Будь собі сонцем

Наталя Камінська

Znění tohoto textu vychází z díla Buď svým sluncem (Будь собі сонцем) v rukopisné podobě, jak byla poskytnuta autorkou v roce 2024.

§

Text díla (Natalja Kaminska: Buď svým sluncem), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 7. 3. 2025.

І

ЧАСТКОВЕ ЗАТЕМНЕННЯ

Знебольте душу

Порада всім: знебольте свою душу!
Криштальну ауру від ворогів сховайте.
Не дозволяйте, щоб трусили вас, мов грушу,
плоди – скарби душі оберігайте.
Давайте фрукти не тому, хто безліч просить,
тому, хто вам взамін щось пропонує.
Всю смакоту ви вже роздали, досить!!!
Лишіть тому, хто справді потребує…
Вам душу витрясли, забрали все найкраще
вона пуста, самотня та розбита.
І стогне, з кожним днем їй важче й важче…
Їй треба ліки особливі десь купити.
На жаль, не мають ліки ці аптеки,
їх супермаркет ні один не продає.
Вони є в тихій пісні у лелеки,
що на даху своє гніздечко в’є.
Їй треба не пігулки, не снодійні,
не з заспокійливим ефектом препарати…
Душа хоче прогулянки вечірні
та вранці меленої кави аромати!
Душі потрібні квіти та зізнання,
обійми щирі, лагідні слова.
Лікує душу ніжність і кохання,
без них вона щаслива не бува…
Ті груші соковиті, що зростили
в саду, де прихисток душа знайшла,
Зірвіть не тим, кого вже пригостили!
Віддайте тим, хто й вам віддав краплю тепла.

Осіння злива

Була осіння сильна злива.
Вона по вулиці ішла.
Холодна, мокра, некрасива, калюжами брела й брела…
У неї серце колотилось і виривалося з грудей,
вона, немов би розчинилась
у темряві чужих людей.
У голові крутились думки:
Чого він з нею так? Чому?
Вона чекає його поцілунки,
усю себе подарувала б лиш йому!
Коханий, хто їй сниться кожну ніч,
зовсім іншу радісно стрічає!
Гуляють вони з нею пліч-о-пліч!
Її страждання він не помічає?!
Здавалось, все в житті погано.
Й вона, на жаль, не впевнена в собі,
гадала, вже ніхто не гляне
у її очі сіро-голубі.
Вона ішла собі поволі,
а дощ все нижче плечі гнув.
Вся змокла, бо без парасолі, ревіла… Та ніхто не чув.
Аж раптом десь узявсь юнак:
– Привіт, красуне!
– Добрий вечір!
– Візьми, будь-ласка, мій піджак!
Й поклав його на мокрі плечі.
– Я за тобою довго йду,
а ти мене не помічаєш,
Може, потрапила в біду?
А може ти за кимсь страждаєш?
Не схожий я на Ловеласа,
не бійся, я не скою зла.
І моє серце – вільна каса,
тебе чекало, й ти прийшла!
Живеш в моєму серці ти,
соромлюсь я про це сказати.
Боюсь до тебе підійти,
Й свою любов подарувати.
Виходить, Він Її кохає!
Перевернулося усе життя!
Даремно вона плаче і страждає,
до неї в нього справжні почуття!
Виходить, не того любила
та гірко плакала даремно…
Для іншого вона жадана й мила,
який кохав її таємно.
Вона здивовано дивилась
і мовчки дякувала зливі,
і серце в неї колотилось,
вона була така щаслива!
Сплелися пальці їх, тремтіли,
у голові мелодія з’явилась,
а очі так сіяли і горіли,
здавалось, вночі сонце засвітилось!
Їм не потрібно було зайвих слів, які самі в мереживо сплітались.
Вона зустріла долю, й він зустрів!
З тих пір вони уже не розлучались!
– Ну ось, усе тобі розповіла,
а зараз, синку мій, потрібно спати!
Тією дівчиною я колись була,
А той юнак, синочку, – це твій тато!

Дитячі бажання

Діти хочуть тільки щастя й миру,
подарунків, ігор та пісень.
Відчувати спокій і довіру,
вірити в майбутній світлий день!
В Світі десь цього не вистачає,
десь наразі йде страшна війна.
І малюк безжалісно втрачає
своє дитинство й спокою не зна.
Хочуть малі, щоб їх збулася мрія.
Так небагато треба малюкам:
із татом в небо запускати змія,
із мамою вбрання шити лялькам.
Бігти по росі липневим ранком
з друзями, ще й наперегонки!
Чи милуватись чарівним світанком
і слухати, як гарно співають пташки…
А на ніч хочуть чути колискову,
яку бабуся тихим голосом співа.
Прокинувшись, йти в дитсадок, у школу,
там пензликом виводити слова:
Мама, Мир, Добро, Родина…
нічого зайвого не треба їм!
Хай буде щасливою кожна дитина,
і з сонечком щастя ввійде в кожен дім!

Все мине

Не годуйте того, хто не голодний вами,
ні коханням, ні думками, ні теплом…
Не торкайтеся його жадно вустами,
бо холодне його серце під замком.
Я благаю, міцно спіть ночами!
не чекайте вкрай важливий вам дзвінок…
Його мрії – втіхи, зайняті не вами,
у архіві серця в нього безліч сторінок.
Ви не єдина із усіх у цьому Світі,
Ви – лише серія в його інтимкіно.
Слізьми відчаю ваші очі налиті,
й сльозинки крапають, мов дощик стука у вікно.
Ви намагаєтесь його навік забути,
та спроби всі даремні і пусті…
Без спогадів про нього не заснути,
і ваше тіло стогне в самоті…
Перетерпіть, хоча це майже неможливо,
та викиньте його із голови!
На вас попереду чекає справжнє диво,
якого заслуговуєте Ви!
В тяжких відносинах поставте крапку,
хоч б’є в душі болючих ревнощів фонтан!
Лиш тільки залишіть собі на згадку
солодку пристрасть, відчуттів фонтан!
Хай іншими вгамовує свій голод,
не переймайтесь від докучливих думок.
Знайдеться той, хто прожене із серця холод,
для кого будете найкраща із зірок!
Усе мине: сум та розчарування,
в душі знов зазвучить мажорний лад!
Своєму обранцю подаруєте таке кохання –
від Землі до Місяця й назад!
Все мине! Повторюйте цю фразу!
Усе піде від серця, відболить…
Як тільки в це повірите, відразу –
зустрінете кохання своє вмить!

Бідне серце

Моє серце – тріснуте люстерко
з багатьох безформених частин,
пам’ять – болю колекціонерка
й потрясінь, які на смак – гіркий полин.
Бідне серце, скільки ж ти відчуло
горя, надважких людських страждань…
Ти його замком важким запнула
й викинула ключ без сподівань.
Серце все в рубцях та грубих латках.
Ти його зшивала, як могла.
Що було, відклалося у згадках,
ти зібралась, сльози втерла і пішла.
Хто тебе понівичив, образив,
всі лишилися в минулому житті.
І тепер доводять їх до сказу
перемоги твої славні і круті!
Йди вперед, назад не озирайся,
бо попереду найкраще, як завжди.
І собі в люстерко посміхайся,
тобі відома протидія від біди.
Той, хто не пройшов через страждання,
хто ночами гірко не ревів.
Той не знає справжній смак кохання,
хто не помилявся, той не жив!

У чому винні діти?

В життя дітей прийшла війна кривава!
Дійсність навколо, наче кінофільм жахіть…
Містечко наше гарне, величаве
у Світі – привид обернулось вмить.
Вулиці, площі в нім безлюдні й тихі,
замовкли всі сусідські підворіття…
В дитинство раптом увірвалось лихо!
Війна – безглуздя двадцять першого століття.
Майданчики дитячі, мов сирітки,
не галасливі, геть самотні і пусті…
На них не грають більше наші дітки.
Чому так сталося, скажіть, у їх житті?
Тепло навкруг, і сонечко сміється,
пташки виспівують мелодію весни…
А десь серце дитинки, мов метелик, б’ється
у полум’ї жорстокої війни…
Зірочки, сонечки, котики, зайченята!
Що випало на ваші плечики малі…
Зламала долю вам усім війна проклята,
лишила сміху, радості і щастя взагалі.
Діти кричать, налякані страшенно,
у них в очах несамовитий жах і біль…
Ворог обстрілює наш край щоденно,
щоб досягти якусь химерну ціль?!
Скажіть малятам, в чому вони винні?
Навіщо в їх дитинстві цей кошмар?
Чому вмирають діти безупинно?
Коли кінець заклятих лютих чвар?
Їм би усім на гойдалках кататись,
сміятись і радіти весняній красі!
Та вони змушені в сирий підвал спускатись
і бачити страхіття адські ці…
Їм гратись би у пазли та у Лего
і малювати Світ бажань своїх і мрій!
Та вони бачать у диму похмуре небо
і чують тричі в день сирени вій!
Багато з них з’явилось на чужбині.
Нема війни тут! Але щастя теж нема…
Бо добре там малесенькій дитині,
де вона поруч із близькими усіма.
Із татом, мамою, із братом та сестрою,
з бабцею, дідом та великою ріднею.
Де всі з дитиною проводять час за грою,
кохають дуже і пишаються всі нею!
Війна-біда… Хтось із малят батьків лишився…
Матуся сина в перший клас не поведе…
За щастя доньки перед боєм тато помолився…
І соколом злетів у небо голубе!
Хтось з діточок вгорі, десь на веселці,
став янголом і захищає раз у раз
маляток, що звернулись від жаху в кубельце
й чекають допомоги довгий час!
А мати до грудей їх пригортає
і закрива собою крихіток-дітей,
у Бога просить, Світ людський благає:
– Хай буде Мир! Доволі нам смертей…
Та йде війна, навкруг бої запеклі,
і гинуть дітки, український первоцвіт…
Та знайте, ворогам горіти в пеклі!!!
За очки-зірочки, в яких померкнув Світ!

Ювілей

Бабуся дочекалась свята!
Їй сім десятків, славний ювілей!
Поприбирала чисто свою хату,
в ній дуже довго не було гостей.
Три дні сердешна готувала без зупину:
солила, смажила, варила, випікала,
потім дістала гарну скатертину,
широкий стіл нею заслала…
Вийшов обід багатий, королівський.
Немає лише суші, ролів та фондю.
Могла б нагодувати бабця ціле військо,
та запросила лиш сусідів та рідню.
Ще ж на вікні пиріг, такий смачний!
Улюблених онуків побажання!
І дім її самотній знову став живий
від радості, турботи й хвилювання!
Відкрила шафу, своє плаття одягнула,
вбрання святкове син привезти обіцяв!
В люстерко подивилась та зітхнула,
поважний вік портрет їй зіпсував…
Свій телефон ввімкнула заряджатись,
не пропустити щоб важливий той дзвінок.
Причина є їй сильно хвилюватись –
приїде матінку навідати синок!
Синочок, місяць ясний, голуб білий!
Чого ж літаєш по чужих світах?
Шкода, що не знайшлось на Батьківщині діла,
ось і покинув рідну землю, любий птах!
Поїхав за кордон на заробітки,
дружину вдома з мамою лишив,
через півроку народились дітки:
хлоп’ята, двоє татових синів.
Бабуся їх плекала і ростила,
невістці помагала, як могла.
Із дітьми грала, в дитсадок водила,
як спали, тихий сон їх берегла.
Усе для них, нічого їй не треба!
Всю пенсію – невістці на хлоп’ят!
Та скоро син забрав рідню до себе…
Мати лишилась: дім, корова, двоє поросят.
Як все продасть: худобу, землю, хату,
син забере її тоді на ПМП.
Тваринок продала, а дім не хочуть купувати.
Кидати хату – діло дуже не просте.
Сьогодні син з родиною приїде!
Так заморилась, на хвилинку прилягла…
Аж ось у двері стукають сусіди.
Бабуся швидко відчиняти їм пішла!
Дають їй подарунки, входять в хату,
займають за столом місця зручні.
Та просить бабця сина із сім’єю зачекати,
гості ж не будуть святкувати без рідні, самі.
Майже годину жваво розмовляли,
мати нервує, поглядає у вікно…
Потім сказала, щоб потроху наливали
у кришталеві рюмочки вино.
Сусіди шлють вітання, славлять господиню
за доброту, за людяність, за сміх!
Вона ж чекає, син зайде з хвилини на хвилину,
аж раптом телефон збентежив всіх.
Від сина SМS на телефоні:
«Ми не приїдемо, пробач, багато справ!»
В бабусі похололи вмить долоні,
їй стало зле, серцевий тиск упав…
Відразу очі налились сльозами,
їх стримати старенька не могла.
Сусідка корвалол взяла за образами,
накрапала, й водичку подала.
Бабуся сіла, голову схилила,
великим тягарем їй біль на плечі впав:
«Та я ж його, мов квіточку ростила!
Чого ж він так на матір наплював?
Все – сину, гарне плаття не зносила,
від його болю – моршки на моїм чолі.
Грошима помагала що є сили…
Чи варто далі жити на землі?»
І тиша між сусідами настала.
Всі лютували, та ніхто нічого не казав.
Вона б йому дорогу пелюстками повкривала…
А син камінням її серце закидав!
Який це сором! А що скажуть люди?
Вона прокинулась, бо телефон дзвонив:
«Матусю, дорогенька, скоро будем!
Усе, що треба, я тобі купив!
Веземо подарунки закордонні,
Гарне вбрання, взуття, закуски про запас!
Як королева святкуватимеш сьогодні!
Як відгуляєм, будеш жити тепер в нас!»
«Чекаю, синку!» – бабця лиш сказала.
І зрозуміла, то був страшний сон!
За образами знов таки дістала
від болю в серці чарівний флакон…
Накрапала, отямилась, зраділа!
Усе болюче зразу відлягло,
і щастя застарілий дім зігріло,
у ньому ніби сонце розцвіло!
Взялися сили десь, немов помолоділа!
Постава королівська враз з’явилася в спині
і начебто з’явились в неї крила,
а в серці – зазвучали радісні пісні!
Найкращий подарунок в ювілей – кохання!
І хто б там що розумне не казав,
на старість той отримає від діток піклування,
хто сам турботу й ніжність дарував!
Своїх матусь на старість не кидайте,
ви їм потрібні, як повітря, як вода!
Любов даруйте, ніжність всю віддайте,
щоб, як не стане їх, вам не було шкода!

Почни з себе

Не намагайся врятувати Світ
від катаклізмів та природних явищ.
Цим лиш нашкодиш ти собі як слід,
тривогу й смуток у життя прибавиш.
На Зло й Добро у Світі є розподіл,
Брехня і Правда в нім війну ведуть.
Зло і Брехня лишають дим і попіл,
Добро ж несе в собі інакшу суть.
Воно дарує людям насолоду,
творчості спрагу, радість відкриття!
Натхнення, позитив, мир і свободу.
Добро – це символ щастя і життя!
Почни реформування Світу з себе,
з хороших вчинків, із гарних думок.
Душею чистим будь, мов ясне небо,
будь сяючим, як місяць між зірок.
Не кривди словом і не ображай,
допомогти слабкому намагайся.
Літніх людей, будь ласка, поважай,
до їх порад уважно прислухайся.
Люби природу і не псуй красу довкілля,
перемагай в собі нудьгу і лінь!
Достатньо в Світі люті, гніву та свавілля…
Будь добрим прикладом для власних поколінь!
Роби своє оточення щасливим!
Підтримуй друзів, коли в цьому є потреба.
І стане Світ наш загадковим, добрим, дивним!
Як кожен з нас почне робити зміни з себе!

Ми – біженки

«Ми – біженки», – звучить пекуче, болісно і гірко!
Багато в цьому слові горя і важких страждань…
Мов Маріанський жолоб, в нашім серці дірка,
в якій поховані уламки мрій і світлих сподівань.
Ми – біженки, ловимо погляд згори вниз –
оцінює прискіпливо Європа…
Якби ж ти знала, скільки ми пролили сліз,
що стать могли подобою всесвітнього потопа.
Ми – біженки, в далекій і чужій країні
все почали спочатку, все з нуля…
Ми стали головною силою родини,
міцним корінням, що трима слабке гілля.
Ми не жебрачки, ми нічого не просили:
грошей, дарунків… Тільки співчуття…
Ми втерли сльози, у кулак зібрали сили
й пішли відновлювати зламане життя.
Чи було легко нам? Та ні, було нестерпно!
Від болю серце розривалось на шматки…
В тяжку реальність ми дивилися відверто,
вірили в себе, ми ж мужні жінки!
Хоч біженки, та волі не позбулись,
не опустили долу працьовитих рук.
В своїх переживаннях не замкнулись,
сховавши у куточок серця присмак тяжких мук…
Ми – біженки, та кожна з нас цікава!
Своїм життям, талантом та красою.
І кожна з нас – цариця величава!
І кожна – воїн, що готовий стать до бою!
Не знаю, впорались би жінки всіх інших націй
з тим лихом, що на плечі нам лягло…?
Всі, як одна пліч-о-пліч стоїмо на демонстраціях,
щоб Світ побачив, хто несе на землю Зло!
У своїх дітях святу віру множимо
і з посмішкою в день новий йдемо.
Ми впораємось, ми ж все з вами можемо!
І Україну осоромить не дамо!
Ми досвід величезний з вами маємо,
в нас міць, кмітливість, мудрість і терпець!
Не лиш дітей – родину на собі тримаємо!
Тож кожна з нас, жінки, справжній боєць!
Хоч зараз ми пригнічені війною,
жіночий шарм у багатьох від стресу зник…
Мов брунечки розпустимось весною!
Ми ж україночки, краси гарний квітник!
Жіночки, рідні, ви такі вродливі!
Вам б десь по подіуму гордо крокувать!
Малі дівчатка, дівки, пані сиві!
Частина нації і не слабка ми стать!
Я вірю, скоро ми повернемось додому!
Настане Мир, не буде на землі нашій війни…
Та не дай Бог відчути більш нікому
стан біженки і шлях до сонця із пітьми.

Мій Миколаїв

Місто М – мрійливе, миле і магічне,
для Півдня нашої країни, мов броня!
Бо тримається воно так героїчно,
хоч і тремтить від обстрілів щодня.
У місті М всі люди міцні, мужні,
терпіння їх – то корабельний сплав!
Вони незламні, працьовиті й дружні,
хоч кожен з них пуд солі скуштував.
Обстріляні із різних видів зброї,
позбавлені вщент питної води…
Живуть, працюють справжнії герої,
об’єднані бідою назавжди.
Іде війна, моїй країні важко.
Міста і села ворогу протистоять.
Всі українці, як малі мурашки,
працюють зранку й вдень, вночі не сплять.
Образити не хочу я нікого,
знаходяться всі зараз під вогнем…
Та прошу кожен день єдине в Бога:
Врятуй країну! І дай захист місту М!
В нім кожен ранок знов страшні новини:
«Зруйновані будинки житлові!
На жаль, є втрати у чиїйсь родині…»
Кричать і плачуть ті врятовані, живі…
Знов рятувальники і медики у праці!
Мов вартові, всі роблять у три зміни…
І замість слів у них буремні інтонації:
«До списку втрат знов приєднались дві людини…»
Вчергове – ком у горлі, сльози ллються,
не можна звикнути до цих страшних смертей!
Й малята сиротами знову зостаються,
а скільки вбито вже наших дітей!
Містечко М потроху все ладнає,
і дух його нікому не зломити!
Освіта на уламках шкіл співає
про світло знань, яке війні не загасити!
В театрі у підвалі йдуть вистави,
культура на своїй передовій!
Містечко М є часткою держави,
яка приймає гідно лютий бій.
В зруйнованому підло хлібзаводі
працюють люди, печуть свіжий хліб…
Города и сёла притивостоят врагу,
то есть борется с врагом.
Ще гарна новина – працює залізниця!
Це не від вибуху – від потяга клубами дим!
Для когось ця подія лиш дрібниця…
Для нас це – радість повернутись в рідний дім.
Спасибі тим, хто місто М пильнує,
спасибі тим, хто мешкає у нім!
Керує вдало, вражу зброю ліквідує.
Спасибі кожному окремо і усім!
Мій Миколаїв, мудрий, мальовничий!
Тебе оберіга святий наш Миколай,
Титан і бастіон могутній, героїчний,
тримайся і людей своїх обороняй!

Незламним

Святий народе, браття й сестри!
Мій український мужній рід!
Це нам судилось винести
війну, яку не бачив Світ!
Терор, нахабство і знущання,
агресія, лють і насильство…
Страшні, великі руйнування,
жорстока хвиля зла і вбивства.
Мільйони біженців усюди
по неосяжній всій землі
благали: «Захистіть нас, люди!»
І друзі нам допомогли.
Озвались браття і народи,
нам дали прихисток і дім.
Бо сила нашої свободи
явилась прикладом усім.
Обійми щиро нам відкрили,
мов рідних пригорнули нас.
І українців захистили
в такий скрутний, жахливий час.
Ми почали тут працювати,
життя відновлювали знову,
щоб свій світогляд розвивати,
ми вчили незнайому мову.
Багато друзів тут з’явилось
в дорослих, і у дітвори.
Серця болючі відігрілись…
Скрізь майоріли наші прапори!
Це додавало віри у майбутнє
і викликало гордість і повагу!
А наші воїни – герої незабутні –
демонстрували міць, майстерність і відвагу!
Ми всі, від Президента до дитини, –
пазли картин того щасливого життя.
Ми – той небоязкий народ країни,
в якої фантастичне майбуття!
І хоч ми всі розкидані по Світу намистинки
з двокольорового яскравого намиста.
Відважні українці й українки!
В нас в грудях іскра Божа, чиста й промениста!
Настане час, і ми усі перлини
зберемо в одну купу неодмінно!
Щоб підіймати з попелу країну
красиву, вільну, рідну і єдину!
Де б не були, прошу, запам’ятайте!
Ви – є частинка мужнього народу.
Занепаскудити себе не дайте,
несіть у Всесвіт людяність, свободу!
Лишіть на пам’ять лише добру згадку!
Поводьте себе чесно, бездоганно,
щоб через вас ні в якому випадку
не думали про українців щось погане!
Несіть в чужі народи велич, волю!
Не забувайте дякувати їм
за ці часи зневіри, страху й болю,
за те, що нас пустили у свій дім.
І поки сяйво Перемоги ледь помітне,
хто серцем вболіва, побачить іздаля
наш переможний, наш жовто-блакитний
Прапор держави, де свята Земля!
Весь Світ в захопленні, у здивуванні
від подвигів могутніх ЗСУ!
Всі стратегічні їх військові здобування
націлені, щоб закінчити цю війну!
І доки ще війна страшна триває,
рікою кров тече по селах і містах…
Нехай ніхто із нас не забуває:
десь промінь перемоги сяє в небесах!

Тримайтеся, кохані

Я шлю привіт жінкам моїм знайомим,
всім героїням, хоч вони не на передовій…
Тим, хто лишивсь під кулями свідомо
обороняти дім, куточок рідний свій.
Із міста, хто мав змогу, той від’їхав,
всі вікна й двері на замки закрив.
Забрав дітей від горя, болю й лиха…
Лиш серце біля входу вдома залишив.
На чужині душа наша тріпоче,
сумує тяжко і тихесенько болить…
А Ваша… Завмира під кулями щоночі,
мов свіжа рана увесь час кровить.
Ви – матері, що воїнів чекають,
про перемогу ваші чисті мрії.
Серця розбиті спокою не знають
і не лишають віри і надії!
Ви – амазонки, дім не покидали.
Своє гніздечко, свій форпост міцний!
Гатили Смерчі, Гради в вас стріляли,
ви лиш молилися сильніше в час нічний.
А скільки сліз було з ваших очей пролито!
Кожну сирену брав в полон все тіло страх…
Та шепотіли лиш вуста несамовито
Молитву: «Отче наш, єсі на небесах…»
Ви кожен ранок прославляли долю,
що дарувала всім близьким життя!
І серце, сповнене журби й гіркого болю
збирало клаптики надії до пуття!
Скажіть, де, рідні, берете ви сили,
щоб вистояти в цей нестерпний час?
Хоч за війну зсередини всі посивіли,
краса і воля випромінює від вас!
Ви неймовірно сильні, ви спроможні
дати відпір заклятим ворогам!
Як наші воїни, ви теж непереможні!
За мужність та відвагу вдячні вам!
Своєю вірою вогонь Ви запалили
в серцях людей, які боронять увесь Світ.
Тримайтеся, кохані, що є сили!
І вбережіть від смерті весь свій рід.

Пліч-о-пліч

Ми ті, хто лишилися вдома,
не кинули місто, житло.
Нам біль і тривога знайомі,
навколо нас смерть, жах і зло!
Ми втратили сон, радість, спокій,
це все у нас вкрали, на жаль…
В душі струни горя жорстокі
співають про тугу й печаль.
У нас були різні причини
лишитись у ріднім краю.
Та в долі сурові години
ми тут, ми пліч-о-пліч в строю!
Ми рідних своїх обіймаємо,
радіємо миті життя…
І вголос молитви читаємо,
що схожі на плач і виття.
У серці у нас кров холоне,
коли дізнаємось про втрати…
І плаче душа, вона стогне!
За що помирають солдати?
За землю, свій край, свою хату,
за честь, за військовий статут!
Вмирають військові, хлоп’ята,
за нас, що лишилися тут!
Нас мало, та ми згуртувались,
мов пальці у грізний кулак!
Ми в силу таку об’єднались,
не перемогти нас ніяк!
Ми тут, щоб солдати-герої
відчули підтримку й любов!
Коли замовкають їх зброї –
думками летим до них знов.
Живі? Дорогенькі, тримайтесь!
За спинами – діти й старі…
Живими усі залишайтесь,
Ви ж правди й добра владарі!
Ми тут, щоб молитву єдину
послати в небесну контору.
Спаси, Боже, нашу країну
і вижени ворога з двору.

Цвинтар для тварин

Ви знали, що є цвинтар для тварин,
де вічно і спокійно спочивають
брати найменші з багатьох родин,
де пам’ятають їх й не забувають?
І розмовляють з ними всі живі,
вглядаючись в старі кумедні фото,
де ці клубочки, ще зовсім малі,
лежать в людських руках. М’які істоти
з очима, в яких і вдячність, і тепло,
й кохання, що з роками не погасне…
Які облизували вам заплакане чоло,
поганий настрій заміняли на прекрасний!
Тваринки, що чекали під дверима,
коли ви кожен день у справах йшли.
І зустрічали радісно, нестримно!
Й чекали, щоб смачненьке щось дали.
Вони не слухались і шкоду вам робили,
псували речі, одяг та взуття…
Та незважаючи на це, ви їх любили,
тваринки були складовою вашого життя!
Ці янголятка від хвороб вас лікували,
крихітним тілом забирали ваш недуг.
Вам мир і спокій, ніжність дарувало
мале створіння та великий щирий друг.
І у той час, коли його не стало,
ви виплакали море гірких сліз.
Повітря й сонця стало вам замало,
пережили ви найсильнішу з криз.
І став самотнім, тихим ваш будинок,
душа стала безрадісна й пуста.
Тож де ж той цвинтар для усіх тваринок? –
У вашім серці, що все пам’ята!

ІІ

МУЗИКА ПОЧУТТІВ

Друг

Друг – це не той, хто у очі сміється,
а за спиною говорить погане.
У друга в такт з твоїм серце б’ється.
Якщо ти в біді – друг вагатись не стане.
Він поспішить тобі на допомогу,
навіть коли проти тебе весь Світ!
Якщо ти в сльозах, він завжди знайде змогу
тебе заспокоїть і втішить як слід.
Друг перемогам твоїм буде радий!
Не буде він заздрити, як вороги.
Друг – це є той, хто тобі Богом даний,
щоб ясно світити, як ніч навкруги…
Друг – добрий маг, має він дивні ліки.
Хвороби й гарячку лікує за мить!
Цінуй, бережи щиру дружбу на віки!
Нехай вона полум’ям в серці горить!

Любов – океан

Дві душі сплелись в одну,
хто зміря почуття їх глибину?
Поруч долі дві ідуть,
перед ними світла путь.
Двох людей палке кохання,
двох сердець міцне єднання.
Хай те, що нам вдалося запалить,
яскравим полум’ям завжди горить!
А любов, мов океан!
Є у неї штиль, є й ураган!
То любов шепоче ніжні слова,
то отрутою двох напува.
Дві душі сплелись в одну,
я в океані ніжності тону.
Я не знаю, казка це чи сон?
Я потрапила у твій полон.
Очі лагідно цілую,
я без тебе не існую.
Хай те, що нам вдалося запалить,
гарячим полум’ям завжди горить!
Дві душі сплелись в одну.
Я до тебе руки простягну…
Бережно руками їх зігрій,
Мій коханий, любий мій.
Я щаслива, бо люблю я,
всім закоханим на Світі Алілуя!
Хай те, що вам вдалося запалить,
шаленим полум’ям завжди горить!

Важлива зустріч

Якось Вересень і Листопад зустрілись.
Так не буває, ви лиш уявіть…
Один на одного вони довго дивились
і Вересень сказав за мить:
«Брат Листопад, погано виглядаєш,
смішне волосся і нудьга в очах.
Такий похмурий, ти мовчиш, зітхаєш
і виглядом своїм ти викликаєш жах!
Ти подивись: вбрання твоє змарніле,
од вітру і дощу розірваний кожух!
Моє ж, поглянь, – яскраве і красиве!
У тебе – в дірках шапка, в мене –
гарний капелюх!
Я – дивний красень, осінь починаю,
серед усіх братів мене гарніше не знайти!
Це Я дерева першим золотом вкриваю,
фарбую всюди айстри, а що ти?
Я звуся Містер Оксамитовий Сезон,
в якому пристрасть не стиха до темноти.
Я – для художників натхнення еталон:
Які пейзажі в Вересні! Що ти?
Я легким вітерцем лечу, кружляю
і обіймаю в танці золоті листи!
Я на полях останній урожай збираю
й несу до столу. А що робиш ти?»
Спокійно Листопад сказав: «Я знаю,
тебе всі дуже люблять, поміж тим…
Для того я шалений вітер підіймаю,
щоб люди поспішали в теплий дім.
Насолодитись тихим спілкуванням
із ароматом чаю або кави,
зізнатися близьким своїм в коханні…
Це ж так приємно, слухай, так цікаво!
З дерев останнє листя я скидаю,
щоб готувались швидко до зими.
Із вітром колискову пісню я співаю,
щоб малюкам приємні снились сни.
Так, я похмурий, згоден в цім з тобою,
я не романтик, ну і що з того?
Але я ніч роблю всім довгою такою,
щоб двом закоханим так солодко було.
Моє вбрання, на жаль, зовсім зносилось,
мій вигляд від холодних буревіїв помарнів…
Хоч до морозів дуже мало днів лишилось,
я наостанок осені всіх сонечком зігрів!
Це після мене настає зимова казка –
я Грудню відкриваю чистий шлях».
І Вересень сказав: «Пробач, будь-ласка!»
І скинув капелюх на цих словах.
Стрічаються нам люди хвалькуваті,
заглянеш в душу – в ній же нічого знайти.
Є інші, що добром і щирістю багаті.
Вам обирати по життю, з ким поруч йти.
Не варто по одежі зустрічати,
та в нашому житті, на жаль, таке бува…
Але з одним тобі приємно поруч помовчати,
на іншого – не хочеш витрачати душу і слова!
Ретельно обирайте коло спілкування,
щоби життя даремно не пройшло.
Шукайте тих, в чиїх очах живе кохання!
В чиїх серцях для вас приховане тепло.

Талант

У кожної людини свій талант,
мов квітка у душі він проростає.
Палає, мов коштовний діамант,
до себе всіх увагу привертає.
У таланта є могутні крила,
що дарують кожному політ…
У таланта є велика сила,
що міцніє із досвідом літ.
Ті, талантом кого наділили,
мають місію в Світ понести.
Не для того, щоб нас полюбили,
не для того, щоб слави знайти.
В нас призначення дуже важливе
і хвилююче одночасно.
Ми даруємо щось особливе,
відкривємо стежку в прекрасне!
Свій талант вдосконалюй майстерно,
напрацьовуй його, розвивай!
Свій талант в сьогоденні, мов зерна,
щоб в майбутнім був щедрий врожай!!!

Подругам

Ти мала і біжиш у садочок,
в тебе лялька нова у руці.
І лунає твій голос-дзвіночок,
сяють в чистих очах промінці!
Купа діток тебе зустрічає
і кричать любі друзі: «Привіт!»
Ти щаслива! І це означає,
що сприймає тебе цілий Світ!
Добре в піжмурки з друзями гратись
і ховатися хутко в кущі!
З ними легко завжди спілкуватись
люблять діти малі від душі!
Ти – школярка, ледь не випускниця,
в тебе подружок гарних пів класу!
На тобі нова модна спідниця,
дипломат у руці й стільки фарсу!
Ти спілкуєшся з ними бадьоро
про симпатії та почуття!
І не знаєш, маленька, що скоро
з багатьма розлучить вас життя.
Та у школі всі дружать до віку,
але й сваряться теж назавжди.
Забувають про дружбу велику
й розлітаються всі хто куди.
Та повернемось знов до початку:
Ти – яскрава, красива, жива!
Молоде позитивне дівчатко,
що обійма усім відкрива!
Ти підтримуєш, допомагаєш,
сум в очах перетворюєш в сміх!
В твоїм серці від краю до краю
є притулок для подруг усіх…
Тобі – 20, студенткою стала!
В вашїй групі є подружок п’ять.
В них на лекціях тему списала,
сила дружби – останнє віддать.
Довіряєш дівчатам секрети
про стосунки нестерпні, гарячі.
Розтягаєш із ними тенети
на серця невгамовні юначі!
Але час дуже швидко спливає,
ось зустрілися ви: Він і Ти…
Як вогонь твоє серце палає,
захиталися дружби мости…
В подруг ревнощі вмить забуяли,
що любов дружбу перемогла.
Та й потроху від тебе відстали,
ти ж – щаслива в коханні була!
Вийшла заміж і маєш дитину,
чоловік – твоя міць і броня.
І приходить до вас у хатину
пара подруг хороших щодня.
Із дитиною допомагають,
ще й підтримують тебе у всьому.
А коли вже свята наступають –
проженуть вони смуток і втому!
З ними погляди в вас нерозбіжні,
ваша дружба міцніє з роками!
Ось і подруги стали заміжні,
потім – обзавелись малюками.
Зустрічаєтесь ви тепер рідко,
бо у всіх свої справи, турботи.
Та коли на душі стає гидко –
до подружньої тягне спільноти!
Посиденьки, секретні розмови,
ніжні, добрі, приємні слова…
Ваша дружба – знак віри й любові.
Заздрять вам, кажуть, так не бува!
Раптом глянула ти у люстерко
й погляд зрілої жінки спіймала…
Нещодавно була фантазерка,
а тепер вже бабусею стала.
Скільки змін! Час займають онуки,
задля дружби не змінюєш плани.
Та в свята так і тягнуться руки
подзвонити дівчатам коханим!
Тим, які були вірні і щирі,
по життю які поруч пройшли.
Їх любов і турбота, і віра
стільки раз тобі допомогли…
Друзі – люди, даровані Богом,
чиста, добра вода з джерела!
Вони можуть підтримати словом,
їм не шкода для тебе тепла.
Не купується щастя за гроші,
Вірні подруги – скарб на Землі!
Не бувають погані, хороші…
Вони просто чужі чи свої!!!
Кількість подруг вразливо змінилась…
Є у цьому важлива деталь:
ті, хто поруч з тобою лишились –
дорогий і безцінний кришталь.
Бережіть своїх подруг, цінуйте!
Як життя б сильно вас не кидало…
Їм тепло свого серця даруйте,
щоби полум’я дружби палало!

Посміхнись

Так бува, життя нас не шкодує –
негаразди різні посила,
але доля кожному дарує
острівок надії і тепла.
Острів цей – твоя усмішка щира,
в неї стільки щастя і добра,
позитиву, радості і миру,
чарівних приємностей гора!
Пам’ятай: погане все минає,
чорна смуга має десь свій край!
День новий для тебе лиш засяє,
вір у краще й добре щось згадай!
Посмішка – емоція довіри,
настрій підіймає наш увись!
Щастя та любов не знають міри!
Це ж так легко – просто посміхнись!
Світ засяє барвами навколо
дивовижних, ніжних кольорів!
Посміхатись, друзі, це чудово!
Й розуміти один одного без слів.

Життя – театр

Життя – театр, про це всі знають.
Які в нім пристрасті буяють!
То сміх, то злість, то сльози, то дива…
Чого в житті в нас тільки не бува?!
Життя усім нам розписало ролі.
Комусь на серці стільки болю,
а ця людина попри все
велично голову несе.
Комусь в житті – успіх і слава,
Комусь – все пустощі й забава.
Акторські ролі всім ясні:
хтось під конем, хтось на коні!
Життя – театр! Хто ж режисер?
Ти! Зрозумів? І відтепер
притягуй публіку до себе!
Багато вмінь, старань тут треба.
Закохуй в голос таємничий,
на ціп приковуй всіх увагу,
ховай розгубленість і відчай,
транслюй упевненість, наснагу.
Розправ ти плечі, глянь сміливо,
ти зможеш все, лише повір.
Роль автора – це справжнє диво!
Коли твориш – злітаєш вище гір!
Та ні на мить не зупиняйся,
твори, жадай нового відкриття!
Щабель наступний взяти намагайся:
у подоланні – саме сенс життя.
Життя – велика, гарна сцена.
На ній що хочеш, те і грай.
Талановитих любить Мельпомена.
То ж дар свій, чуєш, не ховай!
Неси його, даруй відкрито,
хай люди скажуть, що не так.
Але працюй несамовито.
Відчуй, який бентежний має творчість смак!
Сказала вам всього доволі,
та знайте, я була у ролі.
В житті людина я спокійна,
відверта, чесна та надійна.
Я – автор віршів і пісень,
з поезії я починаю день.
Ховаю в ній всю біль, тривогу.
За роль почесну дякую батькам і Богу!

Вчителям

Багато є професій на землі:
водій, геолог, лікар, перукар.
Та, мабуть, краща з всіх – це вчителі.
Є в них у серці особливий дар.
Найбільш за все вони люблять дітей,
їх радісні, усміхнені обличчя.
Вони формують з них чуйних людей.
І справа вчительська почесна, мудра, вічна.
Учитель – знань і мудрості взірець,
надійний друг для кожної дитини.
Талановитий геній і творець,
який ростить майбутнє для країни.
Тож справи кращої нема,
ніж та, яку облюбували ми із Вами.
Професія обрала нас сама.
Це щастя – вчити й бути вчителями!

Поет

Поет – креативний такий кулінар,
має він неперевершений дар!
Змішує інгредієнти він вдало,
творчих родзинок у нього чимало.
Поет трохи фокусник, трохи факір,
маг, чародій, мастершеф, ювелір.
В його арсеналі є ямби, хореї
та фантастичні шалені ідеї!
Митець серед прикметників звичних
безліч знайде запальних, блискавичних!
В купу змішає дію і слово,
трохи старання, та ще не готово…
Справжній поет полюбляє аферу,
в руки бере чистий аркуш паперу,
пригадує літери, весь алфавіт –
для автора він мовностильовий Світ!
Спокусливих слів шеф багато просіє,
все зайве відкине – з остачею діє!
Кухар додасть легких спецій в слова,
щоб дивно звучала рима нова!
У творчій майстерні робота кипить,
майстер готує, смакує, творить!
Печуться в його дивовижній печі
вишукані й витіюваті харчі.
Є в його стравах і цукор, і сіль,
радість натхнення, страждання і біль.
Є й фешенебельні інгредієнти!
Любить шеф-кухар експерименти…
Добра в умільця уява, фантазія,
і щоб не трапилась певна оказія,
страву свою він ретельно готує,
свою майстерність роками шліфує.
Щоденно працює, не зволікає,
стиль особистий він свій шукає.
Не марить призами і не ліниться,
в великих майстрів наполегливо вчиться!
Щоб вийшов у шефа шедевр унікальним
і апетитним, і феноменальним,
вкладе в нього ніжність та доброту,
щирість душі, чесність, слів простоту!
Треба уміти шедевр презентувати,
гумору та креативу додати.
Поет – витівник, фантазер і дивак!
Його створіння чудове на смак!
Ще критикам треба шедевр показати,
щоб зрозуміти, чи варто вгощати.
Як вони скажуть: «Знаєш, це смачно!»,
тоді пригощай всіх гостей однозначно.
Смачного! Куштуйте усі, добрі люди!
Хай мир і добробут в родинах прибуде!
Хай творчість, мов сонечко, завжди вам сяє!
Хай ваш талант всіх приємно вражає!

Будь сонцем

Коли надворі холод і туман,
у дружбі протиріч бездонний океан.
На себе й друзів сум не наганяй,
будь сонцем і для них засяй!
Якщо в родині землетрус, лавина,
на вас обурена близька людина,
всі кіловати ніжності віддай,
будь сонцем і тепла їй дай!
Лише не будь високомірним,
виключним, та супервідбірним,
своєї вартості не підіймай,
будь сонечком, здарма сіяй!
Коли біда на тебе тисне –
будь сильним, посміхнись навмисно
і руки вниз не опускай!
Будь сонцем, через біль палай!
Як на любовнім фронті темно,
ти не засмучуйся даремно.
Електростанцію душі вмикай!
Будь сонцем, темряву здолай!
Велике щастя – всім світити!
Не кожен вміє це робити…
Ти особливий! Про це знай!
Поки живеш, будь сонцем! Сяй!

Гімн дитині

Іще розквітне моя рідна Україна,
очима впевнено подивиться у Світ.
Наш головний скарб – це малесенька дитина,
яка лиш тільки починає свій політ.
До сонця тягнуться усі яскраві квіти,
від його сяйва розпускають пелюстки.
Так і великою любов’ю обігріті,
нам свої душі розкривають малюки.
Талановита кожна в нас дитина,
дорослим треба цей талант відкрить.
В душі дитячій схована перлина,
в ній сонця промінь, треба дать йому світить!
Дитина для батьків – це радість і надія,
весела втіха та щасливе майбуття.
Нехай живе в душі дитячій казка-мрія,
нехай перлина світить все життя!
Наш міст в майбутнє, наша гордість – малі діти,
дарують радісні хвилини всім вони.
Дорослим людям треба діток захистити
від сліз та горя, від агресії війни!

Батькам підлітків

Підліток – бунтар і справжній хіпстер,
він завжди з батьками „на ножах“.
Грає у веселий модний Твістер,
носить джинси, що чомусь всі у дірках.
Не слухає він мамині поради,
знайомі й друзі – це його кумири.
Його психічні і нервові перепади
зламали Світ ваш розуміння і довіри.
У родині з ним стільки мороки:
то страшна апатія, то сльози.
Не хоче зовсім вчити він уроки,
попри татові наляки та погрози.
Волосся він фарбує так яскраво,
має пірсинг на всіх бачених місцях.
То бува сумний, то дуже млявий,
то сміється вголос до сліз у очах.
Підліток бува й дверима гупа
і кричить, що стіни скрізь тремтять.
Його кімната це справжня халупа,
яку він так не любить прибирать.
Дорослим треба запастись терпінням,
вчитись в розмові з ним не підіймати тон.
І розуміти, що нахабне це створіння
насправді ще малесенький бутон,
що розпуститься в чарівну квітку.
Дайте йому тільки певний час.
Тата й мами, зрозумійте чітко:
підліток всьому учиться у вас.
Кричите – він теж кричати буде.
Обізвете – в відповідь те саме прилетить.
Вам образ він не пробачить, не забуде,
так що їх ви намагайтесь зрозуміть.
Подаруйте їм свою турботу,
ніжність дотиків та щирість мовних фраз.
Більш за всіх любіть малу істоту,
яка лагідні емоції знов поверне до вас.
Кризовий етап перечекайте.
Він мине, як сходить з гір лавина.
Підлітка свого любіть, плекайте.
Він – ваше життя, ваша дитина!

Вчіться малювати!

Як легко научитись малювати!
Достатньо лиш аркуш паперу взяти,
фломастери чи олівці приготувати,
і можна вже картину починати.
Рука сама стане по аркуші водити,
фантазувати буде, щось творити!
Ви за малюнком довго будете сидіти,
здивуєтесь, як ви змогли шедевр зробити?
Малюнок може виглядать погано…
Та висновок такий робити рано.
Ви ж працювали довго і старанно,
малюйте ще, поки не вийде гарно!
Бо це мистецтво – подих світлих мрій,
сміливих побажань, світлих надій,
зображення своїх гарних подій…
Ти любиш малювати? Швидше дій!
Відкинь невпевненість в собі, відкинь вагання,
додай у творчість креатив, старання.
Здійсни своє палаюче бажання
і опануй мистецтво малювання!
А потім скажеш собі: «Супер! Молодець!»
В тобі засяє щастя промінець!
Так починав колись кожен митець…
Достатньо взяти аркуш й олівець…

Воїни світла

Ви – наші кіборги міцні, Ви найкрутіші!
Герої-воїни славетних ЗСУ!
Даруєте життя, години тиші
й такі жадані в час війни хвилинки сну.
В вас міць, хоробрість, людяність і сила!
Всі як один – куленепробивна броня!
Війна в вас дух козацький не скорила,
хоч в очі смерті дивитесь щодня.
Ви в холод у сирих окопах мерзли,
без відпочинку несли варту на постах…
І ваші душі сильні і кремезні
забули зовсім про наляканість та страх!
Мов воду крізь пісок, ви сили витрачали,
лютішими ставали з кожним новим днем.
Так досконало, вдало ворогів стрічали
і слали вдалечінь за руським кораблем!
В вас на руках бруд, попіл та мазута,
а на чолі – усмішка чарівна…
На фото із тваринками в Вас ніжність пресловута,
та й танцюристів краще Вас нема!
В перервах між запеклими боями Ви ліпите вареники смачні!
І слухаючи скрипку, до нестями
любите тих, заради кого на війні.
Наш спокій захищаєте, атланти,
даєте спротив лютим ворогам.
Майори, лейтенанти, капітани і сержанти,
солдати ЗСУ, ми вдячні Вам!
Ви наші лицарі в вбранні кольору хакі,
в ваших очах шалена віра в перемогу!
Ви показали раші, де зимують раки,
весь Світ піднявся Вам на допомогу!
Та багатьох ви втратили навіки,
їх душі в чистім небі під хмарками…
Прості герої хлопці… і такі Великі,
ми не забудемо ніколи їх із вами!
Ми бачили колону Z розбиту,
що назавжди лишилась у степах…
Солдати, Ви найкращі в Світі!
Ваш подвиг буде жити у віках!
Незламні, непідступні, непокірні
Ви захищаєте кохане і своє!
Чоловіки, які ви неймовірні!
Рятуєте найліпше, що в вас є.
Свій дім, родину, землю незалежну
і чорнобривці мами під вікном,
усмішку донечки приємну і бентежну
і очі сина, сповнені теплом.
Ви зайвого нічого не хотіли!
Ні руський мир, ні путінську весну.
Ви героїчно ворога зустріли,
який приніс нахабно в край війну…
Ми встелимо весь шлях Ваш пелюстками
й подякуємо кожному із Вас
за мир, виборений кров’ю й потом Вами,
за Перемоги світлий добрий час!
Ми віримо: вона не за горами,
вона живе у наших стомлених серцях…
Ви пам’ятайте, Україна вся за Вами!
А Ви попереду до самого кінця!
Про Вас складуть пісні, напишуть гімни!
На Ваших подвигах буде учитися весь Світ!
Воїни світла, Ви для нас безцінні!
Бажаємо щастя, сили й довгих літ!

Наталя Камінська
Будь собі сонцем

Обкладинка Shutterstock.com (Схуттерстоцк)

Ілюстрації Анастасія Камінська

Коректор Олена Полубояринова

Видала Міська бібліотека у Празі

Маріанська пл. 1, 115 72 Прага 1

У МКП перше електронне видання

Версія 1.0 від 07.03.2025

ISBN 978-80-274-4468-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4469-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4470-0 (prc)