Borderline Frau

Petr Čichoň

Znění tohoto textu vychází z díla Borderline Frau tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Větrné mlýny v Brně v roce 2021.

§

Text díla (Petr Čichoň: Borderline Frau), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 20. 12. 2024.

I
STŘED EVROPY
JAKO ŽENA

LEHL JSEM DO HNÍZDA SLOV,
do svého pocitu,
vedle mě stál Senoj, Sansenoj a Samangelof
a spatřili jsme Lilitu.

Můžeš se tak snadno mýlit,
najít ženu v zemském stínu,
najít lásku Lilitinu,
milovat se s Lady Lilith,

milovat se s Lady Lilith.

VCHÁZÍM DO NÍ PRÁZDNÝM DOLEM,
prasklým žebrem, alkoholem.

A KLETBA RÝMUJE
všechnu tmu z dob.

Něco prudce hořelo,
starý sever,
mužská strana.

Otec přijde sám.

ZNOVU SE VŽÍT DO MNICHA,
ještě mít na vše čas.
Zapomenout v těle,
které vším prochází.

JAKO BYS BYLA PANNA DÁL
a já se proměnil ve víno, co jsme pili.
S vraky Ev v oku
modlíš se za Evropu.

KAŽDÝ ČTVRTÝ DEN A NOC MŮŽEME BÝT SPOLU,
každý čtvrtý den a noc u jednoho stolu,
než si přijde pro nás
Borderline Frau.

Před ní se mlčí ve světle
jak ve vánici,
kytici z dětí strčila do váz
Borderline Frau.

Před ní se krčí
přikotven nitěmi Bůh,
už slyším její hlas,
Borderline Frau.

JEDEN VIERTEN TAG UND NACHT KÖNNEN WIR ZUSAMMEN SEIN,
jeden vierten Tag und Nacht am selben Tisch dasein, 
bevor sie für uns kommt
Borderline Frau.

Vor ihr schweigt man im Licht
wie im Schneesturm,
den Strauß aus den Kindern steckte sie in die Vasen
Borderline Frau.

Vor ihr kauert sich
der mit Fäden verankerte Gott,
schon höre ich ihre Stimme,
Borderline Frau.

TA ULICE JE SPANILÁ,
a to jen, inter alia,
že slyším zvony
v kostele.

Ta ulice je prázdná
jako osm slabik verše,
zbudou po nás jen dna
zapomenutého marše.

BIDÝLKO PRO PTÁČKA Z ČERNÉHO BEZU
z výletu se smutkem domů si vezu.
Dopoledne příjemné,
flaška na stole říká ne.
Bohové přijdou odění v ztrátách,
sednou si na bidlo, žerou věci tvé
a z klece vane bezový zápach,

a z klece vane bezový zápach…

JSEM JAK DUCH, KTERÝ JEN SPOČÍVÁ
zaseklý v mase.

VRAKY ŽEN,
zpěňte se!

NŐI RONCSOK,
habosodjatok!

A SMUTEK BUDE MÍT, AŽ JEDNOU MĚ POTKÁ
má Juttchen, má Židovka.
A řeknu jí zas jen, co mohu říci jen své Juttchen:
Vrátím se úplně jinak, jak přízrak jen, má Juttchen.

Kdo se mnou vydrží, kdo se mnou počká?
Má Juttchen, má láska židovská.
Vrátí se úplně jiná, jak přízrak jen,
Nichtjuttchen, Nichtjuttchen.

PŘÍLIŠ STARÉHO CHLASTU,
pláč macech
a vše na opratích:

růže, jež zůstala u mě,
noční nádobí
a žena v plících,

příliš starého chlastu.

SMRT ZVONÍ ZE VŠECH HRAN,
ženy přicházejí ze všech stran,
ale jenom do duše.
Komu zvoní hrana Venuše?

BOLÍ MĚ STOVKA ŽEN,
sasanka ze zrezivělých mečů
hraběte Saint-Germain.

Bolí mě stovka žen,
svázaných měděnou nití,
bolí mě stovka žen,

kterými jsme někam vliti.

KDYŽ MÁŠ STRACH, ŽE JSI ŽIVOT MÍJEL,
tak vyslov mé jméno, řekni Kasiel!

STŘED EVROPY JAKO ŽENA,
Venuše a pěna,
milenci vrátní.

Střed Evropy jako žena,
zraněná téry, dehty,
Evropa tvrdá jako nehty.

Центр Європи наче жінка,
Венера і піна,
коханці прибрамні.

Центр Європи, наче жінка,
вкрита смолою і дьогтем.
Європа тверда, наче нігті.

ŽENSKÝ HLAS STÉKÁ ZE VŠECH STŘECH A RÝN,
ženský hlas Bundeskanzlerin,
ženský hlas,
wir schaffen das.

A ONA JE TAM SVAŘUJE K SOBĚ
jak pruty betonových panelů.
Svar vede od zad a směřuje vstříc čelu,
beznaděj párů, beznaděj párů.

A ona je tam svařuje k sobě,
by mohli spolu být,
bok k boku a do dlaně nýt,
než sníh slepí k jaru beznaděj párů, beznaděj párů,

die Hoffnunglosigkeit der Paare, die Hoffnunglosigkeit der Paare…

LUNÁRNÍ DRAK OŽÍVÁ,
křehce se chová k mému bytí.
S kým jsem chtěl, nemohl jsem býti,
daleko od panny,
od pohozených žen na břehu moře.

Když odcházela, byla nejkrásnější.

II
OMA

U TANTE HEDVIGY,
na oběd byli jsme doma,
v kočárku vezla mě
stará Oma

podél kostela a podél rovů,
led měnil chodníky v planetu z kovu
a Oma mě vezla,
rohlík mi dala,

pak sama se sebou si povídala.

(Ludvíku Kunderovi, sborník k devadesátinám)

JENOM ONY SMÝVAJÍ
všechny mé zlé činy,
slzy, jež spí za ráji,
slzy Viktorčiny.

MRTVÉ MUŽE V SMRTIHLAVECH
vidí jako smokingy.
Vidí věci v zašlých stavech
opřené o sfingy.

Poezie je jen princip
a Oma zmizí jako dech.
Osloví tě, ó, můj princi
a utopí se v pozdravech.

V MODLITBÁCH POMŮŽE ARCHANDĚL SANDALFON,
věnec z tvých modliteb uplete ze záclon
a pak jej položí na hlavu Boha,
odpověď přichází nahá a strohá.

L’ARCANGELO SANDALFON AIUTA NELLE PREGHIERE,
intreccerà la corona delle tue preghiere con le tende
e poi la metterà sulla testa di Dio,
la risposta arriva nuda e cruda. 

OMA TAK DALEKO,
leží mrtvá v trávě
propadlá skrz mléko
drží nás a hrábě.

S Omou se rozloučíš,
lehneš si k ní v hrobě,
vždyť tak mnoho už víš,
ona přijde k tobě.

DOPOLEDNE ŽHAVÁ PEC.
Bůh v dopolednech
odpočíval.

ZA OKAMŽIK, JEN CHVÍLI TAK DLOUHOU JAK DAKTYL
koupelna hotelu prozradí tvé křivky.
U brady máš ručník, jež krve se napil,
sevřený jen prsy panenské dívky.

Než spadne ti na zem, tvůj pohled se zeptá,
co na to vše říkám, tvůj pohled panenský.
Už se ti vytrácí, otevře se krypta.
Pomalu přicházíš, já mlčím vojensky.

(Ráno v den pohřbu Jana Balabána)

MŮJ SPÁNEK S ČÍSLEM NULA
duhou rtuti ovinula
strážkyně mých nočních děsů,
hadí vejce jí nesu.

SLZY SATURNOVY
stále jemněji,
slzy Saturnovy.

LACRIMILE LUI SATURN
tot mai delicat,
lacrimile lui Saturn.

MA KŘIDLA Z HROBUV, HLUBOKE RUKY, PRAJSKY ANDĚL,
slovem na začatku, slovem na koncu,
jak mlada děvucha, kera se eště něboji času,
prohrava v černym obilu, Preußischer Engel.

V ROHU ZAHRADY, KDE PADLI POD KEŘE,
hroby na chvíli měli SS,
Oma jim dávala jídlo za dveře,
než zradil je úkryt a odkryl les.

Mrtví, od krve v hrůze tak leží,
že i když hoří, Oma kope hrob.
Duše do země utekly řeži,
před dveřmi hrnec s trochu drob.

Z hrudi tekla krev skrz díry,

na ramenou vlasy valkýry.

OMA MRTVA.
Jako atom svítí k lesu,
Louka světlem zkosena.

Oma mluví jak stařena,
synek, zostaň se s nami!
Sedím s ní jak Junker

jen s bílými sněženkami.

MÍSTO TĚL SMUTNÝ SVIT SILUET,
čím větší magie, tím víc hmyzu.
Už toho nechávám: fiat lux!
pod stolem zlomená pera z hus,

nejhorší je ve mně nejlepším.

SLEZSKEM MŮŽEŠ POKOVIT
duši selat.
Co se dá dělat,
co se dá porobit?

III
LEHL JSEM SI
DO HNÍZDA SLOV

INA QINNI AWĀTĪM AṢLAL
ina kabattiya
itêya Senai Sansenai ū Semangelap
izzizū
ū wardat lilîm nīmurū

neḫelṣûm lā pāšiq
sinništam ina ṣilli erṣetim waṭûm
râm wardat lilîm waṭûm
itti bēlet lilîm ritkubum
itti bēlet lilîm ritkubum

IV
PLUTÓNKA

MÁ CHROMOVANÉ SRDCE,
v rukou vztahy,
Plutonovy vidle.

Magnet s ní sedí u ohně,
u strun zní led,
srdce mono.

PLUTONSKÁ KRÁSKA
jak loď dosedá na písčitý břeh,
už zrána jak krůpěj si kleká,
když týráno je slunce, pozná se to hned.

Plutonische Schöne rät…

Místo lůn lížu jen dno,

žádný dotek, jen abstraktno,
a její kroky ke mně táhne dlouhý ženský vlas,
plutonská kráska jsem já zas.

DVĚ DĚVKY UŽ ŠLY,
vybírám podle jména,
lýtka tenká, tvář sklená
v plutonském baru.

V NONSTOPU LASTURA DÉŠŤ STÉKÁ Z RÝN,
z nonstopu Lastura nese mě mladý skin,
chlastali jsme zase,
než si pes přišel pro Andrease.

Ráno poví,
že nám staví krunýř křišťálový,
že bylo dobře a bude nejhůře,
když rozední se v Lastuře.

V nonstopu Lastura déšť stéká z rýn.

(Ondřeji Slabému)

LEKNÍNY BAŽINU OSVÍTÍ,
ze střech tmy zablýsknou,
lekníny opilci poblití,
kreslené hospodskou propiskou.

Slatina svítí jak drahý vůz,
záhony leknínů mých zlých múz,
září a třpytí se skrz nové,
má láska, lekníny punkové.

KDYŽ PŘICHÁZÍ SMRT SI HRÁT, TA PRAVÁ JE CHVÍLE,
ó, jak jsem pod, a myslel si, že nad,
a nemám žízeň ani hlad, jen duše se chvěje a chvěje
bez cíle.

MÍSTO SLOVA TÓN,
nízký jako noc nad bordelem,
ve kterém Pluton
pije se svým přítelem.

Místo slova pěna
ženy, která nechce nikdy déle,
místo slova tón.

ZAMIAST SŁOWA TON,
niski jak noc nad burdelem,
w którym Pluton
pije ze swym przyjacielem.

Zamiast słowa piana
kobiety, która nigdy nie chce wiele,
zamiast słowa ton.

UŽ NEBUDE TO JAKO DŘÍV,
příliš ostrá hrana těl
a holé lebky místo hřív,
to jenom, kdybys nevěděl.

JENOM TY MI DÁVÁŠ KLID,
jenom ty jsi to, co odbylo,
ty, prach kříd,
jen ty jsi záblesk, valkýro.

PŘIZNEJ SI, ŽE VŮLE VĚČNÁ TI JEN ZPÍVÁ,
zahoď ji a opusť, obtížnou,
vždyť mizí, ubývá jak měsíc a chřadne,
nech ji být, zradila, láska jako smrt vůle,
ach, vydej se k ní napospas…

V TĚCH KŘÍDLECH JE TÉR A OTŘES POMLK,
spřežení, které musí projet,
na srdci klobouk z černých per
a žena, která má být moje.

Jen obal knihy,
plášť, pelerína
a na ní Nachfalter.
Nachfalter von Katarina.

V TÝCH KRÍDLACH JE DECHT A OTRAS POMĹK,
záprah, ktorý musí prejsť,
na srdci klobúk z čiernych pier
a žena, ktorá má byť moja.

Len obal knihy,
plášť, pelerína
a na nej Nachfalter.
Nachtfalter von Katarina.

BUDEM SE MILOVAT JAK NIKDO NA SVĚTĚ,
Pluton nás ochrání od noci do rána,
budem se milovat, zazvoní hrana,
vězněni jako verš ve větě.

Možná jsme už dávno milovat se měli,
míváme to jiné, než vždy chcem,
má lásko trávená nesluncem,
má lásko, můj Niantieli.

CHTĚL JSEM TI JEN ŘÍCI,
že jsme kriminálníci,
vylézáme z hrobu, dostali jsme provaz,
páchnem ještě krví, láska není pro nás.

Krev se pění
v žádný soucit, v žádné soutrpění.
Chytni se ramene mého!
Chytni se ramene mého!

Chtěl jsem ti jen říci, že jsme kriminálníci, nic jiného.

TĚŠIT SE NA SMRT JAKO KDYSI NA SEX,
na úder tágem,
na text za ději.

Zbytečný je muž,
smrt miluje se s mágem,
v ruce drží caduceus

a zvědavost stává se nadějí.

ACH, TEN PŘEDDEN, TA TEMNOTA
svítí, dívá se na tebe,
jak jdeš opile do nebe,
ptáš se, temnota? Ano, ta.

Jako vystřízlivělý
do své pózy.

PLUTÓNKA
naložena na vidle.
Urážka svatebního lože.

Ztají
svou osamělost,
Plutónka.

ANDĚL SVATÉHO AUTA VYJÍŽDÍ ZE HŘBITOVA,
člun kin
stéká ze slin a svítí mu z čela.

Už dávno nemá v sobě lunu,
dotáhl ji na dno jako vrak,
na penisu však má tetovanou runu.

INKOUSTOVÉ OČI
v mlze těla
jak nádech pro několik okamžiků,
ach, taková mě chtěla.

V
LOUTNA

S HLAVOU ROZBITOU OD ROHU STOLU
s rozbitou loutnou vracím se domů.
Věci jsou tím, čím ty jsi,
mám jen starou loutnu, novou nekoupím si.

TA LOUTNA JSI TY A TEN STŮL JÁ,
můžeš být se mnou, jen když píšeš píseň.
Ne, nejsi sám, to se ti jen zdá,
dnes platím já, tvá píseň.

OD SRDCE K PRSTŮM VEDE JEN DRÁT,
od sklenky k rose s alkoholem.
Nehraji, ležím u svého dna,
ledová loutna můj omyl slov zná.

(Petru Hruškovi, sborník k padesátinám)

ZAVŘU OČI
a jen pro tebe loutnu ladím.
Byl jsi tím, kým nikdy nemůžeš už být,
v moři jen vítr z muže zbývá.

Láska je po smrti, jenom ta nás drží,
když stojíme každý sám na krajích strží.
V křeči se svou loutnou, se svou chvílí,
s řečí, s řečí relikvií.

ZNOVU UVĚŘIT V LOUTNU,
být s ní, když píši píseň,
zeptat se všech těch dní.

OPET POVEROVATI U LUTNJU,
biti sa njom, kad pišem pesmu,
pitati sve te dane.

TO NENÍ SNÍH, TO LOUTNA SE ZLOBÍ,
staré má řetězy a nitě
a vedle tebe ty.

Ani křídla sliznic ji neošidí,
zabila již tolik lidí
a z nic zbylo zas jen nic.

A ONA SE DÍVÁ,
žena krutých mravů,
na tvůj pád, na tvůj pád
o oktávu.

Vítězí, i když se mýlí.

SVĚT JE UTKÁN Z TENKÝCH STRUN
a loutna semenem všeho.

JÍ Z ČERNÝCH VLASŮ ZLATÁ AURA STÉKÁ,
světlo, které napřed svitlo v klasu,
pak strhlo mě k ní, ve vesmír u potoka,
zas v maso v podzemí jen svítící,
ach, v lehkou stavbu, kolem které oheň.

Jí k černým vlasům se připodobňuje
měsíční světlo, které se jen dívá,
ach, samo v sobě a do sebe
jak šepot, který nikdy nenaříká,
nic v něm ale není, ach, ten měsíc v kosmu.

Jí z černých vlasů svit na mou loutnu sedá,
v mé struny z mé krve odlité,
aby jen nové ráje přivítaly,
ty její vlasy, ach, ty její černé vlasy
v zář mnou zlíbané.

LOUTNA A V NÍ NOČNÍ ULICE ZAS,
Marice pozpátku čte lásku Abraxas:

…saxarbA uksál etč uktápzop eciraM
,saz ecilu ínčon ín v a antuoL

JSME SPOLU TAK MÁLO,
přitom jen s tebou se miluji.
Ptám se, loutno,
jestli se v mých písních lhalo.

LABUTĚ SPÁLILY TĚ DO ČERNA,
má nevěsto nevěrná.

MADONA PŘICHÁZÍ CHVÍLÍ,
kdy z vln zlé síly s mou duší splývají.
Vzpomínám, kdy spolu naposled jsme byli,

snad nějaká přítomnost zůstala,
pro nás, Madono, v níž spolu jsme věční.
Možná zbyl jen kruh a my dva jak tečny.

SLUNCE PRONIKÁ DO STŘEV,
ze kterých struny na loutně budou,
nevadí, že obraz je tak pradávný,
hlavní je zranění a zvuk.
Už dávno jsem tě neslyšela,
nepíšeš, prý ani ťuk,
jaké to je tam, kde se nepíše?

OKŘÍDLENÉ NOHY VE VODĚ,
sedím na leknínu.
Hůl vztyčená,
chvíli muž, chvíli nadžena.

PŘES NOHU SI NOHU PŘEHODÍM,
jen noční oblohu ponechám.

Jsem básník a k tomu i mrtvý,
co více si mohu přát?

VI
BORDERLINE
FRAU

LEHL JSEM DO HNÍZDA SLOV,
do svého pocitu,
vedle mě stál Senoj, Sansenoj a Samangelof
a spatřili jsme Lilitu.

Můžeš se tak snadno mýlit,
najít ženu v zemském stínu,
najít lásku Lilitinu,
milovat se s Lady Lilith,

milovat se s Lady Lilith.

Ediční poznámka

Báseň Od srdce k prstům vede jen drát, věnovaná básníku Petru Hruškovi, vyšla v roce 2014 ve sborníku k jeho padesátinám. Báseň U tante Hedviky, věnovaná básníku Ludvíku Kunderovi, byla publikována v roce 2010 ve sborníku k jeho devadesátinám.

Na straně 51 je starobabylonský překlad básně Lehl jsem do hnízda slov v klínovém písmu a na straně 52 jeho výslovnost.

Překlady

Hebrejský překlad: Lehl jsem do hnízda slov

      Tomáš Novotný

Německý překlad: Každý čtvrtý den a noc

      Petr Čichoň, Pavlína Dufková

Maďarský překlad: Vraky žen

      Tünde Mészáros

Ukrajinský překlad: Střed Evropy jako žena

      Tetiana Okopna

Italský překlad: V modlitbách pomůže

      Jan František Pavlíček

Rumunský překlad: Slzy Saturnovy

      Mircea dan Duta

Starobabylonský překlad: Lehl jsem do hnízda slov

      Martin Janský

Polský překlad: Místo slova tón

      Franciszek Nastulczyk

Slovenský překlad: V těch křídlech je tér

      Jana Bodnárová

Srbský překlad: Znovu uvěřit v loutnu

      Pavlína Dufková

Arabský překlad: Lehl jsem do hnízda slov

      Marwan Alsolaiman

Zhudebněné básně

Část básní sbírky Borderline Frau byla autorem zhudebněna; čtenáři tištěného vydání (2021, Větrné mlýny) je mohou najít na přiložené gramofonové desce, čtenářům této e-knihy je nabízíme k poslechu online.

1 Lehl jsem do hnízda slov (MP3)

2 Každý čtvrtý den a noc (MP3)

3 V modlitbách pomůže archanděl Sandalfon (MP3)

4 U tante Hedvigy (MP3)

5 Místo slova tón (MP3)

6 V těch křídlech je tér a otřes pomlk (MP3)

7 Loutna a v ní noční ulice zas (MP3)

8 Střed Evropy jako žena (MP3)

9 Jenom ony smývají (MP3)

Hudba, zpěv, loutna: Petr Čichoň (1–9)

Hudební produkce: Martin Kostaš (1–9)

Hudební produkce: Martin Kostaš, Jan Průcha (7, 9)

Zhudebněné básně jsou dostupné též na YouTube – Borderline Frau, Petr Čichoň.

Petr Čichoň
Borderline Frau

Edice Poezie

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 12. 2024

ISBN 978-80-274-4085-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4086-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4087-0 (prc)