Lyonský omnibus

Petr Pazdera Payne

Znění tohoto textu vychází z díla Lyonský omnibus tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Cherm v Praze v roce 2003.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Petr Pazdera Payne: Lyonský omnibus), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 9. 2024.

Milý čtenáři,

Neptej se mě, co je to lyonský omnibus. Tahle knížka je o znovudobývání paměti, ale k lyonskému omnibusu její hrdina nedospěl. Děj nejednou odbočil, šel jinou cestou. Ptej se dál, až dočteš! Kniha v tvé ruce ti bude štafetovým kolíkem. Zeptej se občanů lyonských, užívej svobody bádání, jdi do pramenů, zabývej se problematikou autobusové dopravy.

Možná právě ty, čtenáři, se staneš staronovým hrdinou, který se nezalekne tajiny ve slově obsažené. Bylyť časy, kdy vyslovit „lyonský omnibus“ znamenalo víc, než by ses nadál.

Autor

Popis románu

V renomovaném knihkupectví jsem obhlížel regály knih a čím dál bezmyšlenkovitěji bral knihy do rukou a nervózně je vracel na místo. Nevybíral jsem podle témat, která mě dříve zajímala, jako byla filozofie a umění. Začaly mě zajímat i průměrné romány a detektivky. Rozvažoval jsem, proč tu vlastně stojím a co vlastně hledám. Proč ty knihy? Ano, dříve jsem hodně četl, tedy do určitého věku, dál už to nešlo.

A pak jsem našel knihu, o níž chci vyprávět. Chybějící část. Tak se jmenovala. Spatřil jsem ji hned mezi jinými knihami v obyčejném kiosku v moderní nádražní hale, zaujala mě fotografie člověka na měkkých deskách paperbacku, tuláka s cestovním vakem přes rameno a industriálním předměstím za zády. Měl jsem pocit, že se mi podobá.

Nemám dostatek jazykových schopností, abych celé dílo přeložil, pokusil jsem se tedy o stručné převyprávění děje. Mým přispěním tak vznikla mozaika složená z jednotlivých kapitolek, připomínajících tu červenou knihovnu, tu súry nějakého soukromého koránu, tu pikareskní román a konečně možná obyčejný cestopis.

1. kapitola

Mladý pán Martin Milosta pozoroval, jak se chlupy na jeho noze řadí pod tenkými proudy vody do rovnoběžných řad jako požaté obilí. Bylo mu sedmnáct a už byl mladý pán. Jeho matka si na to potrpěla, aby mu tak říkali. Martin Milosta se tedy sprchoval a přemítal. Poslední měsíce svého života měl pocit, jako by se stal bagrem, který už jen naprázdno šátrá rypadlem či chapadlem v prostoru, strukturou, která nabyla takové univerzality, že není jasné, k čemu se konkrétně hodí. Zůstala jakási pokroucenina, nikomu a k ničemu se nehodící. Nikam nepatřil. Ale začal chodit do práce. Nechtěl na žádnou školu, proto mu otec vyjednal místo v nedaleké prádelně. „Ať pozná, jak žije prostý lid. Ať se trochu zproletarizuje, když nechce studovat,“ říkal a ještě zkonstatoval: „Dnes už se nedá vyžít z rodinných tradic.“ Nic nevadilo, že byli pohrobky poslední šlechty, nic nedbal tatík na námitky maminky.

Martin se zapojil do procesu odměřovaného nástupem do práce, svačinou, obědem a odchodem z práce. Byl z toho vždycky tak divně zpocený, přímo spařený. Vracel se domů na kole, dlouhou starou alejí, která kdysi patřila k jejich sídlu zvanému Adlerov. V polích se na něj stále stejně usmíval přiblblý strašák, a byla to mnohdy za celý den nejdůvěrnější bytost, s níž navázal kontakt. Jinak hovořil jen se šéfem a o přestávkách s pradlenami. Měl řídit jejich práci, seřizovat pračky a mandl, expedovat. Ale pradleny brzy vycítily jeho nezkušenost s řízením a se ženami. O svačinách, které musely začínat a končit v jednu přesnou chvíli, si při kávě družně povídaly, zatímco Martin si nenašel jinou zábavu než kouření. Byly to mladé ženy nebo vyzrálé dívky a vyloženě je bavilo se před Martinem bavit o ženských záležitostech. O blůzkách, korzetech, kalhotkách a bodíčkách, o antikoncepci, a i o porodech nepřítomných kolegyň, které právě dlely na mateřské dovolené. Někdy si při svačině ukazovaly nové kousky prádla.

Martin se sprchoval rád a dlouho. Proto raději jezdil z práce rovnou domů, protože ženské vždycky vypotřebovaly všecku teplou vodu, anebo zas on byl označován za „milostpána, který nemyslí na ostatní“, když se ve sprše zdržoval příliš dlouho. A doma měli dva kvalitní záložní bojlery ze starší doby. Když děd Milosta sprchu zaváděl, bylo to znamení pokrokovosti. Sluchátko i baterie měly secesní design. Martin svého dědu nezažil, vlastně jako jednoroční ho prý ještě spatřil, a pak ho znal už jen z fotografií. Poslední dobou si uvědomil, že otec začíná být dědovi z fotografií podobný. Je to už děda, pomyslil si, ten můj tatík. Rodiče měli Martina jako pozdní dítě, takže skoro jako by byl vnoučkem.

Otec přebýval jako obvykle ve své pracovně v podkroví. Vídal se se synem až večer, když se všichni sešli u večeře. Dovolil Martinovi vypít sklenici vína. Jednu sklenku, ne víc, ne míň. Martinovi se to příčilo, chtěl by se s otcem buď opít, nebo raději nepít vůbec. Když ale odmítl, tatínek měl špatnou náladu. Přemýšlel teď ve sprše, jestli si dá sauvignon, nebo jestli odmítne. A zjistil, že je to neřešitelné dilema. Něco za něco. Rozhodl se, že o tom nebude přemýšlet. Nebude kšeftovat. Třeba se něco stane, něco neočekávaného, život se nedá vymyslet, třeba by mohlo téct víno sprchou a otec by se mohl smát. Zkoušel si představit, jak se otec směje, ale to se mu nedařilo.

Sprchoval se už dlouho, ale věděl, že jen tak neskončí. Měl pocit, že napřed musí na něco přijít, aby mohl vyjít opravdu očištěn. Na práci, při níž dnes projevoval obzvláštní nešikovnost, už zapomněl, ale nemohl zapomenout na to, na co si nemohl vzpomenout. Říkal tomu Velká minulost. Chybějící část, něco, co mu bránilo, aby vstoupil do lidské společnosti s určitým sebevědomím. Byl vnitřním divochem; snad mohla by pomoci žena, dívka, aby vstoupil do světa lidí. Ale jak? Vždyť to, čemu se říká koitus, vypadá naopak jako pozůstatek něčeho zvířeckého. Možná, že jen toto zůstává: pravidelný sex jako rituální vzpomínka na pravěk, a v ostatním pak právě se dospělí lidé účastní takzvané civilizace a kultury.

Mám klíč a nevím, od čeho je, napadlo ho při pohledu na vlastní penis. Tak mu připadal. Sám sobě jsem záhadou, život je skryt před námi samými. Jen strašné prázdno, strašné prázdno, z jakého přicházíme mezi lidi. V tuto chvíli vyvěrající z příčin a odtékající v podobě následků.

Ta řeč o chybějící části mě zaujala. Skoro jsem si přál, aby Martin Milosta ze sprchové kabiny vůbec nevylezl. Jenže pak příkře skončila kapitola Ve sprše. A jako refrén se ještě jednou zjevily brázdy tvořené Martinovými chlupy.

2. kapitola

Pořád něco chybělo. Chtěl by se zeptat otce, ale nešlo to. Chtěl by se zeptat tatíka, ale určitě by to dopadlo jako v jeho historce o lyonském omnibusu:

Mladý člověk jde do světa na vyučenou. Slouží někde dva tři roky, až se konečně odváží zeptat zaměstnavatele: Co to je lyonský omnibus? Místo odpovědi následuje naprosto nepochopitelná reakce. Co si dovolil ten mládenec! Takovou drzost jsme dosud nezažili, míní pán, seřeže učně a bez výplaty ho vyžene. A on jde dál světem, jenom je ještě zvědavější, co by mohl být lyonský omnibus. A historie se donekonečna opakuje.

Tuhle jedinou historku slyšel v dětství vyprávět od tatínka.

Rodinné ságy vyprávěla Martinovi Ninka, rodinná služka a chůva a kojná v jedné osobě. Třeba o tom, jak přišli Milostové ke šlechtickému titulu. Přihodilo se to takto: Otcův děd Martin byl důvěrníkem císaře Franz Josefa, který, jak známo, obliboval honitbu. Byli spolu na lovu, jako už tolikrát, a praděd Martin zachránil císaři život. K takovým dramatům docházívá na lovu. Z vděčnosti císař dědka Martina povýšil do šlechtického stavu. A k tomu patřil jako nutný doplněk či přívažek aspoň miniaturní zámeček, protože co by byl šlechtic bez svého hnízda? Při tom samém lovu zahynul bezdětný uhlobaron Adler, jeho sídlo se uvolnilo a císař je pro starého Milostu zakoupil. Tak jeden hon změnil osudy několika lidí v Evropě.

Toho dne se Martin rozhodl opít předem, takže sklenka odměřená otcem se stane jen špuntem, tečkou za větším dobrodružstvím. Tatík se dozvěděl, že si Martin přivedl na noc pradlenu. Ráno ho nepozdravil, v jeho tváři byla křeč. Zlobil se nejen na potomka, ale i na sebe, neboť některé hříchy jsou dědičné, pomyslel si Martin. Poprvé se mu zachtělo pryč. Úprk se mu stal metou, za níž se podvědomě, ale cílevědomě vydal. Byl proklatý a nechtěl si to nepřiznat.

Slyšel otce, jak hovoří telefonicky s matkou, která právě pobývala v lázních – ona vůbec poslední léta často pobývala v lázních – slyšel, jak křičí do telefonu: „To je mesaliance, tohle!“ Bohužel nemohl zaslechnout, co na to maminka. Martin si představoval, že připomněla tátovu tezi o proletarizaci. Slovu proletarizace rozuměl, musí se však podívat do slovníku, co to je mesaliance. Až se oblékne, sejde dolů do haly a v knihovně vyhledá slovník cizích slov. Pak ukradne ve sklepě láhev vína, kterou ještě před večeří vypije sám u sebe v pokoji.

Jak to bylo s tou pradlenou? Nepřivedl si ji, ale přišla sama. Dívala se na něj zálibně již u mandlu, vlhké parné horko působilo omamně. I při svých krátkých návštěvách na dílně zmátožněl a podobně jak v sauně ztrácel kontrolu nad svým tělem. A co teprve ty, které jsou v tom celý den! Pod záminkou, že si něco zapomněla nechat podepsat v práci, zazvonila u jejich vilky, a ráda se nechala pozvat k němu na čaj. Z jejího těla ještě vycházela spařená čistota a to mu zase připomnělo práci. Duchny a plíny. Stálá upocenost. Pak vztáhla směrem k němu silné paže, propletla svoje zčervenalé masité prsty s jeho jemnými spanilými protějšky. „Červená a bílá, jang a jin,“ pravila. Byly to dva opačně souhlasné světy, jež hledaly vzájemné spojení. Rozpustila si vlasy, schovali se pod peřinu, kterou ráno nezastlal. Myslel na strašáka. Zůstal sám voják v poli.

Potom poslal Hanu pryč, tak se jmenovala, chtěl být sám. Emoce byly proň vždy nebezpečné, kormidlo paměti zavedlo jakékoliv citové dobrodružství do tiché zátoky samoty, aby v ní vše svou myslí jako rybář probíral. Byl tak nastaven, že i velká radost se zpětným rázem měnívala ve smutek osamocení. Zproletarizoval se, ale uvědomil si v proudu myšlenek ještě naléhavěji, co postrádá. Zmapoval další oblast, která mu sice doposud chyběla, ale nebyla to ona „chybějící část“, byla to spíš chybná, pochybná zkratka. Pořád něco chybělo.

3. kapitola

Syn, opouzdřen vlastní aurou, scházel dolů do haly.

Tatík zatím čekal jako první u stolu. Byl akurátní, jak se říkalo za jeho mlada. Strávil dopoledne před obědem ve své pracovně, jako vždy. Nikdo nevěděl, na čem vlastně v pracovně pracuje. Podařily se mu kdysi nějaké obchody, takže pracovat už nemusel. Nemluvil nikdy o penězích, jen o procentech. Asi i myslel v procentech. Jako by ho ani nenapadlo, že člověk jednou přijde o sto procent, když zemře. Byl pedant, proto ho to nemohlo napadnout. Jeho potomkové mu museli předkládat vyúčtování jakéhokoli nákupu do desetníku. A desetníky – to jsou taky procenta. To věčné tatínkovo právní kvazimyšlení! To zbytnělé sebevědomí! Holedbal se, že dětem poskytl vše, co potřebovaly.

„Vyrůstali jste ve fotelích a na kobercích,“ opakoval, „vy už nevíte, co je to kamenná podlaha a slaměný kavalec.“ Ano, zažil za války hlad, chudobu, nejistotu, slámu. Podobně jako mnozí se rozhodl dát těmto entitám výhost. Staré aristokratické návyky si museli znovu koupit. A ono se to poddalo. Ti, co o všechno přišli, si znovu opatřili původní komfort. Nové technologie zvedly životní úroveň všem, a taky bývalé šlechtě, z níž tatínek pocházel. Také on vyrůstal před válkou ve fotelích a na kobercích. A když o všechno přišli, tatík se vypracoval, a navíc se mu podařily ty obchody. Tak se znovuustanovila šlechta.

Jejich rod, to byla směs buranství a vznešenosti, bezbrannosti a zhůvěřilosti, malichernosti kombinované s povšechností. Martina vždycky zarážela ta disproporce mezi mrháním a šetřením…

Nedorozumění se přebíjela jídlem, komfortem, zdravím. Zdravý chrup, to byl cíl, k němuž poválečná populace směřovala. Optimismus se vyjadřoval vyceněným zdravým chrupem. A sportem. Sport byl symbolem pokroku. Tenis, sauna… na to se věřilo. Tatík hrál tenis ještě před válkou, a pak se o něj aktivně zajímal jako vášnivý divák. Vypadalo to, jako by stále sledoval nějaký zápas, svýma bystrýma očima pohyboval sem tam, zprava doleva, zleva doprava, a mnul si knír. Právě sportovní talent mu vynesl úspěch v obchodě. „Furt ve střehu“, to bylo jeho životní heslo.

Martina také nutil, aby se věnoval tenisu. Byl ale nešikovný. Raketa mu padala z ruky, balony létaly nekoordinovaně mimo dvorec. „Tak co budeš dělat? Nějaký sport si vybrat musíš,“ ptal se otec, když se vraceli z tréninku. Malý Martin pocítil, že by měl cítit svou zbytečnost v životě, pokud nebude vynikat na nějakém poli. Ano, musí to pole nějak najít. Tak velela otcovská autorita, která se od začátku vkládala mezi dítě a svět.

Otec seděl v hale a čekal. Žíly na spáncích mu nabíhaly. Služebná nalévala polévku, zatímco Martin sestupoval, schod po schodu. Nejprve zaregistroval otcovo pozdvižené obočí a potom jeho letní pruhované sako. Oblékl si ho už dopoledne, když vyšel k brance, aby se podíval do schránky. Martin sledovával celý ten mlčenlivý výjev z okna, film bez zvuku, jak tatínek kulhá cestičkou, otevírá litinovou schránku se symbolem pošťácké trubky, vybírá z ní noviny a kroutí hlavou: „zase nic,“ jako by čekal na nějaký povolávací nebo odvolávací rozkaz.

Odpoledne pak v tom pruhovaném saku a v bílých kalhotách vyšel na verandu, usadil se do lehátka. Na hlavě měl jednu ze svých mnoha bekovek. Ano, sbíral bekovky a klobouky. Všude toho byly kupy, v šatně, ve všech skříních, dokonce i ve špajzu. Četl noviny nebo zase sledoval pomyslný zápas. Propadl se do minulosti, vrátil se kamsi do války nebo před ni. Nějaká chybějící část života prošla kolem. Položila mu ruku na rameno. Představoval si, jak sám hraje tenis. Šel na podání. Udělal dvojchybu.

V době, o níž se vypráví, hrál pan Milosta už jenom karty.

Jednou za týden se u Milostů scházeli spolužáci z vyšší střední školy, kterou navštěvovali před válkou. Pánové přicházeli, šatna byla plná kabátů a klobouků. Martin to vnímal jako tajemný obřad. A obřad to byl. Spoluhráči nejprve uctili památku svých zemřelých spolužáků dvěma minutami ticha a pak rozdali a zapálili si. Sešlo se přitom nejrůznější kuřivo: cigára, doutníky, cigarety, viržinka. Martin si pootevřel dveře nahoře u sebe a nasával exotickou směs kouřů do nozder. Naslouchal chlapským řečem. Probíraly se auta, sport, akcie. Jen už ne vzpomínat! Když se o to někdo pokusil, ostatní ho včas zarazili:

„Nech toho. Žádnej štych se nedá vrátit.“

Jako by právě složili maturitu a chystali se vstoupit v proud, smáli se, osmělili se. Voda byla příjemně ledová. Tak se chtěli cítit. Jako by nebyla válka, jako by neměli za sebou nejednu ztrátu, nejednu milostnou avantýru, nějaké nemanželské děti a nějaká manželství. Stále stejné vtipy jako zamlada. Slavné průpovídky profesorů:

„Překládejte, Milosta: pereat mundus, fiat iustitia, vy jste samá sranda, ono vás to přejde.“

Pak přešli na jiné téma. Co děti? Co Martin?

Martin zaslechl svého otce, jak říká: „Ale co, má to v hlavě přehozený na betla.“

A ještě: „Má svý komplexy.“

A jeden přísedící se lehce zeptal: „Po kom je asi má?“

A otec asi dělal, jako že to přeslechl. Chlapi dohráli. Vyplatili výherce, oblékli se a šli. Tatík otevřel všechna okna na Adlerově, aby vyvětral kouř. Martin cítil zimu a smrad. Schoulil se pod peřinu.

Ninka nalévala polévku. Přeptala se:

„Co Martin?“

Byla trochu nahluchlá, proto neslyšela vrzat schody, jak po nich sestupoval.

4. kapitola

Společná jídla, to byl boj s mlčením o právo na mlčení… to byl život. Martinovým cílem bylo najít slovo, s nímž by se dalo vydržet mlčet. Pak se vyplížil nahoru za účelem zaznamenání myšlenky. Vzpomněl si na poslední rozhovor s matkou. Ano, tohle si zapíše: „Až ti to všechno tady bude říkat pane…“ To mu pověděla maminka před odjezdem do lázní, když se jí Martin ptal, proč je otec takový pedant, proč ho nutí dávat věci na svá úplně nesmyslná místa, proč se odevšad na něj valí bekovky, proč mu nikdy nepůjčí auto, proč si nemůže vymalovat pokoj, jak by si představoval. Jistě, otec reprezentuje rovnováhu mezi světem a dítětem, ale já už nejsem dítě.

„Až ti to tady všechno bude říkat pane, tak to pochopíš…“

Staří prožili spolu tajemství života; darovali mu svým spojením život, pojilo je tohle stvořitelské tajemství, ale jako by to bylo někdy jindy, v mytickém pračase, jako by to snad ani nebyli oni. To tajemství bylo tabu. Měl na ně přece právo, tak jako měl právo na něco víc než pouhý život. Delegovali na něj holý život. Až ti to bude říkat pane! Pane Milosta. Zatím je tu ovšem pánem někdo jiný. Pak mi to tady bude říkat pane, až to tu zdědím. Až otec zemře, tak všechno pochopím, ale to už bude pozdě. Adlerov bude pustý, z každého koutu se bude ozývat ozvěnou: pane, pane, a bude to k zblití.

Maminka byla velmi šetřivá, přestože byli bohatí. Měla hrůzu z odpadů. Chtěla vše recyklovat. Jako by v tom, co jí prošlo mezi prsty, bylo něco, co by se dalo ještě zužitkovat. Měla úzkostnou obavu, že se vyhodí něco nepatřičného. Proto tolerovala bekovky. O otcových obchodech asi nic nevěděla – to byla recyklace naruby. Tam šlo o to nešetřit žádnou věc, čehokoliv se zbavit, bude-li to výhodné. Držela s otcem za každých okolností basu. Zvláštní pár. Zvláštní spojenectví. Jak se vlastně mohli tihle dva lidé spojit? O tom se nemluvilo. Ani o tom, jak začali spolu chodit, ani o tom, za jakých okolností se narodil. Toto chybělo. Tatík mu jednou, když se podařilo zavést s ním hovor na ženy, řekl:

„Víš, měl jsem vždycky smůlu.“

Měl smůlu! Ale nakonec si přece vzal maminku. Copak to všechno byl omyl? Jsem produktem toho omylu, přišlo Martinovi. Příliš svou identitu spojoval s rodiči, ale nebyl si toho vědom. Jediné, co se mu v mysli zahnízdilo, byla myšlenka na útěk.

Nedávno, když už začaly matčiny nemoci, podpíral ji táta cestou do koupelny, ale tam ji nechal samotnou. Jako by se za ni styděl, nemohl, nechtěl ji spatřit nahou, ty unavený ženský partie. Svou manželku. Ne, to nebyla jen rodová upjatost, dědičná skrupulóznost. To bylo něco víc. A čím víc, tím hůř.

Pryč, pryč! V dětství Martin utíkal z domu za imaginárním přítelem. Chodil pak poli, až došel k sousední neznámé vsi. Ale bál se vstoupit. Možná, že tam na něj čekal: Přítel.

Myslel na starší sourozence, na bratra a sestru. Oni se odpoutali již dávno, byli o hodně starší, dostudovali, sestra v Leidenu a bratr v Leibachu, pokoušeli se založit vlastní rodiny. Odstředivá síla, jež je vyhnala ven z rodinného hnízda, nedovolovala, aby se vraceli, aby brali zřetel na své rodiče a o mnoho let mladšího sourozence. Otec s matkou těžce nesli, jak se jim děti vzdálily, cítili, že přijdou i o Martina. Báli se právem, že Adlerov zůstane prázdný. Ale ještě víc byl nyní otec znepokojen Martinovými zálety. Když Martin náhle odešel od stolu a ani se nedotkl sklenice vína, zavolal na něj:

„Ještě si popovídáme.“

5. kapitola

Text přecházel až příliš snadno, jednoduchými triky, ze třetí do první osoby. Autor se vůčihledně ztotožňoval s mladým Milostou. Nabýval jsem přesvědčení, že je to Martin sám, kdo napsal Chybějící část.

„V dětství jsem se bál usnout. Bál jsem se ztráty vědomí. Kde budu? Probudím se ještě? Zvláštní je, že ráno mě už nenapadalo: Kde jsem byl? Jak to, že jsem se probudil? Byly jiné situace, kdy jsem se podivil, kde jsem byl. Třeba ve škole při písemce z matematiky. Mozek fungoval, počítal jsem dobře, ale kde bylo přitom moje já, to mi unikalo. Myslilo to za mě, samovolně se to valilo, struktura myšlení měla nade mnou vládu.

Tehdy se ještě věřilo všemu, co bylo napsané, ukážu ti to černé na bílém platilo jako důkaz. Teď už se tak moc nebojím usnout a nevěřím skoro ničemu černému na bílém. Papír všecko snese, říkala Ninka, naše služebná. A dnes jí dávám za pravdu.

Také jsem jako malé dítě rozlišoval pravou a levou ponožku. Věřil jsem všemu, co říkali dospělí. To vše mě dávno přešlo. Patřil jsem k takzvané kobercové generaci. Vyrůstali jsme na koberci, ve vatičce, smáli se nám kluci z vesnice. V našem domě to bylo jako na zámku. Starý intarzovaný nábytek, obrazy předků a skleníky s porculánem. Na tohle haraburdí byla maminka pyšná. Pro mě to byla veteš, bylo to všude kolem – já si to nepořizoval. Za domem byla zahrada s jezírkem a se sochou bohyně. Tu jsem v dětství obdivoval, dával jsem jí úlitby; jakmile jsem měl nějakou drobnou minci, šel jsem k ní a vsunul ji do alabastrového záňadří. V zahradě byly také sluneční hodiny, které kdysi, před svým odchodem, vyrobil bratr.

Někdy přišli kluci z vesnice k nám do zahrady, přijeli na kolech, pohodili je a naskákali do jezírka. Otec se na ně zlobil, protože pošlapali záhony nebo odřeli omítku na domě. Pak šli dráždit zmiji, která měla skrýš pod pařezem. Při nějaké rvačce jsem jednoho mrňouse, svého vrstevníka, sejmul, takže mu hlava třískla o beton. Měl otřes mozku, a maminka mi tehdy řekla: ‚Nesmíš být zlý na děti.‘ Jako bych sám nebyl dítě!

Vzpomínám na sestru. Vyrobil jsem si vor, spustil ho na jezírko a skrýval jej před bratrem. Chtěl jsem vor přepustit jako dar jedině sestře. Ale ji to nezajímalo. Prý by se na tom utopila.

Pamatuji, jak se dole v hale scházela široká rodina, ne jako dnes, když mnozí již zemřeli a otec vyplatil své bratrance a sestřenice, takže Adlerov zůstal jen jemu. Zůstali jsme sami. Dobrovolně jsme osiřeli. Otci jsem se bál říct o papír nebo o marku, tak byl skoupý. Vytvářel stínová zvířátka pomocí prstů, vyprávěl o lyonském omnibusu, pak se pokoušel naučit mě tenis. Tím to skončilo. Život se zprudka vyvinul. Jako houba, jako hřib atomového výbuchu, a záření způsobilo zapomnění. Škola přišla s novou mytologií protoplazmy, mitochondriemi, s rozbitým atomem, buňkou, s gramatikou mrtvolné hmoty. Člověk je příliš spojen s hmotou. S materií. Rodí se nevědomý, je závislý na matečné péči. Pak, když vyroste, trochu vlaje ve větru – s natrženou prdelí – má pocit, že je svobodný, ale jak začíná stárnout, nachyluje se, sklání se, vrací se opět k hmotě.

Držím tu jak rozinka ve vánočce. Potřeboval bych se někam zašít a vše si rozmyslet. Psát svůj příběh pozpátku. Musím utéct, odpoutat se od moudrosti otcovy, zapomenout na školní osnovy. Osamostatnit se.“

6. kapitola

Martin dostal od Hany dopis. Začínal takto: „Když nejde Mohamed k hoře, musí hora k Mohamedovi…“ Bylo dojemné, jak převrátila to podobenství kvůli rodům. Snáze přijde hora-žena k Mohamedovi-muži než Mohamed k hoře. Psala, jak se jí strašně stýská a že nemůže bez Martina žít. „Mám tě ráda, a moc. Já vím, že pro tebe je to asi mesaliance…“ Tak dokonce i pradlenka ví, co je to mesaliance, zapomněl se podívat do slovníku, ale teď z kontextu pochopil, o co jde. Avšak právě její venkovanství přitahovalo jeho, mladého šlechtice. Mohli by spolu prchnout. Ta myšlenka se mu zalíbila, mohl by utéct s ní. Něco jako Monteková a Kapulet. Najednou by dostalo jejich spojení hlubší smysl. „Tvá Tlapka,“ končil důvěrně dopis, říkal jí tak, když se milovali. Odepsal a dal si s ní schůzku v poli u strašáka.

A takto spolu potom rozmlouvali:

„Máš hezký jméno: Martin Milosta.“

„M. M. – memento mori.“

„Pamatuješ na smrt?“

„Jak víš, co to znamená?“

„Je to napsaný na bráně do hřbitova.“

„Jak víš, co to je mesaliance?“

„U nás se to říká o zvířatech.“

„Hanko, nechtěla bys se mnou opustit tenhle kraj?“

„Tvůj rodný kraj.“

„Nesnáším to tu. Musím z Adlerova pryč.“

„Co ti provedli?“

„Mám poslední šanci. Bratr se sestrou taky zdrhli. Už dávno.“

„Před sebou neutečeš, hlupáčku.“

„Svět je dost velkej na to, aby se v něm jeden člověk ztratil.“

„Přede mnou taky neutečeš,“ pokusila se ho políbit.

Pradlena měla nad ním moc. Moc ženskosti. Doprovodil ji domů. Cestou se zlobila na zmačkanou sukni, jak se jí najednou krčila. Když stáli před domem, její matka na ni zavolala:

„Pojď už, Hano, domů. Pojď mi pomoct hodit knedlík.“

„Hanko. Mám plán.“

„Seš romantik. Ahoj… Slyšíš, musím jít pomoct s obědem.“

Martinovi docházelo, že svůj plán bude muset uskutečnit jako samostatná jednotka.

7. kapitola

Byl to nakonec asi Milostův sen, co ho pohnulo k odletu z rodného hnízda. Ten sen vypráví o setkání s Přítelem.

„Sešli jsme se v nádražní restauraci nějakého porýnského městečka. Objednal jsem si svařené víno a vyzkoušel několik stolů, který by byl nejpříhodnější. Vypadalo to, jako bych byl štamgast, ačkoli jsem neměl povědomí, že bych tu nádražní hospodu kdy navštívil. Chvilku bylo prázdno, ale jenom chvilku. Konečně přišel Přítel. Vše se dělo s rutinou, mnohaletou rutinou, něco strašně důvěrného bylo v jeho gestech, v číšníkových gestech, v jeho starosti. A přitom jsem neznal ani toho číšníka, ani toho, koho nazývám Přítelem. Ten vytáhl obrovský arch papíru, na kterém bylo namalováno spoustu schémat a čísílek, výpočtů a písmen. Byla to jeho práce a byl na ni patřičně hrdý. Vysvětloval, že jsme se stali obětí jakéhosi záření:

Tady, ukázal na důležité místo ve výpočtu, můžeme se navzájem přesvědčit, že jsme to přežili. Naše paměť, naše vědomosti a hranice našeho myšlení jsou uzavřeny právě touto katastrofou. Nelze se toho zbavit, nelze si vzpomenout, jaké to bylo předtím, před smrtí zaživa. Musíme si uvědomit tu událost, kolik práce jenom dalo na to přijít! Kolik generací na tom už nechalo život.

Zůstává tedy událost a vědomí, že naše přátelství pochází právě z tamtoho světa…“

8. kapitola

Hranice ho znervózňovala. Připomínala mu smrt. Musel se rozloučit s celým jedním světem a nevěděl, kdy se vrátí. Přeplavil se přes Kanál, celníci jako posluhovači té polosmrti ho podezřívali. Zadrželi ho v Doveru a vyslýchali. Nebylo snadné protáhnout se mříží do lůna ostrovní země.

Cesta do Londýna byla příjemná, Martin ocenil polstrování autobusu, vychutnával krajinu s kopci a křovinami. Lidi se mu zdáli volnější, svobodnější než v jeho ploché rodné zemi. Snad byli i prostší. Během té pohody zapomněl na nedávnou minulost. Jelo se vlevo, vše bylo jiné a nové. Myslel, že na všechno rychle zapomene a konečně se osamostatní. A to byla chyba. Na Victoria Station to na něj padlo. Strašná tíha, celý kontinent, který opustil, ho začal tlačit v zátylku. Přepadl ho neurčitý děs, kolena se podlamovala, každý pohyb vyžadoval obrovskou námahu. Ozvalo se brnění, které znal z dávna. Šel na pivo do nejbližší hospody, a to ještě přitížilo jeho neobvyklému stavu. Jakási síla mu znemožnila komunikovat s obrýleným belgickým učitelem, který seděl naproti a s nímž se seznámil už v autobuse.

Vypadl z restaurace, musel si sednout na obrubník. Pozoroval nádražní rumraj. Potřeboval něco sníst. Koupil si housku a sýr v nejbližším obchodě. Brnění ustávalo, sedl si na lavičku v parčíku. Nějaký chlápek ho požádal o sousto. Mluvil nezřetelně, měl na obličeji boláky, vykukovaly z ostrého strniště. Pak ještě požádal o cigaretu.

Martin dojedl a vyšel směrem k Soho.

„Kdo jsem, procházím zeměmi, přejíždím moře, chodím celé dny po cizích městech? Jako bych vstoupil do cizinecké legie, jíž jsem jediným vojínem i generálem. Nikdy jsem nešel přímo. Přitom je zvláštní, že mi nevadí, že nedosahuji žádných, byť malých cílů. Má ústa jsou plná ošidnosti. Bloudím, a je to asi dobře, protože se se mnou děje vnějšně totéž, co celý život vnitřně. Londýn je k tomu snad nejpříhodnější město na světě. Vše se materializuje, není jediné myšlenky, která by se neprojevila. Jak člověk jednou rezignuje na svobodnou vůli, musí za to draho zaplatit. Byl jsem proklatý, a nechtěl si to přiznat. Bál jsem se o smysl života, a proto jsem život ztrácel. Chtěl jsem pryč, to byl jediný můj cíl, už dlouho přece. Konečně jsem vypadl ze všech rolí.“

Vzpomněl si na otcovu poslední tvář při odchodu, jak hořela zlobou. Otcova tvář! Někdy v ní bylo tolik křeči. Čeho se člověk bojí, takovým strachem působí kolem sebe. „Já se bál v dětství žraloků. Myslel jsem si, že vymýcením žraloků na celém světě by skončilo veškeré zlo, definitivně by se vyřešila otázka odkud zlo, protože by nebylo. Anebo jsem se ve snech bál, že zůstanu v duně a mezitím přijde příliv a voda mě odřízne od pevniny a pak mě pohltí.“

Chodil ulicemi Soho. Denní obchody pomalu zavíraly. Konečně našel jednu otevřenou čínskou restauraci. Číňani byli dost nevrlí, zato spolustolovníci byli příjemní. Martin si objednal jídlo dříve než oni. Když viděli, co Martinovi přinesli, rychle se poděkovali a odešli. Byl to hnus: studená rýže s polosyrovými kusy masa. Čínská specialita. Přitom se ta tlupa Číňanů tvářila, jako by měl být rád, že ho nepodříznou a nepoužijí jeho maso do dalšího jídla. Martin požádal, aby mu to doohřáli. „Fuck it,“ klel jeden z nich.

„Jsou unaveni,“ pravil nový host u Martinova stolu na omluvu. Když viděl, co přinesli na talíři, pozval Martina do jiné restaurace. Strávili pak spolu celý večer. Jmenoval se Chaim. Chaim, původem Žid, byl fotograf a žil v Mexiku.

Pak odjeli rolsroysem do hotelu a ještě dlouho povídali. Chaim řekl: „Vy šlechtici jste jako my Židi, víte, kam patříte, máte svou minulost.“ A Martin cítil, že mu Chaim nepřímo naznačil něco podstatného, protože on neví, kam patří, protože mu chybí Velká minulost, v níž by mohl být zakořeněn nejen svým tělem, ale i vědomím.

Martin se chtěl osprchovat, ale v koupelně u pokoje byla jen vana; usoudil, že Anglie doposud nevynalezla sprchu. Dal si tedy koupel, připouštěl teplou vodu, teplá konejšila mysl. Díky Chaimovi v Londýně trochu zdomácněl. Zjistil, že ty obrázkové knížky s dvoupatrovými autobusy a černochy a Číňany a podzemní dráhou, které znal z dětství, měly pravdu. Procházel arabskými čtvrtěmi, kde neviděl jediné anglické noviny. Chodil po městě celé dny a vracel se, ve výloze poblíž hotelu ho vždy znovu vyděsila bílá mramorová socha ženské postavy, již obepínaly černé žíly – úponky uschlé popínavé rostliny.

Chaim musel odletět zpátky do Mexika. Při loučení Martina vyfotografoval. Slíbil, že pošle fotografie.

Mám vážné podezření, že Chaim je též autorem fotografie na přebalu Chybějící části.

9. kapitola

Martinova matka se záhy vrátila z lázní. Zprávu o odchodu syna přijala s určitým pochopením. Rozuměla trochu tomu, proč odešel. Ale otec začal prožívat podivné věci.

„Bože, bože, bože…“ deklamoval, neznělo to vážně, spíš trapně, ale bylo to vážné, kdesi v hlubině své bytosti opravdu hledal Boha. Jeho vnější bytost se sice oblékla za panáka, ale vnitřně prožil velkou lítost. Po odchodu posledního dítěte začal být nešťastný. Jeho skrupulóznost napraskla jako škeble pod podpatkem. Vnitřní rozpory vyvrcholily, různé vrtochy se navzájem pobily, až se vyrušily. Zestárnul. To, co se v něm po léta hromadilo, naráz ztěžklo. Jeho figura se nachýlila. Čím dál tím víc zahlížel tu svoji nakloněnost: jako by vyrovnával odstředivou sílu otáčející se Země, která se přece již tolikrát za jeho život otočila.

Prožil obrat. Neboť lítost probouzí myšlení, je to počátek reflexe, mínil tatík. Začal přemýšlet, proč ho jeho potomkové opustili: Nechal jsem je vyrůstat na koberci a ve fotelech, nechal jsem je jejich samotě, v níž se narodili. Sám jsem žil ve fikci přísné racionality. Věřil jsem na sport a přemýšlel v procentech. Něco mi chybělo.

Tehdy objevil novou ideologii. Radikálně ji ovlivnil jeho syn svým odchodem. Ve své pracovně začal sepisovat spis o „novonomádství“, moderním kočovnictví.

„Překročit systém“, to bylo jeho nové heslo.

Nastalo myšlenkové smíření. Pokus o zobecnění. „Směřujeme ke stále větší zkratce,“ říkal.

Jednou ze zkratek byla tato vize:

Šlechta prodá sídlo s velkou zahradou a odjíždí obyčejným vlakem po náspu, ještě naposled spatří kraj prosvícený neobvyklým zářením, motorák sebou hází, zahradník, muž, který bydlel blízko vily, řekne na rozloučenou: „V životě se potkává nuda s nouzí,“ pak se členové rodu rozdělili, ano, došli k závěru – proto taky sídlo prodali, ne, neprodali ho, prostě ho opustili – došli tedy k závěru, že žijí nebezpečně blízko sebe a nebezpečně usazeni, nebezpečně zakonzervováni, že se pohybují ve vysněné realitě, ano, býval to sen mnohých, mít vlastní dům, ale oni ty sny již prožili, a probudili se z dřímoty. Stali se opět kočovníky, jako jejich prapředci.

Nepřestal chodit ke vratům pro obsílku. Tentokrát měl k tomu o jeden pádný důvod navíc. Čekal na dopis, na zprávu od syna. A nic nepřicházelo, jenom noviny, jež nebyly žádnou novinou. Sám chtěl poslednímu potomkovi toho tolik sdělit. Už tušil, co jim oběma chybělo. Byl dojat. Přemýšlel, že by se vydal syna hledat, ale shledal ten nápad velkou bláhovostí. Kdepak by našel v kupce jehel tu jednu jedinou?

10. kapitola

Martin bloumal Londýnem. Zaujat kupou věcí. Dvěma litinovými rybami, navzájem propletenými, jež tvořily kandelábr na nábřeží Temže, nakřáplým hlasem vyvolávající sličné květinářky – netušil, že je živou replikou slavné Lízy Doolittle z Pygmalionu –, prodavačem pomerančů, šplhajícím po visutých regálech se zbožím, cyklistickými závody, projíždějícími Trafalgarem a promítanými na obrovskou obrazovku na náměstí, písničkáři v podzemní dráze… Chtěl by to vše nějak zachytit, pro ty, kteří tu nikdy nebyli, aby mu věřili, až o všem bude vyprávět. Chtěl by vyprávět, ale nebylo komu. Snad jenom starou chůvu by to mohlo zajímat. Rozhodl se fotografovat, musí si koupit foťák. Proč mi otec nikdy nekoupil fotoaparát? Proč se mnou otec nikdy nechodil po cizím městě a nevyprávěl si se mnou? Proč mi nic neukázal? Svět bez otce je velkou cizinou.

Vtom mu prodavač od kiosku u vchodu do podzemní dráhy nabídl umělohmotný přístroj i s filmem. Měl ještě peníze. Kup to byl výhodný, mínil Martin. Nasadil film a toulal se dál metropolí, teď už s jasným cílem. Vzhlížel na Poštovní věž v dálce, pozoroval vše hledáčkem, udělal pár snímků. Když ho nějaká bezprizorná žena s kočárkem požádala o almužnu, řekl, že jí dá libru, ale pod podmínkou, že ji bude moci napřed vyfotit. Nerada, ale svolila. Pak potkal Grace, černošku, která se ho ptala na cestu. Cenila na něj krásné bílé zuby, byla mu moc příjemná, ale v hovoru se mu stále vtírala myšlenka na fotoaparát. Taková obsese! Chtíč zobrazení. Vtíralo se mu to do vědomí a bránilo v komunikaci. Proklatá věcička, z níž měl ještě před chvílí radost! Jako by to byla zbraň a on byl vrah, který musí stůj co stůj střelit – vyfotit. Vzpomněl si na podobný pocit, jaký míval, když měl kuchyňský nůž v ruce a někdo byl nablízku. Pomohl Grace najít nějakou knihovnu na mapě, ale když se optal, jestli by se mu nemohla postavit, řekla, že ne, a honem se rozloučila. Tak o ni přišel.

Šel tedy ofotit ty ryby na nábřeží a květinářku a ještě úzkou uličku v dokách a Parlament. U nějakého kostela ho legitimovali dva vysocí policemani, byl podezřelý, jak se tak všetečně rozhlížel. Jako by byl špion. Když viděli, že má doklady v pořádku, nechali ho jít dál svou cestou. Jež ho bezděčně zavedla znovu do arabské čtvrti. A tam se to stalo: Vyblejsknul dva Araby na korze. Netušil, že mohamedáni drží ještě zákaz zobrazování. V momentě se jich kolem něj shluklo na tucet. Říkali, co si to dovoluje a že zavolají policii. S policií měl před chvílí dobré zkušenosti, ti důstojní pánové by mu jistě pomohli. Když viděli, že na zákon nezabral, řekl jeden: „Open, open.“ Martin otevřel bakelitové víko, jeden Arab do toho hrábnul a vytáhl dlouhý film, druhý mu vyrazil novou hračku z ruky a ostatní ji rozdupali a rozprchli se. A zase se korzovalo, jako by se vůbec nic nestalo. Martin byl volný. Sebral ze země jen zakutálenou čočku z objektivu na památku a šel dál svou cestou, pryč z téhle čtvrti.

„Tak, a mám to,“ říkal si. „Je lepší nic nemít. Nic nefotit. Tatík věděl, proč mi nikdy nekoupil fotoaparát. Proč mi nic raději nesvěřil. Nikdy jsem nebyl za nic odpovědný.“ Pozoroval svět fotografickou čočkou. Jako by koukal skrz slzu. Rozhodl se, že opustí imperiální metropoli.

11. kapitola

V malém univerzitním městě zhlédl pantomimické divadlo o Donu Juanovi.

Don Juan střídá milenky, které zhrzené vypadávají ze hry. Martin při tom myslel na to, proč ho ženy vždycky tak přitahovaly. Proč padal do propasti jejich očí. Kráčíval ulicemi a nemohl se odpoutat. A už vtančila na jeviště uprostřed kruhu Smrt s bílou škraboškou. Duhové pásy, jimiž se leskly její černé šaty, vykreslovaly ňadra, rozkošný pupek a nohy. Ta je určitě nejkrásnější, pomyslel si. Vtom strhla masku, vskutku byla krásná. Ale dlouho bez masky nevydržela. Nasadila si ji opět a kruh se uzavřel.

Cesta se mu stala soudem. Samá propast. Čím dál došel, tím méně mohl zapomenout na domov. Vzal nohy na ramena, a přitom se chtěl dostat sám sobě na kobylku. S odstupem o všem přemýšlel. Začaly se mu zase vybavovat všelijaké události z dětství. Vždycky se ubytoval, nejprve chodil po městě, nechával se očarovat novostí, ale pak vycházel řidčeji a propadal se do minulosti.

Tak asi vznikaly první kapitoly románu. V dalším psaní Martin docházel k syntetizujícím závěrům:

Svět, to jsou vyběhané dráhy jednoho každého živočicha, a nic víc. Vzájemné živočišné parazitování. A myšlení, to je taková kýla, transcendování sebe sama po způsobu vyhřeznutí masa. Člověk nutně směřuje ke zobecnění, vychází z konkrétního, z konkrétních rodinných vazeb, ze sobě vlastního, z jedinečného, a postupně – je to v zájmu přežití – zjišťuje podobnosti a analogie, sám se stává také odolným vůči změnám, neboť i změny jsou obdobné. Nebylo-li by zobecnění, zůstal by člověk jako nemluvně, jenom by zíral na předměty.

Lpím na životě jako dítě na prsu matky, na chlastu a na jiných věcech. Jsem vyloženě závislý, tělesný, neschopný se osvobodit, stále mé něco žene a za něčím se ženu, koudel mi hoří u zadku… deru se k okraji propasti, ale nemám odvahu se pustit, v žádném případě, jsem posedlý, nervózní strachem o vlastní spásu.

Nu což, pustím se, normálně vylezu nahoru, řekl si nakonec. Ale nebyl to žádný konec, žádné řešení, jen přechodný stav, příměří.

Uvědomuji si dva základní omyly: Člověk si myslí, že konec přijde hned, to je ten první omyl, vlastně ten druhý, a ten první, počáteční, myslet si, že konec nepřijde nikdy. Mezi těmito dvěma extrémy se rozprostírá život, to jsou dva pankejty, kterými je lemována má cesta. Podobně je tomu s jedinečným: Omylem je domnívat se, že není nic jedinečného, a omylem je mít cokoliv za jedinečné.

12. kapitola

Martin zavolal otci, že by potřeboval peníze. Ale nemluvil s ním přímo, hovořil s matkou. Ve starém Milostovi se cosi vzpříčilo. Blízkost, která se v něm se vzdáleností synovou probudila, byla ta tam. Temné, nejčernější myšlenky, které by se nikdy neodvážil vyslovit, letěly jako havrani jeho hlavou; jedna vázala druhou. Tak on si na mě vzpomene, jen když potřebuje peníze! Tolik věcí jsem s ním chtěl sdílet, a on chce jen peníze. Vždycky mě bude vydírat, je to jeho nezadatelné právo. Jednou jsem ho zplodil, a on mi neodpustí, dokud nezaplatím do posledního haléře.

„Kolik potřebuje?“ zeptal manželky.

Kolik má ještě stát ten můj omyl. Také já jsem omylem své babičky, to ona souhlasila, aby si starý přivedl maminku. Proč mu to nerozmluvila? Mohl jsem mít klid. A proč jsem se oženil? Proč mně (!) to maminka nerozmluvila. Mohli jsme všichni spát věčným spánkem samoty. Každý sám ve velebné kobce soukromí, nebyli bychom tak hloupě biologicky a finančně provázaní. A jsme, a jsme si všichni tak vzdálení.

Martin pochopil, že zase dělá problémy. Buď by se měl vrátit, anebo nic nechtít. Ne, otec nikdy nedokázal krýt záda, říkal si syn.

13. kapitola

Dřímala v něm destrukce. Poté, co se přeplavil přes Kanál, stopoval. A byla to zase změna, která ho vyvedla z míry. Prostorová smyčka. Vrátil se na kontinent. Trpěl jistou duševní slabostí. Zasáhly ho obsedantní myšlenky na škebli. Nebyl schopen se od ní osvobodit. Koupil ji v malém přístavním městečku v Anglii. Krásnou škebli, takovou, jakou mají ve znaku benzinové pumpy. Teď měl akutní potřebu se jí zbavit. Zničit ji za každou cenu. Co se mi to děje ve škebli, zavtipkoval. Dlouho nezastavilo žádné auto, dlouho se nemohl hnout z místa. Myšlenky byly upoutány na škebli. Bylo to už nesnesitelné: škeble, škeble, volalo to. Vytáhl ji z tlumoku s jasným rozhodnutím utratit ji jako nekrvavou oběť. Oběť zlému impulzu v nás. Čekal, až se někdo strefí pneumatikou. Stalo se. Nebylo slyšet žádné prasknutí, protože zároveň skřípaly brzdy.

14. kapitola

Za Strasbourgem začalo sněžit. Martin směřoval za Alpy, na jih. Zastavila mu dáma. Divil se. I ona se divila, řekla, že nikdy nebere stopaře, a zvlášť ne takové, „jako jste vy, normálně bych se měla bát, něco ve vás bylo, nerozumím tomu, musela jsem zastavit…“. Ukázalo se, že právě přiletěla do Evropy a vrací se domů a že příjmením se jmenuje Kafka. Věděla, že je to slovanské jméno, že je to nějaký ptáček, ale Franze Kafku neznala. Jeli světelným tunelem, kresleným letícími sněhovými proudnicemi. Martina zaplavil pocit vděčnosti za teplo, za elektriku pohánějící motorek stěračů, za světlo halogenů. Anna Kafka byla krásná. Zajela si, zavezla Martina k benzinové pumpě a tam se rozloučili.

15. kapitola

Udělala se tma. Nacházel se již v dolní polovině Itálie. Jako by noví a noví lidé vylézali z podzemí, z podzemních manufaktur, utkaní z látky univerza, potměšilí, snědí. Vycházeli na svět, potkával je v průchodech, v uličkách románského města, posedávali v čekárnách; nevědí, odkud jsou, neznají otce, matky, pomyslel si.

V Římě o půlnoci bylo stále živo. Chaos ve velké nádražní hale a kolem ní. Tlustý hoch v bílém svetru a bílých kalhotách pobíhal po peronech autobusáku a hulákal. Blázen. Policie několikrát přijela a zase odjela. Pak někoho vedli v poutech. Martin šel do nočního bufetu a sedl si vedle prostitutek a jejich pasáka, mafiána v černém sametovém obleku a bílé košili, prostitutky nevypadaly ani oblečeně, ani naze. Měly břicha krytá punčochovinou. Kurva si dala nakládané plátky masa, ale byly staré. Pasák se postaral, pásl své ovečky odpovědně, vyjednal s hospodským výměnu. Pak zase vylily pivo, a už jich tu měli dost. Číšník Martinovi vnutil velkou číši kyselého vína k lasagním, ačkoli by mu stačila jen jedna sklenka. Konečně vyšel z palírny. Nějaká bordelmamá v autě zastavila a nabízela mu služby svého podniku i se závozem. Ubytoval se v hostelu, v prapodivné ratejně. Spalo se tu na palandách, kluci, holky, všichni dohromady. V jediné sprše byly strhané kohoutky. V místnosti se brzy vydýchal vzduch. Několikrát za noc se ještě rozsvítilo, to přicházeli noví nocležníci. K ránu tu chrápalo asi dvacet lidí.

Když se vyspal, šel do míst, kde se nahromadily sedimenty starých kultur. Jen olivka na Palatinu se mu zdála živá. Tubusy antických sloupů ležely jak podťaté smokvoně. Z dálky viděl nějaké prdele koní ve výši. Došel k tržišti na náměstí. Holubi i lidi paběrkovali, spásali zbytky ovoce a pizzy. Už se končilo, motorky tříkolky odvážely na korbičkách prázdné přepravky a židle. Nastoupila italská dechovka. Jiný muzikant v pauzách otravoval svým jedním taktem na píšťalku u venkovních stolků restaurantu. Mladičká žebračka se urazila, protože jí dal příliš malolirovou bankovku.

Na náměstí ve Vatikánu ani stromeček, obrovské sloupořadí, obrovský Svatý Petr. Šel z toho strach. A ta kupole. Po střeše kráčela celá skvadra, celá dvanáctka s Ježíšem uprostřed, s nástroji, kříži a jinými atributy zviditelněnými. Vešel do chrámu. Vše tu nějak vybujelo, nějak atrofovalo. Venku dělníci zas stavěli papeži pódium. Kolem prošla normální blondýna, pro snědé jižany vzácný kus. Ustali v práci a hleděli za ní. „Bellissima,“ ozvalo se několikerým povzdechem.

Martin si koupil chleba, zapíjel ho vínem na náměstí s kruhovým objezdem. Náměstí della Repubblica. Vše se točí v kruhu. Ta ubohost fontán, nekonečné proudění vody. Nic nového pod sluncem. Pouť do Svatého města končí tím, že pochopíš jeho výjimečnou nesvatost. Pryč z Říma! Vyblít se do Tibery.

16. kapitola

Mladý Milosta pokračoval na jih poloostrova vlakem načerno, bylo tak přeplněno, že musel stát v uličce. Zprudka se rozevřely spojovací dveře mezi vagony. Z kouře a z páry se vynořila exotická uniforma. Neměl lístek, průvodčí Martina vyzval, aby ho následoval. Martin vymýšlel výmluvu. Hlavní svou šanci spatřoval v neznalosti jazyka. Prošli za sebou několika vagony, až došli do části vlaku s první třídou. Tam nádražák ponoukl černého pasažéra, aby vstoupil do kupé. V plyšových křeslech tu seděly ještě jiné uniformy a v nich smějící se dobrosrdeční nádražáci a carabinieri . A ještě dvě prostitutky. Martin nerozuměl, ale pochopil, že mu chtějí říct, se kterou je to lepší. Taky si s ním, se vzácným hostem, chtěli vyměnit adresu. Nedovedl vysvětlit, že odešel z domu. Pak, když vlak zastavil někde v polích, zvedl se a rychle vystoupil.

Ta, s níž to mělo být lepší, seskočila za ním ze stupátka. Vše se odehrává v poli, připadlo Martinovi. Třeba teď v tomhle poli s bambusem. Nerozuměli si navzájem ani slovo, ale nic to nevadilo, aby navzájem neukojili svoji touhu; brzy vytasil svou bambusovou hůlku. Ve vzpomínkách byl chvílemi u strašáka na Adlerově a chvílemi v těle přítomnosti. Ten rozpor dvou polí ho fascinoval, kde jsem, ptal se v duchu, a ona cosi vycítila, „Che cosa succede?“ ptala se.

Pak bosky běžela zpátky na stanici a odjela dalším vlakem. Věděla asi, kdy má vlak jet, pohybovala se na železnici.

Martin nerozuměl ničemu z toho, co tak rychle proběhlo. Jak zvláštní! Myslel na Hanku. Celou dobu, co je na cestě, si na ni pořádně nevzpomněl, a teď je přesvědčen, že jí byl nevěrný. Nepovažoval ji doposud za svou, až teď, když zhřešil, a tak ji definitivně ztratil. Však také, když tu lehkou holku líbal a hladil, bezděčně šeptal: Hanko, Hanko!

A ani nevím, jak se tahle cizinka jmenovala.

Byl rád, že je pryč. To zvláštní střídání dostředivých a odstředivých sil ho zaskočilo, touha po blízkosti a touha po samotě. Přitažlivost a odpudivost lidského tepla. Cítil se součástí lidského rodu, a zároveň ho neodbytně přitahovala pustota polí pod nebeskou klenbou, pod níž se nyní rozhodl přenocovat. Tenhle způsob bytování ve světě mu připadal nejpravdivější. Přitahovala ho samota, anebo jej do ní vháněl strach z lidské přilnavosti.

Naučil se triku, jak si samotu i uprostřed lidí narychlo navodit. Bylo jím kouření. Stačila silnější cigareta, aby naráz došlo k rozpojení ducha a smyslů, aby byl skrze nepatrnou závrať vyvázán z naléhavosti situace, oddělen od okolností. Pokuřoval a cítil, jak se zbavuje té nenadálé blízkosti. Zíral na hvězdy, jež začaly v jeho očích tančit a třepotat se. Až se kýl jeho mysli ponořil v příliv spánku a on usnul.

17. kapitola

Cestování je způsob, jak být se sebou samým. Změna kulis zapůsobí, že herec zapomene text. Neví ani, kde v nových kulisách hledat nápovědu. A kulisy jsou němé. Nezbývá než hledat v sobě, ve vlastní minulosti…

Blyštily se chodníčky nějakého italského městečka. Ten umělý svět civilizace od pradávna budovaný navozuje dojem velkého divadla. Však se také říká: kamenné divadlo, a města, to jsou třírozměrné kulisy. Martin zapadl do kostelíka. Snad tady nalezne rozpomínku a klid. Musel jít dopředu, protože v lavici, kam zamířil, seděl zbožný muž – hlavu v dlaních.

Martin uvažoval, že v jeho případě nejde jen o chybějící část, ale o chybný celek. Od začátku je s ním cosi v nepořádku. Kmen jeho života křivě rostl. Bydlí v klamu, cosi bylo chybně nastaveno. Pokoušel se vrátit v myšlenkách zpět, na začátek, ale stále víc a víc si uvědomoval, jak je to nemožné. Cítil se polapen, z prázdna pozoroval svět, díval se rybíma očima zpod hladiny; byl to tentýž svět, jaký prožívali druzí, tatáž realita, tytéž kulisy, jež sdílel se svými bližními. Ale vše bylo díky optice a lomu světel na hladině deformováno. Asi je chyba v tom, že měl dlouhodobou nechuť přijmout svět, jaký je. Přijmout život s jeho tělesností. Třeba když spatřil anatomický řez tělem, nebyl s to se s tímhle ztotožnit: To mám být já? Nedovedl přijmout fakt svého života, který má být zakončen jiným faktem, faktem smrti. Žít vlastní mrtvolnost. On, sotva si uvědomující život, si má zas začít uvědomovat neživot. Ten rozpor. Žil v příkrovu smrti, v jejím stínu, nechtěl ji vidět, jak vykukuje za rohem, z průjezdů, z domů plných starých lidí. Prchal před ní: do života. Ten ovšem nemohl zapřít věrnou svojici, kmotřičku Smrt.

Bloudil, a čím snadněji kdysi přijal reálie světa, tím víc bloudil potom. Šel chybnou stezkou, oklikou, a tak možná spatřil zbytečně mnoho. Jako slon vstupoval do porcelánu, který by jinak jen zpovzdálí po špičkách obcházel.

Když se systém nemůže dál rozvíjet, napadla Martina fyzikální teorie, nezbývá než najít si vnitřní defekt, jímž by se zaměstnával, a na zápase s defektem růst vnitřně.

Člověk bloudí, protože neví. Rodíme se nevědomými. A musí tak být, když se máme nejprve jako zárodek koupat v krvi a pak prožít porodní stahy. Nezbývá než nebýt si ničeho vědom. A nevědomost vydrží ještě pár prvních let, exploze zrození je doprovázena zářením zapomenutí.

Martin se probral z úvah, uslyšel chrápání. Zbožný muž s hlavou ve dlaních spal. Martin vstal z vrzající lavice a co nejtišeji odešel ven z kostela.

18. kapitola

Plavil se do Řecka. Na lodi byla pohoda, teplá voda a dobré spaní. Loď, to byl plovoucí devítipatrový panelák. Obloha se po ránu zamračila, kolos se začal nepatrně houpat. Z mlhy se ukázala Ithaka, kryta Kefalonií. Skalnatý ostrov působil nehostinně. Co na něm viděl Odysseus? Proč se sem musel vracet? Snad jedině kvůli ženě. Martin si vzpomněl na Hanu. Mohl by jí zavolat.

Po několika hodinách přirazila loď k řeckému břehu. Proužek přístavní hráze rozděloval dvě neskutečné modři. Za prodavačem balonků se neslo hejno jeho zboží. Město začínalo žít. Martin by zavolal Hance, ale neznal číslo, zavolá tedy domů, a tu si uvědomil tu věc: rodiče jako by nežili. Chtěl si na něco vzpomenout, a nešlo to. Už pro něj nebyli. Možná nikdy nebyli. Ztráceli se vždycky v mlze. Neprojevili se ani ve zlobě, ani ve vášni, ani v lásce. Proto i já jako výsledek jejich spojení vlastně nejsem. – Kam mě to vedou moje myšlenky? Martin se pokoušel chytit něčeho kolem sebe. Zaposlouchal se do nových vokálů v lidové restauraci, i papoušek v kleci měl řeckou intonaci.

Zavolal z automatu a dozvěděl se od matky smutnou zprávu: Ninka, jejich služka a kdysi chůva, zemřela. Martinovi došlo, že Adlerov ztratil něco ze své podstaty. Doposud si rodný dům nosil v nitru, doprovázel ho, kamkoli se hnul, a teď je konec.

„A kdy bude pohřeb?“ optal se ještě.

„Dnes odpoledne.“

„Tak to už asi nestihnu.“

Zavěsil.

Vzpomněl si na poslední úmrtí v rodině; bylo to velmi tragické, otcův strýc, který s nimi v závěru života bydlil, se totiž zbláznil. Měl svůj pokojík v zadním traktu Adlerova, trpěl strašným stihomamem, dávali mu jídlo přede dveře a on si ho bral, jen když se nikdo nedíval. Při dalším sestupu do lůna šílenství ho museli hospitalizovat. Tam ho zavřeli do místnosti, z níž odstranili všechny ostré předměty, ale zapomněli, že věšáčky na svršky jsou ve zdi zašroubovanými vruty, které se dají vykroutit. Tento ostrý předmět si pak strýc zašrouboval do hlavy.

19. kapitola

Peníze došly. Nezbylo než hledat si práci. Martin nastoupil v hospodě v Athénách jako umývač nádobí. Očišťování – dříve prádla a teď nádobí – to je má bytostná profese, tak potměšile rozvažoval Martin.

Jediným slovem, jemuž Martin nejprve rozuměl, bylo šéfovo: Tachista, tachista – rychleji, rychleji!, jímž pobízel personál v čase oběda či večeře. Kuchaři si stěžovali, že je bolí záda z těžkých pánví, umývači měli spálené ruce z horkého nádobí, jež museli vyskládávat z myčky, číšníkům dával šéfík herdu do zad, aby se nehrbili, když vcházejí na pódium restaurace, nebo aby víc kmitali. Připomínal hokejového trenéra při zápase nebo divadelního režiséra při generálce, nelítostného taťku od mnohočetné rodiny. Když polevil provoz, stal se hodným taťkou a v dobrém rozpoložení dokonce recitoval všem přítomným v kuchyni hagiografie ve starořečtině. Tomu už Martin nerozuměl vůbec. Nevěděl, co s myšlením při tak jednotvárné práci. Nechal se vším, co bylo kolem, zahrnout, bral to jako zjevení, jako by to bylo poprvé, vpravil se do dětského vnímání skutečnosti. Cizí řeč, cizí lidé, cizí předměty šli tomuto vizionářskému postoji vstříc. Ale vše rychle zevšednělo, čichové ústrojí si zvyklo na ty vůně zpracovávaných kebabů a šašliků a gyrosů. Martin brzy pochytil, že číšníci, jak postávají u dveří do kuchyně, hovoří výhradně o autech nebo o ženských.

Tak tedy další proletarizace, teď už z vlastní příčiny. Restaurace patřila k hotelu a jeho vlastník ho nechal spát ve volném pokoji. Martin byl rád, ale začas se začal cítit vazalem. Dopoledne před prací chodil po úžasném městě, jež se z Akropole jevilo tak bílé, ač jinak znal jeho spíš špinavé ulice.

A pak se to začalo sypat. Nejprve se ztratilo několik tisíc drachem z kasy, a první, koho začali podezřívat, byl jako cizinec Martin. Šéf mu pohrozil vyhazovem, nic se nedokázalo, ale Martinovi se v práci přestávalo líbit. A když se na něj topič Kokidis naštval, že po něm neumyl talíř od zaměstnaneckého oběda – který si ale odnesl dolů do kotelny, takže o něm nevěděl, a nemohl ho tudíž ani umýt – nesnažil se konflikt nijak zažehnávat, nechal věci volný průběh, vše sledoval jako nahodilý sekundant. Nemohl se bránit té koprolalii, a věděl, že kopron znamená hovno, ale on to slovo používal v nějaké složenině, která znamenala cosi jako línej pes. Pak přišla boxerská rána do břicha, knokaut. Tak vešel tou bolestí zas do sebe. Odešel z práce, nikomu nic nevysvětlil a už se nevrátil. Ležel na Akropoli a bolesti břicha jen pomalu ustávaly. Jak se probíral, litoval, že ty prachy opravdu neukradl.

20. kapitola

Martin potkal bratra svého šéfa, Diogena. Dali se do řeči. Diogenes měl malou směnárnu, říkal mu, umíš jazyky, zaměstnám tě, bydlet budeš ještě u bratra, já s ním promluvím. Ptal se ho, čím vlastně chce být, bylo mu jasné, že Martin nemůže skončit jako směnárník, nebo dokonce bankéř. Poznal, že v Martinovi je větší hloubka, odtušil, že Martin za něčím jde, a ještě není „udělaný“, tak to vyjádřil, sám směnárníkem taky nikdy nechtěl být, ale nakonec našel v tom kšeftu s měnami vášeň, začal hrát na kurzy, začal odhadovat vývoj na světové burze, kdybych měl výchozí kapitál, říkal, byl bych multimilionářem. Mul-ti-mi-li-o-ná-řem, slabikoval. Ti, co zacházejí s penězi, musí z toho přeci něco mít.

Diogenova směnárnička, to nebylo o moc víc, než naznačuje řecký název pro banku: trapeza čili stůl. Nacházela se ve špinavé čtvrti pod Akropolí, tam, kde bylo dost obyčejných obchodů, železářství a tak, a přece tam zabrousilo dost cizinců.

„Čím tedy chceš být?“ zeptal se Martina, když ho zasvětil do všech úkolů spojených se službou „za stolem“.

A tu z Martina snad poprvé vypadlo: Umělcem.

„Jasně jasně, samý ženský, párty, vernisáže a tak dál, to jsem si taky kdysi přál.“

Martin se cítil být uražen. Byl přesvědčen o svých nejčistších úmyslech, ale pak si vzpomněl na Hanu. Přistihl se, že by rád poznal také nějaké jiné ženy, dříve než se stane umělcem. Vzpomněl si na tu prostitutku od nádražáků.

Diogenes se vyznal v lidech.

21. kapitola

Rozhodl se, že o přestávkách ve směnárně napíše Haně dopis. Už to, že seděl za stolem a zacházel s kancelářskými potřebami, vybízelo k tomu opět něco psát.

Milá Hano,

jsem sám a vím, jak by bylo snadné vrátit se k Tobě,

– ta slova bych měl vzít zpět, je to nelogické a pyšné, jako by bylo k čemu se vracet a jako bych si jí mohl být jist –

ale píšu tato slova jen proto, že se vracet nechci, cítím, že výsledkem by byla samota ve dvou. Ne, nechci se vracet, to mi došlo, ač nevím proč. Nejprve musím zastihnout sám sebe, neboť jsem sám sobě oddělený, pak teprve budu schopen vyjít k někomu jinému, nejprve musím pochopit Lyonský omnibus (nikdy jsem Ti o něm nepovídal, možná víš, co je to omnibus, vždycky jsi mě dovedla překvapit svou znalostí cizích slov, ale celku jsi nikdy nerozuměla).

– byl to zlý sarkasmus, ale v závěru se stal citovějším –

Milá Hano, zdál se mi sen o nás dvou. Stáli jsme na jakýchsi pevninách či krách těsně vedle sebe. Dívali jsme se na sebe z očí do očí, pak jsme to už nevydrželi a sklopili zraky směrem k zemi. Tu teprve jsme uviděli propast mezi námi: byla uzoučká, takže jako by o nic nešlo… ale ta průrva byla NEKONEČNĚ hluboká.

22. kapitola

Martin šel do restaurantu, aby se opil klasickým řeckým nápojem – retsinou, vínem se smolou. Když vešel do hospody, měl pocit, že tam nikdo neobsluhuje, protože ve sklenicích nikomu neubývá, jako v pohádce Hrnečku, vař!, že sklenice jsou stále plné. Ale byl to jen chvilkový klam. Vše se zas dalo do pohybu a sklenice se rychle vyprazdňovaly a pikolík chodil. Martinovi vířila hlavou čísla. Celý ten den ve směnárně potřeboval spláchnout. Vrátit se na zem, jak se říká. Ale z jakých nebes, spíš z jakého inferna? Nesnášel ten svět financí. Jak na tom mohl Diogenes ulítnout? Když nemá výchozí kapitál, tak proč o tom sní?

Snažil se pozorovat lidi kolem sebe. Zaujaly ho tři výčnělky nějakého profilu: nos, brada, ohryzek. Přemýšlel, jakým způsobem je natažena kůže přes obličejové kosti a jak to vyjadřuje duši člověka. A jak ten nepatrný prostor v hlavě dokáže vidět, co je kolem něj, jak dokáže vědět, co má dělat a co ne. Jak to ví třebas ten pikolík? Snažil se za všechny lidi nemyslet. Ale nešlo to. Jeho oběť jako by nebyla přijata. Vzpomínal na Chaima, silně zatoužil po setkání s přítelem. Vzpomněl si na ten sen z porýnského městečka, sen o záření, které způsobilo ztrátu paměti. Tam v tom snu nebyl sám, zjevil se Přítel; teď tady sedí se svou recinou. Recina, to zní jako nějaké krásné ženské jméno. Jméno ženy ve středních letech. Ženy, která používá silicový parfém.

Pak si k Martinovi přisedl neznámý šífák, který jen na chvíli kotvil v rodném přístavu Katakolo, a vyprávěl, že by taky potřeboval výchozí kapitál, že by mohl koupit vlastní loď a jak by prý byl šťastný. Dříve psal verše, ukazoval Martinovi smotky dlouhých papírků, drobně popsaných samými „stichy“. Byly to dlouhé ruličky a Martin byl rád, že se začalo mluvit o něčem lidském. Měl dokonce pocit, že jsou to zbožné verše.

Večer v posteli promítala zjitřená mysl všelijaké obrazy na sítnici Martinových očí. Zdálo se mu, že se zdi Adlerova rozplynuly a zůstalo jen světlo, ne, možná se nerozplynuly a někdo jen vyboural příčky anebo se oním všepronikajícím světlem všecky zdi, i ty nosné, zprůchodnily. Pak ještě uviděl v té své opici sám sebe, svůj obličej jako v zrcadle. Vědomí pulzovalo a obrazy se střídaly. Žena šla kolem rohu se zrcadly, přicházela jako ona – za rohem se objevila jako jiná. Vědomí dodávalo slova: divohra, liduprásk, žumpáctví, a ve finále oněmělo.

23. kapitola

Po ránu si Martin vzpomněl, jak jednou v dětství seděl s rodiči v hale, posvátné ticho přerušoval klapot stříbrných příborů – později, když se neužívaly a služka se přestala o ně starat, zčernaly a namísto nich používali u Milostů moderní soupravu s dřevěnými rukojeťmi. Na lemu talířů byly připnuty specielní přídavné misky ledvinovitého tvaru, rovněž stříbrné, na odkládání kostí. Matka měla ráda zvláštní potřeby pro stolování, mezi ně patřily též omáčkové misky spojené napevno s talířkem nebo prastaré krajkované ubrusy. Tabuli osvěcovaly dva svícny, víno v karafách jiskřilo. Rodiče měli toho dne výročí. Vypadalo to u večeře jako o Vánocích. Martin vyjevil svou touhu napít se trochu vína. Otec se zakabonil. Slavnostnost večeře byla vmžiku ta tam. Proměnila se v nepěknou oficióznost. Martina od dětství lákaly zakázané věci, to i ono, alkohol i kouření. Už v útlém věku si balil svoje cigaretky z papíru a místo ohně zepředu do vyrobené dutinky nacpal ústřižek z vlněného červeného svetru. Maminka se zlobila, když objevila výkus na jeho spodním okraji, myslila si, že za to mohou adlerovští moli, a dítě Martin ji při tom nechal. A nechal na čas toho „kouření“.

Teď propadal opravdickému kouření. Zejména když potřeboval odříznout vzpomínky. Ale vzpomínka nechtěla být s první ranní cigaretou vykouřena:

Tehdy bezděčně koukal matce do hlubokého výstřihu, naprosto nevinně, myslel na něco úplně jiného, ale otec se dopálil, vlepil synkovi pohlavek:

„Vidím, že mladý pán je plný neřestí.“

Otec se po slavnostním jídle ujal jedné nepoužité lžíce a odnesl ji do příborníku, aby ušetřil služebné námahu s mytím nádobí.

Martin dokouřil a šel do práce. Měnit peníze. Měnil při tom zaměstnání svou osobní minulost za jakýsi přelud všeobecné otevřené budoucnosti.

24. kapitola

Vzpomněl si na sestru a na bratra, když viděl, jaké vztahy má třeba Diogenes se svými sourozenci. Diogenes měl čtyři bratry a dvě sestry. Stýkali se hojně, hlavně o víkendech, jezdili na výlety k moři. Diogenes si Martina oblíbil víc než restauratér, u něhož Martin začínal, a brával ho s sebou na rodinná setkání. Všichni se ho ptali na jeho rodinu, divili se, jak mohl Martin své sourozence tak dlouho nevidět. Martin se taky podivil: Jak osobitě se to u Milostů vyvinulo! O nedělích se ti Řekové potkávali v kostele, nechávali si od popa posvětit chléb na celý týden. Diogenes chleba s sebou netahal, jeho vztah k náboženství byl dost volný.

Martin se podivil, že se při dlouhé táhlé liturgii plné neznámých archaických slov vůbec nenudil. Potom, když před klášterem hovořili s jedním mnichem, Martin využil příležitosti a zeptal se mnicha, jestli neví, co je to lyonský omnibus, a on o tom moc hovořit nechtěl. „Měl bys zajet do Lyonu,“ dal mu jednoduchou radu duchovní, „ale nejprve hledej království boží.“

Martin chtěl zavolat sestře a bratrovi; na ni neměl spojení, tak zavolal aspoň jemu. Koupil si telefonní kartu s obrázkem Praxitelovy sochy a naklepal do automatu číslo. Zvedla to jeho přítelkyně, brácha nebyl doma.

„Jsem tady v Řecku a rád bych se vrátil za Alpy.“

„Radši k nám ani nejezdi, on teď nemá na nic čas, přemýšlí pořád o sebevraždě.“

„Co blbne? Tím spíš by se mohl chtít vidět, abychom se rozloučili, než to udělá,“ zavtipkoval Martin.

„Ne, tos nepochopil, on píše spis o sebevraždě, přišel v té věci na nové myšlenky. Má s tím strašně práce. Pořád je zavřený v knihovně.“

„Tak nic, tak se tedy pozdravujte. Mějte se dobře a ahoj.“

25. kapitola

Martin opustil Řecko, tentokrát pevninou se odebral do Itálie. Kdesi kdysi zaslechl, že existuje možnost pracovat brigádně při sklizni jablek v jižním Tyrolsku. Vydal se tam. Prostě se to šiklo na cestě do střední Evropy. Šlo vlastně o povlovný comeback, návrat, aniž to Martin tušil, ale byl to návrat. Návrat na Adlerov, nebo za Haničkou, nebo kdovíkam? Neuvědomělý pokus obrátit proud, který ho stále strhával, zcela nazpět, a tak nad ním konečně vyzrát.

Cestoval stopem, a dlouho uvízl u nějakého jezera, jež pro sebe nazval Lago Desolato.

Mělo to svůj důvod, jak ukazuje následující epizoda. Jeho život, to jsou samé epizody, žádný román, jak vidno, celek stále chybí a nenahradí ho množství nespojitých jednotlivostí, nicméně tak se už jeho putování vyvíjelo.

Proti své vůli poznával svět, byl jím prováděn, jako by procházel po dně Rudého moře, zázračně se vždycky vyhnul definitivní zkáze, moře se za ním zavíralo, jakmile se ohlédl, spěchal na druhý břeh, masy vody strměly po stranách do výšky jako mohutná akvária plná nechutných vodních živočichů.

Takovými nějakými myšlenkovými chaluhami se prodírala jeho mysl, když plaval po nezjizvené hladině jezera někde v severní Itálii, u něhož byl nucen přenocovat; již po západu slunce, ale ještě před setměním se koupal v tom jezeře. Přivykl studené vodě a octl se zabrán do těch úvah daleko od břehu. Nikoho kolkolem neviděl, a pak najednou jeho dráhu zkřížila malá plachetka, spíš člun s plachtou, plující velmi zvolna, jako by jej ani nikdo neovládal, v jihozápadním větříku. Ta scéna byla tak absurdní, že se ani nedivil, když zaregistroval nad lubem loďky nahý velký zadek v kohabitujících pohybech. Žena, s níž tlusťoch souložil, vidět nebyla. Bylo ji ovšem slabě slyšet, pokud ty vzdechy zrovna neodnášel vítr. Martin se stal proti své vůli voyeurem, samojediným svědkem do nejširošiřejší skrýše situované nevěry. Pochyboval, že by šlo o manželský pár. Loďka se kývala a k obličeji mu docházelo nechutné vlnobití. Obrátil se a rychlými tempy vyrazil zpět ke břehu. A v tomhle okamžiku ho zřejmě zpozorovali, protože z loďky vycházely najednou mužský a i ženský vyplašený hlas. Byl prozrazen. Asi je napadlo, že plul právě k nim, aby je mohl sledovat. Tak to určitě vypadalo. Jako by byl na ně nasazen. Jako by ho někdo dobře zaplatil, šmíráka, když podal takový plavecký výkon. Neodvážil se ohlédnout a taky se nechtěl zdržovat, měl pocit, jako by chlap natočil plachtu. Byl to správný pocit. Teď ho budou nahánět a hrát si s ním jako kočka s myškou. Kdyby se tak chtělo jezero rozevřít a on by mohl utéci po dně jako židovský národ před Egypťany! Ucítil na svém těle vlnobití pomsty. Pronásledovali ho. Dopluli bystře k odvážnému plavci a chlap již oblečený se vztyčil ve člunu, tak zastínil nebe. Pak už si Milosta skoro nic nepamatoval, protože dostal veslem. Museli ho vylovit a odvézt na břeh, probral se až v noci, zíraje do oblak nasvícených šíleným měsícem, měnilo se počasí, slyšel ještě toho chlapa, jako by se za obzorem smál.

26. kapitola

„Tak ty jabka,“ vzbouzel se s bolestí hlavy v zátylku, „a ještě: království boží, a taky Hana a Adlerov a lyonský omnibus! Ale teď ty jabka…“ Pokračoval ve svém původním nasměrování. Býval otrokem vlastních předsevzetí, cítil, že by ho ta událost na jezeře měla někam posunout, jinam, ale nemohl přijít na to kam. Stopoval za Udine a stál dlouho na dálničním přivaděči. Leč na prvním stopu usnul a probudil se až v nějakých Korutanech, nebo to už bylo Štýrsko. Snad ho přitahovaly hory plné magnetitu. Viděl z okénka vysoké skály, lesy a lesy.

V nějakém pohorském městečku musel vystoupit. A pak ho vzaly mladé veselé kopy ve starém mercedesu, a že jedou na Tomovy narozeniny – přede všemi se rozkládal víkend volna – a ať jede Martin s nimi. Nejpozoruhodnější na celé té akci bylo, že se sám oslavenec vůbec nedostavil. Martinovi připadlo hodně divné, že to nikomu není divné. Byly to prostě „Tom’s birthday“. Zábava se normálně rozjela, vše bylo v té dvoupatrové vilce pod nějakými vysokými kopci pěkně nachystáno, nebylo jasné, kdo tam normálně bydlí, v každém pokoji byla tabule, servis vín a venku před domkem se opékaly flákoty à la barbecue. Obsluhovali to livrejovaní hošíci s hosteskami. Na různých předmětech ve výši asi dvou metrů byly umístěny pestré hrozny balonků.

Aut před stavením a s nimi i hostů přibývalo. V jedné místnosti zahrál na úvod objednaný hudebník na cembalo. Pak ho vystřídala prý Tomova kapela. Sjela se docela kosmopolitní společnost. Martina očarovala Ruska Irina, která odněkud z Povolží přišla do Evropy hledat neznámé štěstí. Říkala tomu „suďba“. Byla to krasavice, měla černé vlasy a syté červené rty, hubený, trochu bělavý obličej, černou sukni a černé punčochy a špičaté černé boty. Pravila, že hledá toho pravého, nazývala to pořád sudbou, někde na Volze měla dítě, a pak se ještě zjevil její opatrovník Oleg, v saku s motýlkem – a tomu už Martin nerozuměl, tolik závazků, tak to mají některé ženy, nechápal, sám se vyhýbal všem závazkům, ale ženy asi dovedou své břímě nést daleko lehčeji než muži. „Tak krásná bytost, a nemůže najít toho pravého?“ A ona na to zase: „Je to sudba a s tím nelze nic dělat. Ještě jsem nepotkala toho pravého.“ Irina měla mandlovité oči a hluboký, ale taky trochu šeplavý, zkrátka okouzlující hlas.

Oleg si ji někam odvedl a Martin propadl zcela jinému diskurzu. Zahovořil se s Georgem a Franzem, kteří jako zedníci pracovali pro nějakého Stadlera. Říkali, že Stadler je velkorysý zaměstnavatel, důležité je být mu dobrým společníkem. Právě se vraceli z Istanbulu, kam ho doprovázeli na výletě, už letěl domů, a oni se chtěli ještě trochu porozhlédnout po světě. Slíbili Martinovi, že mu pak dají spojení – je přece ještě dlouhý večer před nimi – kdyby chtěl taky pracovat u Stadlera.

Potom se zapovídal s nějakým doktorem, svěřoval se, že ti nejlepší z jeho pacientů mu umírají pod rukama, a on že neví co s tím. Ale to už se tancovalo za zvuku Tom’s bandu a Martin s doktorem ani nezpozorovali, že se dostali do průsečíku pozornosti těch pohyblivých, zatímco stáli jak dva solné sloupy. „Nechte toho,“ vyčítali jim opile, když zaslechli, o čem že se to baví, když se slaví narozeniny. A tu mu ten doktor vyjevil pointu celé párty: oslavovaly se narozeniny dávno zemřelého kamaráda Toma, který před svou smrtí odkázal jistou, nikoli malou částku právě na tyhle pravidelné večírky na počest jeho dalších a dalších nedožitých narozenin. „Tihle už Toma ani nepamatují,“ dodal a zamířil k obloženým mísám.

Martin vyšel ven, chvíli pobýt o samotě pod hvězdami. Pak se otočil k vilce, jejíž všechna okna svítila, jako by to byla jedna velká kulisa s jednou velkou žárovkou v pozadí. Když se vrátil, přišel do jiné společnosti. Na terase zastihl puberťáky propichující balonky. Rozhlížel se po svých nových známých, především po Irině, ale nikoho neviděl, bezmyšlenkovitě se přidal; byla v něm, dřímala v něm jistá konformita jako protipól naprosté nepřizpůsobivosti jakémukoli společenství. Propichoval balonky a myslel při tom na něco úplně jiného. Vtom zaslechl smích přicházejícího doktora. Doktor si zapálil cigaretu a otočil se zase ke dveřím. Martina přepadl smutek.

Martin usnul někde uprostřed vřavy a vzbudil ho jenom vydatný křik kolem druhé třetí hodiny. Kdosi křičel jak zvíře, jediná slova, kterým bylo rozumět, byla: „Já chci být tady.“ Ještěže byl přítomen doktor. Postaral se, aby se chlapec neudusil, „ale vždyť jsi tady,“ odpovídal mu, „jsi tu, blbe,“ a dal mu prášek na usnutí. Vystřídal ve spaní Martina, který šel tancovat, ale dívky ho nezajímaly, poté co spatřil Irinu. A ona se začala bavit s doktorem. Možná doktor by se mohl stát tou pravou Sudbou. Nějaká holka chtěla poutat pozornost a vyhoupla se na stůl, měla dlouhou bílou sukni připomínající spíš ubrus a máchala jí a skopávala sklenky. To už Martina nebavilo a vyšel zas na terasu: hoši tentokrát prostřelovali ze vzduchovky plné plechovky heinekena.

Martin vyhledal svůj batoh, jen s Irinou by se rozloučil, ale už ji neviděl, a vypadl do noci, nevěda ani, kde se nachází, s jediným cílem, že půjde až do rána pěšky pod hvězdnou oblohou.

27. kapitola

Vždycky když chodil, rodily se v jeho hlavě myšlenky. A tak i při tomhle nočním zaalpském pochodu. Připadal si jak vojáček, když jde na frontu a opouští přehlídku na stadioně, prochází slavobránou, mylně se domnívá, že je středem pozornosti aplaudujícího davu – ti lidé na přehlídce halekají kvůli válce a nějaký jednotlivý vojáček s torbou na zádech a v maskáčích je vůbec nezajímá, i když možná dojímá.

Napadlo ho, že život je balistická křivka: „Ještě chvíli a budu v bodě obratu a pak už jen dolů.“ A padala hvězda. A Martin ji neviděl.

Když vystřízlivěl, vzpomněl si, že zapomněl na toho Stadlera, ale byl už daleko ze tří hodin chůze.

28. kapitola

Hory se rozsvěcovaly jedna po druhé, jak svítalo. Po ránu dorazil do horské vsi Mittelbachu. Napadlo ho uchýlit se na faru a požádat, zda by si tu nemohl odpočinout. Fara měla bránu a dvůr, žádný pes neštěkal, Martin vešel a stále nemohl na sebe nijak upozornit, až byl docela uprostřed nádvoří. Z dřevníku na druhém konci slyšel duté rány, šel za tím zvukem. Do otevřených dveří pak vyslal své: Dobrý den. V polotmě spatřil velkou hromadu dříví a na ní babskou sukni podobného homolovitého tvaru. Musel si odkašlat a říct to ještě jednou. Konečně ho žena spatřila a zanechala své činnosti. Přehazovala špalky na štípání. „Dobrý den, co si přejete,“ řekla bez jakékoli dávky zvědavosti. Martin vysvětlil, proč přichází a že by chtěl mluvit s farářem. „Ten ještě spí, je to strašně líný farář, všechno mu tu musíme dělat,“ zcela bez rozpaků začala pomlouvat duchovního pastýře. „Dojí nás, svoje ovce, seč může.“ Martin řekl, že tedy přijde později – ale kdepak, už se nevrátí, rozhodl se v duchu.

V sedle nad vesnicí stál vůz a jeho řidič a jediný pasažér se rozhlížel po údolí, pokuřoval, a jak vypouštěl kouř z úst, připomínal dštícího cheruba z výšky gotického chrámu; obzíral ves, pak típnul cigáro a už už chtěl nasednout, ale ještě na něj Martin zavolal, kam že vede tahle silnička. Mladý muž mu pověděl, že pojede za hodinu zpátky a že ho pak sveze, jenom něco vyřídí na faře.

„Ale farář ještě spí,“ mohl ho zčerstva informovat Martin. „Jo, starej chrápe, tak to si dám ještě jedno cigáro. Vždycky, když za ním jedu, musím se předem vnitřně znečistit. Zastavím tady na tomhle parádním místě a dám si cigáro.“ „A co s ním máte?“ ptal se Martin a přijal nabízenou cigaretu. „Já jsem taky farář a on,“ pokýval tím směrem hlavou, „je můj nadřízený.“

Stáli dva ztracení cherubové nad údolím a pokuřovali. Martin řekl, že tu počká, že si tu zatím zdřímne, že zem je už docela prohřátá. A mladý farář pak navrhl, že zajede za církevním hodnostářem jindy a pojedou hned spolu k němu na jeho faru do Tiefbachu, Martin se prospí a pak si popovídají a uvidí se, jak dál. Farářík se jmenoval Gerhardt.

29. kapitola

Martin se zeptal, o co že vůbec v křesťanství vlastně jde.

„Křesťanská víra, to je pár strašných holých pravd. Při těch neodvratitelných procesech, jimž jsme vydáni napospas, při vší té biologii rození i stárnutí – plujeme v tom jak loutky v povodni – při tom všem vzýváme Ježíše Krista, modlíme se k němu a funguje to. On nám vrací naši dětskou duši. Když si tohle uvědomím, modlím se i za svého představeného, je starý a nepříjemný, ale věřím v jeho duši. Jsem v podstatě doketistou,“ uzavřel farář a vůbec se nezajímal, zda Martin ví nebo neví, co je to doketismus.

„Co to je?“

„Staré učení, podle něhož Kristus trpěl na kříži zdánlivě.“

„A co my, taky je to všechno, i naše smrt, jenom zdání?“

„Jedno staré latinské přísloví říká: Je čestné zemřít v boji. Jestliže jsme zemřeli – ano, již vlastním narozením jsme dávno zemřeli – nezbývá nyní než bojovat. Ale já jsem heretik. Zeptej se raději někoho jiného. Nejprve se ponoř do Písma svatého, jestli chceš něco pochopit, a taky do apokryfů a do Herma Trismegista.“

„A co to přijímání, co to vlastně znamená?“

„Víš, podle indiánů stvořil bůh prvního člověka smícháním kukuřice s krví. A to je ta strašná holá pravda kanibalismu. Když s někým sedím v hospodě u jednoho stolu, tak ho žeru, něco z něho přechází na mě. Jestliže byl Ježíš boží syn, stáváme se při společném jídle bohem.“

A pak se Martin vrátil ke své osudové otázce: Co je to lyonský omnibus?

Gerhardt udělal bezvýznamnou pauzu. Snad ho zaskočila náhlá změna tématu, ale Martin si to vykládal jinak. V této otázce začínal být paranoidní.

„Kdoví, omnibus je městská tramvaj, šlapací nebo parní, ale co s tím? Možná existuje nějaký kabalistický spis z Lyonu psaný latinsky a slovo omnibus je v něm užito v původním latinském významu, omnibus – tedy VŠEM.“

30. kapitola

Druhý den měl farář pohřeb. Přizval Martina, že by se mohl zúčastnit v řadách pozůstalých. Martin stál před domkem, z něhož se ozýval vražedný ženský pláč, pak zpěv, pak modlitba, pak rakev a Gerhardt, potom vyšli muži s trumpetami a pozůstalí, muži, ženy. Rakev uložili do vozu a procesí, jemuž razil cestu samojediný luterský kněz, se vydalo vesnicí vzhůru ke vzdálenému hřbitovu. Šel opravdu sám, v dost velkém odstupu od prvních pozůstalých, Martina napadlo, že by se mohl za nějakým ohbím nebo za sedlem ztratit nebo by prostě mohl zabloudit, sejít z cesty, minout hřbitov, a celá karavana pohřebního shromáždění by putovala křížem krážem po krajině. Třeba Gerhardt opravdu neví, kam vede své stádce.

Ale nad hrobem jako by za něj mluvil někdo jiný, jeho hlas zpevnil, všichni, dokonce i plačky, přestali brečet. Snad to byl svatý Duch, který ho zachvátil. Snad síla biblického textu, z něhož vyzařovala důvěra ve věčný život.

Zpátky se šlo všem veseleji, jak se zbavili nebožtíka, šli v hloučcích, babky zavěšené do sebe, některé smuteční figurky se spustily zkratkou mimo silnici, vypadalo to jak návrat z pikniku za vsí. Chlapi na sebe hýkali, tak trochu v řeči jódlovali.

„Mám všechny známý na hřbitově, co z toho života mám?“

Jiní dva hovořili o Gerhardtovi, nedbali, že je Martin slyší:

„Pohřby mu tedy jdou, to se musí nechat.“

„Zato ty křty, to je hrůza, jako by chudák miminko, sotva se narodí, hned už umřelo! Anebo ty svatby! Tuhle při svatebním kázání povídal, že je lepší jít na pohřeb než na veselku.“

A ještě znovu se k Martinovým uším doneslo:

„Teď, když všechny známý máš na hřbitově…“

31. kapitola

Gerhardt navštěvoval jako farář ústav pro poškozené děti, který sídlil v nedalekém městečku Halbstadt. A Martina vzal s sebou. Nejprve ho šokovaly všechny ty defekty jako takové, pak začal obdivovat, jak se děti s nimi vyrovnávají, jak je překonávají, děvčátko, které nemělo ruce, nebo jen takové pahýly se znetvořenými prstíky, psalo a kreslilo pusou, hošík, který měl naprosto bezvládné nohy, vládl naopak obrovskou silou v rukou. A pak se vyděsil, když uviděl, jak na konci chodby povstává jakoby z hrobu figurína. Byl to naprosto chromý chlapec na elektrickém vozíku, který umožňoval vztyčení celého těla; stisknout tlačítko chlapec ještě mohl. Další děti se plazily po zemi, hbitě se pohybovaly nekoordinovanými pohyby, nebo zas jiné seděly apaticky v pohyblivých křeslech.

Posléze ovšem, když se tyto malé a pitoreskní bytosti sesedly kolem Gerhardta, Martin začal pronikat pod povrch očité fyzické zrůdnosti a začal vnímat za oněmi maškarními převleky, jež vytvořila příroda, citlivé dětské duše. Začal je vnímat jejich jmény. A ony taky začaly brát Martina jako nového kamaráda vedle Gerhardta. Něco takového nikdy nezažil. Nikdy neměl moc příležitosti být s malými dětmi. Zarazily ho jejich projevy něžnosti, a taky jejich otázky a úvahy byly vážnější, než by se u dětí nadál.

„Proč jsme se narodili, když zase umřeme?“

„Když je člověk starý, tak ho zase zašijou do bříška a on se znovu narodí.“

„A co když člověk neumře?“

„Ale umře, to by se sem na zem nevešly další děti.“

Farářík seznamoval děti s biblickými příběhy; chtěly, aby pokračoval a vyprávěl zas o králi Davidovi. Zeptal se napjatých dětiček, čím vlastně David byl. A čím budete vy, zeptal se napřed. Ozvaly se všechny ty možnosti od astronauta až po požárníka a doktora a malíře. „Vidíte. A David byl králem, hráčem na harfu, skladatelem žalmů, a původně, původně byl pastýřem ovcí.“

A tu se děti najednou obrátily na Martina:

„A čím budeš ty?“

„Já, já…“

Proč se mě ptají, vždyť já jsem už dospělý, asi ze mne vycítily mou nehotovost a započetly mne mezi sebe. Ano, nejsem ničím, jen velké dospělé nedochůdče. Můj defekt spočívá v nadměrné velikosti. Vyrostl jsem, a ničím jsem se nestal. Nemám, co bych odvětil, čím bych se hájil.

„U-u-umělcem,“ vykoktal za Martina ze sebe Míša, který nemohl mluvit a ani najíst se nemohl bez pomoci.

A tím tahle rozprava skončila.

Cestou domů se Gerhardt Martina zeptal, jestli by nechtěl v ústavu pracovat, zatím že by mohl bydlet u něj na faře.

„Viděl jsem, jak tě ty děti vzaly.“

Jako cizinec by nesměl dělat žádnou kvalifikovanou práci, ale shánějí závozníka a údržbáře. Řídil už prádelnu, tak co by to nezkusil.

Martin nastoupil do dalšího zaměstnání.

32. kapitola

Zdálo se mu, že je to ta nejsmysluplnější práce, jakou doposud vykonával. Byl Gerhardtovi vděčný. Mohl se usadit a měl co dělat. S dětmi se vracel zpět do svého dětství. Jako by sláblo ono záření, jež způsobovalo zapomnění, a jako by se vracel před štěpnou reakci, jež byla původcem záření. Byly mu blízké ty malé odložené bytosti, jichž se rodiče buď zřekli, nebo je navštěvovali jednou za půl roku a brali si je na svátky.

Napsal domů, napsal rodičům, že dělá údržbáře a závozníka. A neopomněl připsat, že se tímto zdokonaluje v proletarizaci. Mohlo to vyznít jako výčitka, ale Martin to tak nemyslel. Nechtěl psát o svých citech, o práci s dětmi, o tom, že zůstává v domově pro děti dlouho po pracovní době, že s nimi obědvá a pomáhá krmit Míšu a jiné nemohoucí.

Martin založil v ústavu školu psaní pohádek. Jeho jmenovec Martin, chromý od narození na nohy, napsal pohádku o beráncích a vlku. Ke konci pohádky vlk prosí beránky, aby s nimi mohl žít, sloužit jim, vařit, prát a uklízet. Beránci žili a žili, vlk jim vařil, pral a uklízel. Večer chodil dětem číst pohádky a sám se přitom mnohému učil, bylo to přeci tak dávno, co mu na Adlerově četla chůva nebo někdy i maminka, a všechno zapomněl.

Někdy se vracel domů ke Gerhardtovi unaven, krok měl těžký, jak šel od autobusu, ale býval šťastný a vdechoval svěží alpský vzduch. Tušil však, že jednou tohle skončí, tahle část jeho života, protože přeci se musí stát u-u-umělcem. Vždycky, když se sžil s nějakými životními reáliemi, cosi překonal a mysl se ustálila, zazvonil budík, ozval se neklid.

33. kapitola

A opravdu se jeho život zase proměnil. Nabral zcela jiný kurz, naprosto nečekaný.

Otec napsal Martinovi dopis, snad k jeho napsání přiměla starého Milostu Martinova zmínka o proletarizaci, kterou pochopil jako výčitku. Nepochybně nastal nejprve obrat u něj, v jeho mysli, a pak i v jeho jednání. Dopis začínal slovy:

VYKOUPIL JSEM TĚ…

Co se stalo?

Tatík prodal Adlerov, rychle nakoupil nějaké akcie, které právě klesly a vzápětí stouply, a celý obolus, nebo jeho velkou část, připsal Martinovi.

Nemůžu to už snést, když tě vidím pořád se tak nesmyslně plácat, psal v dopise. Sdělil ještě synovi, že hodlá koupit byt v Driebergenu a že se tam s maminkou na důchod odstěhují.

Martin se stal onoho dne multimilionářem. Celý ten den, byl to pátek, světlý pátek, chodil v práci jako ve snách. Nevěděl, co si počít, radost se mísila s jakýmsi nedefinovatelným studem, uvědomil si, že najednou má tajnosti, že o svém znenáhla nabytém bohatství nemůže jen tak s někým hovořit. Všichni ti smrtelníci se musí do konce života lopotit, a on je vykoupen, jak psal tatínek, ze všeho, ze všech těch upocených starostí, z nesmyslného putování za prací. Nyní si bude jezdit jako pán. Začaly věčné prázdniny! Už nemusí nic, jenom zemřít, a to je daleko. Jsem zestárlé nedochůdče, škoda, že to nepřišlo dřív, ale teď si všechno vynahradím, teď mohu začít od nuly, vrací se mi mládí. Tíha života je pryč! Je to tak snadné, stačí mít na účtu o několik nul víc za první cifrou, a vše je vyřešeno. Jsem mul-ti-mi-li-o-nářem, slabikoval si šeptem.

Z práce šel pěšky a nechával se unášet sněním, celá lavina snů jako by se utrhla tou nečekanou změnou, přísunem kapitálu. Prý mu ho tatínek posílá na konto, musí zajet do Vídně a tam vše vyřídit. Jakže tam ty peníze jdou? Jako nějaké stádo jdou přes hory, přes lesy, vzdušnou čarou, neviditelné vojenské přesuny se právě teď konají. Prachy jdou za ním, za Martinem, najdou si ho, i když nevidí, ale otec uvedl číslo konta a adresu peněžního ústavu ve Vídni, ba dokonce i jméno bankovního úředníka, u něhož se má hlásit.

Šel vzhůru a podél nějaké horské bystřiny a přemýšlel dál, připomínalo to stav zamilovanosti, nebyl zasažen Erótem, ale Merkurem, bohem obchodu. Přemýšlel, co s tím obolusem, jehož se měl stát držitelem… na nic kloudného nemohl přijít, ozvala se v něm sociální nálada, ano, těm všem děckám bude moci nakoupit vozíčky, a postaví se dráha pro vozíčkáře, mohl by dát peníze na počítače pro slepé děti… další a další humanisticky orientované sny se uvolňovaly tou lavinou, představy, komu všemu bude moci pomoci. Vždyť už potkal tolik tzv. potřebných. Ale nejprve by mohl ty peníze ještě po vzoru otcově nějak dobře zhodnotit, vzpomněl si na Diogena, který říkal, kdybych měl pořádný kapitál, byl by ze mě multimilionář. Jasně, možná by se měl poradit s Diogenem. Ten ví, jak na to, ví, kam se hýbe burza.

Vůbec už nevnímal krajinu kolem sebe, obrátil se a šel po proudu říčky zpátky dolů, zapomínal na děti z útulku, které měl tak rád, a plánoval další kroky, které byly již jasně dány. Před ním je sobota a neděle, v pondělí si vezme dovolenou, ne, dá výpověď, na hodinu, a už nikdy nebude muset pracovat, je přece vykoupený, odjede první třídou do Vídně.

Děj nabyl zcela neočekávaného kurzu. Z určité nostalgie jsem vypátral skutečný Adlerov – aspoň mám za to, že to byl Adlerov, nebo spíš předloha Adlerova. Nasedl jsem na lokálku, jel po náspu, motorák sebou házel, dům s velkou zahradou zel prázdnotou. Procházel jsem místnostmi, až jsem objevil zahradníka, který měl o nemovitost péči, dokud se nenastěhuje nová famílie. Byl jsem zaskočen tichým leskem toho, v čem existovali. Dům mě nepoznal. Ale uviděl jsem na zpáteční cestě omšelého strašáka v poli.

34. kapitola

Martin se potřeboval svěřit. Jediný, kdo přicházel v úvahu, byl Gerhardt. Nejprve se vysprchoval a dlouho se ve sprše nezdržoval, pospíchal za Gerhardtem, který seděl ve své pracovně či kanceláři.

„Myslel jsem, že jsi zamilovaný, když jsi říkal: musím s tebou o něčem mluvit, myslel jsem, že mi řekneš: budu se ženit. A ty se ženíš s prachama!“

Martin si vzpomněl na Hanku, ano, všechno jí vynahradí, koupí jí šaty u Versace, pozve ji na dovolenou do Řecka, do Egypta.

„Jseš prostě pan Milosta, takové štěstí tě potkalo.“

Pak se odmlčel, Martin nahlas vydechl.

„Přicházíš tím o jedno blahoslavenství, je to na tobě vidět. Náš Mistr v kázání na hoře řekl: blahoslavení chudí. Pochop, že jsi měl tohle blahoslavenství, Milosto, potloukal ses světem, chudý, vyděděný, bez přátel, měnil jsi zaměstnání, občas tě někdo zmlátil nebo málem utopil, ale měl jsi blahoslavenství.“

Martin se usmíval, vůbec ho nezajímalo, co je to blahoslavenství, tohle všechno, co mu přítel připomínal, je pryč, je za vodou, jak se říká.

„Kdyby bylo možno koupit si nesmrtelnost, tak už by ti nic nechybělo.“

Byly to vážné věci, které říkal Gerhardt, Martin s nimi souhlasil, určitě to tak nějak je, ale lavina se již utrhla, Martin plánoval, viděl před sebou tolik cest, a proč by tedy měl přemýšlet, právě teď, o nesmrtelnosti? Memento mori – už se o tom napřemýšlel až až. Proto byl tak trudomyslný, vlastně ani nikdy pořádně nežil, možná ta trudomyslnost vyrůstala z nedostatku možností. Ale teď se před ním otevírá svět. Má přece krytá záda.

„V pondělí jedu do Vídně,“ sdělil Martin příteli Gerhardtovi.

35. kapitola

Martinovi se zdály v noci sny o povodních. Rekapituloval si je ve sprše. Viděl přehradu naplněnou po samý okraj. Pak viděl město, jak jím protéká množství vody, protože se vylila z náhonu městské elektrárny. Hrozilo, že to proteče i transformátory, ale chlapi byli schopní, zapojili turbíny opačným směrem a tak odsávali zatopené části města. Občas to vychrlilo gejzíry vody jako v termálních lázních. V tom městě se Martin potkal s dětmi. Chtěl se někam podívat a naboso narychlo vyšel z města. Překročil horskou říčku s děckem v náručí, najednou se rozvodnila i ona, a zpátky už nemohli.

Proudy vody omývaly jeho nahé tělo a vytvářely v jeho chlupech nová koryta a strouhy, jak se měnil úhel nastavení sprchového trychtýře. Zadíval se na svůj penis, a pak ho napadlo, že mu začíná jiná hra s jinými energiemi. Mám klíče od nové a jiné budoucnosti, mám peníze.

36. kapitola

V neděli odjel Gerhardt kázat jinam – měl tu bohoslužbu dokonce i přenášet rozhlas, a místo něj kázal v Tiefbachu jeho nadřízený z Mittelbachu. Martin si vzpomněl, co říkala ta vesničanka, která mu v Mittelbachu rovnala dříví v kolně, a taky na to, co Gerhardt povídal o jeho duši. A ještě si připomněl Gerhardtovu tezi, podle níž i z nehodného kněze, když se staví pod autoritu Písma svatého, mohou vypadnout pozoruhodné věci. Bůh si prý může použít kohokoliv. Tak zkusil jít na bohoslužbu. A vskutku, jako by kázání bylo ušité Martinovi na míru:

Podobenství o hřivnách. Pán odjede na dalekou cestu a svěří svůj majetek služebníkům. Jednomu dá pět talentů stříbra, jinému dva a třetímu jen jeden. A první i druhý začnou vtipně podnikat a zdvojnásobí svěřený majetek… Ten třetí svou hřivnu zakope. Pán se po dlouhé pouti vrátí a sedne si s nimi, aby zúčtoval. Prvního a druhého pochválí, ale třetího zatratí: Měl jsi dát peníze bankéřům, a já bych si pak všechno vybral i s úroky. Odveďte tohohle sluhu a vyhoďte ho ven. Tam bude pláč a skřípění zubů.

S hřivnami, které nám byly od Pánaboha svěřeny, musíme něco dělat. „A já se ptám,“ to byla řečnická otázka kazatelova, „co jsou to ty hřivny?“ Skutečnost má mnoho fazet, to podobenství platí v prvním plánu v bezprostřední rovině, bohatí věřící mají své statky rozmnožovat, to je jejich povinnost, a z nadbytku dávají desátky církvi a přispívají na charitu. Další věc, kterou jsme dostali od Pánaboha, to je zdraví, zdraví je velikou hřivnou, a někdo ji zakopává, třeba tím, že kouří. Za třetí: hřivny jsou talenty, jak napovídá význam řeckého slova talantos, někdo umí pěkně malovat nebo hrát na hudební nástroj, to vše je třeba užít k chvále Hospodina. A nakonec to podobenství hovoří o hřivně víry: Kdo se za svou víru stydí, bezostyšně ji vlastně zakopává a skončí tam, kde je pláč a skřípění zubů. „Ano, jsme velcí hřivnáči, zvláště někteří z nás. Tak si dejte pozor, abyste netrávili čas s motykou v ruce a nezakopávali hřivny, místo toho, abyste je dali penězoměncům. Amen.“

37. kapitola

Druhý den se Martin odebral do Vídně. Koupil si druhou třídu, nemohl tak rychle změnit své staleté návyky. On, vždycky nemaník, nebyl s to začít najednou zničehonic rozhazovat. Ve vlaku vzpomínal, jak se loučil s Gerhardtem, s dětmi a sestrami v ústavu.

Procházel Vídní. U katedrály v rekonstrukci spatřil chrliče sejmutého ze střechy a opřeného tlamou vzhůru. Kloktající chrlič, cherub s vyplazeným jazykem do nebe. Vnitřkem, jinak prázdným kostelem, se šinula podivuhodná bytost. Její podivuhodnost spočívala v obrovské hlavě: babka s neuvěřitelným množstvím šátků a jiných obalů hlavy, toulavá bába.

Velkoměsto se Martinovi líbilo, anžto se v posledních měsících zdržoval jenom na venkově. Milosta se najednou cítil velkopansky v téhle metropoli zaniklého mocnářství, všechno, cokoliv si bude moci koupit, teď, když dostal zásah kapitálem, jen co navštíví banku, všechno mu leží u nohou. Začínají věčné prázdniny, na vysoké noze si bude žít. Chtělo by to koně, vždyť ty budovy s obrovskými portály a podloubími jsou stavěné pro jízdu na koni. Mohl by si koupit koně, až bude mít prachy k dispozici, až najde banku. Ani ji nemusel hledat, najednou, kde se vzala, tu se vzala, stála před ním na nároží v centrálním okruží města.

Vešel a u informací se zeptal na ředitele filiálky, pana Winkelbauera. „A koho mám ohlásit?“ zeptala se bankovní úřednice za přepážkou. V okamžiku, kdy zopakovala jméno Milosta do telefonu, změnilo se její chování, přešlo z despektu vůči němu, houmlesovi v umaštěných kalhotách, v bundě takřka teplákové a s cestovním vakem přes záda, v určitý neobvyklý typ servility.

„Pojďte se mnou do přijímacího,“ myslela tím jakýsi přijímací salon s gobelínem, s křesly a konferenčním stolkem, „posaďte se, pan Winkelbauer je tu vcukuletu. Dáte si kávičku, nebo něco jiného k pití?“ ptala se sladce.

Pan Winkelbauer, šéf expozitury, přispěchal rychlými krůčky s nějakými deskami v podpaží. „Už došly, došly penízky,“ oznamoval.

Předal Martinovi výpis z účtu, který za tím účelem zavedl jeho otec. Martin koukal na cifru a uvědomil si, že by se mu měly protáčet panenky, jak se říká.

„Tak co s tím uděláme?“

Martin nechápal: Jak uděláme? Proč to množné číslo? Bylo toho najednou nějak moc.

„Neměl byste zakopávat hřivny,“ mluvil skoro jak farář z Mittelbachu. „Vaši předkové šetřili cent po centu. Koupili sídlo, váš otec je prodal a rychle zhodnotil, musíte pokračovat v díle. Slyšel jste někdy o Šorošovi. Ten začínal s mnohem menší částkou než vy.“

Ukázal Martinovi přehled takzvaných produktů, všude křivky grafů, čpělo to růstem, neustálým procentuelním výnosem per annum. Jak snadné. Jak nesnadné. Obligace, fondy, podílové listy, dluhopisy. Martin neznal Šoroše, ale znal Diogena, který by určitě věděl, jak na věc.

„Doporučoval bych jít do dolarů a koupit Future Profit. Amerika prožívá konjunkturu. Nečtete noviny?“

Martin měl najednou pocit, že měl být někde jinde nebo někdo jiný nebo někdy jindy. Díval se na Winkelbauera, pak zaostřil na gobelín za ním. Byli na něm vyobrazeni indigoví draví ptáci, jeden jako druhý. Pak začal vnímat zurčení fontánky za sebou a zachtělo se mu na záchod. Winkelbauer si všiml skelného pohledu v očích klienta.

„Vezměte si to domů, rozmyslete, ještě musím zavolat vašeho poradce, ten vám taky vydá zlatou kartu.“ Zatelefonoval a za chvíli byl v salonku Martinův nastávající bankovní poradce. „To je pan Rozpalek, tohle pan Milosta, je trochu ratlos, věnujte se mu jaksepatří.“

„Mohl byste přijít pozítří?“ optal se Rozpalek a předal Martinovi k podpisu nějaký papír. „Budete mít připravenou tu zlatou. Také jsem se chtěl zeptat, kolik budete chtít volných peněz na účtu.“

Martin zas moc nechápal.

„Jde o to… jakou máte spotřebu.“

Poprvé slyšel takový pojem v souvislosti se svou osobou. Vydechl, až to vyznělo jako nějaké hýknutí. Řekl, že přijde pozítří. Rozloučil se a opouštěl banku jako jiný člověk. Úřednice na informacích se na něho už vědoucně usmívala, ale Martin to neregistroval.

Teprve venku si uvědomil, že by si měl vybrat nějaké peníze z toho tučného účtu. „No jo, ale jakou mám spotřebu?“ Řekl si, že co ještě má, vydrží mu do pozítří. Pěkně ten zbytek starých peněz utratí. Roztočí ho.

38. kapitola

U kostela sv. Štěpána zahlédl žebráka jako psa sedícího u vrat. Dal mu do mističky drobné, po několika krocích mu připadlo, že je to málo, cítil se najednou provinile, je přeci milionář. Otočil se a přidal jednu stošilinkovou bankovku. Žebrák si ničeho nevšiml, jelikož nic nezacinkalo. Snad Milosta čekal nějaký projev vděčnosti nebo alespoň údiv, ale pak si řekl: zadarmo jsem dostal, zadarmo dávám.

Šel se projít do Schönbrunnu, viděl vázy zvíci člověka na nárožích parkových cest, kudrnaté buky, homolovité a kubisticky opracované keře. Ze střechy proskleného letohrádku, vystavěného na umělém kopci, dvojhlavá orlice blahosklonně pozorovala matky kočárkářky, příležitostné běžce a staré dědky v pumpkách a podkolenkách, zeleno-hnědě ladících s tříčtvrtečními kabáty a hučkami navrch. Národu byly dávno zpřístupněny panovníkovy zahrady.

Martina napadlo, že má toho sebespokojeného města už dost, a vyrazil tramvají za poslední okruží Vídně k nějakému slepému rameni Dunaje. Viděl tam zbloudilý šíf a pak koukal na ptáky, snad to byli říční orli, zkrátka dravci. Vzpomněl si na opeřence vyobrazené na gobelínu v bance. Pozoroval tohohle živého, jak se spustil střemhlav za nevědomou kořistí. Slíbil si, že si koupí dalekohled, teď, když má peníze, a splní si tak dávný klukovský sen, a pak bude lovit vyzbrojeným zrakem nic netušící dravce.

Ulehl do trávy a pokuřoval. Přemýšlel o své budoucnosti. Nejprve ho napadlo navštívit Gerhardta a vše s ním prohovořit, ale napřed to musí vyřídit v té bance, přece. Potom se rozesnil o cestě do Afriky, a taky by se mohl přihlásit na filmovou školu a natočit film, který už dávno měl v plánu, film o životě na panství Adlerov. A zas se vrátil do bližší budoucnosti: zajede za Hankou, půjdou spolu na oběd a pak pojedou spolu někam na výlet. A co teď? Mohl by si koupit auto, ale co s ním?

39. kapitola

Večer ve městě potkal Georga s Franzem, s nimiž se před časem seznámil na oslavě Tomových narozenin… Dvojici zedníků, která dlela stále ještě na zpáteční cestě z Istanbulu za svým chlebodárcem Stadlerem. V bujaré náladě vycházeli z jedné vídeňské hospody a hledali další. Martin je chtěl pozvat, když je teď přeci v balíku, ale oni mu nevěřili a sami ho pozvali. Jasně, jasně. Jako by ty prachy byly lyonský omnibus – bude lepší o nich nemluvit.

Pak v obyčejné podzemní putyce vyprávěli obšírněji než na těch narozeninách o Stadlerovi. Georg začal líčit, jak přestavuje ve velkém stylu sídlo v Německu a řemeslníkům prý vyplácí neskutečné sumy. Na penězích mu nezáleží, hlavní a rozhodující je, jestli mu dělají dobrou společnost.

„Řekl bych, že Stadler má obrovský strach z nudy, jen toto vysvětluje veškeré jeho počínání,“ převedl věc na obecnější platformu Franz.

„Všichni stavitelé v okolí jsou na něj naštvaní, protože stahuje řemeslníky, platí za den třeba tolik, co oni za měsíc! Nebo jim jednou řekl, že tady někde půjde plot, že je to jeho, že to dávno zaměřil, a ‚ten altán kdyžtak upalte, půjde-li hranice přes něj‘. Ukázalo se, že altán mu nepatřil. Když si jeho majitel, co tam jezdil jednou za půl roku, stěžoval, Stadler mu koupil jako odškodné domek v nejbližším městě. Anebo teď na naší cestě do Istanbulu. Koupil cestou mercedesa a zpátky chtěl letět, tak ho dal jako dárek jednomu hrnčíři.“

„Teď by se nám hodil,“ dodal Franz.

„A jak k takovému majetku ten Stadler přišel?“

Franz, který se o historii Stadlerova rodu zajímal, začal vyprávět: „Jeho prastrýc byl šlechtic, uhlobaron, vlastnil obrovské uhelné doly někde ve střední Evropě. Žel, nešťastnou shodou okolností zahynul při honu pořádaném císařem Franz Josefem někdy v desátých letech tohoto století. Byl bezdětný a všichni měli po právu za to, že nemá dědiců. Jeho majetek propadl státu. Po letech se zničehonic vyloupl bratr uhlobarona a majetek vyreklamoval, ale byl už starý a brzy zemřel, a po něm vše zdědil jeho syn, a to je náš Stadler… a na to se napijeme,“ přerušil vyprávění. Martina napadlo, že polování dodávalo majetkovým poměrům mnohých lidí na začátku století jistou dynamiku. Začalo se mu v hlavě spojovat: Stadler – Adler? Není Adlerov původně Stadlerovým majetkem?! Vždyť se u nich v rodině vyprávělo, jak císař koupil pro Milostova syna Adlerov po uhlobaronovi Adlerovi, který zahynul na lovu!

„Stadler neměl vychování, vyrůstal jako sirotek,“ pokračoval Franz, „a neměl tudíž zkušenost s majetkem. Movitým, nemovitým, finančním, s žádným. Ale pořád mu ještě zbylo a zbývá dost, takže mu nic nebrání v jeho originálním způsobu života a podnikání.“

Takhle tedy dnes žije poslední výhonek dávné šlechty, Martinův protějšek, příbuzný místem a majetkem – pokud je správná Martinovou myslí vmžiku uhnětená teorie. Podle ní byl Adlerov kdysi majetkem Stadlerů a císař ho odkoupil pro Milostu neprávem. Jestliže dnes otec hbitě prodal Adlerov, věděl nejspíš moc dobře proč. Třeba Stadlerovi právníci už vycenili zoubky… Bylo to moudré. Krom toho mi rozvázal ruce, ač matka říkala: jednou ti to tu bude všechno patřit, vykoupil mě, jak prohlásil, však nakonec bychom o Adlerov třeba stejně přišli!

Kdyby v jednom domě žili najednou všichni, co tam kdy bydleli, to by bylo těsno – Martin svou myslí dostával problém na obecnější platformu – bylo by to, jako by žili všichni na zeměkouli a vůbec neumírali; mrtvých je mnoho, mnohonásobně víc než živých, umírat a odcházet se musí, aby se sem vešly další generace, to je přece rozumný důvod k umírání. Povídaly to i děti v ústavu. Anebo by to bylo jako mít jedny kalhoty s několika lidmi dohromady.

„Tak pojedeš s námi do služeb Stadlerových?“ zeptal se Georg, když si už začali objednávat tvrdší alkohol. A Martin se vymluvil, že by sice u něj rád pracoval, ale že se necítí být dobrým a zábavným společníkem.

„Navíc musím tady ve Vídni ještě něco zařídit.“

A když odcházel, zaslechl tklivý útržek hovoru od vedlejšího stolu:

„Bude prdelka, bude dětská kůžička, nožičky, bříško růžovoučký, všechno se vrátí…“

40. kapitola

Druhý den dopoledne kráčel směrem ke svému finančnímu ústavu. Nechtělo se mu tam, byl po opici, hlava ho ještě bolela, a přitom byla dutá, byl otrhaným vágusem a bylo mu tak docela dobře. Vždycky byl asociálem, teď je jen asociálem z druhé strany. Již patří na druhou stranu! Jako ve starém Římě na druhý břeh Tibery. Na jednom břehu paláce a na druhém plebs. Martin pocítil schizma mysli. Vnitřně se cítil nejlépe jako námezdní dělník, jako Franz a Georg, vždycky mu vyhovovalo žít z ruky do huby; zatímco druhá polovina jeho já je již tam, kdesi na druhém břehu, mezi horními deseti tisíci, jak se říká. Jeho novou povinností je jenom starat se o peníze a užívat si. Už včera se ozval čertík spekulace. Ale jaký čertík? Vždyť i Pán Ježíš v podobenství o hřivnách požehnal kapitálu! Neviditelná ruka trhu, neviditelný bůh sklízí, kde nezasíval.

S rukou na klice – obrazně řečeno, neboť obě křídla dveří se otevírala v pantech samo sebou – se přistihl, že vůbec, ale vůbec nepřemýšlel o navrhovaných obchodech. Jak si o něm mohl otec myslet, že má pro obchodování talent? Vstoupil a opět seděl pod gobelínem s dravými ptáky. Zatímco čekal, všiml si, že ti dravci, jeden jako druhý, v pravidelných odstupech a v pravidelných řadách drží v pařátech každý svou stejnou kořist – malého ptáčka. Pozadí za ptáky bylo temně rudé.

Vstoupil pan Rozpalek. Martin ho nejprve nepoznal, protože mladý bankovní úředník změnil od předvčerejška imidž. Vlasy měl nějak jinak vyčesané a do hněda obarvené. Předtím byl blonďák. A kdoví, co byl předtím. Nesl opět papíry, něco k podpisu, nějaké prospekty finančních produktů a taky zlatou kartu. Zlatý prase, napadlo Martina. Jsem gróf, zničehonic, ta ironie! Teď to musím roztočit, říkal si.

A pan Rozpalek mu ukazoval, jak si stojí fondy.

„Tak například, kdybyste investoval předevčírem do Future Profit, měl byste v kapse, jenom za ty dva dny, přepočteno zpátky na šilinky,“ klapal na příruční kalkulačce, „čtyřicet sedm tisíc. Tak co?“

Martin měl pocit šílené ztráty, velké destrukce. Jako po výbuchu. Dosud nic takového neprožil. Čtyřicet sedm tisíc šilasů v tahu. Jsem to ale hlupák! Měl jsem dát na Winkelbauera.

„Co dělat proti takovým ztrátám?“

„Neotálet. A hlavně nesmíte koukat dozadu. Jedna tramvaj odjela, a přijede další. Je to jako s holkama.“

Měl dojem, že Rozpalek neví, co mluví, ale Winkelbauer rovněž mínil, že by šel do dolarů. Asi to se mnou myslí všichni dobře, jen já jsem tak paranoidní. Podíval se za Rozpalka na gobelín, na krásné dravé ptáky. Lovit, tak zní imperativ doby, býval jsem přizdisráč, teď mohu něco dokázat, dokázat otci, že to dokážu, až se mě zeptá, jak jsem s penězi naložil. Dnes už bych mu byl mohl říct: vydělal jsem za dva dny čtyřicet sedm tisíc, kdybych byl dal na Winkelbauera.

Martin se rozloučil s tím, že si to ještě rozmyslí. Venku uviděl zas toho žebráka, napadlo ho, jak by mu mohl dát zlatou kartou almužnu, jednou se bude možná žebrat přes bankomat, říkal si Martin a bylo mu úzko pro bídu světa a pro svou marnotratnost, pro tu ztrátu, neboť – formuloval poznatek – deprese pochází ze ztráty. Mohl bych pomoci nejen tomuhle žebrákovi, ale mnohým dalším a taky dětem z ústavů, kdybych dokázal peníze bystře, jako Šoroš nebo jako by to jistě svedl Diogenes, otáčet.

Martin se otočil a běžel dovnitř za Rozpalkem, bankovní úředník byl hned po ruce. „Jdu do toho,“ vyrazil ze sebe. Tak Martin uzavřel svůj první velký obchod v životě. Odbouchlo se to jedním tlačítkem enter, a bylo vymalováno. Vycházel v povznesené náladě, trochu ještě opocený, ale rád, že se konečně pro něco rozhodl. Dokonce se i spiklenecky usmál na úřednici na informacích.

41. kapitola

Druhý den nastala krize.

Martin si nejprve vyzvedl z bankomatu peníze, pak si koupil noviny, vychutnával si to milionářské ráno, ale dlouho mu to nevydrželo, zašel do kavárny, kde si objednal bohatou snídani, kávu a do ní ohřáté mléko, hemenex, čerstvé pečivo, malý zákusek na závěr. Jenže než si dal zákusek, otevřel noviny. Na první straně třeštila z fotografie své vyděšené oči tvář makléře z Wall Streetu. Vypadal jako gorila. Martin se dočetl, už z titulků to vyplývalo, že nastala krize, index na newyorské burze nahmatal svá padesátiletá minima, dolar poklesl nejméně o deset procent, a klesající trend ještě má pokračovat. Krizi prý způsobila „kocovina asijského tygra“, „příliš jsme ho tahali za vousy,“ vtipkovali komentátoři. Navíc došlo, jako by to bylo načasované, k ropné kalamitě v Zálivu.

Vše hovořilo v Martinův neprospěch. Včera šel do dolarů, a dnes dolar tak rapidně poklesl. Martinova ruka se chvěla, když se pokoušela na okraji novin spočítat ztrátu. Těch včerejších pomyslných čtyřicet sedm tisíc je proti tomu kapesným školáka, spropitným, pakatelem. „Který anděl spal? A jaký našeptavač mi to nakukal, jaký démon mě podvedl? Winkelbauer? Rozpalek?“ Blb a jeho zástupec!

Tak se stalo, že Martin dříve, než začal počítat nabyté peníze, začal počítat jejich ztrátu. Jsem přizdisráč, smolař, šlemíl, parazit, škůdce. Šel ulicí, nic nevnímal, jen tu a tam ze směnárny na něj čertovsky mrkaly červeně rozsvícené kurzovní lístky. On, který vždy šetříval, nosíval na sobě hadry, dokud to šlo, repasoval staré věci, recykloval, měl po mamince hrůzu z odpadů, on prohnal nyní komínem takové částky! Pohřbil hřivny jejich samospádem.

Šel do hotýlku, kde se prvního dne ve Vídni ubytoval, a ulehl na postel. Vykouřil dvě tři cigarety a usnul. Zdál se mu sen o nákladním autě nad širokým schodištěm pod nějakým památníkem: Martin se ho snažil zadržet, jelikož sjížděl dolů, korba byla plná neznámého nákladu. Martin se probudil. Výklad byl jasný: On, který sotva uměl řídit moped, měl najednou řídit obrovský a naložený automobil. Auto-mobil s korbou hojnosti. Sám se pohybuje. Samo se to valí, samo to padá. A Martin se dostal pod jeho kola, nemaje řidičské oprávnění. Neviditelná pěst trhu mu zasadila ránu – v temném průjezdu, nikdo si toho ani nevšiml. Vnějšně jako by se nic ani nestalo, jenom se zvýšila entropie. Tak jako putovaly neviditelné peníze na jeho konto, tak nyní zas neviditelně ucházejí. Vybavil se mu nedávný sen o povodních, o plné přehradě, o nutnosti ji povypustit. Pouštění žilou, tak by bylo možno nazvat nastalou situaci. Martin zas usnul neznámým vysílením. Nezačaly žádné věčné prázdniny, naopak, bylo zaděláno na nekonečné galeje.

42. kapitola

Když se probral, uvědomil si s jistotou, že zešedivěl. Jako by zažil atomový výbuch a záření mu ožehlo kůži na hlavě. Šel se na sebe podívat do zrcadla. Dobrý den, pane Milosta, usmál se. Pane Marnosta! Ty chlupatej milionáři. Díval se sám sobě do očí, nenáviděl se, ale nemohl se zabít. Převrácený narcismus. Podobně jako Narcis, také on nemůže sebe dosáhnout. Disociovaná osobnost, odcizená existence, jsem na tom hůř než poslední proletář. Stál jsem u žlabu, ale nežral z něj a jiné k němu nepustil. Mínil neodpustitelně, že nese vinu za všechny bídy světa: co mohl udělat, komu všemu pomoci, mohl být zatraceně velkorysý! Teď přišlo všechno vniveč. Kdybych to radši pořádně roztočil s Franzem a Georgem! Nebo si nějak pořádně užil, třeba sbalil nějakou kurvu; já dobrovolný asketa. Nejsem žádný šlechtic, žádný gróf, jsem nuzák, bytostný nuzák. Ta jediná je paní – Chudoba. Toto budiž mou omluvou: vnitřní bytostná chudoba ducha.

Před domem, jak vyšel, projel mercedes. Tak to je asi tak má ztráta, vše se někam řítí, a já jsem tomu pouhým sekundantem, přihlížejícím, pozorovatelem. Měl pocit, že proces šedivění ještě neskončil. Kdyby tak to auto koupil a teď ho někomu třeba věnoval, jako Stadler!

Šel do hospody, jedné z mála, o níž věděl, že bude dopoledne otevřená. Styděl se. Teď už nemůže ani za Diogenem, ani za Gerhardtem. Propadl se do klatby. Zůstal sám s tím obolusem. Samota, již kdysi vyhledával, ho dostihla. Tak podivně ty prachy načal. Osiřel se svým nemalým problémem. Jako by se Josef K. dostal na zámek a stal se sám sobě Klammem, mezi ním a lidmi zůstává stále stejná průrva, stejná propast, jenomže on je teď na druhém břehu. Na druhém břehu podsvětní ohnivé řeky.

Martin naslouchal. V prázdném hostinci zurčela podsvětní pípa.

43. kapitola

Teprve po týdnu od té finanční nehody se odvážil zajít za Rozpalkem. Rozpalek mu ukázal výsledky hospodaření.

Když přicházel, pozdravil se s úřednicí na informacích. Její úsměv obrážel shovívavost, ne její vlastní, bytostnou, ale takovou nějakou obecnou, naučenou shovívavost. Rozpalek konstatoval, že nastal neočekávaný zvrat na světových trzích, nic se s tím nedá dělat, ale na dno jsme si už sáhli, nejhorší propady máme za sebou. Musíme to ustát. Martin uvěřil, že to s ním myslí dobře. „Hlavu vzhůru!“ Ukázal mu výpisy z účtu a z portfolií: „Vy byste to mohl vidlema přehazovat,“ usmál se a navrhoval, jen skromně navrhoval, nenutil, nakoupit nově zaváděnou měnu euro a v ní investovat do fondů: Euforo. Europa-vision. Welt-vision. Ale k tomu už Martin neměl odvahu. Rozhodl se zaujmout vyčkávací pozici. Když odcházel, pozdravil a překvapil sám sebe veselostí vlastního hlasu. Jeho řeč mu dodávala jistou dávku optimismu.

Chodíval do banky co týden, co druhý den, ptal se na výsledky burzy, v hotelovém pokojíku se mu vršily papíry, přemýšlel o nějakém obchodu, který by mu vrátil, co ztratil, i s úrokem, zkoumal grafy, všechny ty body „hoch“ a „tief“, zkoumal světovou plodinovou burzu. Kaučuk, kukuřice, ležel ve vaně a hloubal nad ekonomickými přílohami novin. Studoval pohyby kurzů světových měn. Neuklízel. Z jeho pokoje se stal velký nepokoj.

Zajímavé bylo, že Martinovi šlo o zisk jako takový, neměl přece žádnou bídu, nikoho neživil, nešlo mu o nic, a přece jako by mu šlo o život. Myslel si, že musí být v plusu, že jednou bude vydávat počet, nevěděl komu, ale jediné je jisté, že musí být na konci v plusu. Napovídal to kategorický pud množení. Milosta se stal oním pověstným ekonomickým zvířetem. Původní snaha přežít je u živočicha člověka transformována v kumulaci peněz, původní potřeba lovu je sofistikována, hluboko zakořeněný instinkt boje se odehrává v křivkách a grafech. Také zakladatel komunismu prý tvrdil, že člověk je produktem ekonomických vztahů.

Tou dobou se Martin vídal povýtce s bankovními poradci. Rozpalek mu volával po ránu, co by měl nakoupit a že peníze zahálejí a tenhle nový „produkt“ že se objevil na trhu. Paradoxně se mu stal nejdůvěrnější osobou, s níž komunikoval, někdy se mu i svěřil, jako by to byl nějaký zpovědník, jednou se mu i zmínil o Hance. Jako by byli bankovní úředníci kněží, a v jistém smyslu jistě jsou – strážci všeobecně nejuznávanějšího posvátna.

Nějak příliš se poslední týdny napojil na burzu, možná až telepaticky. Fabrika jela na jednu nekonečnou směnu, snad jen o víkendu trochu oddychla. To se na burze neobchoduje, a Martin strávil nedělní odpoledne tím, že zíral z okna do nějakého jiného okna s červenými záclonami naproti. Ale o to s větší vervou se makléři a brokeři chystají na pondělek.

V pondělí, třináctého, Martin šel a nakoupil euro. Druhý den – samozřejmě – začalo oslabovat.

44. kapitola

A to už byla katastrofa. Křivka entropie se opět prudce ztopořila. Vše šlo příliš rychle, dřív než se vůbec stačil zorientovat, než pochopil, o co vlastně běží, vypadlo mu to z rukou. Martin si přál zastavit ty procesy. Procesy ekonomie, procesy života vytvořeného lidskou civilizací, druhou přírodou, potřebou růstu. Potřeboval se od všeho odpoutat, ale nešlo to. Nic mu totiž nezbývalo, než prachy. Kdykoliv viděl noviny s burzovním zpravodajstvím, udělalo se mu mdlo. Kdykoliv šel kolem cedule s aktuálními kurzy měn, snažil se odvracet hlavu. Přítomnost již nebyla, žil pro domnělou budoucnost rozmnožených a tím i zasloužených peněz. Upsal se. Stal se z něho gambler ve velkém stylu. Žil ve stínu peněz. A bylo to jako smrtelná nemoc. Pokoušel se ovládat bankovní zdymadla, ale marně, voda se vyvalila.

„Směšný burzián. Jsem směšný burzián. Ekonomické zvíře, obluda k ničemu a nikomu se nehodící. Primitivní pokroucenina. Natržená prdel!“ zaslechl se, jak povídá nahlas.

Stal se kořistí bankovního orla. Jednou z mnoha, jednoho z mnohých. Ochrnul. Změnil se. Rezignoval. Skrze metaforu unikajících peněz pocítil svou smrtelnost, úbytek životní energie, vždyť peníze, to jsou také živiny, a bez nich se nedá žít. Vzpomněl si na slovo Gerhardtovo: Kdyby bylo možno koupit si nesmrtelnost, tak už by ti nic nechybělo. Najednou se mu zdálo všechno drahé: když si kupoval rohlík a sýr, když si potřeboval koupit kalhoty. Já ty peníze přece nevydělal, naopak má ztráta je tak velká, že bych tolik za celý život nevydělal.

Krytá záda – spíš tupá síla peněz v zátylku! Bohyně nutnosti si jej co bezbranného pěšáka osedlala. Nemohl se ohlédnout. Podlamovala se mu kolena. Ztrácel vlastnosti. Vysychal, smrtelně onemocněl. Přežíval.

45. kapitola

Dokonce začal sepisovat závěti. Ale komu své jmění odkázat? Vzpomněl si na Hanku. Vzpomněl si na její dětinská gesta, a ještě se nechtělo umírat. Tak vznikl dopis, a Martin se dost divil, co všechno se valilo na papír.

Milá Hanko,

mám pocit, jako bych procital z těžkého spánku, byl jsem nemocný, resp. má duše byla nemocná. Píšu Ti, protože na Tobě jsem se asi nejvíc provinil. Žil jsem mimo realitu, zatížený čímsi, hroznou samotou a nemocnou touhou, snahou si dokázat, že jsem – nějakým vnějším činem.

Ne, Ty jsi nemohla pochopit zakletý svět, v němž jsem vyrůstal. A také jsi nemohla vycítit mou nedobrou povahu. Na Adlerově nebylo nic normální. A já jsem tu atmosféru beze zbytku nasál. A zároveň, jak jsem cosi poslední dobou rozplétal, do nových věcí jsem se zapletl.

Stále mě žene jakýsi strach, v posledu možná strach ze smrti, dřímala ve mně sebedestruktivita, která mě odháněla od lidí, nevěděl jsem, co si počít, kam se dát, anebo jsem se zas sveřepě chápal nějakých hloupých věcí a šel za nimi bezhlavě.

Už několikrát jsem Ti chtěl napsat, že jsem Ti již byl nevěrný, za což se stydím, ale nacházím k tomu odvahu až teď, když už není co ztratit, když jsem se dostal do strašného vakua, do prázdného prostoru způsobeného finanční zajištěností. Jsem naprosto ničím. Jsem bohatý, ale neumím s tím zacházet. Osud mi právem nepřeje – cokoliv udělám, nedaří se.

Rozum se mi zatemnil, o část peněz jsem přišel. Myslel jsem si, že jsem vykoupen a že budu jiné vykupovat, že budu mecenášem, takovým Mikulášem, a tak bude mít můj život smysl. A přitom já sám potřebuji vykoupení.

Také myšlenky na rodiče a na dětství se vrátily. Víš, že otec prodal Adlerov? Začalo se mi stýskat, ale už je pozdě. Moje já je skryto někde hluboko daleko.

Vše se sčítalo, až ty průšvihy způsobily můj totální krach. Řešení jsem stále hledal v něčem vnějším, a přitom problém byl uvnitř. A to vnější se onou chybnou snahou jen víc a víc nedařilo a hroutilo. Naletěl jsem bankovním úředníkům. Vnitřní rozpor vyvrcholil.

Teď se modlím a přemýšlím, co dál. A co s tím, co mi zbylo?

Procitám z těžkého snu a modlím se. Duše se rodí. Kéž by to nebyl potrat.

Prosím ještě jednou o odpuštění

s Bohem

Tvůj Martin

46. kapitola

Ano, upsal se, a na jak dlouho? Přepadla ho bezbřehá lítost. Nastala permanentní nesnesitelnost bytí. Dlouhodobý vlek událostí či vlek událostmi. Vězení svobody. Makal v temnotě, stal se jen stínem, zasypaným horníkem. Ó, moci tak žít normálně, jako by těch prachů ani nebylo, zapomenout počítat, násobit, dělit. Na škole nedělal nic jiného, systematicky se vpravoval do téhle abstrakce, a tohle z toho vzešlo. Strašná je paměť čísel.

Vlastně žije docela nenápadně, nikdo by mu ani nevěřil, že je multimilionář. Nic zvláštního si nedovoluje, kromě luxusu propadu plus komfortu bydlet v hotýlku a večeřet v restauracích. Nemá žádné povinnosti. Čeká na zprávu od Hanky, jinak nic.

Probouzel se se zalehlýma očima. Říkal tomu „slepcova procitnutí“, a těšil se opět na spánek. To byla jeho jediná radost. Ztratil ponětí o běžné všednodenní realitě. Cítil se jako zločinec. Prvním problémem zloděje je, že prachy jsou pro něj víc než co jiného – a tady to začíná. Čítal kdysi o Raskolnikovovi, který potřeboval prachy, pro dobrou věc samozřejmě, a tak zabil lichvářku a ještě jednu bábu navrch. Byl mu blízký ten mladík z ruské literatury. Podlehl o století později podobnému rozkolu mysli.

A z těchhle všech myšlenek ho vytrhl a zároveň ho v nich utvrdil Georg. Nechal si ho dát k telefonu na recepci, a Martin si nemohl vzpomenout, jaký Georg?

„No ten vod Stadlera,“ vysvětlil host.

No jo. Zřejmě těm dvěma kamarádům, Franzovi a Georgovi na posledním tahu ve Vídni řekl, v kterém hotelu se ubytoval. Musel se obléci, trochu se i učesal a sjel výtahem do přízemí.

„Nazdar, ty stará vraždo!“ vítal ho, jen co se dveře výtahu rozevřely. A na ulici ještě přidal: „Vypadáš, jako bys někoho zabil. Jak si zešedivěl a tak vůbec, co se děje?“

Zašli do denní vinárničky s velkými výlohami do ulice. V rohu stál americký juke-box. Stolky byly neobsazené, jen u jednoho plakala a kouřila nějaká postarší žena.

Martinovi nebylo do řeči. To, čeho byl plný, musel držet v nějakém zadním plánu, někde v zátylku, až od toho tvrdla šíje. Říkal si: mlčeti zlato. Když nemohu o věci mluvit s Gerhardtem, s duchovním, a ani s Diogenem, tak proč by měl mít na ty informace právo tenhle kumpán?

„Kde se tu bereš?“ zeptal se ho.

„Pálilo mě dobrý bydlo, a tak jsem se rozešel se Stadlerem, ale Franz u něj zůstal. Chtěl bych zpátky na jih, tam se žije nějak líp než tady ve střední Evropě. Nepojedeš se mnou?“

Pak mluvili o tom automatu a o hracích automatech vůbec a taky o gamblerství a makléřství. Martina tahle tematika vůčihledně zajímala.

„Řekl bych, že gambleři a brokeři pracují s časem, jako muzikanti.“

„Myslíš jako: za více peněz více muziky?“

„Oba pracují s časem, jedni ve svůj prospěch, zapřáhnout chronos do svých služeb, druzí se mu oddávají. Oba dovedou čekat, jedni číhají na svou kořist, druzí naslouchají vesmíru, oba předjímají budoucnost intuicí, ale každýmu jde o něco úplně jiného.“

„Těm prvním nejde o umění, těm jde o prachy.“

„Těm druhým jde o duši, o její spásu.“

„Jestli nepřeháníš. Měl bys se svýma prachama něco dělat, říkám ti, udělej s tím něco. My s Franzem bychom se ti o to třeba starali. Troufám si říct, že Franz by do toho šel.“

Martin se podivil jeho intuici. Jak ví o mých problémech? Cosi podstatného se otevřelo, ale vzápětí byl dialog přerušen příchodem číšníka.

Objednali si snídani. Georg si objednal noviny, Martin dal jasně najevo, že nic nechce číst. Chtěl hovořit.

„Vidím jasně tvou rozpolcenost, hele, buď budeš spekulovat, nebo budeš věřit v Pánaboha. A mezi tím nic není… Helemese, máme tu kávu…“

„Nemyslíš, že faráři jsou jako bankovní úředníci, oni taky spekulují, i když s jiným kapitálem. S vinou a odpuštěním, se spásou. Myslet na čistou morálku je totéž jako myslet samostatně na prachy. Obojí je stejně mrtvolné bez života. Nenávidím morální kšeft. Člověk, který jen počítá, nepozná, že nejlepší věci jsou zadarmo. Nemůže, neumí nic přijmout jako dar.“

Plačící žena si zapálila ještě jednu cigaretu, ale přestala plakat.

„Zkus to přerazit jídlem a pitím,“ radil Georg.

Martinovi se najednou vynořila v mysli staronová otázka:

„Nevíš náhodou, co to je lyonský omnibus?“

Ale Georg nevěděl.

Okno zadrncalo od projíždějící tramvaje.

47. kapitola

Jak se Georg objevil, tak zase zmizel. Martinovy změny nálady připomínaly pilovité křivky burzovních pohybů. Hoch a tief. Někdy propadal staré trudomyslnosti, jindy se jeho nálada povznášela v extatickém, takřka náboženském vytržení. Jediným mostem, jedinou spojnicí mezi oběma polohami bylo psaní, jeho dávná záliba či spíš nutná činnost. Dokonce našel ještě zpoloviny popsaný starý zápisník z Anglie. Nachodil mnoho kilometrů noční Vídní, poznával nové a nové podniky, sedával tam, střídavě civěl do prázdna a střídavě psal. Mínil, že napíše novodobé zápisky vrahovy.

Ocitl se, zahnán do kteréhosi bezpečného bodu, jakoby v obláčku šílenství, odkud mohl vše pozorovat, sám nehybný, chýlící se ke své podstatě, ale hned si také uvědomil, že se dostal do neřešitelné aporie, neboť se tak staví na sokl bohorovnosti a měl by sám sobě připadat směšným, a tak se mu onen bod, ona poloha nutně vyjevuje jako místo víc než nebezpečné.

Chtěl původně patřiti ne-li na svět, tedy na svůj život v různých časech a z různých hledisek, vidět jej vcelku, neboť celek bylo právě to, co mu unikalo a štěpilo se ve fragment. Takový fragment měl však zároveň tu klamnou vlastnost, že vystupoval za celek.

Příliš dlouho si nepřipustil tíhu života. Zrodila se jen mysl, to ostatní mělo přijít později. Příliš dlouho snil. A sen vystřídaly vzpomínky. Jeho vlastní skutečný život byl příliš neskutečný. A přece o tuto divnost, již nazýváme skutečnost, mu teď šlo. O slovo, které by nebylo pouhým praporem…

Je hloupé hledat záminku, která by nebyla pouhou záminkou a v síti důvodů a příčin by byla něčím naprosto přirozeným. Její opodstatnění by nemohl nikdo zpochybnit, jenom samota. A jí jako by nebylo, vždyť každá záminka narušuje jemné předivo příčinnosti. A záminka by měla být přesvědčivá, aby byla přesvědčivá. A přitom ani samota není naše.

Ano, zastavit čas, to je má nejvlastnější touha. O tuto aporickou samotu zřejmě šlo. A o ni jde stále.

Zkusme přivést ad absurdum to, co dlí už dávno u absurdna. Čím více náš život je, tím více není. Mrtvý kámen je tou nejlepší pamětí, matricí, výlevnicí našich informací, kterých jsme nabyli, aby z těch kamenů pak jiní sestavovali svět. Jen co pohřbeno jest, je zachováno. Kdo se pohřbí zaživa, bude chvalitebně mnohonásobně užitečný.

A později připsal:

Zapisujeme některé věci, abychom směli zapomenout. Jiné naopak svěřujeme papíru, abychom nezapomněli. Ale paměť je zákeřná a zápisky se jednou ztratí.

A taky:

Významy se od věcí oddělily, a pak se vrátily tam, odkud přišly.

Kolikrát ho takhle v nějaké taverně napadlo cosi velkého, a on to nestačil poznamenat. Ta jedna jediná průzračná myšlenka se ztratila.

Někdy chodil i ve dne, celodenní výlety městem, z jednoho předměstí na druhé. Pozoroval život, zapisoval, fixoval a zase ztrácel. Zastavil se třeba před obchodním domem, množství lidí vcházelo i vycházelo. To je kumulace energie! Megavýměník hmoty a síly, napadlo ho, tak se dělají prachy.

A já je proháním komínem!

48. kapitola

Zkoušel všechno přerazit jídlem a pitím, jak mu radil Georg a jak mu radilo i vlastní tělo, neboť na tuhle myšlenku přijde snad každý živočich, který má zrovna problémy. Míval rád nádražní hospody – pro jejich otevřenost, vysoké stropy a tím i menší hluk a menší zakouřenost. Otevřeností mínil otevřenost do světa, neboť nádraží jsou zařízeními pro přemístění. Okřídlené kolo nad portálem naznačuje myšlenkám vzlet.

Prostor restaurační haly tedy pohlcuje hluk, a přece k Martinovi dolehla tahle replika, nebo spíš výměna vtipů:

„Nepil, nekouřil, umřel zdravej.“

„To zní, jako že je někdo bohatej a nemocnej.“

A tím už bylo myšlení Milostovo nakopnuto, zůstalo v kolejích sobě vlastních, ba ještě bylo v původním směru popohnáno.

Teď, když ho ta smějící se soustava světového byznysu vyplivla, když skrze ztrácející se finance pocítil úbytek životní energie, když se ocitl v koncích a podíval se životu, jak se říká, do odvrácené tváře, začal přemýšlet natvrdo o smrti. Paradoxně začal vnímat dar života, snad od stvořitele, kdoví, až když se mu zdálo, že život ztrácí. A on ve skutečnosti hledal smrt, aby pochopil život, aby byl vyvázán ze všech marností. Jako by to byla jeho tajná sebevražda. I před ním samým původně utajená. Neboť smrt se ráda odívá a jeden z jejích převleků je bohatství a rozžitost, expanze.

„Lehneš si do trávy, něco tě kousne, otočíš se z boku na bok, a umřeš,“ zaslechl od toho stolu další výrok.

Touha po smrti vyplývala z nedostatečné syntézy, z toho, že dosud nevnímal celek života. Avšak sebevražda, o které možná uvažoval, a hned ji odmítal, byla příliš násilnou syntézou. Nechtělo se mu umřít, ale bylo navýsost užitečné o smrti přemýšlet. Skrze ty prachy dovršil dospívání-ulpívání, na nich se rozbil, pochopil svou malichernou existenci, existenci směšného burziána, který se chtěl zajistit do konce života, ba i v umírání domníval se býti v plusu. Docházelo mu konečně, že se jeho život lomí v polovině, vždyť život je příprava na smrt, jak hlásá filozofie i náboženství, a on jim musí dát za pravdu. Došel k tomuto poznání, jakkoli netypickou cestou, ale došel. Na něčem se člověk musí rozbít. Jeho síla se obrátila proti sobě samé. Dospěl, zmoudřel, cosi v něm zemřelo a cosi se narodilo.

49. kapitola

Podobně jak Georg zjevil se jednoho dne Gerhardt. Cestou dolů se Martin zamyslel, co v tom vězí, že ho vyhledal. Těšil se, že faráři bude vyprávět o všem, co se mu poslední dny žene jako smršť hlavou, o smrti, a taky se přeptá na Pánaboha, a třeba se zkusí i zeptat, jak bohulibě nakládat s penězi – a tu ho napadlo někde ve sklepení mysli, že třeba právě kvůli prachům Gerhardt vážil cestu do Vídně, že si třeba chce půjčit. Omylem sjel do suterénu. Kéž by tomu tak nebylo! Nad ránem se Martinovi zdál sen o bankomatu, u něhož chtěl vybrat, ale ono to začalo chrlit nepřetržitě bankovky, nešlo příval a zároveň ztrátu peněz zastavit, padaly na zem a nestačil je sbírat.

Když konečně vystupoval v přízemí z výtahu, Gerhardt seděl v recepci a vyskočil, jako by byl zaskočen, a rychle se začal pod knírkem usmívat. Jako by se s ním něco stalo od té doby, co se viděli naposledy! Jako by byl nějak přespříliš plachý. Šli spolu na kafe do hospůdky Na Záletech.

„Žiješ si tu tak sám v hotýlku, jako nějakej pavouk, nikam nevycházíš, nebo co…“ napadla ho myšlenka, „ale i pavouci se chtějí družit! Pozoroval jsem onehdá pavouky na půdě na faře… no zkrátka, měl by ses víc otevřít lidem, vyjít ze sebe.“

Martina zarazila tahle moralistická nota u přítele faráře. A pak, kdyby byl opravdu doketista, nesral by se tak do mého života. Přecházela ho chuť svěřit se. Sám Gerhardt jako by byl najednou zdánlivý, rozostřený, zploštělý. Kčertu, proč tedy přijel? O čem s ním mám mluvit?

Gerhardt jako by odtušil, na co se Martin v duchu ptá:

„Potřeboval bych půjčit.“

„Na co potřebuješ?“

„Chtěl bych odejít ze služby, bez nějakého majetečku do začátku se mi to nemůže podařit.“

„Víš, mám s těma prachama obrovský problémy. Uvažuju koupit dům.“

„Nekupuj nemovitost, užij si, nepřidělávej si starosti, myslím, že máš tolik, že nepotřebuješ byt, jako já, ty můžeš žít celej život po hotelích, ty jsi doma všude, protože máš prachy a prachy platí všude.“

Jedva chce odejít z farářování, už pociťuje tíhu života. Nést ji za druhé, to měl v popisu práce, ale nést ji sám za sebe, a nemít to nijak posvěcené, nemít autoritu úřadu v zádech… to je jiná! Jak může být doketistou ve smrti, když není doketistou v životě?

„Cokoli můžeš. Zkus si užít,“ zopakoval.

Martin se podivil.

„Anebo by sis mohl koupit vesnici,“ zatvářil se poťouchle.

To už Martin nechápal vůbec. Ne dům, ale rovnou vesnici?!

„A doketistou, ještě jsi doketistou, jak jsi vykládal?“

Gerhardt se pro tu větu urazil a peníze už nechtěl. Urazil se, anebo se někde v hloubce zastyděl. Asi ta touha odejít ze služby nebyla dost silná. Martinovi bylo smutno, když se farář kvapně rozloučil, zaplatil svoje kafe a odešel. Ale pak se celé té věci, pro sebe, ale přece nahlas, zasmál: Zachránil jsem církvi jednoho služebníka.

50. kapitola

Obludné skály pluly za okny v téhle nudné Vídni. Přítomnost byla naléhavá: zvuky, barvy, hlasy, věci, živly. Něco se chvělo tam i tam, a bylo to vždy totéž. Venku stínové se opřeli o zdi nasvícené uličními lampami. Martin vyhlédl z okna svého pokoje ve čtvrtém patře. Prokuřoval jointa, kterého měl v zavazadle už od Tomových narozenin. Úžasná prostorová shoda! říkal si.

Cosi ho přinutilo, nějaká síla, aby vyšel ven. Kde se vzal ten příkaz? Vstaň a choď! Spouštěl se výtahem dolů, paměť se zasouvala jak tykadla slimáka. Úžasná prostorová shoda. Mechanismus přítomnosti. Čas se zbortil. A ve smyčce se vrátil, přítomnost pokračovala dál. Roztahovala se. Vše bylo naléhavé, mnohonásobné, bez konce. Martin se propadal, jak stále vězel ve svém abúzu. Kontinuita se zadrhla. „Vše, co prožívám, zdá se býti drogou. Vyhloubil jsem velikou jeskyni, narážím na bariéru smyslů,“ huboval.

Zašel do restaurantu a řekli mu: „Tady se nekouří.“ V prosté halucinaci chodil dál ulicemi, aby to ze sebe dostal. Jen pod vodou jako by byl normální život. Průzračná voda a lepší přenos zvuku.

Ó, světe, zastav se. Prostorová shoda byla najednou ta tam. Vnitřní prostor vítězil. Minulost válcovala přítomnost. Tohle je peklo, říkal si. Já je vždycky napřed, i kdyby nebylo ovlivněno tím kouřem. Zjevila se mu Hanka. „Hanko, ty moje Beatrice!“

Myšlenky se začaly zpomalovat. Duše se zacelovala. Atak způsobený hašem polevil. Záře zapomnění se dostavila. Skály zakotvily na svých místech. Ještě několik hodin chodil a opakoval si, co zažil.

Když konečně doma usínal, naslouchal ústřednímu topení. Cvakáním svým připomínalo andělské zvonce.

51. kapitola

Po probuzení, ještě než vstal, myslel, možná spíš: cosi myslelo, a on byl toho jen nástrojem, záznamníkem.

Vyčerpaného už nic nevyčerpá… Vybitá energie už není nebezpečím. Mrtvý už nemůže než bojovat, pokud ještě žije.

Tak dlouho jsem žil ve zvětšující se ulitě – jednou to muselo prasknout. Dělat prachy, množit je a kupit. Rozpoutat živla. Hrnečku, vař! Blud ist blut.

Život je pásový traktor; jde o to, že nahoře se pohybuje segment pásu dvakrát rychleji než celý stroj, pak se stáčí k zemi, noří se pod kolem do prsti a naopak se pohybuje vzhledem k celkovému pohybu poloviční rychlostí.

Propůjčil jsem se tomu jidášovskému řemeslu. Dostal se na poušť. Upsal jsem se ďáblu. Vyznávám! Za přispění jeho pohůnků, agentů, bankovních poradců, burzovních handlířů. Kdoví jestli vědí, komu slouží? A k tomu ti faráři, „preklatí hrivnáči“. Věrozvěsti růstu, prosperity, zisku. Protagonisti marnosti.

Vyznávám svůj omyl, vyznávám, že jsem tomu nalítl. Ten omyl: Vykoupení!

Jako bych vůbec nežil. Ztratil jsem kus sebe, kus života, ztratil jsem duši, ztratil jsem… lásku. Ó, je-li ještě návratu? Přijmeš mě ještě, Hano, po mém zbloudění, po tom propadu? Vracím se z nicoty.

Pak si vzpomněl na svou pradávnou zálibu ve sprchování. Šel do koupelny, a ještě než ho ohlušil vodopád, zaslechl světlíkem v koupelně vídeňské zvony. Asi je neděle, pomyslil si.

52. kapitola

Martin si dopřál letenku. Letěl do Kolína a pak pokračoval vlakem do Durvenu. Městečko už spalo, jen bílá abstraktní socha na náměstí jako by bděla. Poslední lokálka na Adlerov už dávno odjela, což skýtalo dobrou výmluvu a záminku zazvonit u Hany, která měla v Durvenu svůj byt. Nebyl to ostatně stesk po Adlerově, co ho přimělo k cestě, natožpak po rodičích, kteří se po prodeji hnízda odstěhovali do Driebergenu. Zatoužil po dávné přítelkyni, musel ji vidět. Vždyť se mu nejednou v poslední době zjevila na sítnici zavřených očí. Na letišti v duty free koupil láhev vína.

Kterou spolu vypili, jen rozpačitě hovořili. Vztah je určité vysvobození ze sebe, z bytostné uzavřenosti v těle, je to vytržení, sebetranscendování – namlouval si Martin. Jeden je tak sám, ohraničen vlastními smysly, omezen, oddělen. A zároveň vetkán tisícerými nitkami ve vztazích a závislostech, ať už pracovních, či citových.

Řeč ve skutečnosti vázla, Martin nemohl ze sebe vyjít.

Po ránu, když konečně vstali, Hana se rozdurdila:

„Ty jsi kámen, jsi studený jak psí čumák, cítila jsem k tobě odpor. Přijel jsi za mnou jen proto, aby ses se mnou vyspal. A spal jsi se mnou jen proto, aby sis vyřešil svoje problémy, cítila jsem to… že já si s tebou vůbec kdy něco začala.“

„Každý má svý problémy.“

„Nenávidím tě, nechci tě už vidět. Jenom doufám, že s tebou nečekám dítě,“ dovysvětlila svou tenzi.

Brzy po probuzení se to všechno seběhlo. Všechno je v hajzlu, říkal si Martin. Konec iluzí.

Hanka si natahovala punčocháče.

„A nekoukej na mě, když se oblékám.“

„Nezlob se,“ pravil a šel se obout do předsíně a pak se vrátil.

„Nezlob se, řekne si. A zase na mě čumí. Když se češu. Je to neslušný při toaletě koukat na dámu.“ A ještě se podívala na svého hosta, který se chystal k odchodu: „Ty chodíš dovnitř v botách?“

Rozloučil se a odjel. Neměl zpáteční letenku. Jel autobusem a rozmýšlel o své zoufale patové situaci. Kdyby čekali spolu dítě – snažil se spočítat termín, v němž bude jasno – kdyby spolu čekali dítě a k tomu ta její nenávist, toť hrozná představa. Samé neřešitelné rozpory!

Dosud neviděl na krok, teď nevidí vůbec nic, dočista nic. Tief und tief. Hloub a hloub. Kdy se odrazím ode dna? Pakliže nějaké dno existuje.

„A ani jsem nezajel na Adlerov,“ zamrzelo ho návdavkem.

Než usnul, vyfabuloval tenhle krátký příběh. Vlastně nebyla to fabulace, byla to mytho-urgie:

Vystupuji s ďáblem na zádech na velmi vysokou horu. Už spolu nemluvíme. Je jasno. On je těžší a těžší. Už už se ukazuje vrcholek, ale je to klam. Tyto chvíle rozčarování jsou nejhorší, abych to nevzdal. Na úpatí jsme ještě spolu mluvili, nevím už o čem, jak to přišlo, tahle situace, jak jsme se tu takhle ocitli. Nemůžu se ho zbavit, jediné, co zbývá, vyhrabat se s neodbytným nákladem na samotný vršek. Anebo se zhroutit a prohrát. Mezi nic není. Nic není mezi. Setřást ho nelze. Koukám do země, pozoruji špice svých bot, jak se střídají, a těžce se mi dýchá.

53. kapitola

Martin dospěl ke konečnému řešení svého problému. Pustit chlup. Pustit ještě víc žilou, než o kolik přišel v důsledku finanční nehody. Pořádně vykrvácet a tak se vyzdravět. Odhodit zátěž, aby se balon mohl zase vznést. Pustit se lizu. Osvobodit se od energií. Přebytky musí být vyplýtvány. Nechat ten náklaďák, ať si sjede ze schodů, a uskočit. Žít. Z druhého břehu tak vystavím most a po něm se vrátím zpět mezi normální lidi.

Začal pátrat po nějakém dobročinném účelu! Martinovi se zdálo, že břemeno dobročinnosti bude lehoučké. Netušil, že je to činnost možná stejně obtížná a riskantní jako podnikání, jako dělání peněz. Byl na všechno sám. Pročítal telefonní seznam a hledal v něm dobrodějné organizace, pořizoval si brožurky o nadacích – všude byla uvedena čísla kont, na něž se mají posílat peníze. Kdovíkam to opravdu přijde! Uvažoval taky založit nějakou nadaci, šel navštívit útulek pro bezdomovce. Dokonce vstoupil do rozhovoru s ochránci domácí i divoké zvířeny. Zajel do starobince na předměstí, hovořil s jeho ředitelem. Ten odmítl nabídku s tím, že peníze nepotřebují, ale po několika dnech Martina navštívil na jeho adrese.

Čekal v recepci, Martin uviděl zezadu v klubovce jeho plešatou hlavu. Vybalil na Martina plánek nové budovy, jež měla být se stávající spojena podzemním tunelem, aby sestry ošetřovatelky mohly suchou nohou obsáhnout obě oddělení. Horkou jehlou vyšitý tunel, který by pohltil polovinu nabízených prostředků, byl Martinovi podezřelý. Ne, nebyla to sranda, darovat prachy.

A pak si vzpomněl, jak chodil do těch ústavů – snad ho upamatovaly specifické ústavní podnosy na jídlo nebo nějaký inventář, společný všem zařízením podobného druhu, nebo nějaký specifický zápach – že on přeci sám pracoval v takovém zařízení v Halbstadtu.

A ihned se tam rozjel.

Ukázalo se, že nezávisle na příslibu peněz chtějí rozšířit svou péči o poškozené děti. Bylo vyhráno. Večer šel spát ke Gerhardtovi, jenom mu naznačil, že má nějaké jednání v domově pro hendikepované děti, a proto přijel. Druhého dne uzavřel s ředitelem ústavu darovací smlouvu. A tak se zbavil těch nezasloužených hřiven.

Závěrečná kapitola

Když se naplnily dny, zavolal Hance a zeptal se jí, jestli není těhotná.

„Ne, nejsem, už jsem to dostala,“ smála se. „Víš, ale docela toho lituju. Těšila jsem se na miminko. Se vším jsem se smířila.“

Martin nechápal: odkud ta změna?

„Nesmíš brát, Martine, ženský tak úplně za slovo.“

Martina něco napadlo. „Nechceš jet se mnou na výlet?“

„A kam bysme jeli?“

„Do Francie, do Lyonu.“

„Proč zrovna tam?“

„Kvůli omnibusu. Víš, co je to lyonský omnibus?“

„To nevím. Ale teď nemůžu. Jeď sám a dej vědět, až se vrátíš.“

„Fakt nechceš jet?“

„Fakt ne, Martine, ale ozvi se, až se vrátíš.“

„Tak jo. Ahoj.“

„Fakt, ozvi se a ahoj.“

„Tak čau.“

„Čau, Milosto.“

Ediční poznámka

Jazykové úpravy a opravy v e-vydání byly doplněny za spolupráce s autorem.

Redakce MKP

Petr Pazdera Payne

Lyonský omnibus

Ilustrace autor

Fotografie na obálce z Pixabay.com

Korektura Alena Stowasserová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 9. 2024

ISBN 978-80-274-4028-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4029-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4030-6 (prc)

Table of Contents

Popis románu

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

Závěrečná kapitola

Ediční poznámka