové zemřevších obrů cyklopů, van Helmont mezi druh obrovských gnomů je potahoval, a Phagelus Eccenius dokonce k pochvistům je řadil.

Konečního uspořádání a zařazení mezi spectra ďábelského původu, asové došli teprve Bodinem, který takto o nich praví:

„Bytosti všechny veyškou svojí lekajíce, asové svatého kříže se sami bojí. V pustinách jen se zdržují, do stavení lidských se neodvažují a také by tam ani veyškou svojí se nevešla. Pomalu a těžkopádně se pohybujíce, líně v před se ubírají, zdánlivě ničeho si nevšímajíce. Zvířata z daleka je cítí a člověk, aniž by ještě je viděl, náramnou melancholií před jejich příchodem zachvácen bývá. Pohledění na ně smrt přináší a dosud se odvážlivec nenašel, co by hrdině jim čeliti mohl.“

PSOHLAV,

[Canis prognatha,] mívá sice hlavu psý, však tělo rozmanitě utvářené: někdy lidské, neb i jiného zemského hovada.

Zjevuje se večerního času; v noci nikdy se neukazuje, z obavy, aby vlkodlaky neb jinými bestiemi zakousnut nebyl.

Někteří psohlavové bývají okřídleni netopeyřími blanami, i jsouť pak z dálky velice rarachům podobni.

Zhusta ve společnosti brundibárů viděti je možno.

De Noil’ vypráví, že párek těchto strašidel, (psohlava a brundibára,) dovede povyku za tisíc jiných strašidel nadělati, a že snad jenom pro pusté svoje halekání a rámusení v místech osamělých ďáblem utvořena byla. Tuť slyšeti jest, praví dotýčný author, takového od těch potvor štěkaní a vytí, kňourání a skučení, ďafání a mrukot, bručení a kvikot, jakoby tisíc čertů a ne dvě nevelká strašidla řádila. Vlasy na hlavě hrůzou vstávají tomu, kdo to zaslechne; obyčejně každý pryč utíká.

Bodin praví, že zaklínadly mocnými z míst svého řádění vypuzena na krátký čas býti mohou, nikdy však ne na dlouho.

Lucanus básník připomíná, že obyvatelé jednoho pohanského města za jedinou noc kvaltem sešedivěli všichni do jednoho, nad ukrutním řevem těch potvor; ježto původu ďábelského, psohlav i brundibár, jsou, žádný se diviti tomu nemůže.

K čemuž z Ligurie poeta jeden dodává:

Ten zlozvuk slyše, vždy se chvím

na loži s tlukoucím se obraceje osrdím.

Bouř nejednu jsem slýchal s moře vlnobitím,

údery hromu – nic to, cítím,

skučení větru, skřípot ráhnoví,

vrzání lan… Nic nepoví;

hyeny, vlci, dravců o hladu sten,

k příšerám nýni hřmotícím, byl – šepot jen.

Lemurové

LEMUROVÉ,

(lemur somnusus, duchové šprtní, vij, mordovíni,) již v prastarých náboženstvích známá strašidla a přízraky jsou.

Pochmurně podivné barvy jsouce, tato strašidla se jako nějaký dejm temnotami soukají, občas v nějakou formu kostlivců se zhustíce.

Velikosti neobmezené bývají, mnohdy ani k úplnému přehlídnutí veyškou svojí nejsou.

Organismu nesmírně tuhého jsouce, ohni i mrazu, povětří bouřlivému i bezvzduší hrobovému lehce vzdorují; vnitřností nemajíce žádných, ani masa, hlad, žízeň a bolest žádnou nepociťují.

Pohlaví též postrádají.

Času nočního, lemurové, chtějíce se zjeviti, pravidelně malý obláček kol sebe udělají, v něm rychle, jako ve víru, kroužiti počnou a výš a výše se vynáší; konečně vždy jako blesk dolů se snesou, mrak svůj zjasní a své šeredné umrlčí hlavě z něho prohlédnouti dají.

Schönthal, ve svém Kurzer Bericht etc. dokazuje, že lemurové při žádné evokaci nikdy nechybí, všem pekelným paktům přítomni jsou; při tom ukrutně proklínají a zlořečí. Nadávky, jako: „Heiliger Scheisskerl, Scheissdreck a darzua,“ patří prý k nejmírnějším projevům lemurů. (Viz Scheible: Das Schaltjahr, Stuttgart, 1846.)

CHVOJKA

(Zmrhalka, štíra, virago,) čertice ohnivé barvy, která skorem jako bubák dobráckou povahu má, ač nijak hezky nevypadá a všechny stopy pekelné vlasti na sobě nese.

Chvojka přihnědlé barvy jest, na zádech zamodralé; ocas pěkně stočený, načervenalý, nosí.

Dosti pěkně šplhati a skákati dovede, též plovati rozkoší jí jest, ovšem ve svěcené vodě plovati nedokáže.

Nechme však raději T. Pacovského o chvojce hovořiti:

Chvojka velmi ráda strašívá,

u lidskeych příbytků bydlívá,

krom dvouch dnů v přestupním roce,

stále se ukazuje od půlnoce,

zvlášť spadýno má na sedláky,

a vůbec na jinej, lid hloupey, taky.

Nad žida hubu má nevymáchanou,

řečňujíc lidsky mluvou fortelnou,

sedlákům krávy když nedojíce,

skrz sebe lík přinýst slibujíce,

myslivcům receptum as čtvery,

k trefení pro jejich kvery,

a tak každého bezmála,

chvojka obdankovala,

kdo s ní chce spolky míti

a od čertů se světa sjíti.

Nic však co slíbila, nesplní ani málo,

udělat nemohouc, co za groš by stálo,

rušíc jen marně svou vtíravostí,

všude vlezouc, svou dotěrností,

svěcené vody se nelekajíce

a k zaříkání hluché jsouce.

Jak zlodějsky se taky chvojka chová,

povědíno mi z Hradce Jindřichova,

kde v lesích párkem ložírovali,

a nepokojně se tam chovali.

Chtíc tamní farář homolek míti,

dal za oltář je nasušiti,

vůně z nich chvojky v samý kostel svedla,

a homolky mu strašidla jsou snědla;

kde což před nimi obstojí,

když v chrám se vlézti nebojí?

Bubák

MANDRAGORA,

(mužík z pokřínu,) je mužík dle jedné byliny pojmenovaný, kterýž se z ní pracně dobeyvá, jsa vůlí lidskou z materie živelné na podstatu ďábelskou roubován.

Mandragora nebo-li pokřín rostouc pod šibenicemi, mívá kořeny své ve tvar šklebícího se mužíka již od přírody zformované, a právě tento kořen čarodějové za pomocy černého psa vytrhávají.

Jsa pak oživen, kořen ten v strašidlo jistého druhu se mění, k službám svého zaklínače stojíc, dlouhý čas, jsouce náležitě ošetřeno, vydržíc; po svém zániku však nadále v duchovním světě trvá, co cizopasník vitální sílu ssajíce z těla svého utvořitele, a umře-li týž, nadále z jeho těla sférického.

A tu právě život osvobozené a odpoutané mandragory co strašidla počíná: znova k místům, v nichž tělem ze země vznik vzalo, jakož i tam, kde svému stvořiteli sloužilo, se navrací. Tuť hrozné jest podívání, (jak dosvědčuje Potius,) jaká allotria páše, šat z viselců šibeničních trhá, s psohlavy a jinými bestiemi ďábelského původu se rve, a posvátná místa, najmě boží muka znečisťuje.

Svědectví o dravosti mandragory podává Mikuláš Saský, který co rytíř J. M. Krále za štábem jedné noci rajtoval a toto viděl:

Jedouce kolem jednoho popraviště, takovou sílu psohlavů, (strašidel, majících hlavu psý,) jsme zahlídnuli, ani v šíleném trysku přímo bláznivě od popraviště se vzdalovali. Za tímto sborem, (o němž jsme jinak nesmýšleli, než že to kníže pekel sám viselce se svými temnot drabanty do pekla si odnáší,) malý nějaký spratek uháněl, chtíce asi tu rotu pekelnou rozprášiti. Byl pak ten mužík celey podobney mandragorovýmu kořenu, v tváři červené velmi rozezleney. Jisto je, že psohlavové a ta ostatní strašidla před tím mužíkem velkey respekt měla a že se ho bály. – Nejináč, než že oučinkem nějakého smradu se tak děje, neboť myslitelno není, že by v křížku s těmi obry ten trpajzlík nepodlehnul. Myslím též, že i mezi těmi pekelníky nějaká rozdílná charge a hodnost býti musí, aneb že aspoň nějaké regule, od Beliála nařízené, mezi sebou zachovávají.

VALIBOG

[ohnivý muž, secutor lumen magnus,] zhusta jako ohnivá koule neb soudek ohnivý se objevuje.

„Ohnivý sud, hle, valí se blíž!

Můj milý, což se ho nebojíš?“

„Život nám, má milá, nezboří,

od toho nikdo přec neshoří!“

Bodin praví:

„Mámení toto ďábelské vždy za člověkem, kam jen tento se vrtne, se pohybujíce, od světýlek, bludiček, močálnic a lampyrin sinného světla, liší se svým červeným ohněm. Ať už tvaru jakéhokoliv zjevení to bývá, koule či sudu, vždy v něm hlavu nějakého mužíka pitvorného poznati můžeme.“

Nejprve prý se bod světelní objeví, který tím více vzroste, čím rychleji člověk utíkati počne. Mnohdy náramné velkosti nabývá a s jakýmsi rachotem kol člověka kouleti se jme.

Všichni stínopiscové řadí ohnivého muže mezi ďábelská spektra; jediný Plinius, uváděje, že dosud nikomu ani roucha nepropálil, k bytostem přírodním, mezi sluhy Salamander, jej čítá.

IBLIZ,

(KARNET, pačert,) bývá v některé krajině červený, jinde zas zelené barvy ďábel, který ve společnosti bezhlavého jezdce nezřídka viděn bývá.

Má se za to, že osoby násilnou smrtí ze světa dobrovolně odejdoucí, po smrti ustavičně provází, pro hrůznou a odstrašující výstrahu živým.

Samovraždou, lidé, víc nechtějte se mordovati,

obecné smrti se hleďte dočekati.

Kdo násilně se z světa sprovodí,

pačert ho věčně věkův provodí.

Zejména v místech, na nichž se kdysi popravovalo, karnet rád se prohání o každé půlnoci.

Einzinger poznamenává, že kol karnetů vždy jako nějaká pára jesti, což asi značí nedotknutelnost jich rukou lidskou.

Karnet zjevuje se oblečen i nahý; dle okolností.

Bodin uvádí, že ve Flandřích karneti oblečeni jsouce v červený vojenský mantl, se zjevovali a tak strašili.

Jisto je, že karnet rozmanitou podobu na sebe vzíti může, zvlášť když provází duše z očistce na tuto zem živým pro veystrahu, což zhusta se děje, jak svědčí otcové církevní.

Koniáš ve své Postile příběh zaznamenává o jedné dceři, které se její matka zjevila ve způsobu opečené svině; i tuť souditi musíme, že nějakým karnetem provázena byla.

Ve většině případů, ďáblové zaklínáni jsouce, odpovídali, že jen karneti neb pačertové jsou, praví ďáblové že většinou ustavičně v pekle trvají.

Domenicus svědčí, že v tureckých vojnách iblízové Machometánům k vítězství dopomáhají, a radí, aby víceji než počet soldátů, počet modliteb rozmnožen a proti Turkům postaven byl.

STÍNONOŽEC,

[ploskochodec, suka, Aéllo,] pokud se svého založení ďábelské podstaty týče, jest jedna z nejdůmyslněji stavěných oblud.

Mnohými autory zaměňován bývá s ploskochodci neb stínonožci dalekých krajů, bytostí zrůdných, polozvířat a lidí, o nichž zmiňuje se sv. Augustýn v knize: De civitatem Dei, že svými nohami stín sobě způsobují.

Stínonožcové – strašidla vlastně prý žádné určité formy nemají, leč s oblibou do prázdných larev a kuklí, lidských i zvířecích, v astrálu prý se kladou, a s nimi srostouce, tvářnost nebožtíků na se béřou a vystrašují; při tom pamětí dotýčných se honosí.

Zaklínačové tvrdí, že v pustých hradech ponejvíce přebývají, ať noc či den, vždy se zjevují.

Lavater připomíná, že v průvodu jiného strašidla, jakéhosi ptáka ohnivého, velmi zhusta k spatření bývá.

Mnozí lidé, ve starých zámcích nocující, jsouce ohavními přízraky tamtéž vyděšeni, vypravují, že největšího strachu nahnalo jim strašidlo, mající velmi dlouhé nohy, jimiž pyšně sem tam tlápí.

Einzinger vypravuje:

„Za stálého ohně, bleyskání a hřmění, mnoho potvor v povětří jsme poletovati viděli, však nějaká obluda s packama jak kropě velikýma, přímo na nás mířiti se zdála. Duši svou již P. Bohu odporoučejíce, ohnivého ptáka jsme spatřili, který s tou obludou v příšerní rey se pustil. Nepřestali nám ti pekelnícy před očima ustavičně poletovati, až trpělivost naše nám došla, i vstanouce z loží, složitá zaklínadla proti nim jsme připravili. Po velikém jen s těmi to ďábelníky bojování, posléze zaplašiti se nám je podařilo, ač vítězství nebylo tůze dvakráte valné.“

BĚSOVÉ,

(raráškové, Poilnoir terrible,) jsou nejčipernějšími strašidly pod sluncem a měsícem.

Hbitosti běsů žádné strašidlo se nevyrovná: všude tam, kde se něco odporného neb nemilého děje, okamžitě se objeví.

Z ničeho nic náhle po dvouch, po třech, ba i v celém hejnu, počnou se rarachové objevovati, s čerstvostí náramnou; jak rychlí netopeyrové počnou kol člověka poletovati.

Kozelcovité postavy jsouce, růžky natočené, dlouhou bradu a blány létacý mázdrovité mají; v hubě tuplovaní počet zoubků, ostrých co jehly.

Pohlaví obého bývají.

Bodin svědčí, že jsou nosatí, bradatí, vousatí, rohatí, těla však holého, hubených údů, s kopýtky na nohách, dlouhými a špičatými drápy na rukách, s ohony tvarů nejrozmanitějších; a že ze všech ďábelských potvor nejčetnějšími a nejrozšířenějšími spectry jsou, všude k nalezení, všude přítomni, tisíci lidmi viděny, tisíci malíři a rytci zvěčňováni, v církvích nejznámnější představou čertů jsou.

Lotrovství a taškářství rarášků snad nejlépe líčí Fozdola:

Lucifer samotný rarášky upletá, odané slouhy, posýlá do světa,

chtíc, by mu věrně sloužili,

do pekla duše lovili.

Pročež oni mu slíbíce,

na zem se četně vyrojíce,

plány Božské křižovati,

lidem pokoje nedati,

duše pro peklo získávají,

užitek fortelní kvapem mají.

Nic není jim v světě svatého,

a nějak nepřístupného,

by nemohli se k tomu vtříti

a ňákey zisk z toho míti.

Ani svěcení svatí chrámové

bezpeční proti nim nejsou hradové,

i tam mnohdy, panně cudné a bílé

zalezou někam do košile.

Chtíc mnohá bába na svatou si hráti,

líp na raracha pozor měla dáti,

když dole kutil cos u jejích noh,

by v kostel zatroubila jak na lesní roh.

ZÁMORKA neb Dušní ženka,

[Femina polymastis,] těla lidského s břichem naduřelým osoba původu ďábelského bývá.

Na blízku umrlčích komor sedává, žalostně kvílíc, a jakoby nemocná byla, vyvádí; to všechno proto dělá, by k sobě lidi přivábila a pak roztrhala.

Ačkoliv pouhým stínem jest, ve vhodném prostředí náležitě zhmotní a vyvine sílu velikou.

Psi a jiná zvěř domácý z velké již dálky jí cítí a přesmutně v tušení něčí smrti vyjí, zvláště v noci, když dušní ženky z márnic, v nichž ve dne přespávaly, až do lidských stavení se odvažují.

Pod šírým nebem násilně, ve stavení však potajmu nekrvavě a skrytě člověka usmrcují: venku jej rozsápou, v domech však nějak vnitřně ho napadnou a umoří. Od toho také své jméno mají: ‚zámorky‘.

Fozdola má za to, že zámorka lidem ducha odnímá a je dusí, škrtíc prý ve spaní člověka, tomuto takovou smrtelní dušnost způsobí, že kvaltem z toho každý zhyne. Odtud prý také tato strašidelná ženka své jméno: dušní, bere.

Jinak ovšem soudí Štěp. Rájecký, pravě ve své Reguli Pocestného, následovně:

„Zámorce dušní ženka as proto říkají, že jsouc ďáblí z pekla zjednanicý, duše lidem k zatracení věčnému loupí. Kdo z lidí odvážlivých stín zámorky poletovati uhlídá, hodí-li naň předem připravený věnec z lociky, portulukánu a česněku, úplně jí vysílí a odzbrojí tak, že jako napolo ubitá k zemi klesne.

K čemužto v kronikách historie uherské následující příběh čteme:

V Banátu jeden šlechtic onoho svrchu popsaného receptu proti dušním ženkám s výsledkem použil, takže potom zámorka na zemi co zbité hovado léžela.

Chtíce pak ten rytéř proti útěku zámorku zabezpečiti, růženec posvěcený na ní položil a odešel do zámku, nařídit hodlaje, by čeleď zámecká ten strašidelný mrtvol na zámek odnesla.

Dříveji však, než-li čeládka se dostavila, časně z rána kovářský jeden chasník okolo jda, zámorku ležeti tam uhlídal, nad kteroužto neoblečenou ženskou se zadiviv, prohlížeti jí počal a spatřiv na tělu zámorky růženec, tento zdvihnul.

V tom však zámorka, zbavena svěceného pouta, se zvedla, a horempádem utíkajíce, do márnice vběhla víc k vidění nejsouc.“

HNOJNÍK,

(Bzdík, crepitus cyanosa, smraďoch) podivných mravů a způsobů strašidlo, od časů pradávných pod různými názvy a jmény lidem známo jest.

V Indii co jistý druh Rakšasů, v Číně a Tibetu co La-Lih bzdík znám byl; starými pak Římany co Crepitus, bůh prdů, uctíván byl.

Úcta k tomuto bůžku ani později nezanikla; stopy tohoto boha, fysiologickými pochody zažívání se obírajícího, a tak vhodného dnešnímu materialistickému lidstvu, roztroušeny vidíme v nejrozmanitějšich latriích ariánských, u Vandalů a Wizigothů, ve feriích pohanskému Vodanu a Donaru pořádaných.

Qui feriam sextam in honorem Crepitis honoraverit,

anathema sunt!

praví starý řád poenitentiální z roku 749.

Popis bzdíků rozmanitý bývá: v devíti knihách o démonech našel jsem devět úplně se různících popisů, hrubě si odporujících.

Fozdola míní, že Crepitus masku ohavního hnojního červa má, protož také hnojníkem jej nazývá. Soudobý žertéř, nějaký Hruška, takto o něm reymuje:

Bzdík rád čichá Fleur de cul,

co se pouští pod deky.

STYMFAL & STRIX,

[škrobotník a šibrová, šlundra, s. mascul., s. stupenda imp.], vždy společně se objevující curiosní a podařený párek čertovitých strašidel jest.

Poblíže klášterů zhusta se zjevujíc, podivný tento párek co ‚klášterní strašidlo‘ (Klosterschreck), ponejvíce známo bylo; označení vědecké teprve od Lavatera a Horsta pochází

První z těchto strašidel, zavalitý škrobotník, typ nahého ďábelníka má, šibrová pak podobu ženy, s kutnou klášterní na hlavě, i jinak jako jeptiška odína jsouc.

Na zdích hřbitovů, v kaplích umrlčích, ano i na chodbách klášterů se zdržujíce, ustavičně neřest a sodomii mezi sebou páchají, nic se na posvěcenost místa neohlížejíce.

Historie klášterní, znajíce dostatek ty příšery z četných zjevování, vykládají, že jsou to duše za živa zhřešivšího mnicha a jeptišky, kteří za trest do pekla zavrženi byli, a nádavkem ještě až do skonání světa v podobě škrobotníka a šibrové strašiti musí.

Také se dnes v klášteřích za spásu duší jejich více nemodlí, vědouce jednak, že už jim to platno nic není, když už jednou v pekle jsou, a za druhé: kterak mohou k svatým v nebi se modlit, aby u Boha za ně orodovali, když o svatých vědí, že jsou sami rádi, že v nebi vůbec jsou.

Církevní otcové píší, že quae sunt oblectamenta hominis peccantis, sunt instrumenta Dei punientis, a tudíž; že dnes, oba dva strašící zatracenci žádného požitku ze svého ustavičného tactus, joci, nutus & coitus nemají, alébrž velká muka to pro ně jsou.

J. Wier, čarodějnic ničemných zastance, sice míní, býti allegorií jen chlípnosti lidské a hlavně mnichů; leč na takový výklad nelze nic dáti, neb pravdou není.

Šibrovou a škrobotníka lze prý čtením žalmů Jobových zažehnávati.

Nostradamus, vida prý tato strašidla někde u Mannheimu na zdi krchovní povykovati, rychle meč vytáhna obě strašidla proklál a ke zdi přibodl – leč k jeho úžasu zpět z kordu soukati se počly, rány ihned zhojeny majíce a zmizely.

**

Stymfal & Strix

Měsíčník

Skřet lesní

Raraši, raráškové

Skokoun

Valibog

Mnoho a mnoho ještě potvor a oblud pekelních ďábelského původu v světě se vynachází, o nichž dále rád bych v popisu pokračoval, však nicméně nerad od dalšího popsání jich upustiti musím, z té příčiny jednoduché, bych nějak do konfliktu s vrchností světskou neb duchovní se nedostal. Jsouť mnozí potvorové ďábelské přirozenosti, hodní, aby se o nich víceji psalo, však příliš složití ve svém utváření povahovém a mravů tůze nestydatích, také těžko i jen naznačením pověděti jejich hanebnosti mravní, takže by těch ďábelníků veypis další mnohem více škody než užitku přinésti lidem mohl. Aniž, co dím, k dalšímu rozeznávání těch ohavních příšer by to pomáhalo, neb oni tůze proměnlivi jsou, aneb dokonce žádných tvarů nemají. Mnohý pak z čtoucích, kdybych i nejpěkněji podobné hovado jemu tuto vymaloval a vylíčil, než na konec spatřiv je skutečné před sebou státi, málo by v něm podoby našel s figuracý tu ode mně značenou, a to jenom z té příčiny, že spektra podobná nadmíru promněnlivá jsou. Mimo to soudím, že opravdoví specter a ďábla zkoumatelé na této mojí prácy nezůstanou a tím, co z této knihy nového nabyli, se neuspokojí a v knihách jinde hledati budou. Rád jim na konci knihy ukážu mnohé skutečné prameny, ze kterých šťastně a spolehlivě čerpati budou moci další poznávání Ďábla a jeho moci. Audivi arcana verba, quae non licet homini loqui, leč tato slova prozraditi a světu ve známost uvésti nicméně jedenkráte hodlám v nové některé své knize, aby patřičně známo bylo, kdo vlastně jesti humanae conversationis inquinamentum. Zatím tu v knihu mojí hledíce, bádejte v ní pilně, abych prácy mou korunovánu zdarem vida, říci účinně mohl: „Abite confusi, všichni materialisté, redite confessi světů a bytostí tajemných okolo nás, i – v nás! Zdrávi byli!“

DODATKY
strašidelných zjevů, kryjících se v této knize
jinými názvy.

U jednoho malíře, jménem Nykostrasa, (jak píše Aelianus, L. 4.) nějaký mudrc zastihl toho malíře upřeně se koukajícího do jednoho rohu obrazu. Sám tam ničeho nevida, otázal se toho malíře, proč tam tolik upjatě čumí. Načež takovouto vtipnou odpověď od toho mistra obdržel: „Non id rogares, si meos oculos haberes!“ Což se po česku vyznamenává: kdybys měl mý oči, neptal bys se. –

Podobně i já, těm čtenářům, divícím se, že ani na tak ukrutním počtu strašidel, které jsem zde do knihy snesl a jež nikde v tak hojním počtu uvedena nejsou, nedosti mám a v nich pokračuji, odpověděti musím, neboť ne oni tolik těch potvor, co já, vidí.

Zajisté každá země a vladařství jinak svoje strašidla jmenuje, a jinakou představu o nich chová; také některá sorta spekter celý čas někde se neukáže, a když, tu za nějakou známnější příšeru se považuje. Odtud ty zmatky a nesprávní rozlišování učenců.

Nebo se některý zjev po celém světě ukazuje a v rozličních jazycích pojmenován je: tu přijdou rozmanití slovníkáři, (druh to lidí řeč přibrušujících a domělou čistotou okrašlujících, takže si poctiví vlastencové jazyk na ní zlámí,) a ohlédati jméno toho kterého pekelního hovada počnou, pátrajíce, jakého kořene to jméno jesti, zda-li vlašského či slovanského, a pak dle toho na tu potvoru, ze které země přišla, soudí, neb kde ten který pekelník ve dřevních dobách uctíván byl, nalézti se domnívají. Nebo kterak mythologií a bájí srovnavatelé spektra třídí a do nepatřičných pytlů hází: – je o tom bolestno psáti. Kdyby raději podobní zkoumatelové blížeji než k jménu, k samotnému čertu in corporam přistoupili a třebas jen ocasu si povšímnouce, zda-li ho jako psejk zakrúšlený má či nic, tuť hned by poznali a bezpečněji, než jejich filologií, odkuď čert ten pochází, zda z Čech, Portugál, neb odněkud z Narragonie.1

Běsové

Coelius Secundus Curius ve svém díle De Amplitudine Beati Regni Dei píše o rozsáhlosti říše nebeské a praví:

„Musím uvěřiti, že duše spravedlivých netoliko s anděly a svatými v nebi ustavičnou kratochvílí provozují, leč že také jinou práci užitečnou od Boha přikázánu mají. Neboť ač jsouce nebeskými duchy, jakési božské údy, nehmotné sic, leč bytedlné přec, mají, které nečiností tůze by jim zlenivěly, i jmou se sami od sebe jak hodné děti svému Otci Nebeskému pomáhat. Hlavně v řízení přírodních sil se kochají, v řízení povětrnosti, opatrování planet. Tu ovšem leckdys se stane, že hra jejich a spolupráce nebeská tak se nepovede, jak měla, ač zajisté bez vůle Boží to není. Hlúpost nevidí ovšem v řízení přírodních elementů práci nebešťanů a Boha, leč všelijaké Gnomy, Víly, Rusalije a Meluziny.“

Na kteroužto řeč nejlepší odpověď dává vysoce učený Sigism. Martynius ve své knize: Daemonomania perturbata & restaurata, v Římě 1650 vydané, kteroužto knihu zčeštil a pod názvem: Manuálník, neb jádro celého ďábelstva, vydal Jakub Srna z Velešic, kde takto praví:

„Hroma-liž nám věděti, co nebešťané u všech sakramentů v nebi kutí, když ten písmák Curius, čódl to nějaký, ani fortelně neví, co zemní přirozeností Natury všechno v ní kvartýruje a se vynachází; tuť by nemluvil, že duše v nebi přírodu rychtují. Neboť praví-li on, že všichni v nebi Bohu pomáhat musejí, tuť by v nebi žádná blaženost nebyla, protože každý z těch nebešťanů od tý ohromní práce, svět říditi a spravovati, celý utahán a zhindrovaný by byl, nehledě k tomu, že by nebe prázdné zůstalo, kdyžby ti jeho obyvatelé víc na zemi a v povětří se zdržovali, než-li v nebi. Jistě ani dobrey Bůh svý tělo ustavičně nehuntuje, alébrž k takoveymť prácem podřízeneym své obvzláštní slouhy má. Také to neuvážil, ten písmák ve své divů Natury neznalosti, že kdyby duše blahoslavené zem spravovali, jináč bysme veseleji mluvili, než teď, kdy duchové všelijacý přírodní a daemoné, kdy chtí, smějí nám na kůži. Rovněž i nemalí postrachové z rozmanitých strašidel by odpadli, kdyby spravedliví z ráje namísto přírodních tvorů, soucit namnoze s člověkem nemajících, a stvůr pekelných, světem se proháněli.“ Táž knížka mluví dále o nesčetných rotách bytostí řídících svět, i skonává se asi takto:

„Aether, jakožto otec tolika nestvůr, rodič z božské materie jsa nesporně, vydávati by měl dle toho svého přirození samotné bytosti dobré, však co vidíme: jen samé ungethümy a unholdy v něm poletovati, kolopletence duchové a panečnice pekelné. Sahám Bůh! tuť v nebi kunu za vocas drželi, když aether, co kozla zahradníkem, na správce spekter udělali. Tuť pak to na zemi jako v ňáké hostěniční putyce vypadá, když s tolika odporníky neviditelnými ustavičně stolujeme a ďábel, smrt a strašidlo, co kat se dvěma škaryanty, neustále na nás číhají. Vari tam, elementskey světe, nejsi než sakrament a šálení! Nedivno, že mnozí chatně a přímo skrze pekelní pakt Ďáblu do náruče se vrhají, majíce aspoň jistotu svého konce; neboť z toho ustavičního strachu nad pajtlováním mezi nebem a peklem i koze řiť lupá.“

Ještě jednu cytací sem položím, na potvrzení náramního počtu strašidel, a sice kousek z předmluvení k Rettunku duchovnímu k ďábelstvím mdlícím křesťanům, Jana Fozdoly:

„Aby světa rozkoší člověk tolik nevyhledával a neužil, a strachy rozličné aby jej zkompeškovaly, počet náramní potvor a gaistů pro veystrahu lidem vyzdvižen Bohem samotným byl. Každý Exotist duchů přisvědčí, co všelikých na práhu pantaklů se tlačí k němu oblud: kterak by se mnohému odvážlivému hříšníku pytlíky seschly, kdyby ten mumraj viděl, hned by ta podívaná všechny žádosti hříšné mu z duše jako nějaké šnyty sřízla. Mnohey čtouc knihu čarodějnou, tu větší, in octavo majore, teprv prohlídá co potvor rozmanitých v polích a v povětří se vynachází. Kdežto mnohey evangelista, v Písmu jenom čítající, nejveyš sedum ďáblů jen zná, a katolík ani tolik ne, protože ten jenom růženec zná, kterey je dřevěney a čísti na něm nejde. – Neboližto aby lidé visitirovali, odkud se ta strašidla berou, chtíce od nich testimonia jejich původu, nečiní tak nikdy, jsouce ďáblem k tomu zkoumání předem oslepeni, neboť církví svých se držíce jako veš kožichu, předem mrtvolami ducha učiněni jsou a v pravdě corvus est diabolus, qui in cadeveribus primum oculos petit, by moc ďáblovu neviděli.“

Domýšlím se, že již více potřeba nebude, čtenáře ještě jinými důkazy o přečetném počtu strašidel přesvědčovati, zvláště když v této knize důvody spolehlivými četných důvěryhodných authorů dokládám svoje slova, která ostatně velikou zkušeností démonologickou podepřína jsou.

Vynaloživ sice veškero úsilí svoje, bych do této své Ďáblovy zahrádky pokud možno všechny odrůdy pekelních kvítků nasázel, však vzdor svému úsilí přece pozoruji, že při tom sázení mnohá semínka strašidelná větrem opomenutí pryč ulítala a proto je dodatečně sem, za plot sazby, ukládám. Rovněž i poznamenání některá, k spektrům již předem popsaným.

Puchník, ďábelského původu, s oblibou se vtěluje do broučků smrtníků, (blaps mortisaga) takže tito páchnou jak lidské leyno.

Neptuníci, bytosti planetární, boule morové a fistule nosí.

Panové mladí psančata se jmenují a na moldánky hrají.

Vlkodlakem může se každý lehce stát, kdo o půlnoci za humny přes kládu se převrhne. Když se zas nazpátek převrhne, změní se opět v člověka.

Běsové chodí (nelítají,) mezi nebem a zemí.

Garamaudo: ježibaba, Bambaroucho: polednice, La Chaucho-viéio inkubus, můra, Li Trévo: měsíčná strašidla tančící na vodách, La Cano: pekelná čubka, Barban: bubák, Escarinche: kostliváci, vesměs Provencálská strašidla jsou.

Tažasù kanec, na němž Kaapora (lesní skřet) jezdí.

Apsarása, rusalka indická; rusalka je též jesenka, colchium či naháč, zimou se cintující. Majíc nabrunatné vlasy, zve se húkalka neb lesní panna.

Kůtnice: divoženka.

Nixa, nyxa, nyčnice: germánská divoženka.

Alraune: domnělá z byliny lilkovité (solanum) dobytá sucuba.

Krňas, druh maňasů, stejně jako duch moras, šotek, dupálek.

Loptoš chřístek, šelma rarášek, i za dne máce, (straší).

Jiskrák, poledníče, holotáta, bacaliště, hejhadlo: šotkové. Slované považují Jaminu za Ježibabu či gvozdeňzubu; As je jim šarkan, drak, líhne se z hada a sedum roků roste.

Bosorky jsou u nich ne víly, leč strygy.

Bergmännchen: permoníci.

Zberba, haveď, divá strašidla.

Stupka, mamoluk, kujeba: pochvist.

Samosyni, obři 9 let kojení, též ozora, ozruta, valibuk, (velký člověk) zvaní; obryně: samodučka, samoduočka. Též: valihora.

Můřinožka (kuracej noha) mrdofůs, je můra.

Kuga: v Charvátsku co morová žena známa.

Ježibaba též lotibrada, má-li dole čelist loket dlouhou, Baba-Jága, (noha-hnát,) též Jaga-Bůra, většinou pekelné strygy, slovanského původu označení.

Toplenyk je u Rusínů haličských náš vodník, často s topeníkem (ulfurem) se stotožňuje dle jména. Jinak také mu říkají: toplec či potopelnyk. Ženě jeho: toplice.

Luďky, luďci, malí lidé, trpaslíci, jsou.

Zbanije

Nýni následují někteří příběhové
ze životů strašidel vytažení,

dvaadvaceti barevnými nástiny
ve dřevě řezanými doprovozeni.

Karnet

Medvěd ohnivý

Permoníci (Bergmännchen)

Zamordovanci

Rarach, rarášek

Luční ženky

1 Narragonie: země bláznů.

Příběhové rozmanití
o všelijakých strašidlech.

V Passově při jedné popravě nějaký ďábel, asi karnet, se náhle oběvil a katovi ruku zadržál, pravě, že toho stupku kterýž od meče záplatu za své činy vzíti mněl, celého, a ne bezhlavého sobě žádá. Po kterýchžto slovech toho lotrasa ze špalku popravního zdvihnul a kol těla jej popadna, v luftě s ním zmizel.

V jedný zemi tak obrovskey ohnivey medvěd se zjevoval, že to všechny meze podivu překračovalo. Slyšíce o tom duchovní vrchnost, kteraká nepočestnost skrze to strašidlo na lidech pocestneych byla zpáchána, chtíc tomu zabrániti nařídila, by na okršku tom, kde strašilo, robotney lid půl kopy kaplí a božích muk vztýčiti nemeškal. Což když vykonáno bylo, strašidlo navždy zmizelo.

Van Helmont junior (tentýž, který r. 1682 objevil příčinu zemětřesení v andělu tlukoucím do vzduchu až zem se roztřese,) napsal v jedné své knize:

„Zhusta se v zemi rozmanité díry, průduchy, štoly, propastě, šluchty a jeskyně vynacházejí, kteří útulkové všelikých mužíků a jim podobných stvoření bývají. Děsno je takovým podzemím choditi, z obavy, by na nás nějaký ten skrček neskočil a vaz nezlámal: neb mívají ti krňasové sílu náramní a zlomyslni jsou až běda.“

Ve Francouzích nějaká postava strašící se dlouhý čas objevovala, majíc v prsouch kord zaražený, čelo ovázané a všelijak krvavě plezírována jsouc. Kolem jdoucích lidí smutným hlasem ždála, aby jí ten kord z prsou vytáhnuli, za což měšec s dukáty nabízela. Dlouho ale žádný se k tý postavě přiblížiti pro odpornotu zjevu toho neodvažoval, až skrze jednoho studenta neohroženého tomu zjevu pomožíno od dalšího strašení a vysvoboditeli tím měšcem od každé nouze, bylo.

Ex Mr. Le Payz: Histoires galantes 1742

O tom, kterak po smrti lichvářů rarach u jejich mrtvol se objevil, okno neb dvéře vyraziv, mnoho již zápisů učiněno bylo.

Jeden člověk ve zvyku míval natrunčeney přes luka choditi, jež místem kratochvilným všelikým lučním ženkám byly. Smluvíce tedy ty ženky mezi sebou odpomoc od toho ochmelky, když tam zase v noci šel, náramný theatrum jemu udělali, všelijak ohavně se před ním rozvíjejíce a kroutíce, že z toho delirium dostal a třetího dne, místo do putyky, do díry hrobní putoval.

Z T. Pacovského Kontrfektu odporného ďábelstva

Obraz na stránce 2352 ukazuje ďábla chvojku, an s člověkem si zahrává, pohlazujíc jej. Že to nebezpečným podrápáním skončí, více než jisto jest.

Následující obraz předvádí nám hlavu můřinožky, když nejvíce rozpálena jest; tuť oheň slintati počíná a z huby žhoucí slina kapati jí počne.

Další obraz vyznamenává příhodu, která se jednomu nábožnému mnichovi stala; na kterého ďábel jinak nemoha, v ptáka se změnil libě zpívajícího, kterýž pomalu formy sličné dívky nabyda, mnicha toho (od tý čarovní musiky zpěvní již napolo omámeného) rozpáliv, svedl k nečistému o lásce přemeyšlování, takže na konec na svý duši ouhonu vezma, špatního konce došel.

Ex Philemonis Menagii die 7. Teuffel-Dienst

V Brescii když jednoho času strašiti počalo, dva kněží, v zažehnávání cvičení, otylý dominikán a hubený jezovita, na ta strašení místa posláni byli, aby veykrop provedli. Odeberouce se tedy tam, hrozné divadlo uzřeli: nedávno zemřelý princ-regent korunku ještě na hlavě maje, uprostřed pekelních pěti psů stoje, hlasitě se rouhal. Narichtujíce tedy sílu sveych modliteb, ti dva kněží exorcýrovati začli, načež k nim přistoupíce ten strašící princ, jim pravil, by toho zažehnávání nechali, že to jeho duši nic platno není, (sic!) a že v nebi víc pokoje nalezení nedojde, neb na věky zavržen je, a to z té jediné příčiny, že v pátek sviňskey guláš jedl a z toho se nevyzpovídal. Také to doložil ten princ, že mu Bůh tu obvzláštní milost prokázal, bera ohled na jeho panovnickou rodinu, která vždy nábožná byla, že ho do kotle pekelního vždy jen asi na nějakých 276 dnů do roka odsoudil, v ostatní dny že jakési férie má, kdy může na zemi cestovati, a aby od jineych strašidel roztrhán neb sežrán nebyl, ty psy sebou k ochraně má.

Ex Marianete: Schau-Patz 1724

K jednomu chalupníkovi každého večera nějaké strašidlo se dobeyvalo, od něhož ani modlením nemoha sobě pomocti, svěcenou kosu si opatřil a jak ta obluda večer do okna mu nakukovala, ven ze stavení potajmu vyjda, obešed to strašidlo, kosou svěcenou do něj od zadu sekati počal. Však nastojte! Byť jakoliv tnul, maso z té potvory sice osekával, vždy však nové okamžitě narostlo. Nevěda si konečně rady, kterak tu příšeru zdolati, dopálen odhodil kosu a holýma rukama s tím zjevením do křížku se dal. Kdyby najednou kohout do kokrhání se nedal a strašidlo tím nezmizelo, tu se neví, kterak by to bylo skončilo.

Ex Ř. Chraštický

O nezničitelnosti a vezdy trvajíčnosti oživeného mužíka z pokřínu neb mandragory, svědectví přísežní vydává vysoce učený apothékář urbis Brünensis, Helceletus, pravě, že když jeden šlechtic přinesa k němu toho mužíka, svěcením a veykropem omámeného, usušiti jej dadouce, (když marně a bez užitku prv filtracý dlouhou šťávy líkařství obsahující z něj dobeyt chtěli,) na prach v hmoždýři roztloucti bez výsledku se pokoušel. Posléze v tyglíku posvěceném rozetříti spolu se svatými oleji jakžtak se podařilo, nicméně ten mužík, napolo jsa sic utřen, ustavičně, živ dále jsa, sebou se heybal. Upustíce tedy od nadálšího pokoušení se marného to ďábelstvo nezmarné nějak rozrušiti, rozpustiti neb jinak je transmutírovati, vyhodili neforemní již mandragoru na plac. Jdouce kolem pak dva hladoví soldáté, jeden z nich šnycl dobře omaštěný vida, prá k druhému: „Bratře, dímť k tobě, že se nám voběma v krátkosti držtka bleyskati bude! Pozorůj ten krásney kus masa, tenť poplave rovnou z bráníku do řític!“ Druhý soldát ale však k tomu masu přihlídna blíže, odtušil: „Chcíplotinu-li vidíš, starej šelmo, že podobnými z jalova šplechty chuť mojí mateš. Patři radši, kterak ten tvůj kus masa sebou mrská, tu nějaké figliárstvo vězí. Neb ti odpovídám, že buď kočku s olejem hodujíce, dobře jí nezkřísli, neb ať jsem sakramentskej, tu-li oficír nějakey nebyl a jda na potřebu, svý leyno přirozením doložil, potratě ho skrz nemoc francúzkou; to se oficírům často stává. Poďme a vezměme to sebou, kterakáž nám z toho švanda bude.“ Vezmouce tedy ti soldáté mandragoru, do svýho tábora vandrovali. Bylo jim pak jíti kol šenku nějakého, z něhož krčmář oknem vyhlédaje, ty vojáky shlédl a na hlt páleného přivábil, pravě, že chce od nich tu zvěřinu co sebou nesou koupiti. Smluvíce potajmu pod frňousy se smějící soldáté cenu té nedomrdlé flákoty, tuto za nějaký groš v šenku zanechali a kvapem odběhli, nehodlajíce falešného šalby své konce dohlédnouti. Přijeda za nějakou chvíli na tu hospodu rytíř se svou čeledí a knechty jeden, kázal krmičku dobrou připraviti k večeři, šenkéři v pamět klada, že má frišná a nepáchnúcý býti. Domlouvaje se tučního zisku šenkéř, prá, že tučného krocana kus peče a že ten na rožni už nějakey čas jsa, nicméně tolika života v sobě chová, že sebou ustavičně třepe, chtíc v pravdě z toho rožně utécti. Slyšíce tu řeč ten rytéř, do kuchyně se odebral, kde cvičený pudl rožněm otáčeje, zuřivě štěkal na pečeni, jež nikterak opékati vzdor mocnímu ohni se nechtěla. Vidouce ten div, rytíř a jeho průvod nemálo se podivili, prv se domeyšlejíce, že ten pernatec náležitě dobytey nebyl, i píchali jej ze všech stran kordy, chtíce ho doraziti; však bez užitku, neboť se ta domnělá pernatina nadále sebou na tom rožni pajtlovala. Znamenaje posléze rytéř, že v tom nějaké ďábelstvo vězí, ten kus masa z toho rožně shodil, a zavolajíce svoje v hladu vždy se natrefující psy, tu krmi jim předložiti kázal. Přiběhnouce ti vezdy hladoví psové, zhurta se na to sousto vrhli, než k němu přičichnouce, kvaltem zpátky odrazili, majíce naježenu srst a hrozně se strachy tetelíce. Ten kus masa pak na zemi shozený, všelijak sebou škubal, cukal a sem tam poskakoval, kteréhož ďábelstva všichni přítomni se zhrozíce, pryč utekli. I zavolán kněz zkušený, kterýž přijda, nad tou mandragorou mnoho řečí se modlil a konev svěcený vody na to hovado pekelný vycákal; však pořád žádná viditelní známka proměny té potvory se neukazovala. I dožádán byl arcyděkan olomoucké kapituly, kterýž s velikou asistencý všelikého druhu kněžstva veliké exorcismy nad tím ďábelstvem vyzdvihl, majíce k rukám regiment vojáků od markraběte poslaný moravskýho, k čemuž tisíce zbožných s důvěrou přihlíželo. Na konec ta mandragora zmožena jsouce, pod šibenici zakopána znovu byla, ďábelstvo vyhnáno majíc.

Z Št. Rájeckého Regule pocestného, z roku 1638

Vypravuje se, že pátého roku po ztroskotání mocén kdys říše v jedné tam zemi dva bzdíkové sejíti se mněli a svý zkušenosti si vykládali, uvažujíce, kde že by na svých cestách nejlépe se jim vedlo. První z nich mínil, že nejtučnější hodování v jedný zemi na západě jest, neb tam tolik prelátů a monsignorů přibývá, že až to pozoruhodné jest, kteříž tučníce z hodování a truňků mnohých, v jídlech kořených si oblibují, nápotomně všeliký puch ze sebe vydávají, což jak známo, bzdíkům velice lahodí. Druhý bzdík na to odpověděl, že zase v jedný zemi byl, kde mnoho židů vespolek sešlo se z celého světa, takže to po celé říši česněkem zavání. Na takové vychvalování ten první bzdík již se rozhodoval, že kněžské pachy opustí a s tím druhým bzdíkem do země zaslíbené cibulového smradu půjde. Slyše tyto řeči bzdík třetí, odněkad přilétna, tu řeč k nim takto mluviti se jal: „Nikam, bratři, na tak dalekou se cestu nevydávejte, neboť zbytečná by byla. Vizte tamo před námi onen starý hrad, kdys opuštěný a teď zase obydlený: tam se obě vůně nám milé scházejí, libě doplňují a spolu snáší.“ Poslechnouce té rady ti dva bzdíkové, s tím třetím odletěli, a nikdy toho věru nelitovali.

V jedney rodině sprostá, ale však bohabojná, děvečka oprašujíc obrazy obraz zeměpánův hrozně od much zaneřáděný vidouc, jej očistiti od těch flekův chtějíce, na ně plivla, by snáze otříti se daly. Vidíc to, náhodou, v podloubí stojící biřic, tu služebnou nic nešanoval, leč za to maje, že z nečestných pohnůtek tak učinila, oznámil to k vrchnosti, která vsadíc jí do věže, spravedlnosti právu průchod dala. Vyjdouce ta děvečka z vězení, zahořklá v svém nitru nad tou nespravedlností, jdouc nějakým rinkem, na němž jubilejní škola stála, na nic zlého si nepomyslíc, plivnutím sobě odlehčila. V tom nějaký kriminální rada kolem jda a v právích hloubaje, hlavu k zemi sehnutou měl, letící slinu zahlédl, která náhodou zas na dláždění dopadla, kde z kaménků initiála panovníkova, jenž tu školu založil, dlážděna jest. Ovšem, že ta nešťastnice opět obviněna z schvální urážky a do káznice na konec odsouzena byla; vzdor své neviny ujišťování. Není tedy divu, že v žaláři napolo si zoufajíc, o jsoucnosti Prozřetelnosti Boží pochybovati začla, na konec Boha pustíc, ďábla se přidržela, řkouc, že když Bůh její nevinu nevyjevil, ďábel aspoň napříště v nevinosti jí ochrání. I vyslyšel její modlitby čert; neboť když ta děvečka z vězení kázničního vyšla, tím dlouho trvajícým pobytem tam, natolik zahořkla a rozmrzána byla, že ustavičně kol sebe plivala, nehledíc už, kam slina padne. Chtíc se o tom vrchnost přesvědčiti, pokud by ta ženština polepšená dlouhým vězením byla, špehovati jí přikázala. Uslyšíc však, že dáleji nevážně vyplivuje, znovu jí na právo pohnala. – Byl pak v té zemi jeden apellační rada zasloužilý, velice v právech zběhlý, jménem Steinfeldus z Hrádku Královnina, muž ke všem spravedlivý a na vrch právu a spravedlnosti dávající téci. Kterýžto jurist slyšíc o zatvrzelosti tý děvečky, na tlachot tajně uší nadýmačů nic nedaje, spěšný interes, o toho delikventa duplovaního, v svém srdcy zdvihl a umíniv sobě v tý věci spravedlnosti průduch dáti, (neb té jistoty již byl, že tuť bláznivá ta žena jest!) chtíc tak učiniti relacý nějakou, až by lépeji a gruntovněji na všechno se vyptal, aby soudové do třetice tu ženu bez viny neobtížili a tím svědomí svého v nebezpečenství neuvedli. Také tedy když soudcové, chtíce tu bláznivou ortelovati, námitkami toho šlechetního, ad vocem mluvícího, právního zastance nemálo zmutýrováni byli; neb on k nim na koncy své řeči takto mluvil: „Aniž k tomu hledím a punkt ten obvzláště přivažuji, že ta souzená žena zcela jistě na morbus duševní trpí, anať dementiam contaminatio per salivam habet, zvláště v tý věci připomenouti chci, a na to také akcentum kladu, že při tom posledním trestném, (sic!) však svrchu řečenou contra dicere námitkou, činu, žádných corpus delicti nalezeno nebylo. Z kteréžto ouhlavní příčiny osměluji se slavnému nálezu soudnímu opponírovati, by tak moje exceptio proti dalšímu trestání tý ženy k platnosti přišlo.“ – Radíce se tedy soud dále, na tom se usnesl, by té řeči Steinfeldusově vyhovíno bylo a ta děvečka nadál trestána nebyla; nicméně že však outrpnému právu podrobiti se musí, a to z té příčiny, by soudu bylo jasno, kam slinné sekrety mizí, když ta žena plivajíc stále, žádných po sobě nezanechává. Tormentirována jsouc, vyznala, že sliník-čert vždy hubu jí olízne, za kteréž čarodějstvo upálena byla.

Ten Steinfeldus dělal co mohl, aby tu nešťastnou děvečku zachránil, aneb aspoň tu její při vyhrál; však marně.

Ex Taufelsprocesen, Zurich 1688

Nějací latrones pocestného zajali a hrubě a krvavě s ním zacházejíce, tomu se jenom divili, že mnoho nereptá a neběduje. K čemuž on jim takovéto vysvětlení dal: „Kdyby vás, jako mně se to už stalo, maník podrápal, maštálník pomačkal, třas, 8 sáhů velkey, roztřásl, krvavey karnet okrvavil, skalní duch vyděsil, (takže můj spolupoutník z toho ihned zemřel a sepultus est in via,) kolduna s jablkem vystrašila, furie, s ptákem noha u hlavy, napolo zakousla, divoženka prohnala, fastrisolga otrávila, machometánské s turbanem strašidlo porubalo, lesní ženka svými vlasy napolo uškrtila, tlustey Arnošt umentoroval, tu byste náležitě otužilými proti všemu světskému trápení byli. Ostatně chudí pocestní dobře vědí, qui non habet in aere, luat in pelle, a proto také svou kůži vždy připravenu pohotově mají.“ I zalíbila se ta řeč těm loupežníkům, takže víc tomu pocestnému neubližovali, alébrž bohatě jej obdarujíce, svobodu mu dali.

Z knihy Triumpf des H. Altars – Sacraments ueber den bösen Geist.

Všechna tato strašidla zde vyjmenovaná, s nimiž onen pocestný nemalé potíže a soužení měl, spatří čtenář vypodobněná na stránkách 243. až 2673.

V Tobiáše Pepříčka sbírce: Summam discursuum, takovýto příběh čísti v reymech se může:

Když všechno spalo již, za noční doby, tajně
          hraběnka čaruje na hradě Falkenštajně.
Valpurgy noc je, bleyská se, vichřice venku víří,
          nůž majíc v ruce, k hraběti hraběnka míří,
chtíc žejdlík krve k čarování míti potřebné,
          mníc milostněji Beliál sám na ni pohlédne.
Ta žena tu, svědomí nezná, svazek krve necítí rodné…
          Až usne muž, i děti též, všem v srdce nůž ten vbodne.
V komínech skučí meluzina a v okna bije déšť…
          Což si dnes hrabě náš nelehneš?
Divné mně tušení pojalo,
          jakby mé štěstí dnes skonalo.
Jak bouř tu kol hradu rachotí a klikatí se blesk!
          Na loži sedě, hrabě ponocuje, ozvěnou hromu v srdci je mu stesk.
V tom, slyš: dvanáctá bije hradních na hodinách, duchů hodina.
          K práci, hraběnko! Spí manžel, celá rodina!
Hraběnka jde. Tu lože, v něm děti spí…
          Jak prudce bodá! Ti víc se nevzbudí!
Však jaký to hluk, kdo ďábelsky se tolik tady chechce?
          Pět ďasů raněných ke stropu létlo lehce,
(jenž strašíce v noční chvíli, tu v komnatě se zastavili.)
          Slyše křik ten, sluha přibíhá a světlo nítí,
též hrabě vstana, chápe, co mělo se tu díti,
          a vzbudíce se dítky, s tváří udivenou,
na matku hledí krví ďasů postříkanou,
v tom blesk se mih’ a prásk! Oknem se vhoup’!
V hraběnku třísk… Zžehnul jí na troud.
          Pochopiv hrabě, Bůh kterak zlobě bránil zde v kroku,
zmužile vece, bez slzy v oku:
          „Lepší teď, dítky vám, obstarám maměnku! –
– Johan, nes koště sem, smeť paní hraběnku!“

Ve Vídni nějaká kuběna chtíc lásku jednoho neřádného též mladíka sobě uchovati, k čárům pomoci vzala a střežíce jej, když na potřebu vyšel, hlínu pokropenou potajmu vzala a vložíc jí v punčochu, na těle jí nosila. Ucítíc to ďábelský pochvist, chatney skok po tý mrše vzal a s ní k peklu horoucýmu namířil.

Marsorio Traum Reisen, 1774

Jeden mordéř, ztrestán byv houžví, nahoře vyzdvižený celý den nesetrval, neboť v tu samou ještě noc k vědomí přijda, nějak si z čakanu pomohl. Chtíc pak co nejkvaltovněji z místa zmizeti, nemálo se podivil, vida heyno všelijakých potvor kolem sebe poskakovati, namnoze psům podobných a medvědům, kterážto strašidla ukrutně řvouce, hrýzti a kousati jej počala, takže jiné rady sobě nevěda a tím řevem tolik zpitomín a omámen jsa, raději k šibenici se vrátil a tam sám znovu se pověsil, jenom aby tomu soužení strašidelnému ušel.

J. Řehoř Chraštický toto píše:

Vstávaje, léhaje, vždy na kolena padám a k Bohu se modlím, že couravá strašidla neb flundry u nás v poměru k flundrám severskeych národů neobyčejně mírná a krotká jsou. Neb krom flunder-ryb obrovské flundry, strašidelné to mátohy k nalezení tam jsou, jenž pouhým dechem svým menší loďky a šífy rybářům převrhávají a topící se plavce ve vodách zakusují. Važ si každý toho dobrodiní, že od takových příšer u nás je čisto a nereptej, když v bouři pozemské nějakou obludu létati vidíš.

V četných spisech nacházíme zprávy o ukrutních hlavách u lože se objevujících. Mnozí na lamie, někteří na můry, jiní opět na jiná z pekel strašidla soudí. V Remiciusově knize příběh zaznamenán jest o takové hlavě obrovské, která zakousnouc se do jedný postele, po celou noc tak setrvala, až k ránu teprve a s obtíží zahnati se dala.

Že divý muž jakési vděčnosti mocen jest, dokládá v knize De Natura rerum římský spisovatel Lucretius, o této curiosnosti následovním způsobem mluvící:

Jeden senátor k hrám v aréně pořádaným nepravidelně a nevčas chodil, takže to nejen jeho přátele, leč i samotného imperatora překvapovalo. – Chtíce příčinu toho přátelé zvěděti, jej se dotazovali, načež on takto jim odpověděl: „Kdys kráčeje kolem chrámu Apolonova, zašel jsem tam, bych bohu obětoval, – však jaké bylo moje podivení, když na oltáři dvé bohů jsem spatřil, kteříž svými tvářemi par nobile fratrum zajímavou dvojici tvořili. První z nich zdál se z kamena vytesaný býti, druhý sem tam přešlapoval, až posléze ke mně, ustrašenému, takto v hněvu zahřměl: „Smrtelníče! Pozorůj, a rozhodni se, prv než tě bohů pomsta stihne, kdybys nesprávnou odpověď dal, kdo z nás dvou, mne skalního a divého muže, kterému též vir saxeus říkají, nebo Apola-boha, zde na oltáři postaveného, krásnější a mužnější jest?“

Vida v ruce toho divého muže silný klacek, znamenaje též, že Apolo kamený jsouc, nic zlého udělati nemůže, pevným hlasem jsem zvolal: „V pravdě jsi nad Apolona lepější a více krásy máš, ó muži skalní! Také větší sílou vládneš a Apola jako nic bys přemohl!“ Slyšíc tu chválu divý muž a polichocen jí jsa, sáhnul za sebe a vydrápnul cent zlatého, ryzího písku, který mi daroval; já pak najednou nemoha to odnésti, odnáším vždy po trošce, a tak do arény ne zavčas se dostavuji.“

Tentýž autor povídá dále:

Všelicí příběhové ze životů daemonů daly by se pro podiv lidský na světlo vytáhnouti, jenom kdyby tolik oslů se vynašlo, nejen skutečných, kteří by blánu ze svého těla, potřebnou k napsání těch legend, dodávali, ale též oslů in alegoriam, kteří by to pak všechno přečísti chtěli. Neb také vše to, co o bozích se říká, jiného nic než prázdná tabule není, strašák na lidi a jalová fantazý poetů. Jako ten asinus Theokritos, namlouvá pošetilcům, že Dyonysus, daemon, bůh jest, a že Autonoe, posedlá ďábelstvím jsouc, vlastního syna Pentheu probodla, z čehož nadělali hned mysterií a slavností až stydno. Kéž by ti nových bohů oslavovatelé raději svá pervigilia u milenek v leže za tepla trávili, než klečíce v studenosti chrámové! Qui lemures & umbras gladio ferire volunt, – dobře tak. Bohům se přibližujíce, nebožtíků zanedbávají; k čemu vésti v krátkosti může, ti stultitia pleni zbožňovatelé bohů sami na vlastní oči uvidouce, se přesvědčí, až jako mrtví ležeti budou, duchem co manes (nebožtíci oblační, ponejvíc mužského rodu,) nad hlavami živých poletovati začnou, kudy kam nevědouce, místo v Olymp, k svým bohům novopečeným kvaltem povandrují, v ona vymyšlená místa ve vzduchoprázdnotě.

2 V této e-knize strana 256 (PDF). Pozn. red.

3 V této e-knize strany 260 až 272 (PDF). Pozn. red.

HERBARIUM
aneb kvítkové strašidelní pro výstrahu
z knihy zkušeností sneseni.

Lépe jest samotnu býti,
než s strašidly spolky míti.

Kde hřích, tu jest i hrůznost
Lemůrova.
Nehřešíš?,
pomni na tato slova!

Psohlav zlý a ošemetný,
je co sám Satan pekelný.

Nehledej koldunu neb hubilku,
můžeš mít poslední hodinku.

Na Butajské stíny volati se nesluší,
můžeš padnout, že mrtev jsi,
každý uslyší.

Pozorůj, jda spát, zda oheň v krbu,
by tě Armorána nevzala do hrbu.

Nechlub se, že šibrová tě nezděsila:
snad dnes mluvit budou, že tě uškrtila.

Ach, dušní ženka dosti malá,
mnohého ze světa připravila.

Mnohý, zřel v noci u lože chvojku,
touto jsa lapen, nevyšel z domku.

Když strom se v lese kácý,
proč tu jste, Panové, vy čtverácy?

Rozhněvá-li se na koho Nátka,
s životem vezme to zkrátka.

Potočních skřetů studenost,
lidskou netrpí společnost.

Na hvězdy se dívat nechoďte,
stonožníka uhlídat si nepřejte!

Rarach po krajině poletuje,
do oken nahlížet nelenuje;
máte-li v okně čisté sklo,
čistější svědomí nad to?

Když se tarantela blíží,
ať se žádney neohlíží!

Kdo si ohně málo, neb nic váží,
Salamander díků nedochází.
Dejte pozor na světlo i oheň,
ať Vám salamandrou není škoden.

Nech psy štěkati
a vampyry běhati.
Jdi pryč, když vampyr jede,
ať tě nepřejede!

Kostní strašidlo je samá kost,
příkladů o tom máme dost.

Smutní jsou následkové,
kdož s karnety žertuje.

Před pachtem s plivníky sebe zachovej,
ovšem též na domovníčka pozor dej!

Také když jsou lidi z domu pryč,
poltrgaistři rámusejí; ba, ještě víc.

Divoženek z daleka se varujte,
zvláště za ruku je neberte!

Pryč, pryč děti! Žeňte z lesa!
ať strygám srdce neplesá!

Jdeš-li někdy večer, přes močály, kam,
hleď, ať bludičkami nezahyneš tam.

Pozor dejte, co prašivci dělají,
ať Vám na statku neuškodějí.
Varuj se prašivce zlého,
ohně nechtěj dotknout se jeho.

Zanechte s Furiemi mlsání,
umřete mimo nadání.

Piješ-li, neb čeho požíváš,
pomni, slinníka-li tam nemáš.

Předlož sobě dřív, co s mandragorou chceš činiti,
po účinku pozdě jest mysleti.

Vídíš-li maníka, nech ho státi,
ani s ním nemysli žertovati!

Chvojka čert

Můřinožka

Pták ďábel

Pekelní psi

Maník

Maštálník

Třas

Karnet

Skalní duch

Hlava ukrutná

Kolduna

Furie a noha pták

Divoženka

Fastrisolga

Machometánské strašidlo

Lesní ženka

Tlustý Arnošt

ZAVĚREČNÍ
KAPITOLY
o všelijakých zvláštnostech strašidelných, jako fekstech, vampyrismu, šílenosti, podroušení a náměsíčnosti.

Důležité! O vzniku specter!

Z četných, vysoce zajímavých, knih strašidelnými jevy se obírajících, na prvé místo položiti nutno spis ze století XVI., Taciti Povera Demonologii, aneb jak author knihy ku konci prohlašuje, Essencý, všech domněnek o konečním osudu lidského těla a ducha. V této knize, prokleté a církví ihned zničené, author všechny možnosti rozbírá, co se s těly a dušemi po smrti stává a praví též na jednom místě svého vzácného spisu:

„Jisto jest, že jakmile cum morietur homo, haereditabit serpentes, bestias & vermes. Neboť jakože in purtredine conciperis, & in fordibus generaris, kdeže by duch nás oživující skončiti měl? Přece nikoliv v oné shnilotině, z níž, pravda sice, povstává nový život travám, hmyzu, etc., však chtít, že duch lidský v to se rozptýlí, soudit, bláznovské a směšné by bylo. A jako jsme prv řekli, že tělo je duše a naopak, neopouští tedy ta inteligence neb duch, která tím seskupením masa, šlach, krve a kostí za živa vládla a je řídila, ani po smrti neopustí tělo, dokud ono alespoň šlachy a kosti má. Jako ve spánku nic nevíme o našem těle, tak po smrti celou tu proceduru rozkladu a rozpadu duše již nevnímá, ač stále své trvání z té mrtvoly táhne. Je to jako za spánku, kdy duše opouštíc tělo, (k němu sic připoutána jsouc a okamžitě se vrací, je-li ono probuzeno,) žije svým samostatným životem; tak i smrtí těla duše se odpoutá, a může se do rozmanitých tvarů vtěliti, nadále své trvání z cadaveru ssajíc. Když ten pak v pouhého kostlivce se rozpadnul, duše ponenáhle (ustavičným pobytem v říši stínů pozměněná a v nové formy pomalu se zahalující,) se scvrkává do jednoho zářícího kotouče a smísena jsouc s pralátkou Božství, dle svých, v těle člověka dobytých, zásluh, odmněněna jest, geniem či demonem se stává v případech dobrých, t. j. byl-li princip myšlení onoho ducha za živa v souhlasu s ideami věčného vývoje a pokroku světového. Na příklad: když taková duše nejmocněji ze svých sklonů a snah sloužila lidstvu, kráse neb moudrosti božské, bylo-li její srdce nakloněno k lásce a soucitu k přírodě a zvířatům, anebo aspoň pomáhala-li šířiti světlo poznání kol sebe. V případě opačném, když jenom hmotě a tmě sloužila, neb její schopnosti Božské nánosem rmutu církevnických a vlasteneckých představ zakaleny byly, tu se znovu v lidské tělo vtěliti musí; ono znovuzrozování jesti trestem za její liknavost ve věčném vývinu. Dokud neuposlechne duše takováto našeptávání dobrých geniů, musí se znovu a znova převtělovati, až pochopí. – Jsou tedy geniové, (vzniklí z duší dobrých za živa,) našimi vůdci, ponukateli a inspiratory k dobru; daemoné pak, jsůce jistým druhem temperamentnějších geniů, vnukají lidem myšlénky heroické, nadšené a vedou k fanatismu: vždy však pro dobrou věc. Leč jakož i ideie stárnou a každá dobrá věc, (nahrazena jsouc po čase lepší,) v zlo se pomalu proměňuje, tak i geninové a daemoni během věků stávají se zlými, a lidem více škodí, než prospívají. U zvláště zlomyslných daemonů mluvíme pak jako o cacodaemonech. Někteří z nich, jsouce statisíce let staří, bývalé duše pohanských kněží prastarých kultů, (jistě též dobrými daemony byli a snad křesťanským mučedlníkům jich hrdinný zápas a setrvání při vzcházející nové pravdě světla Kristova našeptávali a řídili, však během doby, jak učení Krista církev zatemnila a prázdnými dogmaty pokryla, měnili svou povahu v zlomyslnou, špatnou a nízkou, podobnou mravům a myšlení církevní hierarchie,) zmocňují se rádi mrtvých těl lidských, trupy ony oživují a lidem se zjevují. Nebo táhnouce hmotnou sílu z obětí, kdysi prolévaných jimi nebo církví krvavě, jež do dnes usmířeny nejsou, v strašlivé přízraky se promněňují, trvale neb jen na čas po světě chodí, postrachem lidí jsouce. Též mohou, dle své inteligence, z trupů mrtvol sesazených a krví oživovaných v lidských tělech žíti, lidem škodíce. Hynou a mizí příchodem nového Světla, vítězstvím nových Pravd a poznání; dobří Geniové rozptýlí tyto syny temnot, kteří od nejnižší formy ůstrojné k člověku znovu se vyvíjeti musí.“

Bodin praví:

„Myšlénky lidské jako páry vodní aneb co deym ohnivý povětřím těkají a všude kolem lidí dosti příčin ku vzniku bytostí oživených nalézají.“

Nevidíme tedy, proč by neskončená mocnost i zde spectra nemohla stvořiti; že jich po dnes všeobecně neznáme, není důvodem, že nejsou.

Swedenborg nalezl, že hlavně vzduch kolem šílenců, (a není-li každý z nás do jisté míry bláznem?) histeriků a vyhráněných povah, totiž melancholiků, sankviniků, flegmatiků a choleriků, duchy takovéto chová, kteří též spectry neb stíny býti mohou. Aniž nového to co jest, neb všemi náboženskými knihami, od Véd až do sv. Písma, doloženo to je.

Není tedy divu, když tolik učených hlav všech dob tato stvoření a bytosti znala co spectra neb strašidla.

Přijmouce dle obdoby ony zjevy, musíme je též uznati i dle obdoby v rozličných filosofiích a soustavách myšlénkových, ovšem v rozmanitá jména navlečená. Jen tak vysvitne nám nemálo mnohý škodlivý a namnoze i dobrý vliv specter na lidskou společnost.

Novohermetikové smýšlí na základě těchto poznatků smělou a odvážnou kombinaci:

„Veškeré duše naše jsou, co tělo lidské z buněk, z miriád takových myšlénkových vzplodin, respektive: bytostí, oživených již, utvořeny, složené a sestavené dle plánu vesmírového. Může tedy býti duše lidská obrazem samotného pomyslného Boha, ve kterém miriády duší, stojících co vojínové, pluk pod vůdcem působící, pod vládou věčné prapříčiny trvá. Kterýžto Bůh, nemůže-li nad nimi řádně panovati, částečnou roztržitost svého Universa způsobí, (jako se stalo Jehovovi, pád pyšných andělů!), aneb všeobecnou, když vidí, že vláda jeho nikam nevede, vinou jeho přežilosti již a hlavně služebnictva – kléru. Nebo též úpadek udělá, když mnoho duší odloučí se od Něho, najdouce si lepší představu Boha. Když takový tedy Bůh většinou zapomenut jest, duše od pouta toho božství osvobozeni jsouce, svůj vlastní život vedou, buď co geniové, demoné, bytosti přírodní a vesmírové, neb co spectra a strašidla; jiné opět všemožně se spojivše, jiná těla dokonalejších bohů představují. V tom věčný koloběh spočívá.

V dílech Gnostiků setkáváme se často se stopami starých daemonologických tradic a kultů, rozvržených mezi aeonové sjednocení božských představ; určitějších druhů specter však Gnose nemá, a i gnostický Daemon zcela jinou představu kryje.

Nesmírně bohatá daemonologie Asyrská, Babylonská a Egyptská, nespadá obsahem svým a přímo se vymyká z rámce této knihy. Bylo nám zde pouze sledovati vliv jednobožství na extrem téhož, ďábla, a porovnati hlavně oba odvěké protivníky, s legiemi jich sluhů.

Hledíme sice na bohy, i na protiklad jejich: mocnosti černé, jenom jako na výtvor představ lidských, nicméně popřávajíce sluchu mystickému pantheismu, který vždy byl známkou duší nejušlechtilejších, spatřujícímu přírodu oživenu nesčetnými bytostmi živelnými, touto knihou jsem vymeziti a rozlišiti od zplodin církevnické a středověké démonologie tyto bytosti chtěl.

Více k chvále a oslavě těchto mythologických zjevů se tak stalo, než k užitku dnešního rozumářského lidstva, ztrativšího veškerý hlubší cit a lásku k přírodě. Běda těmto lidským kreténům doby přítomné! Pokrokem a vzdělaností pokračují sic kvapem, ač v otázkách duševědných, záhrobních a filosofických každá nová nauka velmi opatrně jest přijímána a rozebírána; moderní člověk vůbec k podobným zdánlivě nemožným věcem přistupuje velmi opatrně, zkoumaje pochybovačně každou podrobnost – nicméně spěje tím k naprosté střízlivosti citové a hrozí státi se novým zdrojem chyb budoucímu lidstvu. – Omyly lidského rozpoznávání Neznáma vzrůstají, (a stává se tak jedině vinou skeptické vědy,) kteréžto omyly zastiňují obzory citové spekulace. Rozum pohltil cit a užitek zahubil krásu.

Okultní nauky dosud též neobjasnily problem strašidel náležitě: výklady o spectrech nedošly ještě na střední cestu, na styčný jakýsi bod, mezi theoriemi psychickými a theoriemi satanismu, převzatého z církevní machinace.

Ohnivý pes

Ohnivý pták

Prastará náboženstva spatřovala i ve zjevech nejdémoničtějších vždy jenom přírodní rozběsněná božstva; však během časů prodělávajíce určité proměny, došla až ke kultu zlobohů, ďáblů. Odtud byl v tomto oboru k daemonologiím již jen krok: je to ostatně choroba všech kultů, rozlišujících a personifikujících pojmy dobra a zla.

Představy ďábla a démonů jsou nemocemi náboženství, i dlužno je registrovati mezi ostatními mravními endemiemi psychopatickými, které občas postihují mysle lidské.

Sám Boha část, nadsmyslnou představu Boha utvořiv, tuto uctívaje,
člověk, zasažen šílenstvím, klesá:
kde v záři velebné zrakem jej stihnout mnil,
čerň hrobu a demonů naň zejíc, se šklebí.

Díla Goetie, rovněž z nejstrašnějších vyplývajíce daemonologií, spolu se všemi daemonomantiemi, daemonolatriemi, všechna černá magie staré i nové doby, procesy čarodějnic a zkáza progressivní lidská a zvlášť církví, – co doklad nesporný úpadku lidského ducha zůstává.

Když i vznešená kniha o nesmrtelnosti Bhagavad Gita, na principu boje v člověku, dobra se zlem založená, mluví o démonech a ďáblech, jež Preta-ové a Bhuta-ové se nazývají, (nějací to duchové elementární, dle výkladu theosofického,) jsou, jak hluboce zarmouceni býti musíme!

Tuť teprve docela přesvědčeni býti musíme, že samým nebezpečím a úkladům o naše duše vydáni jsme, a jakože s jedné strany na naše tělo smrt, ze druhé strany ďábel na duši číhá.

Připustiti existenci ďáblovu, znamená uznati bez výhrady přítomnost démonů a strašidel kolem nás i v nás; následovně mizernost, krutost a slabost Boha,
špatnost bližního, oprávněnost k zločinu.

O některých ďáblích se praví, že mortua quin etiam jungebat corpora vivis, což asi veykladem vampirismu in alegoriam objasniti se dá.

Hrůznost zjevu ďáblových zjevování nepochází ani tak z šeredného tvaru, jako z vrozené, dědičné paramnesie, kdy představitost našich prarodičů na mnohé dětsky naivní: Quare?, žádné: Quia! nedocházela. Těžko ovšem přisvědčiti, jak učinila na ony otázky u věcech záhrobí, theologie, a v novém čase spiritismus činí.

Spiritismus, (jak Venanzio pravil, tato hniloba starých Náboženství,) ve spectrech pouze Duše zlých lidí, církev zase

vlka, vše zahubit chtějícího, draka mnohotvárného,

tykadla na svět vystrkujícího, z domku ohnivého,

zná.

Ř. Chraštický takto o tom „smeyšleňování“ roku 1774 píše:

Katolíci, najmně jich papežové, nejvíce ze všech lidí o daemonech, peklu a ďáblech chtí disputýrovati, tak nějaký čarodějnic obránce, jezuita Johan Wier, kterýž sotva prvních začátkův vědy daemonologické zakusiv, všetečně však a směleji, než naň náleželo, jako švec přes kopyto, o takových a k těm podobných věcech neuměle argumentýroval, pravě, že strašidla a demonové přirozeným veykladem vysvětleni býti mohou.

Item: nějaký farář, jménem Václav Klugar, ve svém Catechesí pro svoje rodáky v Čechách, všeliké rozumy o pověře (prý!) vydává, chtíc na kůži ďáblovu košili přirozeních účinkův zemních natáhnouti, aby mohl lid od nezměnitelných zákonův, strašidelními jevy se okazujících, k nevěře v ďábla a prohnanost čarodějnic dovésti, od nich as ňáký litkup bera; od ďábla pak až potom ocasné obdrží.

Mannhardt ve své knize Der Baumkultus d. Germanen dosvědčuje, že vlivem křesťanství lid přestal sic na bytosti přírodní, ve stromech sídlící, věřiti, že však na místo těchže stromy určité osadil daemony a čerty.

Podobných zmněn dočkaly se i studánky, jezera, vodstva a hory; všude z vegetačních démonů církevní ďáblové se stali.

Voltaire pravil:

„Bůh nemá pro mne nejmenšího samostatného významu, leda v svém poměru k přírodě. Nechá-li žíti v přírodě bytosti, jí oživující a chránící, znatelné víře lidí vymřelých dnes, nebo ďábla, vypuštěného chytře církví k postrachu hlupáků, je to jeho věcí. Na mne jest, bych obdivoval přírodu, jak jest krásná.“

Vzdor takým povážením moudrých nemůžeme jen tak zhola víry na ďábelskost zjevů nás obklopujících se zhostiti, zejména když krom bohaté literatury tolika četných důkazů o existenci ďábla a specter jeho máme.

Mohli by lidé tak špatnými býti, kdyby ďábla nebylo?

Což šílenství strašlivá, jimiž mnozí lidé posednuti jsou, nesvědčí-li o strašném působení ďábla na takovéto lidi, kteřížto zmítajíce se v děsných záchvatech, ku všemu v okolí tupý jsou, mysl podroušenou majíce?

Takový člověk ovšem zřetedlně vidí všechnu havěť pekelnou na sebe dorážeti, ďábly a čerty kolem sebe špacýrovat, veliké lemury defilirovati a běsy se kol proháněti.

Možno je pak říci právem:

To ďáblem posedlá je chasa!
Muž divý z mrchy trhá masa
a drápy ven z ní střeva drásá…

                                                                     (MISTRAL: MIREIO, spis 6., 65.)

Také již v tom pádu není podobnému člověku pomožení, uteyrán od těch přízraků zjevování, posléze na ty delirátní neb bludné, jak věda jim říká, představy hyne.

Proto by každý člověk náležitě pozorovati se měl, zda síly tělesní mu neubývá, jsouc můrami, vlkodlaky neb jinými strašidly krví z těla vyssávána, zda náležitě tráví, močí a stolicy-li v pořádku a pravidelnou má, aby v tom nějaká porucha skrze působení slinníků, nátky neb vampyrů nebyla.

Item pak má každý časem svého bližního neb souseda na sebe se otázati, jest-li se mu nezdá, že zmatené řeči vede neb jinak nepříčetný není; má od svého důvěrného přítele důtklivě žádati, aby mu plnou pravdu pověděl, zda nepozoroval nějaké strašidlo za zády jemu státi, neb jest-li někdy nějak nesmyslně nejedná, nefantazíruje, nekoulí očima neb jinak potrhle a raplovsky se nechová, by zavčas proti strašidlům zakročiti se mohlo.

Mnozí lidé dobře cítí, kterak je ďábel či jiná jeho potvora honí, pronásleduje a stihá; dlouho však to okolí svému zatajují, až posléze mord velký provedou, jako píše o tom v příběhu Gerhardt:

Jeden hejtman od nějakýho berního úřadu náramně dopálený chodil, skrze jednoho lehkovážnýho malíře, kterýž na finance státu nic nedbaje, daně neplatil, pravě, že žádney příjem nemá, a tu zlatou žílu, kteráž jej sužovala, může prý si pán heytman osobně přijít zabavit. Slyšíc to holedbání ten zasloužilý ouředník, k tomu mazalovi osobně se vypravil, jemu otcovsky, však důrazně, celou tu jeho povinost občanskou rozkládal, nezapomenouc na strůnu vlasteneckou uhoditi. Kteroužto řeč vyslechna ten barvokaz, odpověděl, že raději do smrti chud zůstati a jako žebrák skončiti chce, než-li by své vlasti, v níž 99 procent pitomců žije, nějak prospěl, a vládě, která miliony za pomalované cáry (které zčernají a zmizí za pár desítiletí) do ciziny poslala, doma pak podpory a ceny nesprávně a protekčně rozděluje, na daních přímo haléře odvedl, a že vždy tak bude chud, aby starýho čerta zabavit mu exekučně mohli. Dopálený heytman přijda domů, skutečného čerta uhlídal, také v úřadu za všemi poplatníky ďábla soukati se spatřil; na konec jednou tůze dopálen jsa, vezmouc sekyru, 18 lidí a 4 úředníky v kánceláři tou sekyrou pomordoval.

Doslov k této knize.

Rájecký uvádí v jedné své knize, že bohyně Salamandra, na jednom oltáři uctívána jsouc, takovýto nápis měla:

In medio ignis non sum aestuata.

Podobně i já, bych každé výtce čelil, že strašidly namnoze ďábelské přirozenosti se obíraje, také nějak takový jsem, a že, jak z knihy vidno, s Ďáblem rád si notuji, (takže říci by se mohlo právem:

Aut Daemonus Váchalizat, aut Váchalus Daemonizat,

což na česky se vyznamenává, že démon jak Váchal smeyšlí, neb Váchal demonům přizvukuje,) čtenáře ujištuji, že jakoliv uprostřed pekelného ohně po tři roky jsem seděl, tuto knihu skládaje a tiskna, nikterak zlem neshořel jsem.

Proti námitkám církve svaté, že jsem užitečněji čas nad strašidly ztrávený nějakým jiným dílem, církev a Boha libozpěvně oslavujícím, naplniti mohl, odpovídám, že tuť můj úmysl byl, že však krom popsání a vymalováni spekter a jiného ďábelstva nic příhodnějšího k zvelebení církve katolické jsem nenalezl.

Rovněž husytiáni, evangelisté, luteriáni, čeští bratří – a což vím, jak se ti všichni, kdož jenom v Písmu čítají, jmenují, – nemalou z této knihy radost míti musí, neboť tento můj Přírodopis strašidel samotným Hospodinem schválen v Bibli svaté jesti, kde (v druhé knize Mojžíšově: 20. 4.) stojí psáno:

„Neučiníš sobě rytiny ani jakého podobenství těch věcí, které jsou na nebi svrchu, ani těch, kteréž jsou na zemi dole.“

Jsouce pak strašidla moje v povětří, pod zemí a v pekle, tedy tam, kam zákaz Hospodinův se nevztahuje, nejen dovolena zobrazení jsou, nýbrž i schválena, neboť Bůh sám umění malířské a řemeslo rytinské nadpřirozeně Goliabovi a Beseleelovi v mysl ráčil vlíti, jak v 2. knize Mojžíšově, 31. kap. čteme.

A jako na poušti na rozkaz Boží Mojžíš hada měděného udělati a vyzdvihnouti musel, na kteréhož ranění patříce, byli uzdravováni, tak i já tuto knihu o strašidlech z vůle Hospodinovi rýti a psáti donucen jsem byl.

Pro kterouž příčinu zdůraznění a odpovědění následující pochybovačům dále mám:

Učí nás svatí otcové, ano i rozum sám to ukazuje, jedno, že užívání obrazů vymyšlených není zlé, ani není zapověděné, alébrže velice užitečné takovéto pohledění na obrazy ďábla a všelikých potvor jeho jest, neboť z něho všech špatnot ďábelských tvářnost se všemi circumstantiemi ohavních následků zla vyčísti můžeme. Též také pochopiti můžeme způsob tělesný v jakém ďábel a čeládka jeho na zemi nejčastěji se objevuje, jako ku příkladu, spectry neb démony:

Proč bych tehdy toho také figůrami vymalovati nemohl? Tohoto uzlíčku nebude moci žádný pohoršenec nad mým Přírodopisem rozvázati.

Když pak konečně i v chrámích a kaplích obrazové svatých a dokonce také Boha vystaveni jsou, poněvadž tu nejvíce užitek svůj vydávají, též strašidla a ďáblové mojí v této knize oprávněny náležitě jsou, tím více, že se jim, a ne jak obrazům církevním zhusta se děje, žádná dulia nepřitrefí, leč ony rytiny, k textu potřebné, co obraz neb podobenství toho kterého hovada pekelného znamenají a Ďábla analogicé, totiž skrze figuru pochopitedlně představují a repraesentují.

Což lépe následovně v rýmech doložím:

Mnozí křesťanové bystří, chtíce býti v Jsraeli mistři,

praví, čerty malovat, že není radno,

k zatracení přivede to snadno.

Odpovídám:

Starosti podobné, nemalé, ze světské vás nevyvedou maštale,

chtíce jenom Pána znáti, protivníka nedáte si malovati.

Někomu zas bude se zdáti hrůznost vypodobněných mnou zde specter příliš nepatrná, vzhledem k jich popisu; tuť odpovídám a zdůrazňuji, že kdybych všechnu šerednost a úděsnost strašidel v své knize byl zvedl, alespoň tak, jak staří mistrové činili na svých obrazech a rytinách, při tom všelikém popisu těch příšer a počtu velikém knih, o daemonech a spectrech pojednávajících, mnozí z čtenářů hrůzou by zemřeli neb na duchu se pomátnuli.

Proto jsem tedy raději zmírnil ohavnost zjevů těch potvor při jich zobrazování barvami příjemnými, jakož i tím, že jsem jim namnoze podoby lidské přidával, neboť na lidskou tvářnost každý z čtenářů spíše uvyknul, než na zjev všelijakých červů a hlístů, zkřížených tvary zvířecími a ptačími; konečně: vždyť mnohá bestie lidská horší tisíckráte pekelného hovada jest, že maně ubohost a nesmyslnosti socialismu, hlásajícího bratrství ke každému z lidí, uznati na takovém příkladu musíme.

Rovněž i text své knihy jsem čtenáři náležitě upravit musel, by v suchopárném popisu, (jak u ostatních přírodopisů zvykem bývá,) neuvázl a chuť k přečtení celé knihy neztratil, nebo namnoze v daemonologiích nejrozmanitějších ustavičná jednotvárnost panuje. Tuť jsem tedy záživnější moralisty a theology do své knihy pojal, vyhledav i něco písmákův lidových; v celek pak neopomenul jsem něco koření vtipu přihoditi.

Mnozí, přečtouce na začátku této knihy postavený seznam odborné literatury strašidelné, z mystifikace mne obviní, shledajíce, že mnohé knihy tam uvedené neexistují: těm pochybovačům však znovu dokazuji, že mnohé z těch knih, (třebas dnes o podobných ani názvech zájemníci také literatury neslyšeli,) jedenkráte v naší bibliothéce universitní se objeví.

Nemohuce mi zatím jinak na kůži, než odbytím, že celá práce moje bláznivým dílem jest, jmou se mojí záškodníci spisovných pokleskův mně vyčítati, na kteréžto domlouvání zcela klidně bzdím, odpovídaje podobným ‚češtinářům‘, že řeč musí sloužiti autoru, a ne autor zvláště aby o řeč se staral a jí krášlil; havran by jak slavík zpívati se namáhal. Zvlášť dnes, v době dadaismu a futurismu, správnost jazyka dál zachovávati, zcela zbytečno jest.

Lépe jest, myslím, něco nového a užitečného světu oznámiti řečí třeba neotesanou a hrubou, než přemrštěnou, cukrovanou a umělou mateřštinou, která po delším čtení nadmíru mdlá každému čtenáři připadati musí. Oč rozmanitější a záživnější jest čeština úpadkové doby, nebo Pohla přídveřníka a Rossy! Tuť jest radostí, v podobných knihách čísti, zvláště když přes tu chvíli na nějakou té češtiny zvláštnost přijdeme, která pak duchu milým osvěžením je; takový nesprávný přechodník neb gramatykální chyba a germanismus, jak mandle chutná,

Rovněž mnozí usebranci a zákonů milovníci dokládati budou, že slova na konci řádek libovolně a nesprávně rozděluji, že se tak díti namnoze nemá. Bloude! pravím, bližší mi jest Typografia než-li čeština: lehčeji slovo než sazbu zlomím. Tážu se vás, vy kritikové, běhající jak kolečka v hodinách natažených, (znaje vaše lehkostní a těkavé stránek polykání,) také jste tak rychle a ledabyle čísti v této mé knize mohli, jsouce zvyklí domysleti se při správném dělení slov smyslu a ducha následující řádky? V tom byl můj vtip: úmyslně klásti překážky vašemu rozběhnutému zraku, a donutit k pozornějšímu čtení.

Než nechme veykladův o tom, kterak se vám má kniha presentýruje; chci ještě něco málo specter se dotknouti.

Někteří učení mužové, na církvi svaté neodvislí a nemusející říkati, tak jak to obyčejem v těch dobách bylo:

Dammi pane e dimmi cane!

zkoumajíce duchy pekel, svědčí, že třebas aspectus eorum, quasi carbonum ignis ardentium, nicméně že namnoze v těla lidská, napolo zvířecí, se zmněníce, jakous duši mají.

Jeden z nich, (tuším Helmont,) vykládá, že paterým způsobem vyložiti onu inteligenci daemonů můžeme, a sice:

ad 1.) substancí padlého božství, v ďáblu uchovanou,

ad 2.) forma corporis daemoni, to jest: složeného z ducha pekel a hmoty,

ad 3.) forma corpus spectris, t. j. část hmotná, ne duchová, ze kteréž by tu sílu brali,

ad 4.) forma complens corpus ad esse corporis,

ad 5.) synekdochyckým výkladem.

Tu potom, dokládá zmíněný Helmont, musíme připustiti, že v ustavičném vývoji duchů a tvarů během věků se jistě mnohá inteligence strašidelná natolik vyvinula a pozmněnila, že od lidského zjevu nikterak se nerozlišuje, a krom duše, božského původu, jako člověk všechny vlastnosti téhož má.

Kterak bychom pak neměli hrůzou trnouti, uvážíme-li, kolik démonů v tělech lidských nepoznáno mezi námi běhá!

Jak děsné je pomyšlení, že nelze s určitostí zjistiti, není-li nejlepší náš přítel vlkodlakem, nebyl-li náš otec neb jiný z příbuzných zakuklený nějaký zplozenec ďáblův?

Dobře o této strašlivé věci již Ubidus báseň napsal:

            To šílenství, jež zrodilo se mi, že satan jsem
        a kolem ďáblové jsou jen,
                              hned vyložím; popřejte mi, bratři inkvisitoři, sluchu:
                   Videus hanc mulierem?
        Ta žena mě zrodila, jí mlékem, krví, jsem nassát…
        Snad Satan jí sved’, mne zplodil…          Drásat
                   své nitro nechci vzpomínkou.
        K dobru mi vedla, s podmínkou,
             kněžský že zvolím stav. Já šel, – oh! zbožné mládě! –
                   a záhy vysvěcen byl knězem ve Granadě.
        Církve, vyniknuv, (ďábel mi v nitro stoup!)
                                                              všetečně ohledaje Petrův sloup,
        mnil, shnilý že, potřeba mu oprav,
   stu kacýřům jsem denně ortel prohlašoval poprav.
      Ctného biskupa Toledského, ač přičiněním jeho knězem jsem se stal,
                   prvního vydal jsem ohni inkvisice –
(není ho škoda, při jídle mlaskal jako pes, jistě ďábel v něm byl,)
                                                                     a co více:
na příklad: jednomu prelátu dvacet let mícha schla, celý ten čas jak
                                                                                                                        Lazar ležel,
      však jen já vím, že s sucubou se laskal v době té;
   i udal jsem jej. Mučen, nevyznal; skrz oheň hranice k ďáblovi běžel.
              Koho ještě udati, zmučiti, spálit?
Svět pln ďáblů, nosících lidská těla… Papež a kacíř, král a žebrák, já i vy!
                                         Kdo plodí a rodí, smrti hodni naposled!
      Mou matku spalte za trest až po mně hned!

Mnohý folklorista řekne, že dílu mému, třeba tolik obsáhlé bylo, přece jen mnohý z přírodních zjevů schází, (namátkou řekne, kam se poděly Lárové, s lidmi k jídlu přisedající, strážní ochránci krbu, kde jsou Rakšasové všichni, v 29 odrudách, kam se mi poděly příšery Luzrmon řečené, držící matky až do ouvodu v ďábelské moci, kde jsou Mara Rupa, bytosti vášněmi povstalé, kde veličisný Rybrcoul neb Krakonoš a jiní a jiní,) což býti nemá. Takovému nespokojenci odpovídám, že úplnosti svému dílu přikládati sice nemíním, že však pilněji-li patře, uvidí.

Co sám víš, to nechtěj u druhého znát,
mohlo by cos nemilého se ti stát,
vědomostí, protivníku, ukazuje poklady,
že nic neznáš, posloužil bys doklady.

Přílišnou-li pak někteří, ve vlasti zbožní mužové, starost o mojí duši projeví, pravíce, že pro tak ošemetnou knihu svojí věčného zatracení dojdu, takovým úzkostníkům tou námitkou opponýrovati musím, že nějaké pravdy muselo v tom učení, které Léta P. 1534. o ‚předzvědění‘ v Hollandu i Fryzyi se hlásalo, býti, tím více, že na Východě podobně (zákon karmy) dávno tak smeyšleli, a že Turkové též kismet svůj znajíce, párkrát v bojích křesťanům nařezali.

Pro kteroužto příčinu vlastní jistoty v této praedestinační věci a gruntu mého odvážného zkoumání tajností nebes a pekel, žádného většího strachu, než z vaší hlouposti, nemám, a tak ujištěn jsem o svém k životu věčnému vyvolení, že i pakt pekelney se samotným Beliálem troufal bych si bez újmy na své duši vykonati, jen když při tom stejně vysoko jak člověka zvířátka povýšiv, tyto co božství nejvznešenější a nota bene, viditelné, milovati a uctívat bych dále mohl.

Nemnějte tedy strachu, vy hampeyzníci dnešních vašich životů, mystiky, křesťanství a chmůr vašeho vymyšleného církevnického boha plní, kteří živi jsouce, života nedbáte, tělo majíce, o ně se nestaráte, bláznivé předpotopní fabule o duši od těla zvlášť jsoucí se držíte, tělo za hnojník, přírodu, krásu a svět za pouhé ďáblovo mámení máte, po zemi chodíce, (o níž s vaším Jgnácem voláte: Quam sordet mihi terra!) nos od ní odtahujete k výšinám vašeho vybájeného s andělskými kůry nebe, rozvažujíce o vašem tam v nebesích extra na trůně sedícím bohu, při tom nohama, nedívajíce na zem, po Bohu šlapete, po Bohu v nesčetné kráse květin, obdivuhodných formách, životu a hemžení hmyzu – nemnějte strachu, pravím, vy zbožní, že bych za vámi do vašeho vymyšleného nebe lézti chtěl! Nechtěl bych tam s vámi věčně dlíti a patřiti na pokryteckou tvář vaší: vždy bych si vzpoměl, kterak za živa zpovědí duši svojí pucovat od hříchu jste běželi, psa však v boudě, v nečistotě a marastu dál ležet jste nechali, tuť starostí o církevní sacramenta jste měli, abyste je plnili, své povinnosti však, vůči zvířatům, bratřím vašim, božské, jste zanedbávali. V krváku Písem a bible se zalíbením jste čítali, však kniha přírody neznáma a zapečetěná vám zůstala. Ne, nechci jíti a býti s vámi!

Proti námitkám, že bych touto knihou sesmněšňoval svůj jazyk, církev a národ, pokud by se v tom spectaculu specter spatřovati chtěly, odpovídám, že kacýř nijaký nejsem, neboť jako taký, setrvávaje při svých ideách, příčících se orthodoxii, dobrému mravu a republikánským způsobům, učil bych se mlčet a znaje přísnost v své vlasti zákonův, ideu svou bych neprojevoval.

Pánům škrabalům, soupis vedoucím o umění a knize, mnícím se mé práci rozumněti, vzkazuji, že ne oni, leč ti, kteří se teprve narodí, náležitě ocení a zhodnotí mé dílo; ať protěžují a dithyramby pějí na ony české umělce, s nimiž společně kavárenský prach utírali a mne ať na pokoji nechají. Jdu svojí cestou dále a umění své podrobuji pouze těm změnám, jež mají za cíl rozvoj vlastního rozpětí duchovních sil a snah; nikdy však z diktátu přelétavých směrů a vládnoucích hesel. Ať zkusí sami, kritikové, trpkost potu dřevorytcova, bohatost způsobů mého rydla a rozmanitost tvorby; konečně ať pováží, že dosud žádný u nás se nevyskytl, by knihy sám psal, sázel a tiskl, a takovým počtem dřevorytů, (z nichž mnohé naprosto napodobitelné nejsou, a které žádný z českých dřevorytců technicky tak dokonale do dnes provésti nedovede,) doprovodil, za cenu tak nízkou knihy prodávaje; hned jinak mluviti bude.

Ve Vršovicích, dne 12. ledna, Léta Páně MCMXXIV.

Requirite diligenter in Libro Naturae & Beliali, & legite –
quia quod ex ore meo procedit, ille mandavit,
& Spiritus Ejus ipse congregavit ea.

Úplný abecední seznam strašidel,
bytostí přírodních a nejrozmanitějších specter,
o nichž se v této knize slovem neb obrazem pojednává.

(První čísla značí stránku textu, poslední číslo stránku, na které obraz jest, vyznamenává.)4

Aéllo 180

Agelasticus anthropofobus 41

L’ Agnéu Negre 138

Alraune 205

Amonokefal vulgaris 113

Amphysbaena 74

Amorphus aquae 52, 59

Anonymus anthropothérie 128

Apsarása 205

Armorána 105

Arnošt tlustý 267

Asové 169, 207

Asurové 158

Atis 157

Baba Jaga 206

Bacaliště 205

Bambaroucho 205

Barban 205

Bergmännchen 49, 206, 215

Bezhlavý jezdec 131

Běsové 181, 205, 201

Bludička 61

Bílá paní 118

Bosorky 33

Brundibár 163

Bubák 154, 175

Bumbrlíček 130

Burdeljak 100

Butajští stínové 149

Bzdík 183

Canis prognatha 170

La Cano 138

Centipeda 117

Ceryornis spartoi 75

Cimrhaxl 84

Couravá strašidla 103, 87

Crepitus cyanosa 183

Cvendy 33

Demodexa tristimaniae 26

Démonové norníci 106

Diblík 41

Diblík domácí 84

Divous 90

Divoženka 73, 259

Domovníček 84

Duch skalní 50, 47

Duchové šprtní 173

Duchomor 153

Důlní muž 49

Dupálek 205

Dušní ženka 182

Elf 41, 81

Eryneje 103, 87

Escarinche 205

Fajeršajba 129

Fastrisolga 131, 261

Felsenrauber 57

Femina imputabilita 73

     ˶     polymaatis 182

     ˶     restagnata 28, 29

Flundry 103, 87

Flusožeři 158, 167

Freya 25, 23

Furie 103, 257

Garamaudo 205

Gnomové 68, 85

Gripa 138

Gripet 138

Grynschimmel 42, 39

Gvozdeňzuba 205

Harpyje 123

Hasterman 35, 31

Haveď 206

Havětník 57

Helianthus apricus 122

Hejhadlo 205

Hlava ukrutná 231, 253

Hnojník 183

Holanďan bludný neb lítací 131

Holotáta 205

Homo melomelus 141

Hřmotící duchové 114

Hůkalka 36

La Chaucho – viéio 205

Chřístek Loptoš 205

Chvojka čert 174, 235

Ibliz 179

Incubus 99

     ˶     risorius 83

Jaga Bůra 206

Jamine 105

Jarník 51, 53

Jemináček 105

Jeskyňky 80

Jezidové 80

Jezyňky 80

Ježibaba 206

Jiskrák 205

Jupiterník 124

Kaapora 205

Kápora 152

Karnet 179, 211, 249

Kikomora 123

Klekánice 34

Klosterschreck 184

Knivka 98

Kohout ohnivý 129

Kolduna 147, 184, 255

Kobold 152

Kostní strašidla 143, 165

Koule ohnivá 129

Kovlad 106

Krakonoš 290

Krňas 205

Krvavá jeptiška 131

Křístek 84

Kuga 206

Kujeba 206

Kuracej noha 206

Kůtnice 205

Kybele 157

Kvílnice 26

Laccerator agriothymiae 100, 101

Lamie 147

Lampyrina pasifea 61

Larové 89, 290

Lechové 58, 55

Lemurové 173, 171

Lemur somnusus 173

Lešije 58, 55

Lesní ženky 205, 265

La Lih 183

Li Dra, šarkani 138

Li Trévo 205

Lisici 58

Lochman 74

Loktibrada 206

Loptoš 206

Lou Chin 138

Lubia 25, 23

Luční ženky 221

Luďci 206

Lunator 121

Lupus raptus 100, 101

Luzrmon 290

Machometánské strašidlo 263

Mamoluk 206

Mamun 159

Manas 58, 55

Maňasové 58, 55

Mandragora 177

Maník 142, 243, 161

Manus premier 70, 71

     ˶     vernum 51, 53

Mara Rupa 290

Markaláb 100

Marman 138

Maštálníci 144, 145, 245

Matina stimulata 27

Mátonoha 34

Mavka 36

Medusa 25, 23

Medvěd ohnivý 213

Megera 27

Meluzina scelerata 26

Měsíčník 121, 189

Michl holandský 131

Močálnice 61

Mondmännchen 121

Mordovíni 173

Mořena 105

Morkoláb 100

Morlok 106

Moras 205

Morák 123

Morous 123

Mrdofůs 206

Mrtvolník 143

Mukové 111, 109

Mumulit stertor 163

Můra 119, 115

Můřinožka 206, 237

Mužík z pokřínu 177

Najády 43, 45

Nareidy 62, 63

Nátka 118

Neptuníci 205

Ničníci 83

Nixa 205

Noctambulus Polyonymius 127

Noha pták 257

Norník 106

Nyčnice 205

Nyxa 205

Nymfy 62, 63

Odaba 42, 39

Ohniváci 67, 65

Ohnivý pes 131, 275

     ˶     muž 178, 197

     ˶     pták 129, 277

Ochechule 25, 23

Olax 129

Ozora 206

Ozrůta 206

Pabouci 151

Pacholata zamordovaná 131

Pan 70

Pantagruel 153

Pari proserpinae 33, 37

Pajrlandsmönch 131

Parkové 84

Parva talipes 142

Pačert 179

Pašotek 148

Pavor nocturnus 42, 39

Pekelní psi 241

Penates domest. 89

Penáti 89

Perchta 118

Peri gratissima 33, 37

Permoníci 49, 215

Pes černý 131

Picolodeus 89

Pidimužíci 58, 55

Phaun 70

Phylostema mystica 112

Philalethe astral saltigradae 151

Phora campestra 147

Planetoidi 164

Plejtvák 98

Plevci 148

Plivník 98

Ploskochodec 180

Poilnoir terrible 181

Podophrya nocis 154

Polednice 27

Poledníče 205

Polyadelphia buttaii maior 149

Pochvist 76

Polyfagistos salivantia 158, 167

Polyomnata 67, 65

Poltergeister 114

Posthumus desideratus 143

Potopelnyk 206

Prasátníci 127

Prašivec 129

Pretaiové 158, 167

Prenatha mystica 36

Proselachii pythom 169, 207

Psánčata 70

Psohlav 170

Pták ďábel 239

Pučinel 98

Puchník 205

Pularda sucuba 119, 115

Pygmeye 62, 63

Rakšasové 290

Rarach 219, 193

Raráškové 219, 193

Raistajflové 127

Risorius incubus 83

Roděnice 73, 107

Rostigman 131

Rusalka 28, 29

Rybrcoul 290

Rytíř s hlavou 131

Salamandry 67, 65

Samata 103, 87

Samoduočka 209

Samosyni 209

Saturie 157

Satyr ceryonis 70, 71

Satyrus sylvis 50, 47

     ˶     etymologiensis 50, 47

Secutor lumen 178

Skalní duch 47, 251

Skarificantor rugitus 112

Skelet vodní 52

Skřet lesní 152, 191

     ˶     potoční 52, 59

     ˶     skalní 57

     ˶     švábský 131

Skřítek 84

Skinfax androgine 76

Skokouni 151, 195

Slibka 36

Slinník 158, 167

Smrtholka 105

Smraďoch 183

Slunečník 122

Sordet cyanosa 143

Speichelfresser 158, 167

Spectra polycheziae 105

Spuckgeist 153

Starica 73, 107

Stínonožec 180

Stigmata Tenebbrae 103, 87

Stonožník 117

Stryga 97

Stryges 97

Strzyga 97

Stupka 209

Suka 180

Sucuba 99

Sychrové 90

Syraena pretentiosa 25, 23

Sylfy 19, 21

Sympus monopus 142

Stymfal 184, 187

Strix 184, 187

Svodák 159

Svodnice 25, 23

Subterraetus 49

Šarkan 209

Šibrová 187

Škratka 34

Škrobotník 187

Šlundra 184

Štíra 174

Šustové 83

Šotek 84, 205

     ˶     lesní 152

Tarantela mystica 151

Taraska 138

Tarvas maniacus 159

Tayflšpígl 90

Tatrman 57

Tažasú 205

Tlustý Arnošt 131, 267

Topelník 79, 77

Toplec 206

Toplice 206

Toplenyk 206

Třas 169, 207, 247

Trigonocephalos segmento 74

Triton domesticus 35, 31

Trpajzlík 58, 55

Trpaslíci 58, 55

Ugolín 130

Ulfur polygnatus 79, 77

Umrdlec 96

Umrlý s kůlem 131

Undiny 43, 45

Upír 112

Vábník 159, 71

Vaju 19, 21

Valibog 178, 197

Valibuk 206

Valihora 206

Valkolak 100, 101

Vampyr 112

Vanové 164

Varkolak 100

Varpas 19

Ventus 19

Velis 19

Verpeja 73, 107

Věštík 90

Větřnilka 157

Větronošové 19, 21

Víla 33, 37

Vij 173

Vidarové 169, 207

Virago 174

Vir domesticus 84

     ˶     scotolemon 57

     ˶     saxeus 50, 251

     ˶     simplex 142

     ˶     torpidus 114

Vlkodlak 100, 101

Vodník 35, 31

Vodní ženky 43, 45

Všeckojedec 130

Všežral 130

Walkoláb 100

Windgeist 19

Zamordovanci 217

Zámorka 182

Zbanije 169

Zberba 206

Zemníci 68, 85

Zly-dni 144, 145

Zmetci 148

Zmok 154

Zmrhalka 174

Zolotaja 73, 107

Zrůdník 141

Zrzavý Dick 131

Zteklice 34

Žrout 130

4 Čísla stran odpovídají tištěné předloze Váchalovy knihy. Pozn. red.

Reystřík
nebo-li ukazovatel všech pamětihodnějších
událostí strašidelných a znamenitých věcí,
které v knize této se popisují.5

Alpští satyrové 50; Amschelberg-slovo, můry zahnalo 119; Asekuracy, co předčí 124

Bába všetečná v kostele 148; Básníkům, kdo přízniv 121; Bellarmia, co zažil 34; Beryl kámen, k čemu dobrý jest 25; Bohů, že víc je než jeden 137; Bolševici vodníky vypudili 35; Bouřky jak vznikají 20; Božský duch co je 132; Bůh, z čeho se skládá 273; Buřiči a politikusové proč se rodí 73

Církev si s čertem rady neví 137; Coitování pfaunů mrzské 70; Coelibát ceryornisů 75; Česněk, kdy chrání člověka 100; Člověk, kdy se jak čamrda otáčí 151; Člověku vše pomlátiti jest dovoleno 12

Ďábel mněl milosrdnější srdce než člověk 144; Ďáblové prý namačkáni ve povětří visí 137; Deštěm kdo rád chodí 70; Dorota ďáblu po vůli byla 160; Drabanti pekelní 97; Dulia co jest 152; Dunst smilney komu šmakuje 70; Dušičky v hrncích pouhej žvást 35; Dvě stě funtů vážící strašidlo 142

Execírku které strašidlo provádí 111; Elf mezi kytkama špacýruje 41

Fleky na slunci 122; Flundry jsou ryby i strašidla 103; Fundus ďábla církev převzala 137; Funusy doprovázející strašidlo 105

Galové, s kým vojnu vedli 76; Genesis Šimona Mága 15

Hlas Undin, jak libý jest 43; Hřích jest šerednější strašidel 141; Hvězdář doktory konsultýrovaný 117

Chlípníky v snech kdo laská 99

Jeden z druhého moudrý jest 10; Jedovaté lufty kdo zapaluje 49; Jedovatou šťávu v člověka kdo vbodnout může 151; Jezyňky, co štrikujou 80

Kalvín ceych proč na záda dostal 147; Kaňkování gnomů 68; Katolíkům můry víc se zjevují než luteránům 119; Kdo v ohni neshořel 283; Kočku kdo má radši než psa 84; Kolomaz, na co je, 104; Kontrfekty strašidelné proč předvádím 139; Kouř z gladioly 27; Kroniky země indické příběh 62; Kuře černé 98; Kuriositas převrácená jest, spectra zkoumati 93; Kytka nesmrtelnosti 152

Latria, co jest 152; Lažanský zámek 118; Lenivé strašidlo 147; Ligatury, k čemu by byly, 28; Literatura o vlkodlacích 100

Malheurové ve zmetcích příčinu mají 148; Marsu planety duch 111; Máselnice domovem šotka byla 84; Mastikulkové, kéž by prohlédnuli, 94; Matka ve způsobu opečené svině se dceři zjevila 179; Matky, kdy rodit mají, 19; Mazanost stryg a pekelních drabantův 97; z Merkuria planety duch 106; Menstruaci, kdo působí, 121; Místa mordu kdo se přidržuje 104; Mlynář, jak se topil 61; Moldánky pfaunové k čemu potřebují 70; Mocního zpěvu Undin příklad 43; Mor, kde negrasíruje, 44; Mudrc u malíře 200

Nátka, od čeho jméno má, 118; Nadivajna z cibule a mas, prostředek k chlastu, 157; Největší potvora kdo je 100; Novohermetikové jak smeyšlejí 273

Ocas huňatý kdo má 153; Ocas myslivcem v omylu roztřískaný 57; Ohni obětovati proč se má 67; Oko strašidla i vyšlehnouti mohou 127; O houževnatosti strašidel 148; Omlazování gnomův 69; Opat a freymauer 113; Osykový kůl k čemu slouží 100

Panny ušlechtilé 33; Papež by mohl i ďábla kanonisovat 137; Papež Klement VI. co dovedl 140; Papíru dost není k popsání všech strašidel 138; Patero způsobů veykladu duše u specter 288; Penátům obětujme 89; Plyny z outrob kdo zahání 157; Počistění, jakého strašidla užívají 152; Pokleskové gramatikální, kterakže libí a příjemni jsou 288; Pohlaví kdo probouzí 36; Poltrgaistři proč hřmotí 114; Pot smrtelný na co je dobrý 150; Proč duchové a strašidla příjemnější na pohled, než jsou ve skutečnosti, se malují, 285; Představa ďábla, kam vede 279; Psohlavové u šibenice 177

Rakšasů kolik druhů 290; Rasa mezi strašidly kdo zastává 153; Relacý a protokol medicínský 117; Rodiče a příbuzní mohou též strašidly býti 289; Rodiče, dětma biti 70; Rodit proč fortelně Satan nemůže 137; Rytinské řemeslo samotným Bohem schváleno 283

Řád poenitentiální 183

Seance držeti, s kým do mody přišlo 96; Sedlák pohodu předem zvídal 124; Sliny, kdo miluje 158; Skrz ďábla jeden berní o rozum přišel 282; Skalami kdo hejbá 50; Skauti, k přírodě nevážní 12; Skepse vědátorů 112; Skřeta jak uhlídati 52; Slovníkáři, co to jsou za lidi 200; Smradem také umříti možno 149; Socialismu zhoubnost 41; Soudcové mezi přírodními bytostmi 58; Spectra, jak vznikají, 271; Spěšnoved k Undinám 35; Sperma studené démonů 99; Spiritismus, co je 280; Strašidel 1000000 druhů prý jest, 13; Strašidla proč malovati se smí 284; Strašidla i v mateřském lůně se perou 147; Střelné modlitby, dobrá ochrana, 149; Svatí, proč za nás neorodují, 184

Šílený inkvisitor 289; Šlem z rakví kdo pije 143

Tvůrce též jako zabíječ se jeví 14

Učitelé, kterak se rodí 73; Udělání, též původcem strašidel 95; Umrlčí obraz 96; Upíra bodnutí lidé za kousnutí blechou mají 112; Úpadek lidského ducha v čem se jeví 279; Úzkost potní je nebezpečná 104; Užitečnost seznati drabanty pekelné 140

Vandrovní, diamantem obdankován 68; Vanové, co jsou tu za hovada, 164; Vědátoři spectra od zemských tvorů stíží by rozeznali 139; Větry lidské kdo tiší 157; Vircolacie 100; Virgule, nač je, 62; Vlasy, proč se stříhat mají 121; V moři kapek není, co příšer ve světě, 140; Voltaire co pravil, 281; Vojnu s flundrama kdo vede 70; Všechno je na světě možno 139; Vzduch kolem šílenců 273

Waldšteyn hrabě a potoční skřet 52

Záclonky ze střev pletené 80; Záhada plazení se hadů 137; Za každým tvorem že čert jeden stojí 137; Zajaté strašidlo 142; Zhmotnělé reflexe oudů 114; Z katedry proč učení padají 139; Zlatý ocas a kůži kdo má, 74

5 Čísla stran odpovídají tištěné předloze Váchalovy knihy. Pozn. red.

Stará píseň nábožná
o všudejsoucnosti strašidel.
(Ze začátku XVIII. století.)

Poslouchejte křestiané, dobří s potěšením,
věci kolem neslýchané, slyšte zlý s třesením!
     Neboť podle zasloužení, Bůh ráčil usouditi,
     do světa k vůli trápení, poručil čertům jíti.
Hrozná práce jim nastala, když přišli do světa,
koho ta rota zastala v hříších, po něm je veta!
     Čtyři sta tisíc tisíce, ještě není dosti,
     přidej tisíckráte více k té jejich mnohosti.
Kteřížto čertové sami, v sveych tělech netrvali,
co strašidla lidi zmámý, neb v ně přiwandrovali.
     Ďábel hořel v pekle, pět tisýc let, y víc;
     a však ještě neshořel, neubylo mu nic.
Ještě věčná falešnost, všecka mu zůstala,
jak by lidem svedl cnost, povinost nastala.
     Tuť forem rozmanitých, bere ten arcyvrah,
     šeredností potvor litých, lidu prubuje strach.
Podobu tvorů v moři, i hovad pozemských,
v jiskře, když oheň hoří, y z ptáků nebeských,
     z vod plazů a na stromích, šerední tvar táhne,
     v lese, v poli, domovích, po člověku sáhne.
A což jest věc strašlivá, stále k nám se blíží,
na toho se zadívá, kdo se hříchem tíží.
     Tu co bubák mrzutý, tu zas jako moura,
     onde co pes ohnivý, rarach cestou courá.
Kráčí jako vlkodlak, jak divous jde křepce,
sténá, kňučí; tento pak, jak kostlivec šepce.
     Pověz nám ty roháči, v strašidle schovaný,
     co tě tak nutí k pláči, a k tomu zoufání?
Dí: „Nic při tom strašení, není nám těžšího,
než to, že konce není trestání Božího.“

                                     Zda ďáblu patří, mezi spectry
                                     samými když ležel,
                                     či bohu, autor, který církvi přináležel?
Tak sporně hádku bůh a ďábel vedli a nad „Strašidly“
                                                                                   ve střídání bledli.
Odvece autor, na hubu nejsa líný: „Vždyť jste, vy oba,
                                                                                      také jen ‚stíny‘!“

OBSAH
této knihy, Přírodopisu strašidel.6

Frontispic stránka   4

Titulní list    5

Připsání    7

Jmprimatur   8

Předmluva k čtenáři   9

Seznam použité odborné literatury    11

O užitečnosti této knihy předmluvení   12

O spectrech vyložení    14

Přirozeného původu strašidla    17–90

Strašidla pochodící z lidské materie   91

O zjevech ze špatného myšlení   93

Strašidla z lidských vášní    96–132

Ďábelská strašidla   133

Hold strašidel Beliálovi   135

Předmluvení o ďábelských strašidlech    137

Popis ďábelských strašidel   141 až 199

Dodatky k strašidlům pod jinými názvy   200

Příběhové ze životů strašidel vytažení   209

Herbarium   232

Závěreční kapitoly o zvláštnostech specter    269

Doslov k této knize   283

Úplný abecední seznam všech strašidel    295

Reystřík    299

Obsah   303

Autorové citýrovaní   304

Knihy o spectrech    306

6 Čísla stran odpovídají tištěné předloze Váchalovy knihy. Pozn. red.

Autorové
v této knize citýrovaní.7

Aelianus 200; Agrippa 19, 122; Albertus Magnus 62; Alimonda 127; Andreae J. Valent. 157; Appeles 19, 103; Arnoldi de Villa Nova 97; D. Athanasius 42, 83; Augustin sv. 19, 34, 94, 100, 124

Bodin 80, 120, 127, 142, 149, 153, 154, 157, 169, 170, 178, 181, 273; Bellarmia 34; Brandt Tob. 124, 148; de Bruel 69; Brusilius 137

Casius 20; Calmet 128; Cagliostro 128; Curius Sec. 203

Dedekind 152; P. Dinckel 84; Doliganus 127; Domenicus 179

Ecclesiae M. 15; van Eeden Fr. 41; Einzinger 144, 179, 180; Erben 27; Epiphanius 67; Eusebius 61

Fozdola 89, 113, 118, 130, 144, 181, 182, 204; Fabricius 124

Gallenus 44; Garnil 141; Gerhardt 282

Hanspach Mikuláš 104; Helvetius Fred. 129; v. Helmont 36, 144, 169; de Hennion 42; Medic. Hiskius 100, 119; Hieronymus 50; Gas. Horn, med. 98; Horatius 9; Horst 141, 143

Chrysologus Serm. 15; Chraštický Řehoř 150, 163, 230, 280

Kateřina Sienská 141, 163; z Kochem Martin, páter, dto; Koniáš A. 179; z Kronenfeldu Celest. 147

Lud. Lavater 36, 52, 70, 83, 123, 130, 142, 153, 158, 180; Lucretius 127, 231; Lucanus 170

Marianus Soccinus 137; Martynius Sig. 203; Maximus 76; Migasthenes 118; Michelis 67; Milichius Ludovicus 95; Mistral 282; Monachii F. Fratris 79; Mošovský J. T. 153

Náchodský Fr. Št. 95; de Noil’ 80, 170; Nostradamus Mich. 114, 142, 184; Novohermetikové 273; Národní přísloví 36, 52, 61, 75, 79, 83, 89, 90, 98, 99, 119, 129, 153

Ovidius 123

Přísloví německé 130; Pacovský Tob. 144, 169, 174; Palinarus 25; Paracelsus 124; Platon 67; Platonis Tim. 100; Plinius 62, 70, 117, 179; Plutarch 25, 26, 97, 122; Phagelus Eccenius 147, 169; Pepříček T. 79, 97; Polter Ant. Medic. 117; Poverus Tacitus 271; M. J. Pretorio 152; Pottius 177; Psellus Mich. 158

Rájecký Št. 144, 182; Rabelais 130; Raimondus Lul. 49; Remicius 231; Regulus písař 137; Rogerii Fratres Baconi 119; Ricius P. 97, 98; Ribadineira 73; Rivius Joannes 51; Ruprechtus Leo 67

J. J. Scheuchzer 164; Schwedenborg 273; Schönthal 173; Sollnus 111; Šimon Mág 117; Spencerus Gasparus 120; Sulpicius Apolinas 106; Svatí Otcové 19, 122

Tertulian 16, 43, 97, 114; Thomas Aquin. 51; Theokritos 121; Trevisanus 100; z Tornis Bernhard 129, 150

Venanzio 280; Virgil 19, 121; Wier Joh. 184

Xalpetrus 160

7 Čísla stran odpovídají tištěné předloze Váchalovy knihy. Pozn. red.

Knihy
doporučení hodné k bližšímu o spectrech zkoumání.

J. Bodin: De magorum daemonomania. Strassburg, 1586

Johannis Bodini Daemonomania (Erzehlung des wuetenden Teuffels etc.) Hamburg, 1698

Nicolai Remigii Daemonolatria. Hamburg, 1698

Lavater: De spectris, lemuribus & magnis. 1526

G. C. Horst: Daemonomagie. Frankfurt 1818

Joh. Weiher: De praestigiis Daemonum in Cantationibus ex. Ver. Libri VI. 1563

Thomas Erast: De lamiis s. Strigibus. Basel, 1577

Aug. Calmet: Gelehrte Verhandlung der Materi, von ERSCHEINUNG der Geisteren u. Wampiren in U., Mahren etc. 1751

Le Lover: Histoire des spectres. Paris, 1605

J. M. EINZINGER v. E.: DAEMONOLOGIE 1775

J. Dedekind: Ueber Geisternähe u. Geisterwirkung 1793

D. Hornung: N. Erfahrungen aus d. Geisterleben. Leipzig, 1858

D. Bischoff: Die Geisterbeschwörer in 19. Jahrhunderte etc.

Mich. Psellus: Die Operatione Daemonum. Kiloni, 1688

Dr. Joh. Wier: Von Verzauberungen, Verblendungen, etc. In Basel, 1565

Dr. Joh. Wier: Die bezauberte Welt, etc. Aus dem Holl. Adam, 1693

M. J. Praetorio: Anthropodemus Plutonicus, d. i. eine Weltbeschreibung von allerlei wunderbaren Menschen. Magdeburg, 1668

Tob. Schütz: Harmonia Macrocosmi cum microcosmo. 1654

Tato kniha,

obsahující
137 černých dřevorytů, vložek a iniciál, a 69 dřevorytů barevných,
tištěna byla co zlomek většího rukopisu a vznikla

prací tří let, od roku 1921 až 1924.

Sazba, jakož i tisk knihy a dřevorytů, vyžádala
3560 hodin práce.

Tištěna jest v sedmnácti exemplářích na ručním, zvláště objednaném papíru továrny Eggerth v Prášilech, barvami anglickými a z továrny Auerbach, Weissberger a spol., autorem na ručním lisu. Dřevoryty řezány vesměs do dřeva citronového a zimostrázu; po otisknutí byly desky zničeny. Režijní cena jednoho výtisku 1800 Kč.

Vydána tato kniha nákladem české Akademie pro vědu, slovesnost a umění, i Ministerstva školství, kultu a osvěty, pro sbírky Moderní Galerie českoslov.

nebyla; vydal jí za přispění sedmi subskribentů sám autor, dřevorytec

Josef Váchal, ve Vršovicích, čp. 648.

Ediční poznámka

Ďáblova zahrádka Josefa Váchala byla dosud vydána třikrát: poprvé vlastním nákladem autora v roce 1924, druhé a třetí vydání v podobě reprintu připravilo nakladatelství Paseka v letech 1992 a 2012. Tato e-kniha přejímá text díla z jeho prvního vydání (exemplář č. 17); za poskytnuté podklady tímto děkujeme Národní knihovně ČR.

Naše e-knižní verze nabízí čtenáři text a ilustrace díla, nikoli jeho původní sazbu – metodu reprintu jsme nezvolili z technických důvodů. Zájemce o hlubší studium Váchalova díla proto odkazujeme na výše uvedená reprintová vydání, případně upozorňujeme na možnost prostudovat zdigitalizovanou podobu prvního vydání v digitální knihovně Národní knihovny ČR.

Při převodu díla do elektronické podoby jsme v maximální míře zachovali zvláštnosti Váchalova pravopisu. Provedli jsme pouze několik drobných oprav zjevných chyb sazby či tisku (bytost m. by ost, 117 m. 1 7 apod.). Kolísající à, á, ì, í sjednocujeme na á, í. Ostatní jevy zachováváme.

Prostrkání použité ke zvýraznění částí textu nahrazujeme z technických důvodů kurzivou. Drobnější písmo zachováváme tam, kde je použito jako záměrné, byť nedůsledné značení (v příkladech, verších, citacích apod.), v ostatních případech jej rušíme.

Určení druhů strašidel na celostránkových ilustracích je v předloze řešeno odkazy v abecedním seznamu, pro snazší orientaci jsme je v e-knižní verzi umístili přímo k příslušným obrázkům. Čísla stran v rejstřících ponecháváme podle předlohy, e-knižní podobě tedy neodpovídají.

Redakce MKP

Josef Váchal

Ďáblova zahrádka aneb Přírodopis strašidel,
to jest: neobyčejná cesta mezi ďáblovými dětmi, přízraky a bytostmi přírodními, zjevujícími se často hříšnému člověku

Ilustrace v knize a na obálce Josef Váchal

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Layout a sazba Jakub Tesař

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 30. 5. 2025

ISBN 978-80-274-3912-6 (epub)

ISBN 978-80-274-3913-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-3914-0 (prc)