Ztracený obzor

James Hilton

Přeložil Jiří Zdeněk Novák

Znění tohoto textu vychází z díla Ztracený obzor tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Alpress ve Frýdku-Místku v roce 2004.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (James Hilton: Ztracený obzor), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 24. 1. 2025.

Prolog

Už jsme skoro dokouřili doutníky a začínali jsme pociťovat rozčarování, jaké obvykle postihne bývalé spolužáky, když se znovu setkají už jako muži a zjistí, že mají mnohem méně společného, než si myslívali. Rutherford psal romány; Wyland byl tajemníkem na vyslanectví; to on pro nás uspořádal večeři na berlínském letišti Tempelhofu – měl jsem dojem, že ne zrovna s nadšením, ale rozhodně s tou samozřejmou pohostinností, jakou diplomat musí mít pro takové příležitosti stále v zásobě. Asi nás svedlo dohromady jen to, že jsme se, tři neženatí Angličané, ocitli současně v cizím hlavním městě, a já jsem už došel k závěru, že ten lehký sklon k afektovanosti, který jsem u Wylanda pozoroval už ve škole, neoslabil ani počet let, ani řád královny Viktorie. Rutherforda jsem měl raději; ten z toho vyčouhlého, předčasně vyspělého kloučka, kterého jsem kdysi střídavě sekýroval a bral v ochranu, znamenitě vyzrál. Pravděpodobnost, že vydělává mnohem víc peněz a že vede mnohem zajímavější život než my dva, vzbuzovala ve Wylandovi a ve mně ten jediný pocit, který nám oběma byl společný – špetku závisti.

Ten večer však nebyl ani zdaleka nudný. Měli jsme dobrou vyhlídku na veliká letadla Lufthansy, jak přilétala na letiště ze všech končin střední Evropy, a za soumraku, když se rozsvítily obloukové signalizační lampy, scéna dostala najednou slavnostní, divadelní lesk. Jedno letadlo bylo anglické a jeho pilot šel v leteckém úboru kolem našeho stolu a zasalutoval Wylandovi, který ho hned nepoznal. Ale když si vzápětí uvědomil, kdo to je, nastalo představování a nový příchozí byl vyzván, aby k nám přisedl. Byl to příjemný, srdečný mladík a jmenoval se Sanders. Wyland na omluvu poznamenal, že je těžké poznat člověka, když má na sobě leteckou kombinézu a kuklu, a Sanders se zasmál a řekl: „No jistě, to já vím moc dobře. Nezapomeňte, že jsem byl v Baskulu.“ I Wyland se zasmál, ale ne tak nenuceně, a rozhovor se rozběhl jiným směrem. Sanders sympaticky doplnil naši malou společnost a vypili jsme s ním spoustu piva. Asi tak v deset od nás na okamžik odešel Wyland, aby si promluvil s kýmsi u vedlejšího stolu, a v pauze, která vznikla v rozmluvě, řekl Rutherford: „Mimochodem, vy jste se před chviličkou zmínil o Baskulu. Já to tam trochu znám. Jakou tamější událost jste to měl na mysli?“

Sanders se dost rezervovaně pousmál. „Ale takový malý rozruch, ke kterému tam jednou došlo, když jsem byl ještě v diplomatických službách.“ Byl to však mladíček, který nedokáže nechávat si dlouho pro sebe to, co ví. „No prostě nějaký Afghánec nebo Afrid nebo bůhvíkdo upláchl s jednou naší kraksnou a jistě si umíte představit, jaký z toho byl poprask. Největší drzost, o jaké jsem kdy slyšel. Ten mizera si počíhal na pilota, srazil ho k zemi, sebral mu výstroj a vlezl do pilotní kabiny – a živá duše si ho nevšimla. Mechanikům dal správné signály a bezvadnou technikou se vznesl a odletěl. Problém byl v tom, že jakživ nepřiletěl zpátky.“

Rutherforda to očividně zajímalo. „Kdy se to stalo?“

„No – to už bude určitě rok. V jednatřicátém to bylo, v máji. Evakuovali jsme z Baskulu do Péšávaru civilisty, kvůli té revoluci – snad se na to pamatujete. Byl tam tenkrát tak trochu zmatek, jinak by se to nemohlo stát. Ale stalo se to – a ukazuje to, že šaty dělají člověka, no ne?“

Rutherford se nepřestával zajímat. „Řekl bych, že za takových okolností jste měli k obsluze letadla víc chlapců, ne jen jednoho.“

„Měli jsme jich víc, u všech běžných vojenských transportérů, ale tohle bylo speciální letadlo, původně zbudované pro nějakého mahárádžu – senzačně vybavené. Indičtí topografové ho používali k mimořádným výškovým letům nad Kašmírem.“

„A říkáte, že do Péšávaru nedoletělo?“

„Nedoletělo, a pokud jsme mohli zjistit, nepřistálo ani nikde jinde. To na tom bylo to nejpodivnější. Toť se ví, jestli ten chlapík byl nějaký domorodec, mohl zamířit do hor s úmyslem zadržet pasažéry kvůli výkupnému. Ale já se domnívám, že všichni přišli nějak o život. V pohraničí je spousta míst, kde se můžete zřítit a nikdo se už o vás nedoví.“

„Ano, znám takové končiny. Kolik bylo v tom letadle cestujících?“

„Čtyři. Tři muži a nějaká misionářka.“

„Nejmenoval se náhodou jeden z těch mužů Conway?“ nadhodil Rutherford.

Sandersův výraz vyjadřoval údiv. „Ano, jmenoval! No ovšem! ‚Skvost‘ Conway – vy jste ho znal?“

„Byli jsme spolu v téže škole,“ přiznal Rutherford trochu rozpačitě; byla to sice pravda, ale on měl pocit, jako by se tím prohlášením vychloubal.

„To byl báječný chlapík, podle toho všeho, co prý udělal v Baskulu,“ pokračoval Sanders.

Rutherford přikývl. „Ano, zcela nepochybně… To je ale zvláštní… prazvláštní…“ Vypadal, jako by se vracel odněkud, kam na chvilku zabloudila jeho mysl. Pak řekl: „Noviny se o tom vůbec nezmínily, to bych to četl. Jak je to možné?“

Sanders se zatvářil, jako by se najednou necítil ve své kůži, a já měl dokonce dojem, že se div nezačervenal. „Abych pravdu řekl,“ odvětil, „vyzradil jsem zřejmě víc, než jsem měl. Ale teď snad už na tom nezáleží – určitě je to už v každém kasinu, natož pak v bazarech, otřepaná novinka. Víte, ono se to ututlalo – totiž to, jak se to stalo. Nevypadalo by to moc pěkně. Vláda prostě vydala zprávu, že se pohřešuje jedno naše letadlo, a uvedla jména. Byl to případ, který mezi nezasvěcenci nevyvolal moc pozornosti.“

V tom okamžiku se k nám opět připojil Wyland a Sanders se k němu otočil skoro kajícně. „Poslyšte, Wylande, tady pánové hovořili o ‚Skvostu‘ Conwayovi a já jsem bohužel vyzvonil tu baskulskou historku – nemyslíte si, doufám, že to vadí?“

Wyland chvilku přísně mlčel. Bylo jasné, že chce vyhovět jak požadavkům krajanské zdvořilosti, tak i disciplinovanosti úředníka. „Nemohu si pomoct,“ řekl posléze, „ale já se domnívám, že je veliká chyba dělat z toho pouhou anekdotu. Vždycky jsem měl za to, že vám letcům kladli na srdce, že je věcí cti neroztrušovat historky ze školy.“ Když mladíkovi dal takto za vyučenou, otočil se o hodně vlídněji k Rutherfordovi. „V tvém případě se samozřejmě nic nestalo, ale jistě chápeš, že události z pohraničí je někdy nutné zahalit trochou tajností.“

„Jenže,“ namítl suše Rutherford, „člověka to pak tím spíš nutká, aby se dověděl pravdu.“

„Tu jsme nikdy netajili před nikým, kdo měl skutečný důvod se ji dovědět. Já byl v té době v Péšávaru a mohu tě o tom ujistit. Ty ses s Conwayem znal dobře – myslím po školních letech?“

„V Oxfordu jen trochu a pak jsme se několikrát setkali jen náhodou. Ty ses s ním vídal často?“

„Párkrát jsme se setkali v Angoře, když mě tam přidělili,“ odpověděl Wyland.

„Líbil se ti?“

„Byl inteligentní, ale dost lajdák.“

Rutherford se usmál. „Inteligentní byl bezesporu. Na univerzitě dělal oslnivou kariéru – než vypukla válka. Reprezentoval školu ve veslování, byl hvězdou debatního klubu, exceloval ve všemožných předmětech – já ho považuju za nejlepšího amatérského pianistu, jakého jsem kdy poznal. Úžasně všestranný člověk – takového by Jowett určitě otipoval jako příštího předsedu vlády. Ale po těch časech v Oxfordu o něm vlastně nebylo moc slyšet. Do jeho kariéry zasáhla ovšem válka. Byl velmi mladý, a tak ji asi prodělal skoro celou.“

„Zažil nějaký výbuch nebo takového něco,“ pravil Wyland, „ale nebylo to nic vážného. Vůbec si nevedl špatně – ve Francii dostal vyznamenání za statečnost. Pak se myslím na krátký čas vrátil do Oxfordu – jako profesor. Na Východ, to vím, odjel v jednadvacátém. Vyznal se v orientálních jazycích, a tak tam získal místo bez obvyklých přijímacích zkoušek. Vystřídal řadu postavení.“

Rutherford se usmál ještě pobaveněji. „No, tím se všechno vysvětluje. Historie nikdy neodhalí, kolik skvělé inteligence se promarní každodenním dešifrováním ministerských depeší a roznášením čaje na vyslaneckých večírcích.“

„Conway byl v konzulárních službách, ne v diplomatických,“ pronesl Wyland zvysoka. Zřejmě nestál o nějaké vtipkování a vůbec neprotestoval, když se Rutherford po další podobné poznámce, kterou ho chtěl trochu poškádlit, zvedl k odchodu. Beztak se už připozdívalo, i já jsem tedy prohlásil, že půjdu. Když jsme se loučili, Wyland stále zachovával oficiální, mlčky trpitelskou zdvořilost, ale Sanders byl velmi srdečný a řekl, že doufá, že se zas někdy setkáme.

Časně ráno, ve velice deprimující hodinu, jsem musel stihnout transkontinentální vlak, a když jsme čekali na taxi, Rutherford se mě zeptal, jestli bych tu dobu do odjezdu nechtěl strávit u něho v hotelu. Má tam prý přijímací pokoj a mohli bychom si popovídat. Řekl jsem, že to se mi znamenitě hodí, a on přikývl. „Dobrá. Můžeme si povídat o Conwayovi, jestli chceš – ledaže by ti všechno, co se ho týká, už šlo na nervy.“

Namítl jsem, že mi to ani trochu nejde na nervy, i když jsem Conwaye pořádně neznal. „Odešel ze školy na konci mého prvního pololetí a pak jsem se s ním už nesetkal. Ale při jedné příležitosti se ke mně zachoval neobyčejně laskavě – já byl nový žák a neexistoval ani ten nejmenší důvod, proč by měl udělat to, co udělal. Byla to sice úplná maličkost, ale já na to nikdy nezapomněl.“

Rutherford přisvědčoval. „Ano, já ho taky měl moc rád, i když jsme se stýkali překvapivě zřídka – když povážíš, jak dlouho jsme se znali.“

Pak nastala dost zvláštní odmlka, v níž jsme zřejmě oba mysleli na někoho, kdo pro nás znamenal mnohem víc, než by se dalo soudit podle takové letmé známosti. Já jsem si od těch časů mnohokrát ověřil, že i jiní lidé, kteří se s Conwayem setkali, třeba jen formálně a na okamžik, si ho pak velmi živě uchovávali v paměti. Už jako mladík to byl nesporně člověk pozoruhodný a pro mě, který jsem se s ním seznámil ve věku, kdy chlapci uctívají hrdiny, je vzpomínka na něho neustále romanticky nevšední. Byl vysoký a neobyčejně pohledný a nejenže vynikal ve sportech, ale získával i kdekterou možnou cenu v učebních předmětech. Jeden dost citově založený ředitel označil jednou jeho mimořádné vlohy jako „skvostné“, a z toho vznikla Conwayova přezdívka. Snad jenom on si ji mohl udržet. Vzpomínám si, že při slavnostním udílení cen na konci školního roku přednesl projev v řečtině a nápadně vynikal i při studentských divadelních představeních. Měl v sobě něco alžbětinského – tu samozřejmou šíři vzdělání, ten sličný vzhled, to spojení překypující aktivity duševní i tělesné –, tak trochu něco z Philipa Sidneyho. Dneska už naše civilizace podobné lidi moc často nezplodí. Poznamenal jsem něco v tom smyslu a Rutherford odvětil: „Ano, to je pravda a my pro ně máme speciální hanlivé označení – říkáme jim diletanti. Někteří lidé to určitě tvrdili i o Conwayovi – lidé jako Wyland například. Já Wylanda nemám moc rád. Nesnáším lidi tohohle typu – tu škrobenost a to obrovité přeceňování vlastní důležitosti. A to vysloveně přednostenské myšlení – všiml sis toho? Těch fráziček jako ‚klást lidem na srdce, co je věcí cti‘ nebo ‚neroztrušovat historky ze školy‘ – jako kdyby to naše sakramentské impérium byla jen nejvyšší třída koleje svatého Dominika; no znáš přece tu snobskou knížku pro mládež. Však já se taky s těmihle diplomatickými sáhiby odjakživa dostávám do konfliktu.“

Několika ulicemi jsme projeli v mlčení a pak se Rutherford opět rozhovořil: „A přece jsem rád, že jsem tenhle večer nepropásl. Jak Sanders vylíčil tu událost v Baskulu, to byl pro mě neobyčejný zážitek. Víš, já jsem o tom už slyšel a nějak jsem tomu nevěřil. Byla to jen část mnohem fantastičtější historky, a té jsem už vůbec neměl důvod uvěřit – nebo jsem, no prosím, měl jeden slabounký důvod. Ale teď už jsou tu dva slabounké důvody. Jistě si umíš představit, že nejsem zrovna lehkověrná osoba. Hezký kus života jsem strávil cestováním a vím, že na světě jsou všelijaké podivnosti – totiž, člověk to ví, když je sám zažil, ale něco jiného je, když se o nich jen dovídá od někoho jiného. A přece…“

Najednou si zřejmě uvědomil, že to, co říká, mi nemůže dávat valný smysl, a se smíchem se zarazil. „No, jisté je, že Wylandovi se svěřovat nebudu. To by bylo totéž, jako kdybych se snažil udat epickou báseň v časopise společenských drbů. Radši zkusím štěstí s tebou.“

„Možná že mě přeceňuješ,“ upozornil jsem ho.

„Tvoje kniha o tom nesvědčí.“

Nezmínil jsem se, že jsem autorem toho spíš odborného spisu (koneckonců neurologie není obor, který by přitahoval kdekoho), a tak mě příjemně překvapilo, že Rutherford o něm vůbec ví. K tomu překvapení jsem se přiznal a Rutherford řekl: „No, mě ta kniha zajímala, protože amnézie, to byl právě problém Conwayův – v jisté době.“

Dorazili jsme k hotelu a Rutherford si v recepci vyzvedl klíč. Když jsme jeli do pátého patra, řekl: „Ale nebudeme chodit kolem horké kaše. Fakt je, že Conway není mrtev. Před několika měsíci aspoň mrtev nebyl.“

K tomu se v těsném prostoru stoupajícího výtahu nedalo nic poznamenat. Až o pár vteřin později jsem se, už na chodbě, zeptal: „To víš jistě? A jak to víš?“

A Rutherford odpověděl, když odemykal dveře svého apartmá: „Loni v listopadu jsem s ním cestoval na japonské lodi z Šanghaje do Honolulu.“ Pak už nepromluvil, dokud jsme se neusadili do lenošek a neměli po ruce pití a doutníky. „Loni na podzim jsem byl v Číně – na dovolené. Já se pořád toulám po světě. Conwaye jsem neviděl řadu let – nikdy jsme si nepsali a nedá se říct, že bych se jím často zabýval v mysli, i když jeho tvář patří k těm nemnohým, které se mi vždycky lehce vybaví, když si je chci představit. Byl jsem navštívit jednoho přítele v Hankeu a vracel jsem se pekingským expresem. V tom vlaku jsem se náhodou dostal do řeči s velice roztomilou abatyší nějakých francouzských milosrdných sester. Cestovala do Čung-ťiangu, kde stojí její klášter, a protože umím trochu francouzsky, se zřejmým potěšením si se mnou povídala o své práci a o svých záležitostech. Já vlastně nemám moc kladný vztah k běžné misionářské činnosti, ale rád uznávám, jako už dneska mnoho lidí, že římským katolíkům se nikdo nevyrovná, protože přinejmenším pilně pracují a nedělají ze sebe nadřazené oficíry ve světě plném různých šarží. Ale to jen tak mimochodem. Jde o to, že se ta dáma, když mi vykládala o misijní nemocnici v Čung-ťiangu, zmínila o jednom pacientovi, který tam byl v horečce dopraven před několika týdny – o muži, o němž se domnívají, že je Evropan, ačkoliv on sám není schopen o sobě cokoli říct a nemá žádné doklady. Byl oblečen jako domorodec, a to nesmírně nuzně, a když se ho jeptišky ujaly, byl na tom opravdu velice zle. Mluvil plynně čínsky a moc dobře francouzsky a moje společnice z vlaku mě ujišťovala, že než si uvědomil, jaké národnosti jsou řádové sestry, obracel se na ně i angličtinou s kultivovanou výslovností. Řekl jsem, že něco takového si ani představit nedovedu, a vlídně jsem si ji dobíral, jak asi dokázala rozpoznat kultivovanou výslovnost v jazyce, který nezná. Žertovali jsme i o jiných věcech a ona mě nakonec pozvala, abych její misii navštívil, jestli budu někdy náhodou někde poblíž. To mi ovšem tenkrát připadalo tak nepravděpodobné, jako kdybych měl vystoupit na Everest, a když vlak dorazil do Čung-ťiangu, podali jsme si ruce s upřímným politováním, že naše náhodná známost už končí. Ale shodou okolností jsem se za pár hodin ocitl zase v Čung-ťiangu. Po několika mílích cesty se totiž porouchala lokomotiva a jen s velkými obtížemi nás dostrkala zpátky do nádraží, kde jsme se dověděli, že náhradní stroj nemůže v žádném případě přijet dřív než za dvanáct hodin. K takovým věcem dochází na čínských železnicích velmi často. Bylo tedy nutné strávit půl dne v Čung-ťiangu – a tak jsem se rozhodl vzít za slovo tu milou dámu a navštívit misii.

Skutečně jsem tam zavítal a dostalo se mi srdečného, i když poněkud udiveného přivítání. Jednou z nejmíň pochopitelných věcí pro nekatolíka je patrně to, jak snadno dokáže katolík spojit oficiální nekompromisnost s neoficiální tolerantností. Neřekl jsem to moc složitě? No nic, to není důležité – lidé z té misie se prostě ukázali jako velice roztomilí společníci. Nebyl jsem tam ještě ani hodinu a už jsem zjistil, že je připraveno pohoštění, a ke stolu se mnou zasedl jeden čínský lékař, křesťan, a v zábavné směsi francouzštiny a angličtiny udržoval konverzaci. Potom mě on a matka představená odvedli na prohlídku nemocnice, na kterou byli velmi pyšní. Pověděl jsem jim, že jsem spisovatel, a oni byli tak prostomyslní, že je vzrušilo pomyšlení, že bych je mohl vložit do nějaké knihy. Procházeli jsme podél lůžek a doktor vykládal, jaké na nich leží případy. Nemocnice byla úzkostlivě čistá a dělala dojem ústavu velmi schopně spravovaného. Už jsem docela zapomněl na toho tajuplného pacienta s kultivovanou anglickou výslovností, když tu mě matka představená upozornila, že přicházíme právě k němu. Viděl jsem z toho člověka jenom týl; zřejmě spal. Moji průvodci mě vyzvali, abych ho oslovil anglicky, řekl jsem tedy ‚dobré odpoledne‘, což bylo to první a ne zrovna moc originální, co mě napadlo. Ten muž náhle vzhlédl a v odpověď mi rovněž řekl ‚dobré odpoledne‘. Měli pravdu; mluvil jako vzdělanec. Ale neměl jsem vůbec čas se tomu podivit, neboť jsem ho už poznal – přestože byl zarostlý a úžasně se změnil a přestože jsme se tak dlouho neviděli. Byl to Conway. Byl jsem si tím jist, a přece, kdybych se nad tím byl na chvilku zamyslel, byl bych asi došel k závěru, že on to prostě být nemůže. Naštěstí jsem jednal z okamžitého popudu. Vyslovil jsem hlasitě jeho i svoje jméno, a ačkoliv se v jeho pohledu neobjevila ani ta nejmenší známka poznání, já nabyl pevného přesvědčení, že se nemýlím. Měl takový nepatrný zvláštní tik v lícních svalech, kterého jsem si u něho všiml už kdysi, a ty oči, o nichž jsme v Balliolu říkávali, že mají spíš cambridgeskou než oxfordskou modř. Ale hlavně – Conway je člověk, kterého si nelze s nikým jiným splést, jednou ho uvidíš a pak ho už vždycky poznáš. Doktor a matka představená byli ovšem nesmírně vzrušeni. Řekl jsem jim, že toho muže znám, že je to Angličan a jeden z mých přátel, a jestli mě nepoznává, to že se dá vysvětlit pouze tím, že úplně ztratil paměť. Trochu ohromeně souhlasili a pak jsme se o jeho případu dlouze radili. O tom, jak se Conway v tom stavu, v jakém byl, mohl vůbec dostat do Čung-ťiangu, nedokázali vyslovit ani sebemenší dohad.

Ale abych to vyprávění zkrátil, zdržel jsem se tam přes čtrnáct dní v naději, že tak či onak Conwaye ovlivním, aby si na něco vzpomněl. Nepodařilo se mi to. Ale po stránce tělesné se uzdravil a hodně jsme spolu hovořili. Když jsem mu naprosto otevřeně řekl, kdo jsem a kdo je on, vyslechl mě učenlivě a nepřel se se mnou. Byl dokonce dost veselý, i když tak nějak matně, a byl zřejmě rád, že mu dělám společníka. Na můj návrh, že bych ho mohl vzít s sebou domů, jednoduše odpověděl, že je mu to jedno. Že zjevně neměl žádné osobní přání, to bylo trochu skličující. Jak jen to bylo možné, stanovil jsem den našeho odjezdu. Svěřil jsem se jednomu známému na konzulátě v Hankeu, a tak jsem pas a ostatní nutné dokumenty získal bez zbytečného rozruchu, který by to jinak bylo asi vyvolalo. Měl jsem samozřejmě za to, že v Conwayově zájmu je, aby se to všechno odbylo bez pozornosti veřejnosti a novinových titulků – a s radostí konstatuju, že se mi to tak povedlo. Tisk by si na tom byl pochopitelně smlsnul.

Nu, z Číny jsme odjeli zcela normálním způsobem. Po Jang-c’-ťiangu jsme se plavili do Nankingu a pak jsme jeli vlakem do Šanghaje. Odtamtud odplouval téhož večera japonský parník do Friska, tak jsme si jaksepatří pospíšili a dostali se na jeho palubu.“

„Ohromně mnoho jsi pro Conwaye udělal,“ podotkl jsem.

Rutherford to nepopřel. „Tolik bych neudělal pro nikoho jiného,“ přiznal. „Ale on měl v sobě něco a pořád to v sobě má – to se dá těžko vysvětlit, ale člověku působilo radost udělat pro něj, co se udělat dalo.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Měl takové zvláštní kouzlo, takovou podmanivost, na kterou s potěšením vzpomínám i teď, když si ho představuju – já ho pochopitelně pořád vidím jako školáka ve flanelových kriketových gatích.“

„Škoda žes ho neznal v Oxfordu. Tam byl prostě brilantní – jinak se to říct nedá. Po válce se o něm říkalo, že se změnil – a já si to myslím taky. Ale nemůžu se zbavit přesvědčení, že se vším tím svým nadáním měl dokázat víc – všechny ty řečičky o službě britským veličenstvům, to není moje představa o kariéře nadprůměrného muže. A Conway byl – nebo měl možnost být – nadprůměrný. Ty i já jsme ho poznali a určitě nepřeháním, když tvrdím, že to je pro nás nezapomenutelný zážitek. I tehdy, když jsem se s ním setkal uprostřed Číny a jeho mysl byla zatemněná a jeho minulost záhadou, i tehdy měl tu prazvláštní přitažlivost.“

Rutherford se ve vzpomínání odmlčel a pak vyprávěl dál: „Jak si jistě dovedeš představit, na lodi jsme obnovili staré přátelství. Pověděl jsem mu všechno, co jsem o něm věděl, a on mi naslouchal s pozorností, která se mohla zdát až trochu absurdní. Naprosto jasně si pamatoval všechno, co se s ním dálo po příchodu do Čung-ťiangu, a bude tě zajímat, že nezapomněl cizí jazyky. Řekl mi například, že určitě musel mít něco společného s Indií, protože umí hindustánsky.

V Jokohamě se loď naplnila a mezi novými pasažéry byl Sieveking, ten klavírista; jel na koncertní turné do Států. V jídelně seděl u našeho stolu a s Conwayem hovořil někdy německy. Z toho vidíš, jak byl Conway navenek normální. Až na tu ztrátu paměti, a ta se v běžném styku nijak neprojevovala, nemohlo nikomu připadat, že s ním je něco v nepořádku.

Několik dní po odjezdu z Japonska přemluvili cestující Sievekinga, aby večer zahrál na piano, a Conway i já jsme si ho šli poslechnout. Hrál dobře, no samozřejmě – něco z Brahmse a Scarlattiho a řadu skladeb Chopinových. Párkrát jsem se podíval na Conwaye a usoudil jsem, že to všechno sleduje s požitkem, což vzhledem k jeho vlastní muzikální minulosti bylo zcela přirozené. Koncert se nakonec protáhl, protože Sieveking pro několik nadšenců, kteří se shromáždili kolem piana, štědře přidával – a já měl dojem, že velice ochotně. Znovu hrál hlavně Chopina – na toho se, jak víš, specializuje. Posléze se od piana zvedl a zamířil ke dveřím, stále obklopen obdivovateli, ale zřejmě s pocitem, že pro ně už udělal dost. A v tu chvíli se začalo dít něco velmi podivného. Ke klaviatuře usedl Conway a hrál jakousi svižnou, temperamentní skladbu, kterou jsem nepoznal, ale která přiměla Sievekinga, že se velice vzrušeně vrátil a ptal se, co to je. Po delším a zvláštním mlčení odpověděl Conway, že neví. Sieveking zvolal, že je to neuvěřitelné, a jeho vzrušení bylo ještě nápadnější. Conway zjevně vynaložil obrovské fyzické i duševní úsilí, aby si vzpomněl, a konečně prohlásil, že je to jedna Chopinova etuda. Já sám jsem si to nemyslel a nepřekvapilo mě, že Sieveking to rozhodně popřel. Ale Conway se tím cítil vysloveně dotčen – což mě skoro polekalo, protože až do té chvíle v něm nikdy nic nevyvolalo nějaké pohnutí. ‚Milý příteli,‘ protestoval Sieveking, ‚já znám všechno, co od Chopina existuje, a mohu vás ujistit, že to, co jste hrál, nikdy nesložil. Mohl by to složit, protože je to zcela v jeho stylu, ale prostě to nesložil. Vyzývám vás, abyste mi ten part ukázal v jakémkoli vydání.‘ Na to Conway posléze řekl: ‚Ano, ano, už si vzpomínám – tohle nikdy nevyšlo tiskem. Já to znám, protože jsem se seznámil s člověkem, který byl Chopinovým žákem… Tady je další nepublikovaná skladba, kterou jsem se od něho naučil.‘“

Rutherford ze mne nespustil oči, když pokračoval: „Nevím, jestli se vyznáš v hudbě, ale i když se v ní nevyznáš, určitě si dovedeš představit, jak byl Sieveking vzrušen, a já taky, když Conway hrál dál. Pro mě to byl ovšem nenadálý a tajemstvím obestřený pohled do jeho minulosti – jakési první vodítko, které se mi naskytlo. Sievekinga přirozeně plně upoutal problém muzikální – a ten dovedl člověku jaksepatří zamotat hlavu, což jistě pochopíš, když ti připomenu, že Chopin zemřel v roce 1849.

Celá ta příhoda je svým způsobem tak neuvěřitelná, že bych asi měl dodat, že tam bylo nejméně deset svědků – včetně jednoho profesora z kalifornské univerzity, který měl značné renomé. Ovšemže se lehce dalo namítnout, že Conwayovo vysvětlení je nemožné, nebo skoro nemožné chronologicky; ale pořád ještě bylo možné objasnit tu samotnou hudbu. Jestli to nebylo to, co řekl Conway, co to teda bylo? Sieveking mě ujistil, že kdyby ty dvě skladby vyšly tiskem, byly by do půl roku na repertoáru každého virtuosa. I kdyby to bylo tvrzení přehnané, ukazuje to, jaký na tu hudbu měl Sieveking názor. Tehdy jsme se po dlouhé debatě nemohli na ničem dohodnout, neboť Conway trval na svém tvrzení, a protože začínal vypadat unaveně, snažil jsem se ho dostat pryč od těch lidí a uložit ho do postele. Ještě se domlouvali o nahrávce na gramofonové desky. Sieveking řekl, že všechno zařídí, jakmile dorazí do Ameriky, a Conway slíbil, že ty skladby nahraje do mikrofonu. Často si říkám, jaká je to škoda, z každého hlediska, že nemohl dostát svému slovu.“

Rutherford se podíval na hodinky a ubezpečil mě, že svůj vlak pohodlně stihnu, poněvadž jeho příběh je už téměř u konce. „Té noci totiž – té noci po tom koncertu – se Conwayovi vrátila paměť. Oba jsme si šli lehnout a já ještě bděl, když přišel ke mně do kajuty a oznámil mi to. Jeho znehybnělá tvář dostala výraz, který nemohu popsat jinak než jako výraz zdrcujícího smutku – takového smutku vůbec nade vším, jestli mi rozumíš –, něčeho odtažitého či neosobního, nějaké Wehmut nebo Weltschmerz, nebo jak tomu říkají Němci. Pověděl mi, že si už dokáže přivolat do vědomí všechno, že se mu to začalo vybavovat, i když zprvu jen útržkovitě, už když Sieveking hrál. Dlouho seděl na postranici mého lůžka a já ho nechal, aby mluvil, jak dlouho chce, a aby si sám zvolil způsob vyprávění. Řekl jsem mu, že mám radost, že se mu vrátila paměť, ale že je mi líto, jestli už teď by byl raději, kdyby se mu nevrátila. Pohlédl na mě a poctil mě něčím, co budu vždycky považovat za úžasnou poklonu: ‚Díkybohu, Rutherforde,‘ řekl, ‚že jsi nadán představivostí.‘ Po nějaké chvíli jsem se oblékl a přiměl jsem ho, aby se oblékl rovněž, a chodili jsme sem a tam po palubě. Byla klidná noc, plná hvězd a velmi teplá a moře, bledé a jakoby zhoustlé, se podobalo kondenzovanému mléku. Nebýt vibrování strojů, mohli jsme mít dojem, že se procházíme po nějaké promenádě. Nechal jsem Conwaye, aby dál vykládal po svém, a zprvu jsem se ho na nic neptal. Teprve někdy za úsvitu začal hovořit souvisle a v nepřetržitém sledu a byla už polovina dopoledne a mocně hřálo slunce, když skončil. Říkám ‚skončil‘, ale nemyslím tím, že po té první zpovědi už neměl co dodat. Mnohou důležitou mezeru vyplnil ještě v příštích čtyřiadvaceti hodinách. Byl velmi nešťastný a nemohl spát, a tak jsme skoro neustále hovořili. Někdy uprostřed příští noci měla loď dorazit do Honolulu. Večer předtím jsme v mé kajutě popíjeli; odešel ode mne asi v deset hodin – a pak jsem ho už nikdy nespatřil.“

„Snad nechceš říct…?“ Měl jsem na mysli scénu velice klidné, uvážené sebevraždy, kterou jsem jednou viděl na poštovní lodi z Holyheadu do Kingstownu.

Rutherford se zasmál. „Proboha, to ne – takový on nebyl. Prostě mi upláchl. Dostat se na břeh, to bylo snadné, ale určitě si uvědomoval, jak bude těžké mi znemožnit, abych se mu dostal na stopu, když pošlu lidi, aby po něm pátrali – a já je samozřejmě poslal. Později jsem se dověděl, že se mu podařilo připojit se k posádce banánové lodi, která plula k jihu, na Fidži.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Naprosto přímou cestou. Conway sám mi po třech měsících napsal z Bangkoku a přiložil šek na zaplacení výloh, které jsem s ním měl. Děkoval mi a ujišťoval mě, že je ve výborné kondici. Psal také, že se chystá na dalekou cestu – k severozápadu. To bylo všechno.“

„Kam to myslel?“

„No, to je hodně nejasné, co? Severozápadně od Bangkoku leží hezká řádka míst. Dokonce i Berlín, když na to přijde.“

Rutherford se odmlčel a znovu naplnil svou i moji sklenku. Byl to podivuhodný příběh – nebo tak podivuhodně zněl v jeho podání; ke které z těch dvou možností se mám přiklonit, to jsem nevěděl. Ta hudební epizoda, i když znamenala těžkou šarádu, mě ale nezajímala tolik jako záhada Conwayova příchodu do té čínské misijní nemocnice; a to jsem taky poznamenal. Rutherford mi odpověděl, že obě ty události jsou vlastně součástí téže hádanky. „No dobrá, ale jak se do Čung-ťiangu dostal?“ zeptal jsem se. „Snad i o tom ti v tu noc na lodi všechno řekl?“

„Něco mi řekl, a když už jsem ti pověděl tolik, byl by nesmysl, kdybych si nechal pro sebe to, co zbývá. Jenomže je to ještě dost dlouhé vyprávění a tolik času nám už nezbývá, abych tě s ním seznámil třeba jen v hrubých obrysech, než budeš muset odejít, abys stihl svůj vlak. Nemluvě o tom, že je tu náhodou jiná možnost, která ti bude vyhovovat líp. Já se dost ostýchám, když mám odhalovat triky svého hanebného povolání, ale je pravda, že Conwayův příběh, když jsem se nad ním potom zamýšlel, měl pro mě nesmírnou přitažlivost. Už po našich rozhovorech na lodi jsem si začal dělat stručné poznámky, abych nezapomněl na některé podrobnosti; později, když jisté stránky toho příběhu na mě začaly působit zvlášť mocným dojmem, zatoužil jsem udělat víc – dát těm zapsaným a shromážděným úryvkům formu souvislého vyprávění. Tím nechci říct, že jsem si něco přimyslel nebo pozměnil. V tom, co jsem se dověděl, bylo až dost materiálu – Conway mluvil plynně a má přirozený talent přenášet na posluchače i atmosféru toho, co líčí. A také jsem asi cítil, že jemu samému začínám rozumět.“ Přikrčil se k brašně na dokumenty a vytáhl z ní svazek na stroji popsaných listů. „No, tady to máš a udělej si o tom svůj vlastní úsudek.“

„Čímž chceš patrně říct, že nečekáš, že tomu uvěřím?“

„Ne, ne, žádná taková jednoznačná výstraha. Ale jestli tomu uvěříš, pak už kvůli té slavné premise Tertullianově – vzpomínáš si? – quia impossibile est. Ale to asi není špatný důvod. V každém případě mi potom pověz, co si o tom myslíš.“

Vzal jsem si ten rukopis s sebou a z větší části jsem si ho přečetl už v expresu do Ostende. Měl jsem v úmyslu vrátit ho s dlouhým dopisem, jakmile dorazím do Anglie, ale leccos mě zdrželo, a než jsem balíček mohl odeslat, dostal jsem od Rutherforda stručnou zprávu, že se opět vydal na toulky po světě a několik měsíců že nebude mít stálou adresu. Psal, že jede do Kašmíru a odtamtud „na východ“. Nijak mě to nepřekvapilo.

Kapitola první

Během toho třetího květnového týdne se situace v Baskulu značně zhoršila a dvacátého přiletěla vojenská letadla, vyslaná z Péšávaru, aby evakuovala bílé obyvatele. Bylo jich asi osmdesát a většinu jich transportéry bezpečně přepravily přes hory. Použilo se i několika jiných strojů, mezi nimiž byl i kabinový letoun, který zapůjčil mahárádža z Čandaporu. Do toho nastoupili asi v deset dopoledne čtyři cestující: slečna Roberta Brinklowová z Východní misie; Henry D. Barnard, občan Spojených států; Hugh Conway, konzul Jeho Veličenstva; a kapitán Charles Mallinson, vicekonzul Jeho Veličenstva.

Takto byla ta jména později uvedena v indických a britských novinách.

Conwayovi bylo třicet sedm. Byl v Baskulu už dva roky, v zaměstnání, na které se teď ve světle událostí bylo možno dívat jako na vytrvalé sázení na špatného koně. Skončilo jedno údobí jeho života; za několik týdnů nebo možná po několikaměsíční dovolené v Anglii ho pošlou někam jinam. Do Tokia nebo Teheránu, do Manily nebo Muscatu – lidé jeho profese nikdy nevědí, co je čeká příště. Byl v konzulárních službách už deset let, dost dlouho, aby své vlastní šance dokázal odhadnout stejně bystře, jako byl schopen odhadnout šance ostatních. Věděl, že ty nejsladší hrozinky nejsou pro něho; ale upřímně ho utěšovalo vědomí, a nebyly to jenom kyselé hrozny, že hrozinky nejsou vlastně jeho gusto. Dával přednost méně formálním, a zato malebnějším zaměstnáním, jež se nabízela, a protože tato zaměstnání nebyla často moc výhodná, měli ti druzí nepochybně dojem, že Conway vynáší své karty dost špatně. Ale jemu samému, protože tak to vyhovovalo jeho zálibám, ve skutečnosti připadalo, že ty karty vynáší dost dobře; prožil pestré a poměrně zábavné desetiletí.

Byl vysoký, do bronzova opálený, měl nakrátko ostříhané hnědé vlasy a břidlicově modré oči. Obvykle se tvářil přísně a zahloubaně, ale když se zasmál (to se však nestávalo moc často) vypadal chlapecky. Trochu mu škubalo v nervu u levého oka, což bylo obyčejně patrné, když příliš pilně pracoval nebo toho příliš mnoho vypil, a protože před tou evakuací celý den a celou noc balil a ničil dokumenty, ten tik byl, když vystupoval do letadla, velice nápadný. Byl utrmácen a měl ohromnou radost, že se mu podařilo zařídit, aby ho odvezli v tom přepychovém letounu mahárádžově, a nikoli v jednom z přeplněných transportérů. S požitkem se uvelebil v proutěném křesle, když se letadlo vzneslo do výše. Patřil k lidem, kteří jsou zvyklí na maximální svízele, ale jako odškodné očekávají aspoň komfort. Ochotně by možná snášel útrapy cestování do Samarkandu, ale kdyby měl jet z Londýna do Paříže, vydal by svou poslední desetilibrovku za místo ve Zlatém šípu.

Když let trval už přes hodinu, řekl Mallinson, že podle jeho mínění neudržuje pilot správný kurz. Mallinson seděl hned vpředu. Byl to asi pětadvacetiletý mladík s růžovými tvářičkami, inteligentní, ale žádný intelektuál, poznamenaný nedostatky soukromé internátní školy, ale také jejími vynikajícími přednostmi. Neúspěch při jedné zkoušce byl hlavní příčinou toho, že ho poslali do Baskulu, kde se Conway půl roku těšil z jeho společnosti a oblíbil si ho.

Ale Conwayovi se nechtělo vynakládat úsilí, jaké vyžaduje konverzace v letadle. Ospale pootevřel oči a odvětil, že ať už kurz letu je jakýkoliv, pilot patrně ví, co dělá.

O půl hodiny později, když ho únava a hukot motoru ukolébaly téměř do spánku, Mallinson ho znovu vyrušil.

„Poslyšte, Conwayi, já měl za to, že naše letadlo bude řídit Fenner.“

„No a neřídí?“

„Ten chlap zrovna pootočil hlavu a já bych odpřisáhl, že to Fenner není.“

„To se dá těžko poznat, skrz tuhle skleněnou přepážku.“

„Fennerovu tvář bych poznal všude.“

„Inu, tak to je někdo jiný. To je snad jedno.“

„Ale Fenner mi výslovně řekl, že tenhle stroj si vezme na starost on.“

„Zřejmě si to rozmysleli a přidělili mu nějaký jiný.“

„No prosím, ale kdo je tedy tenhle člověk?“

„Jak to mám vědět, kamaráde? Snad si nemyslíte, že tváře všech leteckých důstojníků naší armády chovám v paměti?“

„Já jich znám hezkou řádku, ale tohohle chlápka tedy nepoznávám.“

„Tak zřejmě patří k té menšině, kterou neznáte.“ Conway se usmál a dodal: „Až doletíme do Péšávaru, co nejdřív se s ním můžete seznámit a všechno se o něm dovědět.“

„Takhle se do Péšávaru vůbec nedostaneme. Ten člověk úplně ztratil směr. A já se tomu nedivím – když letí tak zatraceně vysoko, že nemůže zjistit, kde je.“

Conway se tím netrápil. Byl zvyklý cestovat letadlem a vždycky předpokládal, že všechno je v pořádku. Kromě toho neexistovalo nic, co by zvlášť dychtivě toužil udělat, až doletí do Péšávaru, a nebyl tam nikdo, s kým by se zvlášť dychtivě toužil setkat; a tak mu bylo zcela jedno, jestli let potrvá čtyři nebo šest hodin. Nebyl ženat; při příletu ho nečekalo žádné něžné přivítání. Měl přátele a někteří z nich ho pravděpodobně pozvou do klubu a pohostí pitím; to byla příjemná vyhlídka, ale ne zas taková, aby se na ni už dopředu těšil.

Netěšil se ani ze vzpomínek, když se díval zpátky na stejně příjemné, ale ne zcela uspokojivé poslední desetiletí. Proměnlivo, chvílemi pěkně, vyjasnění nestálé; takové bylo jeho vlastní meteorologické resumé těch let i celkové situace ve světě. Myslel na Baskul, na Peking, na Macao a na všechna ostatní působiště – stěhoval se hodně často. Nejvzdálenější byl teď Oxford, kde byl po válce pár let profesorem, přednášel orientální dějiny, vdechoval prach v prosluněných knihovnách a jezdil po hlavní třídě na kole. Ta vidina byla poutavá, ale už ho nedojímala; měl tolik rozumu, že si uvědomoval, že pořád ještě není ani zdaleka vším tím, čím být mohl.

Známý pocit v žaludku ho upozornil, že letadlo začíná klesat. Byl v pokušení připomenout Mallinsonovi, jaké si dělal zbytečné starosti, a byl by to asi udělal, kdyby se ten mladík nebyl najednou prudce zvedl, takže narazil hlavou do stropu, a probudil Barnarda, toho Američana, který podřimoval na svém sedadle na druhé straně úzké uličky. „Podívejte se dolů!“

Conway se podíval. Co spatřil, rozhodně nebylo to, co očekával – jestli vůbec něco očekával. Místo úpravných, geometricky rozestavených vojenských ubikací a ještě větších obdélníků hangárů bylo vidět jen průsvitný opar, halící nezměrnou, sluncem do hněda vypálenou pustinu. Letadlo sice klesalo rychle, ale pořád ještě bylo ve výšce, v jaké se běžně nelétá. Bylo možno rozeznat dlouhé, zvrásněné horské hřebeny, asi o míli bližší než ještě zamlženější šmouhy údolí. Byla to typická pohraniční scenérie, i když se po ní Conway ještě nikdy nerozhlížel z takové výše. Ale nedovedl si představit – a to bylo divné, to ho zarazilo –, že by taková krajina mohla být někde u Péšávaru. „Tuhle končinu nepoznávám,“ poznamenal. A pak, tišeji, protože nechtěl znepokojovat ty druhé, dodal Mallinsonovi do ucha: „Zdá se, že jste měl pravdu – ten člověk zabloudil.“

Letadlo se řítilo dolů obrovskou rychlostí, a jak sestupovalo, vzduch byl stále žhavější; vyprahlá země pod nimi sálala jako pec s náhle rozevřenými dvířky. V rozeklaných siluetách se nad obzor jeden po druhém vynořovaly horské štíty; letěli teď nad kroutícím se údolím, jehož dno bylo poseto balvany a nánosy vyschlých vodních toků. Vypadalo jako mlat poházený ořechovými skořápkami. Letadlo se otřásalo a házelo sebou ve vzduchových kapsách zrovna tak nepříjemně jako veslice ve vlnobití. Všichni čtyři pasažéři se museli pevně přidržovat svých sedadel.

„To vypadá, jako by chtěl přistát,“ chraptivě vykřikl Američan.

„To nemůže!“ ostře zareagoval Mallinson. „Byl by blázen, kdyby se o to jen pokusil! Roztříská se a pak…“

Ale pilot přece jen přistál. U jakési rokle se náhle otevřela nevelká hladká plocha a stroj na ni s pozoruhodnou obratností dosedl a zastavil. Co se však stalo potom, bylo ještě nepochopitelnější, a ještě víc zneklidňující. Na všech stranách se objevili vousatí domorodci v turbanech, jejich tlupa obklopila letadlo a nikomu, s výjimkou pilota, nedovolila vystoupit. Pilot sešplhal na zem a dal se s domorodci do vzrušené debaty, přičemž jasně vyšlo najevo, že to nejen není Fenner, ale že to vůbec není Angličan a patrně ani Evropan. Zatím byly z nedalekého skladiště přineseny kanystry s benzinem a vyprázdněny do mimořádně prostorných letadlových nádrží. Na křik čtyř uvězněných pasažérů odpovídaly jen úšklebky a nevšímavé mlčení a nejnesmělejší pokus vystoupit vyvolal výhrůžný pohyb aspoň dvaceti pušek. Conway, který se trochu vyznal v afghánském nářečí paštó, k domorodcům tímto jazykem, jak nejlépe to dokázal, promluvil, ale bezvýsledně; a pilot na všechny poznámky, jimiž se k němu v jakémkoli jazyce obrátil, odpovídal pouze zvednutím revolveru. Polední slunce, sálající na střechu kabiny, do té míry rozpalovalo vzduch uvnitř, že cestující téměř omdlévali vedrem a vyčerpávajícími protesty. Byli naprosto bezmocní; jednou z podmínek evakuace bylo, že si s sebou nevezmou zbraně.

Když nádrže byly konečně uzavřeny, jedním okénkem prostrčili domorodci do kabiny kanystr od benzinu, naplněný vlažnou vodou. Na žádnou otázku nikdo neodpověděl, i když ti muži neprojevovali osobní nepřátelství. Po delší debatě vyšplhal pilot zpátky na své místo, jeden Afghánec neobratně roztočil vrtuli a let pokračoval. Start z tohoto stísněného prostoru a s mimořádnou přítěží benzinu svědčil o obratnosti ještě výmluvněji než samotné přistání. Letadlo vystoupilo do výše, do mlžného oparu; pak zamířilo k východu, jako kdyby si regulovalo kurz. Byla polovina odpoledne.

Nanejvýš nepochopitelné a ohromující věci! Pasažéři, osvěžení chladnějším vzduchem, byli stěží schopni uvěřit, že se to všechno doopravdy stalo; nikdo si nedokázal vzpomenout na obdobný násilný čin nebo poukázat na nějaký, který v té bouřlivé kronice pohraničí mohl tomu dnešnímu posloužit jako vzor. Vždyť by to bylo neuvěřitelné, i kdyby oni sami nebyli obětí. Bylo zcela přirozené, že údiv vystřídalo silné rozhořčení a na zneklidněné dohady že došlo, teprve když rozhořčení opadlo. Pak Mallinson rozvinul teorii, kterou z nedostatku jakýchkoliv jiných považovali na nejpřijatelnější. Byli uneseni kvůli výkupnému. Ta ničemnost sama o sobě není ovšem žádnou novinkou, i když toto speciální provedení je nutno ocenit jako originální. Slabou útěchu nacházeli v pocitu, že nevytvářejí zcela novou historii; koneckonců, došlo už k celé řadě únosů a ve velké většině případů dopadlo všechno dobře. Domorodci vás vězní v nějakém doupěti v horách, dokud vás vláda nevyplatí, a pak vás propustí. Jednají s vámi docela slušně, a protože peníze, které mají být vyplaceny, nejdou z vaší kapsy, je celé to nedorozumění nepříjemné, jen dokud trvá. Potom ovšem vyšle letectvo eskortu bombardérů a vám zbude pěkná historka, kterou můžete vyprávět po celý zbytek života. Mallinson vyslovil tuto tezi poněkud nesměle; zato Barnard, ten Američan, dal přednost o hodně obhroublejší formulaci: „No, pánové, někdo zřejmě přišel na mazaný nápad, ale já teda nemůžu tvrdit, že se teď vaše vojenské letectvo zrovna proslavilo. Vy Britové si děláte legraci z loupežných přepadení v Chicagu a tak podobně, ale já si nevzpomínám, že by někdy nějaký pistolník upláchl s aeroplánem strýčka Sama. A moc rád bych mimochodem věděl, co tenhle chlap udělal s tím pravým pilotem. Počítám, že ho vzal přes hlavu pytlíkem s pískem.“ Zívl. Byl to hřmotný, korpulentní chlapík s drsnou tváří, v níž pesimistické váčky nebyly zrovna v rozporu s dobromyslnými vráskami. V Baskulu o něm nikdo moc nevěděl, až na to, že přišel z Persie, kde měl pravděpodobně co dělat s naftou.

Conway se zatím zabýval činností velice praktickou. Sebral ode všech kdejaký útržek papíru a v různých domorodých jazycích sepisoval poselství, která chvílemi vyhazoval a nechal slétat k zemi. V tak řídce obydleném kraji to skýtalo slabou naději, ale za pokus to stálo.

Slečna Brinklowová, čtvrtý pasažér, seděla vzpřímeně a se sevřenými rty, máloco komentovala a vůbec si nestěžovala. Byla to malá, dost koženě vypadající žena, a tvářila se, jako by byla přinucena zúčastnit se večírku, kde se dějí věci, jež ona nemůže tak docela schvalovat.

Conway toho zatím řekl mnohem méně než druzí dva muži, protože překládat signály SOS do různých dialektů znamenalo duševní cvičení vyžadující soustředění. Ale odpovídal, když se někdo na něco ptal, a souhlasil, i když opatrně, s Mallinsonovou teorií o únosu. Do jisté míry rovněž souhlasil s Barnardovou ostrou kritikou vojenských leteckých sil. „Ačkoli si samozřejmě lze představit, jak se to mohlo stát. V městě tak plném zmatku vypadají všichni muži v leteckém úboru úplně stejně. Nikoho nenapadne zapochybovat, jestli v člověku patřičně oblečeném, který dělá dojem, že se vyzná ve své práci, je nebo není bona fides. A tenhle chlapík se ve své práci věru vyzná – ty signály a všechno ostatní. Taky je vidět, že umí létat – ale přesto s vámi souhlasím, tohle by někomu mělo přijít draho. A někomu to přijde draho, tím si můžete být jist, jenže se obávám, že zrovna ten si to nezaslouží.“

„Vážně se vám obdivuju, pane,“ odvětil Barnard, „jak se na ten problém dokážete dívat z obou hledisek. To je bezpochyby správný přístup, i když jste obětí gangsterského únosu.“

Američani, uvažoval Conway, mají ten dar, že dovedou blahosklonně pronášet povýšené řeči, aniž vás urazí. Shovívavě se usmál, ale v rozhovoru už nepokračoval. Jeho únava byla tak silná, že ji sebevětší možné nebezpečí nemohlo rozehnat. V pozdním odpoledni, když se Barnard a Mallinson, kteří debatovali, na něho s čímsi obrátili, se ukázalo, že usnul.

„Je úplně vyčerpán,“ vysvětloval Mallinson. „A já se tomu nedivím po těch několika posledních týdnech.“

„Jste jeho přítel?“ zeptal se Barnard.

„Pracoval jsem s ním na konzulátě. Náhodou vím, že poslední čtyři noci se vůbec nedostal do postele. Máme vlastně zatracené štěstí, že ho v téhle nepříjemné situaci máme s sebou. Nejenže zná jazyky, ale umí báječně jednat s lidmi. Jestli nás někdo dokáže dostat z téhle šlamastyky, tak jedině on. S většinou problémů se dovede vypořádat hezky chladnokrevně.“

„No, tak ho nechme spát,“ schvaloval Barnard.

Slečna Brinklowová pronesla jednu ze svých vzácných poznámek. „Vypadá jako velice statečný člověk,“ řekla.

Conway sám si byl mnohem méně jist, je-li velice statečný člověk. Zavřel prve oči jen a jen z fyzické únavy, ale ve skutečnosti neusnul. Slyšel a zaznamenával každý pohyb letadla a se smíšenými pocity také slyšel, jak ho Mallinson vychvaluje. Při tom právě se ozvaly jeho pochybnosti, když pocítil, jak se mu svírá žaludek, což byla jeho osobní tělesná reakce na zneklidňující stav duševní. Dobře věděl ze zkušenosti, že nepatří k lidem, kteří milují nebezpečí pro nebezpečí. Někdy měl požitek z jistých jeho stránek – ze vzrušení, z osvěživého vlivu na zlenivělé emoce –, ale byl dalek toho, aby ho těšilo riskovat život. Před dvanácti lety v něm k nebezpečím vzrostla nenávist v předních liniích válečných zákopů ve Francii a několikrát unikl smrti, protože se odmítl pokusit o odvážné nemožnosti. I to vyznamenání za statečnost získal ani ne tak za fyzickou neohroženost jako proto, že v sobě tvrdě vypěstoval jistou techniku odolnosti. A pak, po válce, kdykoli hrozilo nebezpečí, čelil mu se vzrůstajícím odporem, pokud neslibovalo fantastické dividendy v podobě vzrušujícího napětí.

Pořád nechával zavřené oči. To, co říkal Mallinson, ho dojalo a trochu i konsternovalo. To byl jeho životní osud, že jeho vyrovnanost a klid vždycky lidé omylem považovali za kuráž – ačkoliv ve skutečnosti to bylo něco mnohem střízlivějšího a mnohem méně chlapského. Teď měl dojem, že jsou všichni v zatraceně trapném postavení, a nejenže ho to nenaplňovalo udatností, ale pociťoval především nesmírnou nechuť k všemožným nesnázím, které je patrně čekají. Je tu například slečna Brinklowová. Conway předvídal, že za jistých okolností bude nucen jednat za předpokladu, že na ní jako na ženě záleží víc než na všech ostatních dohromady, a situace, za které by takové nepřiměřené vystupování mohlo být nevyhnutelné, mu byla už předem proti mysli.

Přesto, když dal konečně najevo, že nespí, promluvil nejprve na slečnu Brinklowovou. Uvědomoval si, že není ani mladá, ani hezká – negativní vlastnosti, které však mohou přijít vhod v takových těžkostech, v jakých se asi všichni brzy ocitnou. Bylo mu jí taky dost líto, protože tušil, že ani Mallinson, ani Američan nemají misionáře, zvláště ty v sukních, moc rádi. On sám proti nim nebyl vůbec zaujatý, ale obával se, že jeho svobodomyslnost bude pro ni možná méně běžná, a proto ji tím víc znepokojí. „Jsme zřejmě v pěkné bryndě,“ řekl, obraceje se k jejímu sluchu, „ale jsem rád, že to berete tak klidně. Já si opravdu nemyslím, že nás potká něco strašlivého.“

„Určitě ne, když se vám podaří tomu zabránit,“ odpověděla; to pro něj ovšem nebyla žádná útěcha.

„Musíte mi říct, jestli můžeme něco udělat, abyste se cítila docela dobře.“

Těch posledních slov se chytil Barnard. „Docela dobře?“ opakoval až zarputile. „Ale vždyť my se cítíme docela dobře. Ten výlet nás vysloveně baví. Škoda že nemáme karty – mohli bychom si ve čtyřech zahrát bridž.“

Tón té poznámky Conway uvítal, i když bridž rád neměl. „Já se domnívám, že slečna Brinklowová karty nehraje,“ podotkl s úsměvem.

Ale misionářka se otočila a čile na to reagovala: „Ale hraju, nevidím v kartách vůbec nic špatného. V bibli se proti nim nic nepraví.“

Všichni se zasmáli a byli jí zřejmě vděční, že jim k tomu poskytla záminku. Rozhodně, pomyslel si Conway, to není hysterka.

Celé odpoledne se letadlo vznášelo v řídkém oparu hořejších vrstev atmosféry, příliš vysoko, než aby mohlo být jasně vidět, co leží pod nimi. Jen někdy, v dlouhých intervalech, se ten závoj na okamžik roztrhl a zjevil zubatou siluetu nějakého horského štítu nebo třpyt jakéhosi neznámého vodního toku. Směr letu se dal přibližně určit podle slunce; stále letěli na východ, jen občas se odchýlili k severu, ale co je jejich cílem, to záviselo na cestovní rychlosti, kterou Conway nedokázal přesně odhadnout. Ale pravděpodobně už spotřebovali značné množství benzinu; i to ovšem záviselo na nezjistitelných okolnostech. Po technické stránce se Conway v létání nevyznal, byl si však jist, že pilot, ať už je to kdokoli, je dokonalý expert.

To ukázala ta zastávka v údolí posetém skalisky a pak i jiné taktické manévry. A Conway se nemohl zbavit pocitu, který měl vždycky, když se setkal s jakoukoli vynikající a nepopiratelnou dovedností. Tak si zvykl na to, že se na něho kdekdo obrací s prosbou o pomoc, že mu stačilo, aby si uvědomil, že tady je někdo, kdo o pomoc ani nepožádá, ani ji nebude potřebovat, a už to ho trochu uklidňovalo, i uprostřed zmatených představ o budoucnosti. Neočekával ovšem, že pocit tak subtilní budou sdílet i jeho společníci. Ti, to uznával, mají asi mnohem osobnější důvody k znepokojení než on. Například Mallinson je zasnouben s nějakou dívkou v Anglii; Barnard je možná ženatý, slečna Brinklowová má svou práci, své poslání, nebo co v tom ona sama vidí. Mallinson se mimochodem s tím vším vyrovnával nejtíž, a jak ubíhaly hodiny, stále víc a víc se projevovalo, jak je popudlivý – že by byl dokonce schopen Conwayovi přímo do očí vyčítat tu chladnokrevnou rozvahu, pro kterou ho právě za jeho zády vychvaloval. V jednu chvíli vznikla za řevu motoru prudká bouřlivá hádka. „Poslechněte,“ křičel zlostně Mallinson, „to tu máme takhle sedět s rukama v klíně a nechat toho šílence, aby si ksakru dělal, co ho napadne? Co nám brání, abychom roztřískali tu skleněnou přepážku a vyřídili si to s ním?“

„Vůbec nic,“ odvětil Conway, „až na to, že on je ozbrojen a my ne a že nikdo z nás nemá ponětí, jak potom tu mašinu dostat na zem.“

„To přece nemůže být tak těžké. Vy byste to jistě dokázal,“ mínil Mallinson.

„Milý Mallinsone, proč zrovna ode mě čekáte vždycky takovéhle zázraky?“

„No, mně celá ta věc jde prostě sakramentsky na nervy. Copak nemůžeme toho chlapa přimět, aby se snesl dolů?“

„A jak si to představujete?“

Mallinsonova podrážděnost se ještě vystupňovala. „Tadyhle přece sedí, no ne! Ani ne dva metry od nás. A my jsme tři na jednoho. To musíme v jednom kuse čumět na jeho zatracená záda? Snad bychom ho mohli přinutit, aby nám aspoň pověděl, co to všechno znamená.“

„No prosím, uvidíme.“ Conway udělal pár kroků k přepážce mezi prostorem pro cestující a pilotní kabinou, která byla o něco výše vpředu. Přepážku tvořila skleněná tabule, asi patnácticentimetrový čtverec, který se dal odsunout, aby se pilot, když se otočil a trochu sklonil, mohl dorozumět s pasažéry. Conway na tu tabuli zaklepal. Reakce byla až komicky taková, jakou očekával. Skleněná deska se odsunula a ze škvíry vyčouhla hlaveň revolveru. Ani slovo; jen ten revolver. Conway bez námitek ucouvl a tabule se opět zasunula.

Mallinsona, který to všechno viděl, to ještě zcela nepřesvědčilo. „Vystřelit by se byl asi neodvážil,“ poznamenal. „Nejspíš jenom blufoval.“

„Ovšem,“ přitakal Conway, „ale radši si to ověřte sám.“

„No, já si pořád myslím, že bychom se nějak měli vzchopit k boji, než takhle poslušně přiznáme porážku.“

Conway měl pro něj pochopení. Dobře znal ten konvenční názor, se všemi jeho asociacemi na vojáky v červených kabátech a na učebnice dějepisu, že Angličani se ničeho nebojí, nikdy se nevzdávají a nikdy je nikdo neporazí. Ale řekl: „Pouštět se do boje bez trochu slušné vyhlídky na vítězství, to je žalostná taktika a takový typ hrdiny já nejsem.“

„Jedna nula pro vás, pane,“ srdečně zasáhl do debaty Barnard. „Když vás má někdo v hrsti, jen si to rovnou přiznejte a s úsměvem se vzdejte. Pokud jde o mě, já se budu těšit ze života, dokud ho ještě mám, a teď si zapálím doutník. Trocha nebezpečí navíc, to už nám může být jedno, nemyslíte?“

„Já jsem stejného názoru, ale třeba to bude vadit slečně Brinklowové.“

Barnard se to okamžitě snažil napravit. „Odpusťte, madam, ale jste moc proti tomu, abych si zakouřil?“

„Ale vůbec ne,“ vlídně odvětila slečna Brinklowová. „Sama nekouřím, ale vůni doutníku mám vysloveně ráda.“

Conway si řekl, že ze všech žen, které by asi mohly pronést něco takového, je slečna Brinklowová nesporně ta nejsvéráznější. Mallinsonovo rozhořčení se rozhodně trochu zklidnilo, a aby mu dal najevo své přátelství, nabídl mu Conway cigaretu, i když sám si nezapálil. „Vím, jak vám je,“ pravil laskavě. „Máme špatné vyhlídky a je to s námi, v jistém smyslu, o to horší, že proti tomu nemůžeme moc dělat.“

A v jiném smyslu je to o to lepší, musel si dodat v duchu. Byl totiž pořád ještě nesmírně unaven. A pak, měl v povaze jednu stránku, o níž by možná prohlásil, že je to lenost, i když to lenost nebyla. Nikdo jiný nebyl schopen usilovněji pracovat, když to bylo nutné, a málokdo dokázal ochotněji převzít zodpovědnost; ale to nic neměnilo na skutečnosti, že aktivitu zrovna vášnivě nemiloval a zodpovědnost ho vůbec netěšila. To obojí vyžadovalo jeho zaměstnání a on se s tím vyrovnával co nejlépe, ale vždycky byl ochoten postoupit své místo komukoli, kdo by dovedl pracovat stejně dobře nebo dokonce lépe. To byl nepochybně jeden z důvodů, proč ve státních službách nedosáhl tak vynikajícího úspěchu, jakého asi dosáhnout mohl. Nebyl natolik ctižádostivý, aby se dral před ostatní, nebo aby okatě nic nedělal, když opravdu nebylo co dělat. Jeho depeše byly někdy tak lakonické, že vypadaly až stroze, a jeho klid za mimořádných okolností, třebaže budil obdiv, upadl často v podezření, že je naprosto nepředstíraný. Nadřízení si libují v názoru, že jejich zaměstnanci se s jistým úsilím ovládají a že jejich zdánlivá lhostejnost je jenom pláštíkem, kterým zakrývají, že se dovedou dokonale vyrovnávat se svými emocemi. Conway býval někdy stejně v podezření, že je doopravdy tak pramálo vyvedený z míry, jak vypadá, a že ať se cokoli děje, jemu je to dočista jedno. Ale i to byl, zrovna tak jako s tou leností, výklad nesprávný. Většina pozorovatelů u něho nedokázala postřehnout až překvapivě prostinkou vlastnost – lásku k poklidu, kontemplaci a samotě.

A protože měl takové sklony a protože se teď nedalo nic dělat, uvelebil se pohodlně v proutěném křesle a pochopitelně usnul. Když se probudil, zjistil, že i ti druzí, přes všechny rozdílné obavy, podlehli únavě. Slečna Brinklowová seděla zpříma se zavřenýma očima a vypadala jako nějaká dost omšelá starodávná modla; Mallinson se ve své židli shrbil a bradu měl opřenou o dlaň; Američan dokonce chrápal. Ode všech je to rozumné, pomyslel si Conway; nemá smysl vyčerpávat se křikem. Ale vzápětí pocítil jisté tělesné příznaky – slabou závrať a bušení srdce a potřebu urychleně a usilovně se nadechovat. Vzpomněl si, že něco podobného už jednou zakusil – ve Švýcarsku.

Otočil se k okénku a podíval se ven. Nebe se zatím úplně rozjasnilo a ve světle pozdního odpoledne se Conwayovi naskytl obraz, který mu na okamžik vyrazil z plic všechen zbývající dech. Do daleka, kam až bylo možno dohlédnout, se jedno za druhým zvedala pásma zasněžených štítů, ověnčených ledovci a zdánlivě plovoucích po rozsáhlé hladině mračen. Štíty se tyčily až k samé křivce kruhu a na západě splývaly v obzor, který byl divoce, až křiklavě vybarvený jako impresionistický jevištní prospekt, vytvořený nějakým pološíleným géniem. A na této ohromující scéně bzučelo zatím letadlo nad bezednou propastí přímo proti jakési absolutně bílé stěně, která vypadala jako součást samé oblohy, dokud se do ní neopřelo slunce. Pak se jako desateronásobná Jungfrau v pohledu od Mürren rozhořela do skvostného, oslňujícího žáru.

Conwaye hned tak něco neohromilo a zpravidla nestál o „vyhlídky“ – zvláště ne o ty proslulé, pro něž pozorné magistráty zajišťují zahradní lavičky. Jednou, když ho známí vzali na Tiger Hill blízko Dárdžilingu, aby mohl pozorovat východ slunce nad Everestem, pocítil nad nejvyšší horou světa vyslovené zklamání. Ale tahle hrůzostrašná podívaná za tabulkou okénka měla docela jiný formát; netvářila se, jako by pózovala, aby se jí někdo obdivoval. V těch nepřístupných ledových útesech bylo něco krutého a monstrózního a takto s nimi přicházet do styku, to Conwayovi připadalo jako jistá až grandiózní drzost. Zamyslel se, v duchu si představoval mapy, propočítával vzdálenosti, odhadoval časy a rychlosti. Pak si uvědomil, že i Mallinson se už probudil. Dotkl se mladíkovy paže.

Kapitola druhá

Pro Conwaye bylo typické, že vyčkal, až se ostatní probudili sami, a pak na jejich užaslé výkřiky příliš nereagoval; avšak později, když Barnard chtěl vědět, jak on se na to dívá, vyslovil své mínění hladce a nonšalantně jako univerzitní profesor objasňující nějaký problém. Považuje za pravděpodobné, řekl, že jsou pořád ještě v Indii; letí už několik hodin k východu, v příliš značné výšce, takže mnoho toho vidět nemohli, ale kurz patrně sledoval nějaké říční údolí – údolí běžící přibližně od východu k západu. „Škoda že se musím spoléhat jen na svou paměť, ale mám dojem, že tomu dost přesně odpovídá údolí horního Indu. To by nás bylo touto dobou zavedlo do velkolepých končin světa – a jak vidíte, do takových končin nás opravdu zavedlo.“

„Takže vy to tady poznáváte?“ přerušil ho Barnard.

„To ne – nikde v tomto kraji jsem nikdy nebyl, ale nepřekvapilo by mě, kdyby tahle hora byla Nanga Parbat – hora, na níž přišel o život Mummery. Její obrysy a poloha souhlasí se vším, co jsem o ní slyšel.“

„Vy sám jste horolezec?“

„V mladších letech jsem se tomu sportu velmi nadšeně věnoval. Podnikal jsem ovšem jenom běžně švýcarské výstupy.“

Do rozhovoru podrážděně zasáhl Mallinson: „Kdybyste radši uvažovali, kam to letíme. To kdyby nám mohl někdo říct!“

„No, podle mě míříme k těm horám támhle v dálce,“ řekl Barnard. „Co vy myslíte, Conwayi? Jistě mi prominete, když vás budu takhle oslovovat, k čemu společenské ceremonie, jestli nás čeká nějaké společné dobrodružstvíčko.“

Conway to pokládal za naprosto samozřejmé, když ho někdo oslovoval jeho jménem, a že se za to Barnard omlouvá, mu připadalo zbytečné. „Zajisté,“ přitakal a dodal: „Ty hory, to musí být Karákóram. Jestli je náš pilot hodlá přeletět, má tam několik průsmyků.“

„Náš pilot?“ vykřikl Mallinson. „Náš šílenec, chcete snad říct! Tu teorii o únosu můžeme určitě zavrhnout. Teď jsme už hezky daleko za pohraničním pásmem – tady už nežijí žádné kmeny. Mě napadá jen jediné vysvětlení: že ten chlap je šílený cvok. Copak by někdo jiný než cvok letěl do takových končin?“

„Já jenom vím, že nikdo jiný než sakramentsky dobrý letec by do nich letět nedokázal,“ pravil trochu ironicky Barnard. „Já nikdy nevynikal v zeměpise, ale tohle, pokud je mi známo, má být nejvyšší horstvo na celém světě, a jestli opravdu nejvyšší je, tak to bude prvotřídní výkon, když je přeletíme.“

„A taky boží vůle,“ nečekaně poznamenala slečna Brinklowová.

Conway se k tomu nevyjádřil. Boží vůle nebo lidské šílenství – říkal si, že z toho dvojího je možno si vybrat, má-li se dojít k poměrně správnému zdůvodnění většiny událostí. Nebo, obráceně (a to ho napadlo, když porovnával příjemně upravenou kabinu a vyhlídku na tak děsivou přírodní scenérii), lidská vůle a boží šílenství. Vědět s naprostou jistotou, jak se na to dívat, to by jistě bylo uklidňující. Potom, zatímco se rozhlížel a uvažoval, došlo k podivné proměně. Světlo, zalévající celou horu, náhle zmodralo a dolejší svahy ztemněly do fialova. V Conwayovi vyvstalo něco hlubšího než jeho obvyklá rezervovanost – ne zrovna vzrušení, a ještě méně strach, spíš intenzivní ostražité očekávání. „Máte naprostou pravdu, Barnarde,“ řekl, „tohle dobrodružství je čím dál tím zajímavější.“

„Zajímavé, nezajímavé, já rozhodně nemíním prohlašovat, že jsem za ně vděčný,“ stál na svém Mallinson. „Nikoho jsme se neprosili, aby nás dopravil zrovna sem, a co budeme dělat, až dorazíme tam – ať už je to kdekoli –, to ví jen Pánbůh. A že ten chlap je náhodou bravurní letec, pro to ještě pro mě není ten urážlivý zločin o nic menší. A i když to bravurní letec je, tak navíc to zrovna tak může být šílenec. Jednou jsem slyšel o pilotovi, který zešílel vysoko nad zemí. Tenhle chlap se musel zbláznit už dřív. Já jsem o tom přesvědčen, Conwayi.“

Conway mlčel. Pořád překřikovat hukot stroje, to mu už šlo na nervy, a dohadovat se o tom, jak se to všechno mohlo stát, nemělo žádný smysl. Ale když Mallinson naléhal, aby se k tomu vyslovil, řekl: „To jeho šílenství je nějak moc dobře promyšlené, nezdá se vám? Nezapomínejte na to mezipřistání kvůli benzinu a na to, že toto byl jediný stroj v Baskulu, který mohl vzlétnout do takové výšky.“

„To nedokazuje, že to není šílenec. Třeba to všechno zorganizoval právě proto, že je šílený.“

„Jistě, ovšem, to možné je.“

„No! Tak se tedy musíme rozhodnout, co podnikneme. Co uděláme, až ten chlap přistane? Jestli se neroztříská a všechny nás nezabije, samozřejmě. Co tedy uděláme? Patrně se k němu rozběhneme a budeme mu blahopřát, jak báječně letěl, co?“

„To tedy v žádném případě,“ odvětil Barnard. „Já ten rozběh přenechám vám.“

Conway pořád neměl chuť tu debatu prodlužovat, tím spíš, že chladně uvažující Američan byl zřejmě schopen zvládnout ji tím svým žertováním sám. Conway si už uvědomil, že tahle skupinka mohla být sestavena daleko méně šťastně. To jen Mallinson má sklon se tvrdohlavě rozčilovat, a to možná, aspoň částečně, zaviňuje ta výška. Řídký vzduch působí na lidi různě. Conway mu například přičítal tu kombinaci duševní svěžesti a fyzické netečnosti, která nebyla nepříjemná. Vskutku vdechoval ten čistý studený vzduch s vyslovenými záchvaty spokojenosti. Jejich situace byla nepochybně děsivá, ale Conway se právě teď nedokázal bouřit proti něčemu, co probíhalo s tak zřejmým záměrem a co tak upoutalo jeho zájem.

A jak zíral na ten skvostný horský masiv, měl taky najednou blažený pocit zadostiučinění, že na zemi stále ještě zůstávají taková místa – odlehlá, nedostupná a dosud bez lidí. Ledové hradby karákóramské se teď ještě nápadněji než kdy jindy odrážely od severní oblohy, která se zbarvila myší šedí a nevěstila nic dobrého; štíty se mrazivě třpytily; byly svrchovaně majestátní, udržovaly si vznešený odstup a jejich naprostá anonymita měla svou důstojnost. Těch několik set metrů, o něž jsou nižší než známí giganti, je snad provždy ochrání před horolezeckými výpravami; nabízejí méně lákavé svody lovcům rekordů. Conway byl pravý opak takových jedinců; západní uctívaní superlativů mu připadalo vulgární a heslo „co nejvíc pro nejvyšší cíle“ pokládal za méně rozumné a snad banálnější než výzvu „hodně pro vysoké cíle“. Vpravdě nestál o přemrštěné soutěžení a bezúčelná hrdinství mu šla na nervy.

Zatímco nad tou scenérií dále rozjímal, snesl se soumrak, zaplavující hlubiny hustým sametovým šerem, které se jako nějaké barvivo rozlévalo výš a výš. Pak celé horské pásmo, teď už mnohem bližší, zbělelo novým jasem: to vyplul úplněk a postupně se jako nějaký nebeský lampář dotkl každého štítu, až se celý dlouhý horizont na modročerném nebi rozjiskřil. Vzduch se ochladil a zvedl se vítr a znepokojivě rozkymácel letadlo. Nálada cestujících se tímto novým nebezpečím zhoršila; nikdo z nich nepočítal s tím, že by let mohl pokračovat i po setmění, a měli teď jen jedinou naději: že dojde benzin. A ten musel bohužel dojít co nejdříve. O to se Mallinson začal přít a Conway dost váhavě, protože to vskutku přesně nevěděl, vyslovil odhad, že plná nádrž vydrží v krajním případě na takových tisíc pět set kilometrů, a z té vzdálenosti že už mají větší část za sebou. „No prosím, ale kam to tedy doletíme?“ zeptal se mladík nešťastně.

„To se dá těžko říct, ale patně do některého kouta Tibetu. Jestli tohle je Karákóram, tak Tibet leží za ním. Jeden z těch vrcholů, mimochodem, je jistě K2, který je všeobecně pokládán za druhou nejvyšší horu světa.“

„Hned po Everestu,“ poznamenal Barnard. „Páni, to je ale podívaná!“

„A z horolezeckého hlediska je mnohem neschůdnější než Everest. Vévoda z Abruzzi výstup na něj vzdal, prohlásil ho za naprosto neproveditelný.“

„Panebože!“

„Vy budete zřejmě naším oficiálním průvodcem na téhle cestě, Conwayi, a já se přiznám, že by mně bylo úplně jedno, jestli jsem v Tibetu nebo v Tennessee, jen kdybych měl flaštičku kávy s koňakem.“

„Co proti tomu ale podnikneme?“ znovu důrazně opakoval Mallinson. „Proč tady jsme? Co za tím vším vězí? Já nechápu, jak si z toho můžete dělat legraci.“

„Dělat si z toho legraci nebo kvůli tomu scény, to je za jedny peníze, mládenečku. Ostatně, jestli ten chlap je opravdu praštěný, jak říkáte, tak za tím patrně nevězí nic dobrého.“

„Je to určitě šílenec. Jinak si to ani neumím vysvětlit. Vy ano. Conwayi?“

Conway jen zavrtěl hlavou.

Slečna Brinklowová se otočila a nevzrušeně poznamenala. „Na moje mínění jste se neptali, a tak bych si je asi měla nechat pro sebe,“ začala až přehnaně skromně, „ale já bych ráda řekla, že souhlasím s panem Mallinsonem. Jsem si jistá, že ten ubožák to nemá v hlavě v pořádku. Myslím ten pilot, samozřejmě. Kdyby to blázen nebyl, tak by pro něj stejně neexistovala žádná omluva.“ Potom dodala, důvěřivě překřikujíc hřmot stroje: „A tohle je moje první cesta letadlem, abyste věděli. Úplně první! Dřív by mě k tomu nic nepřimělo, ačkoli jedna moje přítelkyně se náramně snažila mě přemluvit, abych letěla z Londýna do Paříže.“

„A teď místo toho letíme z Indie do Tibetu,“ podotkl Barnard. „Tak to na světě chodí.“

„Jednou jsem se seznámila s misionářem, který v Tibetu byl,“ pokračovala slečna Brinklowová. „Ten říkal, že Tibeťané jsou moc divní. Věří prý, že pochází z opic.“

„To je od nich ohromně chytré.“

„Ne, ne, kdepak, to u nich není moderní názor. Věří tomu už sta a sta let – je to jedna z jejich pověr. Já s tím vším přirozeně nesouhlasím a mám za to, že Darwin byl mnohem horší než kterýkoli Tibeťan. Já se držím bible.“

„Jste asi fundamentalistka, že?“

Ale slečna Brinklowová tomu výrazu zřejmě nerozuměla. „Patřívala jsem k LMS!“ křičela, „ale rozcházela jsem se s nimi v názoru na křest nemluvňat.“

Conway to dál považoval za dost komickou poznámku, i když ho už za chviličku napadlo, že iniciály, které měla slečna Brinklowová na mysli, neznamenaly Londýnský metalurgický svaz, ale Londýnskou misionářskou společnost. Pořád si představoval, jak svízelná by byla teologická polemika někde u vysokých pecí, ale také si pomyslel, že na slečně Brinklowové je cosi okouzlujícího. Dokonce zauvažoval, jestli by jí neměl na noc nabídnout nějakou součást svého oblečení, ale nakonec si řekl, že její tělesná konstrukce je patrně odolnější než ta jeho. A tak se v křesle schoulil, zavřel oči a bez obtíží pokojně usnul. A let pokračoval.

Náhle se letadlo prudce naklonilo, takže se všichni probudili. Conway narazil hlavou do okénka a na okamžik ho to omráčilo; zpětné zhoupnutí jím smyklo mezi obě řady sedadel. Byla mnohem větší zima. Nejdřív se Conway zcela automaticky podíval na hodinky; ukazovaly půl druhé – spal zřejmě dost dlouho. Uši měl plné jakéhosi pleskavého zvuku a domníval se, že ten zvuk existuje jen v jeho představách, dokud si neuvědomil, že motor je vypnut a letadlo se řítí proti vichřici. Pak se podíval okénkem ven a viděl, že jsou docela blízko u země – ubíhající pod nimi rozmazaně v hlemýždí šedi. „On přistává!“ zařval Mallinson; a Barnard, kterého to prve taky vyhodilo ze sedadla, dodal pochmurně: „Jen aby měl kliku!“ Slečna Brinklowová, kterou všechen ten rozruch zřejmě nejméně ze všech vyvedl z rovnováhy, si upravovala klobouk s takovým klidem, jako kdyby v dohledu byl doverský přístav.

Za chvilku se letadlo dotklo země. Ale tentokrát to bylo zlé přistání – „Zatraceně zlé, panebože, zatraceně zlé!“ úpěl Mallinson a křečovitě se tiskl do sedadla, zatímco se celých deset vteřin letadlo s třeskotem kymácelo. Bylo slyšet, jak se něco trhá a láme, a pak praskla jedna pneumatika. „Tak to nám ještě scházelo,“ dodal Mallinson s bezútěšným pesimismem. „Zlomené ocasní kormidlo – takže zůstaneme trčet, kde teď jsme, to je jistá věc.“

Conway, který toho ve chvílích krize nikdy moc nenamluvil, protáhl ztuhlé nohy a ohmatal si na hlavě místo, kterým se třískl o okénko. Jen malá boule – nic vážného. Něco musí udělat, aby těm lidem pomohl. Ale když se letadlo uklidnilo, zvedl se jako poslední z těch čtyř. „Opatrně!“ zavolal na Mallinsona, který trhl dveřmi kabiny a otevřel je a chystal se seskočit na zem; a mladíkova odpověď zazněla v tom poměrném tichu až strašidelně: „Jakápak opatrnost! – Tak to vypadá jako na konci světa – rozhodně tu není živá duše!“

O chvilku později si všichni, třesouce se zimou, ověřili, že je tomu skutečně tak. Neslyšeli nic, jen divé poryvy větru a své vlastní skřípající kročeje, a cítili, že jsou vydáni na milost a nemilost jakési zarputilé, nezkrotné zádumčivosti – náladě, kterou země i vzduch byly přímo prosyceny. Měsíc zmizel, asi za mraky, a jen třpyt hvězd osvětloval úděsnou pustinu, která jako by se ve větru vzdouvala. Bez jakýchkoli znalostí nebo úvah se dalo uhodnout, že tento ponurý svět je vysoko v horách a že hory, zvedající se nad ním, jsou hory na vrcholcích hor. Jejich pásmo zářilo na vzdáleném obzoru jako řádka psích tesáků.

Mallinson, horečně toužící po nějaké činnosti, už vykročil k pilotní kabině. „Na pevné zemi nemám z toho chlapa žádný strach, ať je to kdokoli,“ křičel. „Hezky od plic si s ním promluvím…“

Ostatní, fascinováni tou jeho rozhodností, jen s obavami přihlíželi. Pouze Conway se za ním rozběhl, ale nemohl ho už zadržet. Jenže po několika vteřinách mladík zase seskočil na zem, sevřel Conwayovi paži a mumlal chraptivým, vystřízlivělým staccatem: „Poslyšte, Conwayi, to je divné… Tomu chlapovi je buď zle, nebo umřel… Nemůžu z něj dostat ani slovo. Pojďte se na něj podívat… Pro jistotu jsem mu sebral revolver.“

„Ten radši dejte mně,“ řekl Conway, a přestože byl po té nedávné ráně do hlavy pořád ještě poněkud omámený, vzchopil se k akci. Připadalo mu, že ze všech situací, v nichž se kdy na různých místech světa ocitl, tato v sobě spojuje ty nejodpornější nepříjemnosti. S námahou se vydrápal nahoru, aby viděl, ne zrovna dobře, do uzavřené kabiny. Silně tam zapáchal benzin, takže se Conway neodvážil rozškrtnout sirku. Rozeznával však pilota, zhrouceného dopředu, s hlavou na přístrojové desce. Zatřásl jím, sundal mu ochrannou kuklu a uvolnil šat u krku. Za okamžik se otočil a hlásil: „Ano, něco se s ním stalo. Musíme ho vynést ven.“ Ale dobrý pozorovatel by byl asi dodal, že něco se rovněž stalo s Conwayem. Měl najednou přísnější, ostřejší hlas; už nebudil dojem člověka, který balancuje na pokraji nějakých hlubokých pochybností. Čas, místo, zima, únava, to vše už nehrálo tak velkou roli; naskytl se úkol, který bylo nutno splnit, a do popředí se okamžitě dostala ta obvyklejší část Conwayovy bytosti a byla ochotna dát se do práce.

Barnard a Mallinson pomohli Conwayovi zvednout pilota z jeho sedadla a odnést ho na zem. Nebyl mrtev, byl jen v bezvědomí. Conway neměl speciální lékařské znalosti, ale jako většina lidí, kteří žijí v exotických končinách, byl i on obeznámen s příznaky mnoha nemocí. „Asi srdeční slabost, vyvolaná tou vysokou polohou,“ prohlásil, když se nad tím neznámým sklonil. „Tady venku pro něj nemůžeme moc udělat – nikde žádné přístřeší před tím pekelným větrem. Uděláme líp, když ho zaneseme dovnitř do kabiny a když i my se tam schováme. Nemáme ponětí, kde jsme, a hnout se odtud před úsvitem by bylo beznadějné.“

Jeho úsudek i návrh byly bez námitek přijaty. Dokonce i Mallinson souhlasil. Odnesli toho muže do kajuty a položili ho na záda do uličky mezi sedadly. Tam uvnitř nebylo o mnoho tepleji než venku, ale stěny zachycovaly nárazy větru. Ten vítr jim všem začal zanedlouho působit největší starosti – stal se z něho jakýsi leitmotiv celé té truchlivé noční vigilie. Nebyl to totiž obyčejný vítr. Nebyl to jen mocný nebo studený vítr. Bylo to něco jako vzteklá zuřivost, která se zabydlela všude kolem nich, nějaký velmož, s chvástavým řevem dusající po svém panství. Cloumal obsazeným letadlem, zlomyslně jím otřásal, a když se Conway podíval z okénka, připadalo mu, že tentýž vichr rozviřuje úlomky hvězdného jasu.

Cizinec ležel zcela bezvládně, kdy ho Conway, jak jen to za ztížených podmínek v tom přítmí a stísněném prostoru bylo možné, prohlížel. Ale mnoho tou prohlídkou nezjistil. „Má ochablé srdce,“ řekl posléze a tu slečna Brinklowová zapátrala rukou v kabele a vytasila se se senzačním překvapením. „Snad by toto tomu ubožákovi mohlo nějak pomoct,“ nabídla účastně. „Já sama nepozřu nikdy ani kapku, ale pořád to s sebou nosím, pro případ nehody. A tohle je přece něco jako nehoda, že ano?“

„To bych řekl, že je,“ odvětil neradostně Conway. Odšrouboval uzávěr lahvičky, přičichl k ní a nalil trochu té brandy muži do úst. „To je přesně to, co potřebuje. Díky.“ Po chviličce zpozorovali ve světle zápalky, že se pilotovi nepatrně zachvěla víčka. Mallinson znenadání zhysteričtěl. „Já za to nemůžu!“ křičel a divoce se rozesmál. „Ale všichni tu ze sebe děláme blázny. Škrtáme sirky nad mrtvolou… A krasavec to zrovna není, co? Číňánek nejspíš, jestli vůbec má nějakou národnost.“

„Asi Číňan,“ Conwayův hlas zněl chladně a poněkud přísně. „Ale mrtvola to ještě není. Když budeme mít trochu štěstí, tak ho možná přivedeme k vědomí.“

„Štěstí! To bude štěstí pro něj, ne pro nás.“

„To není tak jisté. V každém případě buďte laskavě zatím zticha!“

V Mallinsonovi pořád ještě zůstávalo něco ze školáka, a to ho přimělo poslušně zareagovat na strohý příkaz staršího muže, třebaže se očividně velmi špatně ovládal. Conwayovi ho sice bylo líto, ale mnohem víc ho teď zajímal problém pilota, neboť jedině on jim snad mohl nějak objasnit jejich situaci. Conway už o tom nemínil diskutovat jen a jen na základě dohadů; těch si už během letu užili dost. V hloubi duše nepřestával být zvědav, ale teď se ho navíc zmocnilo znepokojení, protože si uvědomoval, že jejich postavení už není jen vzrušujícím způsobem riskantní, ale že hrozí změnit se v utrpení a strasti, jež skončí katastrofou. Bděl a byl na stráži v té vichřicí týrané noci a díval se skutečnostem do tváře o to neuhýbavěji, že je nehodlal vyjevit ostatním. Tušil, že doletěli daleko za západní hřebeny Himálaje k méně známým výšinám Kuen-lunu. V tom případě by teď měli být v té nejodlehlejší a nejnehostinnější končině zemského povrchu – na tibetské náhorní planině, vysoké i v nejhlubších údolích přes tři tisíce metrů – v rozlehlé, neobydlené a z větší části neprozkoumané oblasti větrem bičovaných výšin. Tam někde jsou vysazeni, v tom bezútěšném kraji, a nečeká je ani zdaleka takové pohodlí jako na nejpustším ostrově. Pak, jako v odpověď na jeho zvědavost, a jako by ji to mělo ještě zvýšit, došlo ke změně, jež vzbudila jeho hrůzu i úctu. Nad hranu jakéhosi přízračného vrchu vykoukl měsíc, o němž se Conway domníval, že byl skryt za mraky, a i když se sám neukázal celý, zbavil závoje temnotu před sebou. Conway spatřil kontury dlouhého údolí, po jehož obou stranách se do nevelké výše zvedaly zaoblené, ponuře vyhlížející kopce, jako úhel černé proti ocelové modři nočního nebe. Ale jeho oči neodolatelně přitahoval nejzazší konec údolí, neboť tam se objevila hora tyčící se k nebi za průrvou skal a velkolepá v blikajícím měsíčním světle, hora, kterou okamžitě uznal za nejpůvabnější na zemi. Byl to téměř dokonalý sněžný kužel obrysů tak hladce jednoduchých, jako kdyby ho nakreslilo dítě, a nedalo se určit, jak je mohutný a vysoký a jak je daleko. Tak oslnivě zářil a v jeho nehybnosti byl takový vznešený klid, že Conway na moment zauvažoval, je-li vůbec skutečný. Potom, jak na tu pyramidu zíral, rozostřil její okraj drobný obláček a vzbudil jasnou představu ještě dřív, než ji potvrdilo slabě slyšitelné dunění laviny.

Conway zatoužil vyburcovat ostatní, aby s ním sdíleli tu podívanou, ale rozmyslel si to; usoudil, že by na ně nepůsobila uklidňujícím dojmem. A z hlediska střízlivé úvahy tak věru nepůsobila; vždyť tak panenská nádhera jen zdůrazňuje fakt, že jsou odříznuti od světa a obklopeni nebezpečím. Je dokonce pravděpodobné, že nejbližší lidská osada je vzdálena stovky kilometrů. A oni nemají žádné potraviny; až na jediný revolver jsou neozbrojeni; letadlo, i kdyby je někdo dovedl řídit, je poškozeno a téměř bez pohonných látek. Nemají vhodné oblečení pro kruté zimy a vichřice; Mallinsonův automobilový plášť a jeho vlastní ulstr naprosto nedostačují a ani slečna Brinklowová, navlečená do vlněných svetrů a omotaná tlustými šálami jako na polární výpravu (když ji poprvé uviděl, připadala mu směšná), se jistě necítí nejlíp. A na všechny, až na něho, má nepříjemný vliv vysoká poloha. I Barnarda to vyčerpávající napětí už zdeprimovalo. Mallinson si něco bručí sám pro sebe; je jasné, co to s ním udělá, jestli tyhle útrapy budou trvat dlouho.

Za tak trudných vyhlídek se Conway nemohl ubránit obdivu při pohledu na slečnu Brinklowovou. To není, říkal si, normální osoba; na žádnou ženu, která učí Afghánce zpívat církevní písně, se nelze dívat jako na ženu normální. Ale ona je i po všech pohromách stále normálně abnormální, a za to si zaslouží hlubokou vděčnost. „Doufám, že se necítíte přespříliš zle,“ pronesl účastně, když se jejich pohledy setkaly.

„Vojáci za války museli přetrpět horší věci,“ odvětila.

To porovnání nepřipadalo Conwayovi moc případné. On sám nikdy vlastně nezažil v předních liniích zákopů tak dokonale nepříjemnou noc, i když mnozí jiní takové noci nepochybně zažili.

Soustředil pozornost na pilota, který nepravidelně dýchal a chvílemi se trochu pohnul. Mallinson asi správně soudí, že je to Číňan. Úspěšně se sice převlékl za britského leteckého důstojníka, ale má typicky mongolský nos a lícní kosti. Mallinson o něm prohlásil, že je ošklivý, ale Conway, který před časem žil v Číně, se na něj díval jako na člověka docela slušného zevnějšku, i když teď, v kruhu mihotavého plamene svíčky, nebylo na jeho zsinalé pleti a rozevřených ústech pranic pěkného.

Noc se vlekla, jako kdyby každá minuta byla něčím těžkým a hmotným, co se musí odstrčit, aby se udělalo místo pro minutu další. Měsíční svit po čase pohasínal a s ním i to vzdálené zjevení hory; pak ten trojí zdroj strázní – temnota, zima a vítr – sílil až do úsvitu. Jako by na jeho signál vítr náhle ztichl a udělil světu milost poklidu. Ve tvaru bledého trojúhelníku se v dálce opět ukázala ta hora, zprvu šedá, pak stříbrná, pak růžová, jak se na jejím vrcholu zachycovaly nejranější sluneční paprsky. V ztrácejícím se šeru i samo údolí dostávalo skutečnou podobu, zjevovalo skalnaté dno a z něho stoupající svahy sutě. Nebyl to přívětivý obraz, ale rozhlížející se Conway ho vnímal jako podivně vznešený, jako něco, co vůbec nepůsobí romanticky, ale co má jakési tvrdé, skoro až intelektuální rysy. Ta bílá pyramida v dálce si stejně střízlivě jako nějaká Euklidova poučka vynucovala, aby ji rozum přijímal bez námitek, a když slunce konečně vystoupilo na nebe, hluboce modré jako květ stračky, Conway neměl daleko k pocitu bezstarostnosti.

Když se vzduch oteplil, všichni ostatní se probudili a Conway navrhl, aby pilota vynesli ven, kde by ho ostrý suchý vzduch a sluneční záře pomohly možná vzkřísit. Vynesli ho tedy a zahájili druhou a příjemnější hlídku. Muž posléze otevřel oči a začal přerušovaně mluvit. Jeho čtyři pasažéři se nad něj sklonili a napjatě naslouchali zvukům, které měly smysl pouze pro Conwaye; ten taky občas odpovídal. Po nějakém čase muž zeslábl, mluvil se vzrůstajícími potížemi a nakonec zemřel. To bylo asi v polovici dopoledne.

Conway se obrátil ke svým společníkům. „Řekl mi toho bohužel velice málo – málo vzhledem k tomu, co bychom se rádi dověděli. Jenom, že jsme v Tibetu, ale to je zřejmé. Nijak souvisle nevysvětlil, proč nás sem dopravil, ale toto místo zřejmě znal. Mluvil čínským nářečím, kterému moc nerozumím, ale mám dojem, že říkal něco o jakési lámaserii tady nedaleko – vyrozuměl jsem, že dál za tímto údolím –, kde bychom mohli získat jídlo a přístřeší. Nazýval ji Šangri-la. La je tibetský výraz pro horský průsmyk. Důrazně doporučoval, abychom se tam vydali.“

„Pro mě to vůbec není důvod, proč bychom se tam vydat měli,“ podotkl Mallinson. „Neměl to koneckonců v hlavě v pořádku. No řekněte.“

„Víte o tom zrovna tolik co já. Ale jestli nepůjdeme do toho kláštera, kam jinam máme jít?“

„Kamkoli je vám libo, mně je to jedno. Já jsem ale přesvědčen, že ta lámaserie Šangri-la, jestli leží tímhle směrem, je o další kilometry dál od civilizace. A mně by bylo milejší, kdybychom tu vzdálenost zkracovali, ne prodlužovali. Ksakru, člověče, to nás nemíníte dovést zpátky?“

„Vy asi dost dobře nechápete, jaká je naše situace, Mallinsone,“ trpělivě odvětil Conway. „Jsme v části světa, o které toho nikdo moc neví, až na to, že je to končina těžko přístupná a nebezpečná, dokonce i pro dokonale vybavenou výpravu. Když uvážíme, že nás patrně ze všech stran obklopují stovky kilometrů tohoto rázu krajiny, pak na mě nápad, že bychom se pěšky vydali zpátky do Péšávaru, nepůsobí tuze nadějně.“

„Já bych to nejspíš nedokázala,“ pravila vážně slečna Brinklowová.

Barnard přikývl. „Takže podle všeho budeme mít z pekla kliku, jestli ta lámaserie je doopravdy hned tady za rohem.“

„Relativní kliku, možná,“ souhlasil Conway. „Koneckonců, nemáme žádné potraviny, a jak sám vidíte, tohle není kraj, kde by se dalo snadno žít. Za pár hodin budeme mít všichni hrozný hlad. A potom v noci, kdybychom tu zůstali, bychom zase museli čelit větru a zimě. To není příjemná vyhlídka. Já si myslím, že máme jedinou naději: najít nějaké jiné lidské bytosti; a kde jinde je máme začít hledat než tam, kde podle toho, co jsme se dověděli, opravdu jsou?“

„A co když je to past?“ zeptal se Mallinson a o odpověď se postaral Barnard. „Pěkná teplá pastička s kouskem sýra,“ řekl, „by mně přišla znamenitě vhod.“

Všichni se zasmáli, až na Mallinsona, který vypadal rozrušeně a vyčerpaně. Conway konečně pokračoval: „Máme tedy za to, že jsme víceméně srozuměni. Cesta vede zřejmě tím údolím – nevypadá příliš příkře, ale stejně budeme muset postupovat zvolna. Tady beztak nemůžeme nic dělat – bez dynamitu bychom ani nedokázali pohřbít toho muže. Lidé z lámaserie nám snad budou moct opatřit nosiče na zpáteční cestu. Ty budeme potřebovat. Navrhuju, abychom vyrazili okamžitě, abychom měli dost času vrátit se do kajuty letadla, když ten klášter do pozdního odpoledne neobjevíme.“

„A když ho objevíme,“ otázal se Mallinson, který pořád ještě nebyl ochoten se s tím smířit, „máme nějakou záruku, že nás tam nezavraždí?“

„Vůbec žádnou,“ odpověděl Conway. „Já si ale myslím, že je to menší riziko než čekat, že umřeme vyhladověním nebo zmrzneme. Dokonce riziko, kterému bychom měli dát přednost.“ A dodal, protože cítil, že tak chladná logika není asi za těchto okolností zcela vhodná: „Ostatně, vražda je to poslední, co by měl člověk očekávat v buddhistickém monastýru. To je jistě nepravděpodobnější než představa, že by vás zabili v nějaké anglické katedrále.“

„Jako svatého Tomáše z Canterbury,“ řekla slečna Brinklowová a energicky přikývla na souhlas, i když vlastně zcela pokazila Conwayovu pointu. Mallinson pokrčil rameny a trudnomyslně, popuzeně prohlásil: „No tak dobrá, vyrazíme k Šangri-la. Zkusíme to tam, ať už je to cokoli a kdekoli. Můžeme jenom doufat, že to není někde na poloviční cestě k vrcholu támhleté hory.“

Po té poznámce se pohledy všech upřely na ten třpytivý kužel, k němuž mířilo údolí. Byl dokonale skvostný v tom plném denním světle. Pak úžasem vytřeštili oči, protože v dáli spatřili lidské postavy, které k nim sestupovaly po svahu. „Prozřetelnost!“ šeptla užasle slečna Brinklowová.

Kapitola třetí

Část Conwayovy bytosti vždycky zůstávala divákem, ať už jinak byl jakkoli činorodý. Teď, zatímco vyčkával, až neznámí lidé přijdou blíž, nepřipouštěl si starosti s rozhodováním, co by za všech možných eventualit měl nebo neměl udělat. A to nebyla odvážlivost nebo chladnokrevnost nebo absolutní důvěra ve vlastní schopnost dospět ke správnému rozhodnutí rázem, bez nejmenšího přemýšlení. Byl to, posuzováno co nejnepříznivěji, jistý druh pohodlnosti – byla to neochota narušit zaujetí toho pozorovatele v sobě, zvědavého, co se to děje.

Když ty postavy sestoupily do údolí, ukázalo se, že jich je deset či dvanáct a že nesou krytá nosítka. V těch bylo o chvilku později možno rozeznat osobu v modrém rouchu. Conway si neuměl představit, kam všichni jdou, ale vskutku to vypadalo jako dílo prozřetelnosti, jak prohlásila slečna Brinklowová, že taková skupina náhodou prochází právě tudy a právě v tuto chvíli. Jakmile se lidé přiblížili na doslech, Conway se oddělil od své skupiny a vyšel jim vstříc, ovšem nikoli chvatně, protože věděl, že orientálci si při seznamování libují v obřadnosti a rádi si s ním dají načas. Když byl od nich jen pár metrů, zastavil se a s patřičnou zdvořilostí se uklonil. K jeho velkému překvapení modře oděná postava vystoupila z nosítek, udělala několik rozvážných a důstojných kroků a vztáhla k němu ruku. Conway se zachoval stejně; měl před sebou starého či postaršího Číňana, šedovlasého, hladce oholeného a dost nenápadného v dekorativním rouchu z vyšívaného hedvábí. I on zřejmě podrobil Conwaye stejně hbitému hodnocení. Potom řekl správnou, snad až příliš precizní angličtinou: „Jsem z lámaserie Šangri-la.“

Conway se znovu uklonil a po vhodné odmlce krátce vysvětlil, za jakých okolností se on a jeho tři společníci dostali do tak opuštěných končin světa. Když dopověděl, Číňan vyjádřil gestem hluboké porozumění. „To je vskutku pozoruhodné,“ hloubavě se zadíval na poškozené letadlo. Potom dodal: „Mé jméno je Čang. Račte být tak laskav a představte mě svým přátelům.“

Conway se lehce pousmál. Ten poslední projev mu skoro vzal dech – Číňan, který mluví dokonalou angličtinou a v pustinách Tibetu zachovává společenské formality Bond Streetu! Otočil se k ostatním, kteří zatím došli až k němu a sledovali to náhodné setkání s rozdílným stupněm úžasu. „Slečna Brinklowová… pan Barnard, Američan… pan Mallinson… a já se jmenuji Conway. Těší nás, že se s vámi seznamujeme, třebaže toto setkání je pro nás stejnou záhadou jako to, že jsme vůbec zde. Vlastně jsme se právě chystali k cestě k vaší lámaserii, a tak máme dvojnásobné štěstí. Kdybyste nám poradil, kudy máme jít…“

„Toho není zapotřebí. Bude pro mě potěšením ujmout se vás jako průvodce.“

„Vůbec by mě nenapadlo takto vás obtěžovat. Je to od vás úžasně laskavé, ale jestli to není příliš daleko…“

„Daleko to není, ale ta cesta není bez obtíží. Doprovodit vás a vaše přátele bude pro mne ctí.“

„Ale to přece…“

„Musím na tom trvat.“

Conway si pomyslel, že vzhledem k místu a okolnostem by další dohadování mohlo být nebezpečně směšné.

„No, dobrá,“ pravil. „Buďte ujištěn, že jsme vám všichni nesmírně zavázáni.“

Mallinson, který tu žoviální konverzaci snášel velice zamračeně, se teď do ní vložil s jakousi ječivou zapšklostí kasárenského dvora. „Nezůstaneme u vás dlouho,“ prohlásil stroze. „Za všechno, co nám poskytnete, zaplatíme a rádi bychom si najali nějaké vaše lidi, aby nám pomohli na cestě zpátky. Chceme se co nejdřív vrátit zase do civilizace.“

„A jste si tak jist, že jste od ní vzdálen?“

Ta otázka, vyslovená nanejvýš uhlazeně, mladíka jenom popíchla k další příkrosti. „Jsem si naprosto jist, že jsem vzdálen od míst, kde chci být, a od těch jsme vzdáleni my všichni. Budeme vám vděčni za dočasné přístřeší, ale ještě vděčnější vám budeme, když nám umožníte, abychom se vrátili. Jak dlouho nám podle vašeho názoru potrvá cesta do Indie?“

„To opravdu nedovedu říci.“

„No doufám, že s tím nebudeme mít žádné potíže. Mám jisté zkušenosti s najatými domorodými nosiči a všichni očekáváme, že užijete svého vlivu a sjednáte nám slušné podmínky.“

Conway si uvědomoval, že skoro všechno, co Mallinson říká, je zbytečně nabroušené, a chystal se zakročit, když se ozvala odpověď, i teď vyslovená s nesmírnou důstojností: „Mohu vás pouze ujistit, pane Mallinsone. že se s vámi bude jednat s veškerou úctou a že posléze nebudete ničeho litovat.“

„Posléze?“ s nápadným důrazem na to slovo vykřikl Mallinson, ale nepříjemnému výstupu úlevně zabránilo náhle předložené víno a ovoce, které zatím ti opěšalí Tibeťané v pláštích z ovčiny, kožešinových čepicích a botách z kůže jaků odněkud vybavili. Víno mělo příjemnou chuť, ne nepodobnou dobrému rýnskému, a mezi ovocem byla i manga, dokonale vyzrálá a po tolika hodinách půstu až bolestně lahodná. Mallinson jedl a pil bez zájmu a bez chuti; ale Conway, který teď neměl okamžité starosti a ty vzdálené si prostě nepřipouštěl, uvažoval, jak se asi v takové výšce dají pěstovat manga. A také ho upoutávala ta hora za údolím; byl to v každém ohledu fantastický štít a Conwaye překvapilo, že v knihách, k jakým běžně podněcují exkurze do Tibetu, jí žádný cestovatel nevěnoval zájem. Hleděl na ni a v duchu ji zlézal, rozhodoval se pro výstup ze sedla a skalním kuloárem, dokud Mallinsonův hlasitý projev nepřilákal jeho pozornost zpátky ke skutečnosti; rozhlédl se a zjistil, že Číňan ho vážně pozoruje. „Zamýšlel jste se nad tou horou, pane Conwayi?“ ozvalo se tázavě.

„Ano. Stojí za vidění. Předpokládám však, že se nějak jmenuje.“

„Nazývá se Karakal.“

„Jakživ jsem o ní neslyšel. Je hodně vysoká?“

„Přes osm tisíc metrů.“

„Vážně? Neměl jsem tušení, že něco tak vysokého existuje i jinde než v Himálaji. Je řádně změřena? Kdo stanovil její výšku?“

„Kdo myslíte, vážený pane? Je snad klášterní zřízení neslučitelné s trigonometrií?“

Conway tu větu vychutnal a odvětil: „Ne, ne, vůbec ne. Vůbec ne.“ Pak se zdvořile zasmál. Považoval to za slabý žert, ale snad to byl žert, z kterého lze vytěžit co nejvíc. Krátce potom začala cesta do Šangri-la.

Celé dopoledne stoupali, zvolna a do mírných svahů; ale v takové výšce to vyžadovalo značnou fyzickou námahu a na hovor nikomu nezbývala energie. Číňan cestoval velice pohodlně v nosítkách, což se mohlo zdát nerytířské, kdyby představa, že by tak královsky trůnila slečna Brinklowová, nebyla zcela absurdní. Conway, jemuž řídký vzduch působil menší potíže než ostatním, se snažil pochytit občasné brebentění nosičů nosítek. Tibetštinu znal velmi nepatrně, jenom natolik, aby porozuměl, že ti muži jsou rádi, že se vracejí do lámaserie. S jejich velitelem v rozhovoru pokračovat nemohl, ani kdyby chtěl, protože ten, se zavřenýma očima a s tváří napůl schovanou za záclonkami, měl zřejmě schopnost ponořit se okamžitě a v pravý čas do spánku.

Zatím začalo hřát slunce; hlad a žízeň se ztišily, i když nebyly zcela ukojeny, a vzduch, čistý jako z jiné planety, byl s každým vdechnutím vzácnější. Všichni čtyři museli dýchat uvědoměle a rozvážně, což je sice zprvu vyvádělo z míry, ale po čase v nich vyvolávalo až extatický klid. Celé tělo se pohybovalo v jediném rytmu dechu, chůze a myšlení; plíce, ne už samostatné a zautomatizované, se ukáznily a podřídily souladu s mozkem a údy. Conway, v němž mystické rozpoložení vždycky probíhalo v podivné shodě s pochybovačností, si uvědomoval, že ty pocity jsou mu hádankou, která mu není nepříjemná. Párkrát vesele promluvil na Mallinsona, ale mladík těžce trpěl namáhavým výstupem. I Barnard astmaticky lapal po dechu a slečna Brinklowová sváděla krutý boj s plicními potížemi, které se z nějakého důvodu usilovně pokoušela utajit. „Už jsme skoro na vrcholu,“ povzbuzoval ji Conway.

„Jednou jsem běžela, abych stihla vlak, a bylo mi zrovna tak jako teď,“ odpověděla.

Tak přece jen jsou lidé, pomyslel si Conway, pro které jablečné víno je totéž co šampaňské. No, každý má jiné gusto.

S překvapením zjišťoval, že kromě těch matoucích pocitů má jen pramálo obav a vůbec žádnou z nich kvůli sobě. V životě jsou okamžiky, kdy člověk dokořán otvírá duši, právě tak, jako by dokořán otvíral peněženku, kdyby se ukázalo, že nějaká večerní zábava je sice nečekaně nákladná, ale taky nečekaně nová a neobvyklá. Toho bezvětrného dopoledne při pohledu na Karakal přijal Conway ochotně, s úlevou, a přitom pokojně tu nabídku nových zážitků. Po deseti letech v různých končinách Asie dospěl k tomu, že dost náročně hodnotil místa a události; a teď si musel přiznat, že toto vše je nadobyčej slibné.

Po několika kilometrech pochodu údolím byl výstup náhle strmější, ale to už slunce zakryly mraky a rozhled zastírala stříbrná mlha. Ze sněžných polí nahoře zaznívalo hřmění a hukot lavin; vzduch se ochladil a pak, při té nevypočitatelné vrtkavosti horských oblastí, byl najednou ostře ledový. Prudký vichr přihnal déšť se sněhem, promočil celou výpravu a nesmírně zvětšil její útrapy; dokonce i Conway měl v jednu chvíli pocit, že už nedokáže jít dál. Ale krátce potom dosáhli zřejmě vrcholu hřebene, neboť nosiči se zastavili, aby si upravili své břímě. Nové zdržení pak způsobil stav Barnardův a Mallinsonův, kteří oba těžce trpěli; avšak Tibeťané zjevně toužili, aby se pokračovalo v pochodu, a naznačovali gesty, že zbytek cesty bude už méně namáhavý.

Po tomto ujišťování nastalo však značné zklamání, když Tibeťané začali rozvinovat lana. „To nás hodlají pověsit už teď?“ dokázal šibeničně zavtipkovat Barnard; ale vzápětí se ukázalo, že úmysl průvodců není tak zlověstný, že pouze chtějí všechny členy výpravy běžným horolezeckým způsobem jednoho k druhému připoutat. Když si všimli, že Conway tuto praktiku zná, hned se k němu začali chovat uctivěji a umožnili mu, aby skupinu rozmístil podle svého uvážení. Conway se zařadil za Mallinsona s Tibeťany před ním i za sebou a Barnarda a slečnu Brinklowovou nechal před dalšími Tibeťany dále vzadu. Okamžitě zaznamenal, že ti muži jsou ochotni, když jejich představený stále spí, přijímat jeho jako Číňanova zástupce. Vyvolalo to v něm povědomý pocit, že ožívá jeho autorita; kdyby se dostali do jakýchkoli nesnází, na něm by bylo, aby ve všech vzbudil důvěru a ujal se vedení. Býval prvotřídním horolezcem a stále ještě tu disciplínu slušně ovládal. „Musíte dohlížet na pana Barnarda,“ pronesl napůl žertem, napůl vážně slečně Brinklowové; a ona mu odpověděla s ostýchavostí orla: „Vynasnažím se, ale to víte, ještě nikdy jsem nebyla uvázaná na provaze.“

Ale příští etapa, třebas občas vzrušující, byla méně svízelná, než na jakou se připravil, a po namáhavém výstupu, při němž praskaly plíce, přinesla úlevu. Trasa vedla jakýmsi příčným zářezem v úbočí skalní stěny, jejíž výšku nad nimi zahalovala mlha. Asi milosrdně zahalovala také hlubinu na druhé straně, ačkoli Conway, který měl pro výšky správný odhad, by rád viděl, kde vlastně je. Stezka byla místy jen něco málo přes půl metru široká a Conway pociťoval skoro stejně velký obdiv k dovednosti, s jakou nosiči na takových úsecích manévrovali s nosítky, jako k nervům muže v těch nosítkách, který při tom všem dokázal spát. Na Tibeťany bylo ovšem možno se spolehnout, ale i oni byli zřejmě spokojenější, když se stezka rozšířila a začala mírně klesat. To si dokonce začali prozpěvovat – rytmické barbarské melodie, jaké si Conway uměl představit v Massenetově instrumentaci pro nějaký tibetský balet. Déšť ustal a vzduch se oteplil. „No, je naprosto jisté, že sami bychom tu cestu nikdy nenašli,“ řekl Conway ve snaze zvednout náladu, ale Mallinsonovi ta poznámka moc odvahy nedodala. Byl skutečně nesmírně vyděšený a hrozilo nebezpečí, že teď to bude dávat najevo tím spíš, že nejhorší už mají za sebou. „A byli bychom o tolik přišli?“ odsekl trpce. Stezka se vinula dál, klesala mnohem srázněji a na jednom místě objevil Conway několik kvítků protěže, první vítané znamení, že se dostali do pohostinnějších poloh. Ale když to oznámil, ani to neznamenalo útěchu pro Mallinsona. „Proboha, Conwayi, vy snad máte dojem, že si špacírujete po Alpách? Co je to za sakrabónii, kam se plahočíme, to bych já rád věděl. A co hodláme dělat, až tam dojdeme? No, co budeme dělat?“

Conway řekl klidně: „Kdybyste zažil to, co já, věděl byste, že v životě jsou chvíle, kdy je nejlepší nedělat vůbec nic. Něco se s vámi děje a vy do toho prostě nezasahujete. Tak trochu to bylo za války. Člověk má štěstí, když má, jako tady, nepříjemnosti oslzeny vědomím, že prožívá něco nového.“

„Vy na mě jdete s nějakou sakramentskou filozofií. V Baskulu jste se na situaci takhle nedíval.“

„Ovšemže ne, protože tam byla naděje, že svým vlastním přičiněním dokážu události změnit. Ale teď, aspoň v tuto chvíli, žádnou takovou naději nemáme. Jsme tady, protože tady jsme, když už chcete nějaký důvod. A takovýhle mě obyčejně uklidní.“

„Snad si uvědomujete, jaká to bude úděsná dřina dostat se zpátky po cestě, po které jdeme. Celou hodinu se už plazíme po kolmé stěně nějaké hory – dobře si toho všímám.“

„Já taky.“

„No a?“ Mallinson se rozčilením rozkašlal. „Asi vám jdu na nervy, já vím, ale nemůžu si pomoct. Ve mně to všechno vzbuzuje nedůvěru. Zdá se mi, že ochotně děláme přesně to, co ti chlapi od nás chtějí. A oni nás zahánějí do slepé uličky.“

„Možná že ano, ale měli jsme na vybranou jen jedinou jinou možnost: odmítnout jejich pomoc a zahynout.“

„To zní logicky, já vím, ale moc nám to nepomůže. Já se bohužel neumím smířit s naší situací tak lehce jako vy. Nedokážu zapomenout, že ještě předevčírem jsme byli na konzulátě v Baskulu. Když si vzpomenu, co všechno se od té doby stalo, tak jsem z toho celý pryč. Odpusťte. Mám nervy nadranc. Jenom si uvědomuju, jaké jsem měl štěstí, že jsem nezažil válku – tam bych se asi choval jako hysterka. A teď se mi zdá, že celý svět kolem mě nadobro zešílel. Sám musím být dočista bez sebe, že vám tohle všechno říkám.“

Conway zavrtěl hlavou. „Ale vůbec ne, milý chlapče. Je vám čtyřiadvacet let a jste asi tak čtyři tisíce metrů vysoko – to dostatečně vysvětluje, co asi v tuto chvíli pociťujete. Obstál jste v obtížné zkoušce neobyčejně dobře – líp, než bych byl ve vašem věku obstál já.“

„Ale vám to všechno nepřipadá šílené? To, jak jsme letěli přes ty hory, a to příšerné čekání v tom vichru a jak umíral ten pilot a jak jsme se pak setkali s těmihle lidmi – copak to není jako v nějakém zlém snu, copak se vám to nezdá neuvěřitelné, když se nad tím zamyslíte?“

„Zdá, ovšemže.“

„Ale pak bych tedy hrozně rád věděl, jak to všechno dokážete brát s takovým klidem.“

„Vážně byste to rád věděl? Tak já vám to povím, když chcete, ale patrně si o mně pomyslíte, že jsem cynik. Zůstávám klidný, protože tolik jiných událostí, nad kterými se zamýšlím, mi připadá jako zlý sen. Tohle není jediná šílená končina na světě, Mallinsone. Koneckonců, když už musíte myslet na Baskul, copak si nevzpomínáte, jak před naším odletem mučili revolucionáři své zajatce, aby z nich vymámili informace? Obyčejný mandl na prádlo – bylo to ovšem velmi účinné, ale já jsem nikdy neviděl nic komičtěji strašlivého. A připomeňte si tu poslední depeši, co ještě došla, než jsme byli odříznuti od světa. To byl přece oběžník od nějaké textilní firmy z Manchesteru, která chtěla vědět, jestli by se v Baskulu nedal zahájit prodej korzetů pro dámy. To se vám nezdá dost šílené? Věřte mi, když už jsme se dostali sem, tak to nejhorší, co by nás mohlo potkat, by bylo zjištění, že jsme jednu podobu šílenství vyměnili za druhou. A pokud jde o válku, kdybyste se do ní dostal, dělal byste totéž co já – učil se, jak na sobě nedat znát, že máte plné kalhoty.“

Stále ještě hovořili, když je prudké, ale krátké stoupání oloupilo o dech a po několika krocích jim opět připomnělo nedávné vyčerpání. Ale najednou měli pod nohama rovnou půdu a vystoupili z mlhy do čistého prosluněného vzduchu. Před nimi, a to v nevelké vzdálenosti, stála lámaserie Šangri-la.

Na první pohled ji Conway málem pokládal za přelud, mihotající se zcela nezávisle na tom monotónním rytmu, kterým nedostatek kyslíku obestřel všechny jeho smysly. Však to také byla neobyčejná a téměř neuvěřitelná podívaná. K boku hory se tulila skupina barevných pavilonů, jež ničím nepřipomínala nějaký pochmurný hrad nad Rýnem, ale spíš něhu květných plátků, náhodně rozhozených po skalním útesu. Bylo to skvostné a dokonalé. Střízlivější emoce však zvedala pohled vzhůru, od mléčně namodralých střech k šedé skalní baště nad nimi, děsivé jako Wetterhorn nad Grindelwaldem. A za ní se oslnivou pyramidou tyčila k nebi sněžná úbočí Karakalu. (To je asi, pomyslel si Conway, nejhrozivější horská scenérie na celém světě, a představil si nesmírný tlak sněhu a ledovce, proti němuž ten bližší skalní útes slouží jako gigantická opěrná zeď. Jednoho dne se celá ta hora možná rozpukne a polovina ledové nádhery Karakalu se zřítí do údolí. A v duchu se ptal, jestli nepatrná pravděpodobnost takového nebezpečí spolu s představou jeho hrůznosti by dokonce nemohla člověka příjemně vzrušit.)

Pohled dolů nebyl o nic méně lákavý, neboť skalní stěna se dál svažovala, téměř kolmo, do jakési široké rozsedliny, která mohla vzniknout jedině při nějaké geologické katastrofě v pradávné minulosti. Dno toho údolí, neodhadnutelně vzdálené, vábilo zrak zelení; bylo chráněno před větry a lámaserie je spíš hlídala, než ovládala, a Conway měl dojem, že je to místo báječně výhodné, i když, je-li obydleno, musí být jeho osazenstvo zcela odloučeno od světa pásmem pyšně vysokých hor na vzdálenějším konci, hor, které nikterak není možno zlézt. Jedině k lámaserii vedly zřejmě stezky, po nichž se dalo z údolí vyšplhat. Jak se tak rozhlížel, sevřela Conwayovo srdce nepříjemná předtucha; Mallinsonovy obavy by se asi neměly brát tak docela na lehkou váhu. Ale ten pocit byl jen chvilkový a brzy se rozplynul v mnohem hlubším dojmu, napůl mystickém, napůl vizuálním, v dojmu, že konečně dorazil na místo, které znamená konečný, definitivní cíl.

Později si nedokázal přesně vzpomenout, jak on sám i všichni ostatní do lámaserie vstoupili, s jakými formalitami byli přijati, odpoutáni jeden od druhého a uvedeni do klášterního areálu. Ten řídký vzduch měl snovou příchuť a byl v souladu s porcelánovou modří oblohy; s každým vdechnutím a s každým pohledem nasával Conway jakýsi hluboký znecitlivující poklid, který ho obrnil jak proti Mallinsonovu strachu, tak proti Barnardovu vtipkování, ale i proti tomu, jak se slečna Brinklowová vžívala do role dámy, klidně připravené na to nejhorší. Matně si připomínal, jak byl překvapen, když zjistil, že vnitřek monastýru je prostorný, dobře vyhřátý a docela čistý; ale těchto předností si mohl pouze povšimnout, na víc nebyl čas, protože Číňan už vystoupil ze svých nosítek a prováděl je různými předpokoji. Choval se teď velice přívětivě. „Musím se vám omluvit,“ pravil, „že jsem se vám na té cestě nevěnoval, ale takové výpravy mi, po pravdě řečeno, nedělají dobře a já jsem nucen být na sebe opatrný. Doufám, že vás to příliš neunavilo.“

„Zvládli jsme to,“ odvětil s ironickým pousmáním Conway.

„Výborně. A nyní pojďte laskavě se mnou a já vás zavedu do vašich komnat. Nepochybně byste se rádi vykoupali. Naše ubytovací možnosti jsou prosté, ale doufám, že se s nimi spokojíte.“

V tomto okamžiku se Barnard, který se pořád ještě nezbavil dýchavičnosti, astmaticky uchechtl. „No,“ řekl a zalapal po dechu, „že se mi líbí vaše klima, to říct nemůžu – ten vzduch mě kapánek tíží na prsou –, ale z oken v průčelí máte sakramentsky pěknou vyhlídku, to teda určitě. Na tu koupelnu se máme seřadit do fronty, nebo je tohle hotel jako v Americe?“

„Domnívám se, že zde budete se vším spokojen, pane Barnarde.“

Slečna Brinklowová upjatě přikývla. „Já také doufám.“

„A potom,“ pokračoval Číňan, „bude pro mě nesmírnou ctí, když se mnou povečeříte.“

Conway na to odpověděl velice zdvořile. Jenom Mallinson ničím ani nenaznačil, jaký k těm neočekávaným příjemnostem zaujímá postoj. Stejně těžce jako Barnard snášel tu vysokou polohu, ale teď se s velkým úsilím nadechl, aby se mohl hlasitě ozvat: „A přitom taky, když dovolíte, se budeme radit, jak se odtud dostaneme. A to čím dřív, tím líp, aspoň pokud jde o mě.“

Kapitola čtvrtá

„A tak vidíte,“ pravil Čang, „že nejsme takoví barbaři, jaké jste čekali…“

Conway to později toho večera nehodlal popírat. Radoval se z toho příjemného pocitu, kdy se tělesná pohoda snoubí s duševní čilostí, z pocitu, který mu připadal ze všech nejkultivovanější. Vybavení lámaserie splnilo zatím všechno, co si mohl přát – splnilo dokonce mnohem víc, než mohl očekávat. Že v tibetském monastýru je zavedeno ústřední topení, na tom asi v době, která už i do Lhasy dodala telefony, není nic pozoruhodného; ale že se v tom monastýru vymoženosti západní hygieny spojují s tolika jinými, čistě východními a tradičními prvky, to na Conwaye zapůsobilo zcela mimořádným dojmem. Vana, v níž si před chvíli s takovým požitkem hověl, byla z prvotřídního zeleného porcelánu a byla vyrobena, jak o tom svědčila značka, v Akronu v Ohiu. A přitom domorodec, který mu lázeň připravil, ho obsluhoval podle čínských zvyklostí, vyčistil mu uši a nosní dírky a pod spodními víčky protáhl tenounký hedvábný tamponek. Conway se v té chvíli v duchu ptal, jestli se podobným příjemnostem těší i jeho tři společníci a jak se na ně tváří.

Před časem žil Conway v Číně skoro deset let, a ne vždycky ve větších městech; a celkem vzato přičítal ten čas k nejšťastnějším dobám svého života. Měl Číňany rád a jejich obyčeje mu vyhovovaly. Obzvlášť mu chutnala čínská kuchyně se všemi těmi rafinovanými přísadami, a tak první jídlo v Šangri-la mu poskytlo vítanou připomínku známých příchutí. Pokládal také za možné, že v tom jídle byla nějaká bylina nebo droga ulehčující dýchání, protože nejen sám pociťoval jistý rozdíl, ale postřehl, že i u jeho spolustolovníka se projevila značnější úleva. Čang, toho si Conway povšiml, snědl jen malou porci hlávkového salátu a vůbec se nedotkl vína. „Mne musíte omluvit,“ vysvětlil hned zpočátku, „mám velice přísnou dietu – jsem nucen být na sebe opatrný.“

Tento důvod uvedl už dříve a Conway uvažoval, jakým asi neduhem je Čang postižen. Když se teď na něho díval pozorněji, uvědomoval si, jak je nesnadné určit jeho věk; s poměrně drobnými, neprokreslenými rysy a s pletí nažloutlou jako hlína vypadal buď jako člověk mladý, ale předčasně zestárlý, nebo jako pozoruhodně zachovalý stařec. Rozhodně nebyl bez zvláštního osobitého půvabu; měl v sobě jakousi stylizovanou zdvořilost, kterou kolem sebe šířil jako vůni, tak jemnou, že ji člověk nepostřehl, dokud na ni nepřestal myslet. Ve vyšívaném rouchu z modrého hedvábí, s obvyklou na bocích rozstřiženou suknicí a s kalhotami zúženými na kotnících, což vše mělo barvu akvarelové oblohy, vyzařoval kovově chladné kouzlo, které na Conwaye působilo přitažlivě, i když věděl, že nemusí byt po chuti každému.

Celá atmosféra tu byla spíš čínská než charakteristicky tibetská, což už samo vzbuzovalo v Conwayovi příjemné vědomí, že je doma, i když si v duchu říkal, že takový pocit s ním sotva budou sdílet ostatní. I ta místnost ho uspokojovala; měla podivuhodně vyvážené rozměry a byla střídmě vyzdobena goblény a několika krásnými lakovanými předměty. Světlo vycházelo z lampionů, v klidném vzduchu zcela nehybných. Conway pociťoval konejšivou pohodu ducha i těla a znovu se vnucující dohad, že v jídle byla asi nějaká droga, v něm nevzbuzoval pražádné obavy. Ať to bylo cokoli, jestli to tam vůbec bylo, zbavilo to Barnarda dýchavičnosti a Mallinsona agresivnosti; oba se výborně navečeřeli a uspokojovalo je spíš jídlo než rozmlouvání. I Conway zasedl ke stolu značně vyhladovělý a nelitoval, že etiketa vyžaduje, aby se k důležitým tématům přistupovalo povlovně. Nikdy se mu nechtělo popohánět situaci, která sama o sobě byla potěšující, a tak mu tento postup znamenitě vyhovoval. A proto, teprve když si zapálil cigaretu, jemně povolil uzdu své zvědavosti; otočil se k Čangovi a řekl: „Jste zřejmě velice šťastné společenství a dovedete být nesmírně pohostinní k cizincům. Ale já se domnívám, že cizím lidem neposkytujete útočiště moc často.“

„Jen zřídka, opravdu,“ odvětil s důstojnou odměřeností Číňan. „V těchto končinách nevládne cestovní ruch.“

Tomu se Conway usmál. „Vyjádřil jste se velice eufemisticky. Já měl dojem, když jsem sem došel, že je to ta nejodlehlejší samota, jakou jsem kdy spatřil. Tady by izolovaná kultura mohla vzkvétat bez nákazy z vnějšího světa.“

„Bez nákazy, říkáte?“

„Užívám toho výrazu vzhledem k tanečním orchestrům, kinům, reklamám nad střechami domů a podobným věcem. Vaše instalatérské vybavení je nejmodernější, jaké lze získat – a to je podle mého mínění to jediné spolehlivé dobrodiní, jaké může Východ převzít ze Západu. Často si myslím, že Římané měli veliké štěstí – jejich civilizace dospěla až k lázním s horkou vodou, a přitom ani nezavadila o fatální vědomosti z mechanizace.“

Conway se odmlčel. Dosud hovořil s improvizovanou lehkostí, která, i když nebyla neupřímná, měla především vytvořit a naladit jistou atmosféru. Na takové věci měl talent. Jenom ochota přizpůsobit se přejemněle zdvořilé náladě té chvíle mu bránila projevit svou zvědavost otevřeněji.

Slečna Brinklowová však takové zábrany neměla. „Prosím,“ řekla – ale to slovo neznělo ani trochu pokorně –, „pověděl byste nám něco o tomto monastýru?“

Čang jen povytáhl obočí, čímž dal mírně najevo, že tak přímý dotaz neschvaluje. „Způsobí mi to nesmírné potěšení, madam, pokud to ovšem dokáži. Co přesně byste si přála vědět?“

„Především kolik vás tu je a jakých jste národností.“ Její metodický duch se zjevně činil neméně odborně než v baskulské misii.

„Plnoprávnou hodnost lámů má asi padesát z nás,“ odvětil Čang, „a pak je zde několik dalších, mezi ty patřím i já, kteří dosud nedosáhli plného vysvěcení. Doufejme, že ho v patřičný čas rovněž dosáhneme. Do té doby jsme jen polovičními lámy – postulanty, dalo by se říci. Pokud jde o rasový původ, jsou mezi námi představitelé velkého počtu národů, je ovšem asi přirozené, že většinu tvoří Tibeťané a Číňané.“

Slečna Brinklowová si nikdy neodpustila závěrečný soud – i když nesprávný. „Ano, chápu. Je to tedy ve skutečnosti monastýr domorodý. A váš nejvyšší láma je Tibeťan, nebo Číňan?“

„Ani to, ani to.“

„Jsou tu nějací Angličané?“

„Několik.“

„No ne – to je pozoruhodné.“ Slečna Brinklowová se odmlčela, jen aby se nadechla, a hned pokračovala: „A teď mi povězte, v co všechno věříte.“

Conway se s poněkud pobaveným očekáváním pohodlně opřel zády. Vždycky s potěšením sledoval střetnutí odlišných způsobů myšlení; a skautská přímost slečny Brinklowové provokující lámaistickou filozofii – to slibovalo zábavu. Naproti tomu si nepřál, aby se jejich hostitel vyděsil. „To je dost široká otázka,“ podotkl ve snaze takový rozhovor oddálit.

Ale slečna Brinklowová neměla nejmenší chuť něco oddalovat. Víno, které ostatní zklidnilo, v ní probudilo neobyčejnou živost. „No ovšem,“ pravila s velkomyslným gestem, „já věřím v to pravé náboženství, ale jsem natolik tolerantní, abych připustila, že i jiní lidé – mám na mysli cizince – hlásají často upřímně své názory. A nečekám přirozeně, že se v nějakém monastýru setkám se souhlasem.“

Její shovívavá ústupnost přiměla Čanga k obřadné úkloně. „Ale proč ne, madam?“ odpověděl svou precizní a lahodnou angličtinou. „Musíme snad trvat na tom, že když jedno náboženství je pravé, musí být nutně všechna ostatní falešná?“

„No ovšem, to je snad samozřejmé, nemyslíte?“

Conway opět do rozhovoru zasáhl. „Prosím vás, já si myslím, že bychom se neměli přít. Ale i já sdílím se slečnou Brinklowovou její zvědavost, jaká je základní idea této jedinečné instituce.“

Čang odpověděl dost váhavě a spíš jen šeptem: „Kdybych to měl vypovědět co nejméně slovy, vážený pane, řekl bych, že především vyznáváme víru v umírněnost. Hlásáme, že vyvarovat se přehánění v čemkoli je ctností – že je dokonce ctností, dovolíte-li mi ten paradox, vyvarovat se přehánění i ve ctnosti. V údolí, které jste viděli a v němž žije několik tisíc obyvatel pod dozorem našeho řádu, jsme si ověřili, že tato zásada přispívá k značně vysokému stupni blaženosti. Vládneme s umírněnou přísností a na oplátku se spokojujeme s umírněnou poslušností. A mohu prohlásit, že náš lid je umírněně střídmý, umírněně cudný a umírněně počestný.“

Conway se usmál. Líbilo se mu, jak to bylo formulováno, a kromě toho to odpovídalo jeho vlastní povaze. „Myslím, že to chápu. A ti chlapíci, co za námi přišli dnes ráno, patří patrně k lidem z vašeho údolí.“

„Ano. Doufám, že jste během té cesty neměli důvod si na ně stěžovat.“

„Ne, ne, vůbec ne. A jsem rozhodně rád, že jako průvodci byli víc než umírněně spolehliví. Vy jste mimochodem opatrně prohlásil, že ta zásada umírněnosti platí pro ně – mám tomu rozumět tak, že pro váš kněžský stav už neplatí?“

Ale na to Čang pouze potřásl hlavou. „Lituji, pane, ale dotkl jste se tématu, o němž nemíním hovořit. Mohu pouze dodat, že naše společenství má různá kréda a různé zvyklosti, ale že většina z nás se na ně dívá umírněně kacířsky. Jsem hluboce zarmoucen, že zatím nemohu říci více.“

„Neomlouvejte se, prosím. Ponechal jste mi takto nesmírně příjemné dohady.“ Cosi v jeho vlastním hlasu stejně jako v tělesných pocitech znovu vzbudilo v Conwayovi dojem, že je lehce omámen. I na Mallinsonovi bylo vidět, že je asi v podobném stavu, i když využil této příležitosti, aby poznamenal: „To všechno je velice zajímavé, ale já se domnívám, že je načase, abychom začali projednávat plány, jak se dostaneme odtud. Chceme se co nejdřív vrátit do Indie. Kolik nosičů nám můžete zajistit?“

Ta otázka, tak praktická a jednoznačná, prolomila krunýř přátelské uhlazenosti, aby zjistila, že pod ním nenajde vhodnou oporu. Čangova odpověď se ozvala teprve po dosti dlouhé pauze: „Já, pane Mallinsone, nejsem naneštěstí ta pravá osoba, na kterou je nutno se obrátit. V každém případě se však domnívám, že tato věc se nedá zařídit okamžitě.“

„Ale něco se přece zařídit musí! Je nutno, abychom se všichni vrátili ke své práci, a naši přátelé a příbuzní budou mít o nás starosti – no prostě se vrátit musíme. Jsme vám vděčni, že nás takto přijímáte, ale opravdu se tu nemůžeme povalovat a lenošit. Jestli se to vůbec dá uskutečnit, tak bychom se rádi vypravili na cestu nejpozději zítra. Počítám, že spousta vašich lidí nám dobrovolně a ochotně poskytne doprovod – a my se samozřejmě postaráme, aby se jim to vyplatilo.“

Mallinson nakonec znervózněl, jako kdyby doufal, že dostane odpověď ještě dřív, než všechno dopoví; ale nevypáčil z Čanga nic víc než tiché a skoro vyčítavé: „Ale to všechno je mimo rámec mých oprávnění.“

„Mimo rámec? No ale něco snad udělat můžete. Kdybyste nám obstaral mapu tohoto kraje, ve velkém měřítku, moc by nám to pomohlo. Vypadá to tak, že budeme cestovat dlouho, tím spíš musíme vyrazit brzy. Mapy tu doufám máte, ne?“

„Ano, map máme mnoho.“

„Tak si některé vypůjčíme, když dovolíte. Později vám je vrátíme – předpokládám, že čas od času máte nějaké spojení se světem. A napřed bychom měli o sobě poslat zprávy, abychom uklidnili své přátele. Jak daleko je nejbližší telegrafní spoj?“

V Čangově vrásčitém obličeji se objevil výraz nekonečné trpělivosti, ale odpovědi se Mallinson stejně nedočkal.

Chviličku čekal a pak se opět rozhovořil. „No, kam posíláte objednávky, když něco potřebujete? Něco z civilizace, myslím.“ Do očí i do hlasu se mu vloudily známky hrůzy. Znenadání odstrčil židli a vstal. Byl bledý a zemdleně si dlaní přejel po čele. „Jsem hrozně unavený,“ vykoktal a rozhlédl se po místnosti. „Je mi jasné, že nikdo z vás se ani nepokusí mi pomoct. A to jsem položil jen jednoduchou otázku. Odpověď na ni musíte samozřejmě znát. Když jste si tu instalovali všechny ty moderní vany, jak jste je sem dostali?“

Opět bylo ticho.

„Tak vy mi to nepovíte? Asi je to součást všech těch ostatních záhad. Conwayi, proč vy si ksakru necháte tohle všechno líbit – proč vy se nesnažíte zjistit, jak na tom doopravdy jsme? Já jsem na dně, pro dnešek – ale zítra, to vám povídám – zítra se musíme dostat odtud – bezpodmínečně –“

Málem se sesul na podlahu, kdyby ho Conway nezachytil a neusadil na židli. Pak se trochu vzpamatoval, ale už nepromluvil.

„Zítra mu bude mnohem lépe,“ pravil laskavě Čang. „Zdejší vzduch působí cizincům zpočátku potíže, ale všichni si brzy přivyknou.“

Conway měl pocit, jako by se probouzel z nějakého transu. „Bylo toho na něho trochu moc,“ vysvětloval s dost žalostným pokusem o vlídnost. A ostřeji dodal: „Nějak to dolehlo na nás všechny – snad abychom tuto debatu ukončili, odložili a šli spát. Barnarde, ujměte se laskavě Mallinsona. A vy se určitě také potřebujete vyspat, slečno Brinklowová.“ Čang dal patrně nějaké znamení, protože v tom okamžiku se objevil sluha. „Ano, půjdeme všichni – dobrou noc – dobrou noc – já přijdu hned za vámi.“ Div je nevystrkal z místnosti a pak se zcela neobřadně, což bylo v nápadném rozporu s jeho dřívějším chováním, otočil k svému hostiteli. Mallinsonova výčitka ho přece jen vyburcovala.

„Poslyšte, pane, nechci vás dlouho zdržovat, a tak půjdu rovnou k věci. Můj přítel jedná ukvapeně, ale já mu to nemám za zlé – plným právem chce mít ve všem jasno. Svou cestu zpátky zorganizovat musíme, a to není možné bez vaší pomoci nebo bez pomoci jiných zdejších lidí. Já si samozřejmě uvědomuju, že nemůžeme vyrazit hned zítra, a pro mě osobně by krátký pobyt u vás nebyl patrně bez zajímavosti. Jenže moji společníci se na to asi takto nedívají. Takže jestli, jak říkáte, vy sám pro nás opravdu nemůžete nic udělat, zprostředkujte nám spojení s někým, kdo něco udělat může.“

„Jste moudřejší než vaši přátelé, vážený pane,“ pravil Čang, „proto nejste tak netrpělivý. To mě těší.“

„To není odpověď.“

Čang se rozesmál – přerývaným ječivým chichotem, do něhož se tak zjevně nutil, že Conwayovi bylo okamžitě jasné, že se ze zdvořilosti tváří, jako by pochopil nějaký imaginární žert. Touto komedií se Číňané pokoušejí zachovat si tvář, když se dostanou do trapné situace. „Rozhodně nemáte žádný důvod dělat si starosti,“ odpověděl Čang po pauze. „V příhodný čas budeme určitě schopni poskytnout vám veškerou pomoc, kterou potřebujete. Není to bez potíží, jak si jistě umíte představit, ale když k řešení toho problému budeme přistupovat rozumně a bez přehnaného spěchu…“

„Já nenaléhám, aby se spěchalo. Chci se pouze dovědět, jak je to s nosiči.“

„No vidíte, můj vážený pane, a to je další problém. Velice pochybuji, že snadno najdete lidi, kteří budou ochotni podniknout takovou cestu. Mají v údolí svůj domov a nemají chuť ho opouštět a vydávat se na dlouhé a svízelné výpravy do světa.“

„Ale zřejmě je možno je k tomu nějak přimět, jinak nechápu, proč a kam vás doprovázeli dnes ráno.“

„Dnes ráno? To bylo něco docela jiného.“

„V čem to bylo jiné? Copak jste nebyli na nějaké výpravě, když jsme se s vámi já a moji přátelé náhodou setkali?“

Na to Čang neodpověděl a Conway za okamžik pokračoval mnohem tišším hlasem: „Už chápu. Takže to nebylo náhodné setkání. Však mi to bylo od první chvíle divné. Vy jste tam šli záměrně – pro nás. To znamená, že jste už napřed věděli, že tam přistaneme. Naskýtá se tedy zajímavá otázka: Jak jste to věděli?“

Jeho slova vnesla rušivý tón do nádherného poklidu té scény. Ve světle lampionu viděl Conway jasně Číňanovu tvář; byla klidná a sošně nehybná. Ale náhle zmírnil Číňan napětí nepatrným gestem; shrnul hedvábný závěs a odhalil tak francouzské okno na balkon. Pak se dotkl Conwayovy paže a vyvedl ho do chladného, křišťálově čistého vzduchu. „Jste chytrý,“ řekl, „ale nepočínáte si zcela správně. Z toho důvodu bych vám radil, abyste své přátele těmito abstraktními debatami neznepokojoval. Věřte mi, ani vám, ani jim nehrozí v Šangri-la žádné nebezpečí.“

„Nám taky nedělá starosti nějaké nebezpečí. Ale to, že se tu zdržíme.“

„To si uvědomuji. A k jistému zdržení asi dojde – zcela nevyhnutelně.“

„Jde-li jen o krátkou dobu a je-li to skutečně nevyhnutelné, budeme se s tím muset co nejtrpělivěji smířit.“

„To je rozumná řeč, neboť my si nic víc nepřejeme, než aby pro vás a vaše společníky byl každý okamžik pobytu u nás potěšením.“

„To je všechno moc hezké a mně osobně, jak jsem vám už řekl, to nebude příliš vadit – je to nový a zajímavý zážitek a my si tak jako tak potřebujeme odpočinout.“

Vzhlížel k třpytící se pyramidě Karakalu. V té chvíli, v tom jasném světle měsíčním, se zdálo, že kdyby člověk zvedl ruku, mohl by se jí dotknout; tak ostře, zářivě se rýsovala na té nezměrné modři za ní.

„Zítra,“ pravil Čang, „bude pro vás možná to všechno ještě zajímavější. A pokud jde o odpočinek, není na světě mnoho vhodnějších míst, jestli jste unaven.“

A vskutku, jak Conway nepřestával zírat vzhůru, rozléval se v něm intenzivnější pocit klidu, jako by ta podívaná nelahodila jen zraku, ale i duchu. Na rozdíl od vysokohorských vichřic, které se vztekaly předešlé noci, teď se nezvedl ani ten nejslabší vánek; celé údolí, uvědomil si Conway, je vlastně pevninou chráněný přístav, nad nímž se Karakal tyčí jako maják. Ta podobnost byla ještě zřetelnější, když se nad ní zamyslel, protože na vrcholku bylo skutečně světlo, šlehaly tam ledově modré záblesky, odpovídající skvostnému jasu, který odrážely. Cosi přimělo Conwaye, aby se zeptal, co doslovně znamená to jméno, a Čangova odpověď se ozvala jako zašeptaná ozvěna jeho vlastního zahloubání: „Karakal znamená v nářečí zdejšího údolí Modrý měsíc,“ pravil Číňan.

Se závěrem, k němuž Conway došel, že se totiž obyvatelé Šangri-la o příletu jeho skupiny nějak dověděli a že ho očekávali, se Conway ostatním nesvěřil. Původně měl ovšem v úmyslu jim to říct, uvědomoval si, že je to důležité, ale když nastalo ráno, to, co zjistil, ho jinak než teoreticky znepokojovalo tak málo, že se mu už nechtělo vyvolávat větší obavy u ostatních. Jedna část jeho já dál zastávala názor, že na tom místě je zjevně něco podezřele záhadného, že Čangův postoj z předešlého večera nebyl ani zdaleka uklidňující a že členové skupiny jsou vlastně vězni, dokud představení monastýru neprojeví ochotu nějak víc jim vyjít vstříc. A to je nepochybně jeho povinnost, k nějaké akci je přinutit. Koneckonců, on je přece představitelem britské vlády, když už nic jiného; a kdyby jemu osazenstvo tibetského monastýru odmítlo jakoukoli oprávněnou žádost, to by byl přímo zločin… To bylo normální úřední stanovisko, jaké se mělo zaujmout; a část Conwayova já byla jak normální, tak úřední. Za jistých okolností nikdo nemohl lépe hrát roli silné iniciativní osobnosti; v těch posledních krušných dnech před evakuací se choval tak, že mu to mělo vynést (uvažoval s trpkým humorem) přinejmenším šlechtický titul a knihu s titulem: S Conwayem v Baskulu, udělovanou ve školách jako odměnu za vynikající prospěch. Že se ujal několika různých civilistů, mezi nimiž byly i ženy a děti, že jim ovšem za zuřivé revoluce, vyprovokované proticizineckými agitátory, zajistil útočiště v nevelké budově konzulátu a že si hrozbami i domluvami vynutil na revolucionářích, aby připustili evakuaci vzduchem, a to ve velkém měřítku – to nebyl, jak se sám domníval, zanedbatelný úspěch. Kdyby využil svého vlivu a postavení a podával nekonečné řady hlášení, možná že by něco vyfechtoval při novoročním udílení řádů a titulů. Rozhodně mu to vyneslo vřelý obdiv Mallinsonův. Ale bohužel, tím větší zklamání k němu ten mladík určitě pociťuje teď. To je ovšem škoda, jenže Conway si už zvykl, že ho lidé mají rádi jenom proto, že ho nechápou. Skutečně nepatřil k těm energickým budovatelům impéria, co se s vysunutou bradou ženou do všeho hlava nehlava; zdání, které budil, to byla pouze krátká jednoaktovka, která se čas od času řízením osudu a ministerstva zahraničí opakovala za plat, jehož výši si kdokoli mohl vyhledat na stránkách Whitakerova almanachu.

Po pravdě řečeno, záhada Šangri-la i záhada toho, jak on sám se tam dostal, začala vlastně Conwaye lákavě okouzlovat. Rozhodně nepociťoval žádné osobní obavy. Jeho služební povinnosti ho často odváděly do podivných končin světa, a čím ty končiny byly podivnější, tím zpravidla méně trpěl nudou; proč by tedy reptal, když ho teď místo stručného příkazu z Whitehallu jen nepředvídaná náhoda vyslala na to nejpodivnější místo ze všech?

Vlastně ho ani nenapadlo, aby reptal. Když toho rána vstal a uviděl za oknem něžnou azuritovou modř oblohy, nepřál si být nikde jinde na zemi – ani v Péšávaru, ani na Piccadilly. S radostí pak zjistil, že noční odpočinek měl i na ostatní povzbudivý účinek. Barnard byl schopen docela spokojeně žertovat o postelích, koupelnách, snídaních a všech ostatních pohostinných příjemnostech. Slečna Brinklowová přiznala, že ani po nanejvýš usilovném pátrání neobjevila ve svém pokoji žádnou ze závad, na jaké byla připravena. Dokonce i na Mallinsonovi, i když se stále dost kabonil, bylo znát, že se poněkud zklidnil. „Mám dojem, že dneska se odtud zase nedostaneme,“ bručel, „leda by sebou někdo hezky zčerstva hodil. Ale ti chlapi tady jsou typičtí orientálci – nedonutíte je, aby něco provedli svižně a pořádně.“

Conway měl pro tu kritiku pochopení. Mallinson je pryč z Anglie necelý rok – nepochybně dost dlouho, aby se cítil oprávněn k zevšeobecňujícímu tvrzení, na kterém by patrně trval, i kdyby byl pryč dvacet let. A do jisté míry je to ovšem tvrzení pravdivé. Ale Conway neměl dojem, že východní národy jsou mimořádně pomalé a liknavé, spíš, že Angličané a Američané se ženou po světě ve stavu neustálého a dost nesmyslného horečnatého vzrušení. Nemyslel si, že by kterýkoli jeho západní soukmenovec tento názor sdílel, ale on ho zastával tím přesvědčivěji, čím víc měl let a zkušeností. Naproti tomu je jisté, že se Čang vychytrale vymlouvá a že Mallinson má pro svou netrpělivost pádné důvody. Conway si tak trochu přál, aby i on mohl pociťovat netrpělivost; pro toho chlapce by pak bylo všechno o tolik snadnější.

„Snad bychom měli vyčkat, co nám přinese dnešek,“ pravil Conway. „To byl asi přehnaný optimismus, když jsme hned včera večer čekali, že něco udělají.“

Mallinson prudce zvedl hlavu. „Vy si patrně myslíte, že jsem se choval jako blázen, když jsem tak naléhal. Ale já nemohl jinak – ten Číňan mi připadal sakramentsky podezřelý, a připadá mi tak pořád. Vytáhl jste z něho něco rozumného, když jsme odešli spát?“

„Nehovořili jsme spolu dlouho. A on se většinou vyjadřoval nejasně a vyhýbavě.“

„Dneska ho budeme muset hezky ostře přinutit, aby kápl božskou.“

„Určitě,“ přikývl Conway, ale žádné nadšení pro to rozhodnutí neprojevil. „Zatím tu máme vynikající snídani.“ Ta snídaně se skládala z grapefruitů, čaje a indických placek a vše bylo dokonale připraveno a naservírováno. Když dojídali, vstoupil Čang, lehce se uklonil a začal je častovat zdvořilými konvenčními pozdravy, které v angličtině zněly trochu nevhodně. Conway by raději mluvil čínsky, ale doposud nedal najevo, že ovládá nějaký východní jazyk; domníval se, že by si tak užitečné eso měl nechat schované v rukávě. Vážně naslouchal Čangovým společenským frázím a ujišťoval Číňana, že výborně spal a je mu mnohem líp. Čang to kvitoval s potěšením a dodal: „Spánek, jak praví váš národní básník, vskutku rozmotává zcuchané přadeno starostí.“

Ta ukázka vzdělanosti nebyla přijata příliš pochvalně. Mallinson na ni reagoval s tím přídechem despektu, jaký musí pociťovat každý zdravě uvažující mladý Angličan při zmínce o poezii. „To asi myslíte Shakespeara, i když zrovna tenhle citát já nepoznávám. Ale znám jiný, který říká: ‚Netrvejte na správném pořadí k odchodu, ale odejděte co nejdřív.‘ Nechci být nezdvořilý, ale to je přesně to, co bychom my všichni rádi udělali. A já rovnou začnu shánět ty nosiče – ještě teď dopoledne, jestli proti tomu nic nenamítáte.“

Číňan přijal to ultimátum zcela netečně a po chvíli odpověděl: „S lítostí vám musím říci, že by to bylo málo platné. Obávám se, že nemáme k dispozici lidi, kteří by byli ochotni vás doprovázet do takové dálky od svých domovů.“

„Ale proboha, člověče, snad si nemyslíte, že tohle přijmeme jako odpověď?“

„Je mi upřímně líto, ale jinou odpověď vám dát nemohu.“

„Zřejmě jste si to po včerejším večeru jaksepatří rozmyslel,“ vložil se do toho Barnard. „Včera jste si tím vším nebyl tak docela jistý.“

„Nechtěl jsem vás zklamat, když jste po té cestě byli tak vyčerpáni. Teď, po osvěžující noci, budete doufám všechno vidět v rozumnějším světle.“

„Poslyšte,“ zasáhl hbitě Conway, „s tímhle mlhavým vykrucováním se nespokojíme. Dobře víte, že donekonečna tu zůstat nemůžeme. A zrovna tak je samozřejmé, že vlastním přičiněním se odtud nedostaneme. Co pro nás tedy hodláte udělat?“

Čang se usmál a zářivost jeho úsměvu byla zjevně určena pouze pro Conwaye. „Vážený pane, s radostí vyslovím doporučení, které mám na mysli. Na postoj vašeho přítele se reagovat nedalo, ale na žádost moudrého člověka vždycky odpověď existuje. Snad si vzpomínáte, že včera někdo poznamenal – myslím, že opět váš přítel –, že nutně musíme mít občasné spojení s vnějším světem. A to je naprostá pravda. Čas od času potřebujeme jisté věci ze vzdálených skladů a zvykli jsme si, že je v patřičné době obdržíme – jakým způsobem a za jakých formalit, tím vás nemusím obtěžovat. Důležité je, že takovou zásilku právě očekáváme, má dojít zakrátko, a ježto lidé, kteří ji mají doručit, se potom budou vracet, myslím, že by se vám mohlo podařit nějak se s nimi dohodnout. Nemohu opravdu vymyslet lepší řešení a doufám, že až ti lidé přijdou…“

„A kdy přijdou?“ přerušil ho Mallinson bez obalu.

„Přesné datum není samozřejmě možné předpovědět. Sami jste se přesvědčili, jak těžké jsou přesuny v této části světa. Stovky příčin mohou zavinit nepředvídatelné zdržení – nebezpečné změny počasí…“

Opět zasáhl Conway. „Ujasněme si to. Vy nám doporučujete, abychom si jako nosiče najali lidi, kteří sem mají zakrátko přijít s nějakým zbožím. To není špatný nápad, ale my o tom musíme vědět o něco víc. Především na to jsme se už ptali, kdy ty lidi čekáte. A za druhé, kam nás dovedou?“

„To je otázka, kterou byste museli položit jim.“

„Dovedou nás do Indie?“

„To vám já říci nemohu.“

„No prosím, odpovězte nám tedy na tu druhou otázku. Kdy tady budou? Neptám se na přesný den – chci jenom vědět, jestli je pravděpodobné, že to bude příští týden nebo příští rok.“

„Mohlo by to být asi tak ode dneška za měsíc. Zřejmě ne později než za dva měsíce.“

„Nebo za tři, za čtyři, za pět měsíců,“ rozhořčeně vpadl do řeči Mallinson. „A vy si myslíte, že budeme trčet tady, dokud nás ten konvoj či karavana, či co to vlastně bude, neodvede bůhvíkam v naprosto neurčitelné době daleké budoucnosti?“

„Daleká budoucnost, to je sotva vhodné označení, pane. Nestane-li se něco nepředvídaného, doba vašeho čekání by neměla být delší, než jsem řekl.“

„Ale dva měsíce! Dva měsíce v tomto místě! To je absurdní! Conwayi, o tom se přece nedá vážně uvažovat! Panenanebi, dva týdny by stačily až až!“

Čang si střídmým pohybem, naznačujícím, že rozhovor považuje za ukončený, podkasal suknici. „Omlouvám se, jestli jsem vás nějak rozladil. Lámaserie vám všem i nadále nabízí pohostinství po tak dlouhou dobu, po jakou budete mít to neštěstí zde setrvat. Víc říci nemohu.“

„Ani nemusíte,“ vztekle odsekl Mallinson. „A jestli si myslíte, že nás máte v hrsti, tak brzy uvidíte, že jste zatraceně vedle! My ty nosiče, co potřebujeme, seženeme, buďte bez starosti. Klidně se uklánějte a dělejte nám pomyšlení a říkejte si, co chcete…“

Conway položil mladíkovi ruku na rameno a zarazil ho. Mallinson, když se vztekal, se choval nemožně, jako děcko; byl schopen říct cokoli, co mu přišlo na mysl, a bylo mu úplně jedno, je-li to vhodné a slušné. Conway byl ochoten to člověku s takovou povahou a v takové situaci odpustit, ale bál se, že by se to mohlo nešetrně dotknout mnohem zjemnělejších a lehce zranitelných citů Číňanových. Ale Čang se naštěstí s obdivuhodným taktem vzdálil, právě včas, aby unikl tomu nejhoršímu.

Kapitola pátá

Debatou o té věci strávili celý zbytek dopoledne. Pro čtyři osoby, které by si za normálních okolností hověly v klubech a misiích v Péšávaru, to byl vpravdě šok, když místo toho zjistily, že je čekají dva měsíce v tibetském monastýru. Ale jak už to bývá, z toho počátečního šoku po příchodu do monastýru zbyly teď už jen nepatrné stopy buď rozhořčení, nebo úžasu; dokonce i u Mallinsona se po tom prvním vzplanutí dostavila jen napůl ještě ohromená rezignace. „Já se už kvůli tomu nebudu hádat, Conwayi,“ řekl a nervózně, podrážděně vyfukoval kouř z cigarety. „Dobře víte, jak se na to dívám. Od první chvíle tvrdím, že je to všechno nějak podezřelé. Darebáctví je to. Já bych chtěl odtud hned, okamžitě.“

„A já vám to nemám za zlé,“ odvětil Conway. „Naneštěstí nejde o to, co by kdo z nás chtěl, ale o to, s čím se musíme smířit. Když zdejší lidé říkají, že nám nemohou, nebo nechtějí opatřit nosiče, které nutně potřebujeme, nedá se opravdu dělat nic jiného než čekat, až přijdou ti druzí chlapíci. S lítostí musím připustit, že jsme v té věci bezmocní, ale taková je bohužel pravda.“

„Chcete říct, že tu musíme zůstat dva měsíce?“

„Jinou možnost nevidím.“

Mallinson gestem nucené lhostejnosti sklepal popel z cigarety. „No dobrá! Tak tedy dva měsíce! Radujme se a zvolejme hurá!“

„Nechápu, proč by to mělo být o mnoho horší než dva měsíce v kterékoli jiné od světa odříznuté končině. Lidé našeho povolání jsou zvyklí na to, že jsou posíláni do prapodivných oblastí – to se týká nás všech. Ovšemže je to zlé pro ty z nás, kteří mají přátele a příbuzné. Já osobně mám v tomto ohledu štěstí – nenapadá mě nikdo, kdo by si o mě v nejbližší době dělal starosti, a mou práci, ať už jakoukoli, může klidně dělat někdo jiný.“

Obrátil se k ostatním, jako by je vyzýval, aby každý z nich vyslovil svůj názor. Mallinson se k tomu nevyjádřil, ale Conway aspoň přibližně věděl, jak na tom ten mladík je. Má v Anglii rodiče a dívku; o to je to s ním těžší.

Naproti tomu Barnard přijal tu jejich situaci s humorem, který se Conway naučil přičítat jeho vrozené dobromyslné letoře. „No, já mám dojem, že mám vlastně náramnou kliku – dva měsíce v polepšovně mě nezabijou. A pokud jde o mou famílii tam u nás doma, ta neuroní jedinou slzičku – vždycky jsem byl líný na psaní dopisů.“

„Zapomínáte, že naše jména budou v novinách,“ připomněl mu Conway. „Všechny nás prohlásí za nezvěstné a lidé si přirozeně budou myslet, že opravdu došlo k nejhoršímu.“

Barnard se na okamžik zatvářil polekaně; pak se ale maličko ušklíbl a řekl: „No jistě, to je pravda, ale ujišťuju vás, že mně to vadit nebude.“

To slyšel Conway rád, i když mu to znělo trochu záhadně. Otočil se k slečně Brinklowové, která až dosud zachovávala nápadné mlčení; za rozhovoru s Čangem nedala nijak najevo, jak se na to všechno dívá. Conway se domníval, že i jí působí asi jejich postavení poměrně málo starostí. Teď promluvila úsměvně: „Jak říká pan Barnard, kvůli dvěma měsícům tady se nemusíme nijak rozčilovat. Je přece úplně jedno, kde člověk je, když je ve službách Božích. Poslala mě sem Prozřetelnost. Beru to tedy jako její příkaz.“

Za těchto okolností považoval Conway ten postoj za velice příhodný. „Jsem přesvědčen,“ řekl povzbudivě, „že vaše misionářská společnost vás velice pochválí, až se vrátíte. Budete jí moci poskytnout řadu užitečných informací. Po pravdě řečeno, my všichni získáme cenné zkušenosti. To by nás mělo trochu utěšit.“

Pak už se mluvilo o věcech všeobecnějších. Conwaye dost překvapilo, jak bezstarostně se Barnard a slečna Brinklowová přizpůsobili novým vyhlídkám. Ale zároveň se mu tím ulevilo; musel si poradit jen s jedním nespokojencem. Leč i u Mallinsona nastala po vypětí při té ostré debatě reakce; pořád byl rozčilen, ale přece jen jevil větší ochotu dívat se na všechno i ze světlejších stránek. „Bůhví, co budeme dělat, abychom nějak zabili čas,“ zvolal, ale už sama ta zmínka svědčila o tom, že se snaží smířit se situací.

„Především bychom se měli řídit zásadou, že se musíme vyvarovat všeho, čím bychom jeden druhému šli na nervy,“ odvětil Conway. „Naštěstí je klášter dost prostorný a rozhodně nepřelidněný. Kromě sluhů jsme se zatím setkali jen s jediným členem jeho osazenstva.“

Barnard připomněl ještě další důvod k optimismu. „Jestli to, co jsme dosud jedli, je typická ukázka, tak v žádném případě nebudeme hladovět. Poslyšte, Conwayi, vést tenhle Zapadák, to předpokládá hromadu peněz. Jen ty koupelny například – taková věc stojí pěkné prachy. A nezdá se mi, že by tady někdo pracoval na výdělek, ledaže by měli nějaké výnosné zaměstnání ti chlapi dole v údolí, ale ani tak nemůžou přece vyrábět tolik, aby to stačilo na export. Rád bych věděl, jestli tu těží nějaké rudy.“

„Celé tohle místo je jedna proklatá záhada,“ prohlásil Mallinson. „Já bych řekl, že někde mají zahrabané celé hrnce peněz, jako jezuité. Pokud jde o ty koupelny, ty jim třeba věnoval nějaký milionář, který je podporuje. Ale jakmile se odtud dostanu, přestanu si s tím lámat hlavu. Musím ovšem říct, že je tu svým způsobem dost pěkná vyhlídka. Být to na správném místě, bylo by to skvělé středisko zimních sportů. Jestlipak by se na některém z těch vrchů támhle dalo lyžovat?“

Conway se na něj zkoumavě a trochu pobaveně zadíval. „Včera, když jsem našel pár protěží, upozornil jste mě, že nejsem v Alpách. Teď je na mně, abych na to upozornil já vás. Neradil bych vám, abyste se pokoušel předvádět své lyžařské umění v těchto končinách.“

„Tady asi nikdo jakživ neviděl skoky na lyžích.“

„Ani lední hokej,“ doplnil s úsměvem Conway. „Mohl byste se pokusit sestavit mužstva. Co třeba pánové ze západu versus lámové?“

„To by je určitě naučilo hrát podle pravidel,“ dodala slečna Brinklowová vtipně, ale vážně.

Na to by se asi bylo těžko vhodně navazovalo, ale nebylo to ani zapotřebí, protože se už chystal oběd a jeho sestava spolu s pohotovou obsluhou vyvolaly příjemný dojem. Později, když vstoupil Čang, nikomu už se nechtělo pokračovat ve slovních potyčkách. Čang nesmírně taktně předstíral, že je se všemi stále v dokonalé shodě, a čtyři vyhnanci mu to nerozmlouvali. Dokonce když poznamenal, že by si možná rádi trochu podrobněji prohlédli budovy lámaserie, a je-li tomu tak, že mu bude potěšením dělat jim průvodce, byla jeho nabídka ochotně přijata. „No ovšem,“ pravil Barnard. „Toť se ví, že můžeme všechno omrknout, když už jsme tady. Počítám, že bude trvat hezky dlouho, než sem někdo z nás zavítá podruhé.“

Slečna Brinklowová udeřila na strunu, nutící spíš k zamyšlení. „Když jsme v tom letadle vzlétli z Baskulu, ani ve snu by mě nenapadlo, že bych se mohla dostat na takovéhle místo,“ pronesla polohlasně, když všichni vykročili za Čangem.

„A pořád ještě nevíme, proč jsme se sem dostali,“ dodal tvrdohlavě Mallinson.

Conway neměl předsudky proti rase nebo barvě pleti a přetvařoval se, když předstíral, jako někdy v klubech a vagonech první třídy, jak si váží toho, že tvář pod tropickou přilbou, červená jako vařený rak, je bílá. Takovou hrou se člověk vyvaroval nepříjemností, zvláště v Indii, a Conway se všem nepříjemnostem svědomitě vyhýbal. Ale v Číně to už nebylo tak nutné; měl mezi Číňany mnoho přátel a nikdy ho nenapadlo jednat s nimi jako s lidmi podřadnými. Byl tedy i vůči Čangovi zcela nepředpojatý a viděl v něm dobře vychovaného starého pána, kterému se snad nedá plně důvěřovat, ale který je nesporně vysoce inteligentní. Naproti tomu Mallinson se na něj díval jako by skrze mříže nějaké pomyslné klece; slečna Brinklowová se chovala energicky a směle jako ve společnosti zaslepeného neznaboha; zatímco Barnard žoviálně žertoval, asi tak, jak by žertoval s komorníkem.

Ale prohlídka Šangri-la byla tak zajímavá, že všechna tato stanoviska utlumila. Nebylo to první klášterní zařízení, kterým Conway procházel, ale určitě bylo nejrozsáhlejší, a nehledě k tomu, jak bylo umístěno, nejpozoruhodnější. Projít všemi těmi místnostmi a nádvořími, to už znamenalo celoodpolední výkon, a to si Conway uvědomoval, že mnohé komnaty pouze míjejí – že dokonce vynechávají celé budovy, do nichž jim Čang přístup neumožnil. I tak jim toho však ukázal tolik, že to dojmy, kterých každý z nich už předtím nabyl, jen potvrdilo. Barnard byl teď ještě pevněji přesvědčen, že lámové jsou bohatí; slečna Brinklowová objevila hojné důkazy o jejich nemorálnosti. Mallinson, když ho novost toho všeho přestala zajímat, nepociťoval o nic menší únavu než při mnoha jiných exkurzích v nižších polohách; byl si jist, že z lámů se nestanou jeho vysnění hrdinové.

Jedině Conway se poddal vzácnému a vzrůstajícímu okouzlení. Neupoutaly ho ani tak různé jednotlivosti jako postupné objevy uhlazenosti, neokázalého a dokonalého vkusu, souladu tak líbezného, že oku lahodil, aniž je přitahoval. Vskutku jen s uvědomělým úsilím se z postoje milovníka umění přehrál do postoje znalce a pak rozpoznával poklady, o něž by se v nabídkách předháněla muzea a zrovna tak milionáři – nádhernou perlově namodralou keramiku z doby dynastie Sungů, malby barevnými tušemi, uchovávané déle než po tisíc let, lakované předměty, na nichž matné a rozkošné detaily pohádkových krajin byly spíš zhudebněny než zobrazeny. V porcelánu a glazurách dosud plaše utkvíval svět neporovnatelné kultivovanosti, a než se rozplynul do čiré meditace, poskytl okamžik dojetí a vzrušení. Žádné vychloubání, žádná snaha po efektu, žádný úsporný útok na city diváka. Ty delikátní dokonalosti působily dojmem, jako by se snesly do skutečnosti jako plátky z nějakého květu. Sběratel by po nich šílel, ale Conway nebyl sběratel; neměl ani peníze, ani majetnický instinkt. Jeho záliba v čínském umění odpovídala celému jeho smýšlení; ve světě vzrůstajícího hřmotu a obrovitých rozměrů obracel se v soukromí k jemným, precizním a miniaturním věcičkám. A jak procházel místností za místností, slabounce pociťoval jisté dojetí při myšlence na gigantičnost Karakalu, vršící se nad tak křehkými půvaby.

Lámaserie však mohla nabídnout mnohem víc než jen expozici čínského umění. Jednou z jejích hlavních zajímavostí byla například přenádherná knihovna, vznosná a prostorná a obsahující množství knih tak spořádaně uložených v okenních výklencích a přístěncích, že v ní byla spíš atmosféra moudrosti než vědění, spíš vlídné noblesy než vážnosti. Už letmým pohledem do některých přihrádek objevil Conway mnohé tisky, které ho ohromily. Byla tu zřejmě nejlepší světová literatura, stejně jako spousta záhadných a prapodivných svazků, které nedokázal ohodnotit. Hojně se tu vyskytovaly knihy v angličtině, francouzštině, němčině a v nesmírném množství texty v čínštině a jiných východních jazycích. Oddělení, které Conwaye obzvláště zajímalo, bylo věnováno studiím o Tibetu; povšiml si četných vzácností, mezi nimi takových děl jako Novo Descubrimento de grao catayo ou dos Regos de Tibet od Antonia de Andrada (Lisabon, 1626); Čína od Athanasia Kirchera (Antverpy, 1667); Thevenotův spis Voyage à la Chine des Pères Grueber et d’Orville; a Beligattiho Relazione Inedita di un Viaggio al Tibet. Právě si prohlížel toto poslední dílo, když si uvědomil, že se na něho s uctivou zvědavostí upírají Čangovy oči. „Jste snad učenec?“ zazněla otázka.

Conwayovi bylo zatěžko odpovědět. Období profesorské činnosti v Oxfordu ho skoro opravňovalo, aby přisvědčil, byl si však vědom, že to označení, které od Číňana znamená nesmírnou poctu, má pro anglické uši přece jen zvuk poněkud domýšlivý, a tak se především z ohledu na své společníky vyjádřil vyhýbavě.

„Velice rád čtu, samozřejmě,“ řekl, „ale má práce v posledních letech mi neposkytovala mnoho příležitostí ke studiu.“

„Ale přál byste si studiu se věnovat?“

„Tak bych to snad neřekl, i když ovšem připouštím, že mě přitahuje.“

Přerušil je Mallinson, který vytáhl nějakou knihu: „Tady máte něco ke studiu, Conwayi. Je tu mapa těchhle končin.“

„Těch máme několik set,“ pravil Čang. „Všechny jsou vám k dispozici, můžete si je prozkoumat, ale v jednom ohledu vám snad mohu uspořit námahu. Ani na jedné z nich není vyznačeno Šangri-la.“

„To je zvláštní,“ poznamenal Conway. „Zajímalo by mě proč.“

„K tomu je velmi dobrý důvod, ale to je bohužel všechno, co mohu říci.“

Conway se usmál, ale Mallinson se opět zatvářil nepřívětivě. „Pořád jen hromadíte samé záhady,“ řekl. „Zatím jsme neviděli nic, co by se muselo pracně utajovat.“

Náhle se z oněmělé otupělosti, běžné u účastnic procesí, probudila k životu slečna Brinklowová. „Neukážete nám lámy při práci?“ vypískla tónem, kterého se, jak bylo možno si domyslet, zalekl nejeden průvodce Cookovy cestovní společnosti. A také bylo možno si domyslet, že slečna Brinklowová má hlavu plnou nejasných představ nějaké domorodé rukodělné výroby – tkaní modlicích koberců nebo jiné malebně primitivní činnosti, o níž by mohla povídat, až se vrátí domů. Měla pozoruhodný dar, že nikdy nevypadala tuze překvapeně, ale že vždycky vypadala trochu rozhořčeně – kteroužto neměnnou kombinaci ani v nejmenším nenarušila Čangova odpověď: „Ke své veliké lítosti musím říci, že to je nemožné. Lámy nemohou nikdy – či bych snad měl dodat jen velmi zřídka – spatřit ti, kteří dosud nedosáhli jejich hodnosti.“

„No tak si je teda musíme nechat ujít,“ konstatoval Barnard. „Ale to je vážně škoda. Nemáte ponětí, jak rád bych potřásl rukou vašemu náčelníkovi.“

Čang na to prohlášení reagoval s laskavou vážností. Ale slečna Brinklowová se od svého tématu ještě nehodlala odchýlit. „Co vlastně lámové dělají?“ zeptala se.

„Oddávají se rozjímání, madam, a hledání moudrosti.“

„Ale to přece neznamená, že něco dělají.“

„Pak tedy, madam, nedělají nic.“

„To jsem si myslela.“ Teď se jí naskytla příležitost, aby celou situaci zhodnotila. „Nu, pane Čangu, všechno to, co nám předvádíte, mi zajisté působí potěšení, ale nepřesvědčíte mě, že místo, jako toto, je k nějakému užitku. Já dávám přednost něčemu účelnějšímu.“

„Snad by tedy bylo libo čaj?“

Conway se v první chvíli v duchu ptal, jestli to bylo míněno ironicky, ale hned se ukázalo, že nikoli; odpoledne rychle uběhlo a Čang, třebaže byl skromný v jídle, měl typicky čínskou zálibu v častém popíjení čaje. A slečna Brinklowová se přiznala, že z návštěvy muzeí a uměleckých galerií ji vždycky rozbolí hlava. Celá společnost tedy souhlasila s tím návrhem a šla s Čangem přes několikeré nádvoří až na místo zcela nečekané a nepřekonatelné krásy. Z jednoho sloupořadí vedly schody dolů do zahrady, v níž jakýsi zvláštní zavodňovací systém zbudoval jezírko s lotosy a lotosové květy tak hustě pokrývaly hladinu, že budily dojem parketu z vlhkých zelených dlaždic. Jezírko bylo olemováno mosaznou menažerií lvů, draků a jednorožců – z nichž každý předváděl stylizovanou divokost, která okolní pohodu spíš zdůrazňovala, než rušila. Celá ta scéna byla tak dokonale zharmonizována, že oko nebylo nuceno urychleně těkat od jednoho předmětu k druhému; žádný z nich neusiloval marnivě vyniknout nad ostatní, a dokonce i vrchol Karakalu, jedinečně skvělý nad modrými taškami střech, jako by zapadal do rámce vynikajícího uměleckého výtvoru. „Hezounké místečko,“ prohlásil Barnard, když je Čang uvedl do otevřeného pavilonu, v němž, k dalšímu Conwayovu potěšení, stálo cembalo a veliký moderní klavír. To v jistém smyslu vzbudilo v Conwayovi největší údiv v celém tom udivujícím odpoledni. Na všechny jeho dotazy odpovídal Čang do určité míry upřímně a otevřeně; lámové, vykládal, si velice váží západní hudby, zvláště děl Mozartových; vlastní soubor všech proslulých evropských skladeb a někteří jsou odborně školeni ve hře na různé nástroje.

Barnarda především zaujal problém dopravy. „Chcete snad říct, že tohle piano se sem dostalo tou cestou, jakou jsme sem včera přišli my?“

„Jiná cesta neexistuje.“

„No to tedy přestává všechno! Prosím vás, vždyť by vám úplně stačil gramofon a rádio! Ale možná že o dnešní muzice ještě nic nevíte.“

„Ó ano, máme o ní zprávy, ale byli jsme varováni, že zdejší hory by znemožňovaly poslech rozhlasu. A pokud jde o gramofon, našim představeným byl již v té věci přednesen návrh, jenže oni jsou toho názoru, že není třeba se ukvapovat.“

„To mě mohlo napadnout, i kdybyste mi to neřekl,“ pravil trochu ironicky Barnard. „Nepospíchat! – to je zřejmě heslo celého vašeho spolku.“ Hlasitě se zasmál a pokračoval. „Ale podívejme se na to detailně. Dejme tomu, že až přijde ten pravý čas, dojdou vaši šéfové k rozhodnutí, že si přece jen přejí mít gramofon – jak potom na to? Výrobci vám ho sem nedodají, to je bez debaty. Tak já si představuju, že máte nějakého agenta v Pekingu nebo v Šanghaji nebo prostě někde, a vsadil bych se, že to stojí náramnou spoustu dolarů, než to všechno zvládnete.“

Ale Čang se, stejně jako při předchozích příležitostech, nedal vyprovokovat. „Vaše domněnky jsou rozumné, pane Barnarde, leč já se o nich, žel Bohu, nemohu rozhovořit.“

Tak už jsme tam zase, pomyslel si Conway, u té neviditelné hranice mezi tím, co se smí a co se nesmí vyzradit. Řekl si, že by už měl začít zakreslovat tu pomyslnou linii, ale mocný účinek nového překvapení ten záměr odsunul. Neboť sloužící už přinášeli mělké misky vonného čaje a zároveň s těmi hbitými Tibeťany svižných údů zcela nenápadně vstoupila dívka v čínském odění. Šla přímo k cembalu a začala hrát gavotu od Rameaua. Hned první kouzelná brnknutí vyvolala v Conwayovi přímo ohromující potěšení; ty stříbrné melodie Francie osmnáctého století jako by svou ladností odpovídaly vázám z dynastie Sungů a nádherným lakovaným předmětům, ba i tomu lotosovému jezírku; linula se z nich smrti vzdorující vůně, která jim propůjčovala nesmrtelnost i ve věku, jemuž jejich duch byl už cizí. Pak věnoval pozornost hráčce. Měla dlouhý útlý nos, vysedlé lícní kosti a pleť bledou jako vaječná skořápka, takovou, jakou mívají Mandžuové; černé vlasy měla hladce sčesané dozadu a spletené do copu; vypadala jako dokonale upravená miniatura. Její ústa připomínala drobný růžový svlačec. Až na ruce s dlouhými prsty nic se na ní nepohnulo. Jakmile dohrála gavotu, maličko se uklonila a odešla.

Čang ji doprovodil úsměvem a pak se s jakýmsi osobním uspokojením otočil ke Conwayovi. „Spokojen?“

„Kdo je to?“ zeptal se Mallinson dřív, než Conway mohl odpovědět.

„Jmenuje se Luo Cen. Velice dobře hraje západní skladby pro klávesové nástroje. Stejně jako já nedosáhla ještě plného zasvěcení.“

„No to bych řekla!“ zvolala slečna Brinklowová. „Vypadá skoro jako dítě. Takže vy tu máte i lámy ženského pohlaví?“

„My neděláme rozdíly mezi pohlavími.“

„Ta je tedy pozoruhodná, ta vaše hodnost lámů,“ po krátké pauze poznamenal povýšeně Mallinson.

Pak už se při čaji nehovořilo; zdálo se, že ve vzduchu ještě doznívají odezvy cembala a působí zvláštní čaromocí. Když potom Čang odváděl hosty z pavilonu, odvážil se vyslovit naději, že jim prohlídka lámaserie poskytla potěšení. Conway, odpovídaje za ostatní, zahrnul Čanga obvyklými poklonami. Načež je Čang ujistil, že i pro něho to bylo potěšením a doufá, že všichni vzali na vědomí, že to, co jim může poskytnout salonek a knihovna, je jim po celou dobu jejich pobytu plně k dispozici. Conway mu znovu upřímně poděkoval. „Ale co lámové?“ dodal. „Ti si nikdy nepřejí jich použít?“

„S velkou radostí je přenechají svým váženým hostům,“ odpověděl Čang.

„No, tomu teda říkám šlechetnost,“ podotkl Barnard. „A navíc to ukazuje, že lámové doopravdy vědí o naší existenci. To je krok dopředu – teď se tu mnohem víc cítím jako doma. Bezesporu jste tady skvěle vybaveni, Čangu, a ta vaše dívenka hraje na piano moc pěkně. Rád bych věděl, jak je asi stará.“

„To vám, žel Bohu, nemohu říci.“

Barnard se zasmál. „Věk dámy, to je tajemství, které neprozrazujete, co?“

„Zcela správně,“ odvětil Čang s lehce matoucím pousmáním.

Toho večera po večeři si Conway našel záminku, aby mohl ostatní opustit, a šel se projít po klidných, měsíčním jasem zaplavených nádvořích. V tu chvíli bylo Šangri-la půvabné, poznamenané tajemstvím, jaké je v jádru každého půvabu. Vzduch byl studený a nehybný; mohutný hrot Karakalu se zdál bližší, mnohem bližší než za světla denního. Conway pociťoval tělesnou blaženost, dojmové uspokojení a myšlenkovou pohodu; ale v jeho intelektu, a to nebylo tak docela totéž co myšlení, se ozýval nepatrný neklid. Ta hranice tajností, kterou si začal vyznačovat, byla už zřetelnější, ale tím víc zjevovala nevyzpytatelné pozadí. Celý ten sled udivujících událostí, jimiž on a jeho tři náhodní společníci prošli, vyústil teď do jakéhosi ohniska; zatím ty události ještě nechápal, ale byl přesvědčen, že je nějak pochopit lze.

Jak procházel klášterem, dostal se na terasu, vysunutou nad údolí. Ovanula ho vůně tuberóz, bohatá na líbezné asociace; v Číně jí říkají „vůně měsíčního svitu“. Rozmarně si pomyslel, že vydává-li měsíc také zvuky, mohly by docela dobře znít jako Rameauova gavota, kterou nedávno slyšel; a to mu připomnělo tu mandžuskou dívenku. Předtím ho ani nenapadlo, že by v Šangri-la mohly být ženy; přítomnost žen, zauvažoval, nejde dohromady s obvyklou mnišskou askezí. Ale nebyla by to nepříjemná novota; věru, žena hrající na cembalo by mohla znamenat přínos pro každé společenství, které si dovoluje být (jak říká Čang) „umírněně kacířské“.

Díval se přes okraj terasy do modročerné prázdnoty. Ten spád byl přeludný; dno údolí bylo patrně až půldruhého tisíce metrů hluboko. Conway byl zvědav, bude-li tam smět sestoupit a seznámit se s údolní civilizací, o níž se hovořilo. Představa té podivné odloučené oblasti kultury, skryté uprostřed neznámých pohoří a spravované jakousi nedefinovatelnou teokracií, ho jako člověka bádajícího v historii velice zajímala, nemluvě o tom, jakou zvědavost v něm budila podivná, i když s tím vším související tajemství lámaserie.

Náhle k němu jakýsi záchvěv vzduchu donesl zvuky z daleké hlubiny. Když se do nich soustředěně zaposlouchal, slyšel gongy a trubky a také (to už možná jen ve fantazii) kvílení velkého množství hlasů. Zvuky se ztrácely, když proudění vzduchu změnilo směr, pak se znovu ozvaly a znovu mizely. Ale ty známky života a ruchu v těch závoji zahalených hlubinách jen zdůrazňovaly asketickou poklidnost Šangri-la. Jeho opuštěná nádvoří a matně viditelné pavilony odpočívaly ve spánku, z něhož odplynul všechen kvas bytí a zůstavil v něm jen takové ztišení, že i okamžiky jako by se sotva odvažovaly míjet. Pak v jednom okně vysoko nad terasou uviděl Conway růžovozlaté světlo lampy; to tam se lámové oddávají rozjímání a hledání moudrosti a oddávají se té zbožné činnosti právě teď? Ten problém by snad mohl rozřešit, kdyby prostě vešel nejbližšími dveřmi dovnitř a tak dlouho slídil v ochozech a chodbách, až by se dopátral pravdy; ale věděl, že počítat s takovou volností je iluzorní a že jeho pohyby jsou sledovány.

Před okamžikem přešli po terase dva Tibeťané a teď lelkovali u zábradlí. Vypadali dobrosrdečně a ledabyle si přetahovali barevné pláště přes nahá ramena, znovu zesílily vzdálené zvuky gongů a trubek a Conway slyšel, jak se jeden z těch mužů na něco ptá svého druha. „Pochovali Talua,“ ozvalo se v odpověď. Conway, který se v tibetštině vyznal jen nepatrně, doufal, že ti dva budou mluvit dál; z jediné poznámky se toho moc nedověděl. Po chvilce ticha se opět rozhovořil ten, který se prve ptal a kterého nebylo slyšet, a dostával odpovědi, z nichž Conway nesouvisle zachytil toto:

„Zemřel venku.“

„Uposlechl příkazu nejvyšších v Šangri-la.“

„Přiletěl vzduchem nad velikými horami na ptáku, který ho nesl.“

„Přinesl i cizince.“

„Talu se nebál ani větru, ani zimy tam venku.“

„Odešel tam ven už před dávným časem, ale údolí Modrého měsíce na něho nezapomíná.“

Nic víc, co by si Conway mohl přetlumočit, nebylo už řečeno, a tak po chvíli vyčkávání šel zpátky do svého příbytku. Slyšel toho dost, aby mohl otočit dalším klíčem v zámku, střežícím tajemství, a ten klíč se hodil tak přesně, že se Conway divil, že se mu nepodařilo opatřit si ho vlastními dedukcemi. Ovšemže ho něco takového už napadlo, ale připadalo mu to tak fantasticky absurdní, že to nedokázal pochopit. Teď si uvědomil, že se s tou absurdností, jakkoli fantastickou, musí smířit. Ten let z Baskulu, to nebyl nesmyslný hrdinský výkon šílence. Bylo to něco naplánovaného, připraveného a provedeného na příkaz z Šangri-la. Ti, co tu žijí, znají jméno toho mrtvého pilota; byl to v jistém smyslu jeden z nich; teď oplakávají jeho smrt. Všechno ukazovalo na dokonalý řídicí mozek, zaměřený na vlastní účely; vznikl tu, obrazně řečeno, jedinečný oblouk záměru, který překlenul nevysvětlitelné hodiny a kilometry. Ale jaký to byl záměr? Z jakého jen důvodu měli být čtyři náhodní cestující co nejrychleji dopraveni britským vládním letadlem do této odlehlé samoty někde za Himálajem?

Ten problém Conwaye poněkud zarážel, ale rozhodně nebudil jeho nelibost. Provokoval ho tím jediným způsobem, kterým se vždycky ochotně vyprovokovat dal – vyzýval totiž určitou jasnost intelektu, která si pouze žádala dostatečně těžký úkol. K jednomu rozhodnutí dospěl okamžitě; s tím nepotěšujícím senzačním objevem se ještě nesmí nikomu svěřit – ani svým společníkům, kteří by mu pomoc nesporně neposkytli.

Kapitola šestá

„Počítám, že někdy si lidi musejí zvyknout na horší místa,“ poznamenal koncem prvního týdne v Šangri-la Barnard, a to bylo jen jedno z mnoha poučení, které bylo možné získat. Tou dobou se už celá společnost přizpůsobila jakémusi pravidelnému dennímu programu a Čang se přičiňoval, aby se nikdo nenudil víc než na leckteré naplánované dovolené. Všichni se už aklimatizovali a zjistili, že pokud se vyhýbají větší námaze, má na ně ovzduší osvěžující účinky. Věděli, že dny jsou teplé a noci studené, že lámaserie je téměř úplně chráněna před větry, že laviny na Karakalu jsou nejčastější o polednách, že v údolí se pěstuje dobrý druh tabáku, že některá jídla a některé nápoje jsou lahodnější a že každý z té čtyřčlenné skupiny má své osobní chutě a záliby. Jeden o druhém objevili vlastně tolik, kolik by o sobě objevili čtyři noví žáci ve škole, do níž všichni ostatní ze záhadných důvodů nedocházejí. Čang se neúnavně snažil uhlazovat drsné plochy. Pořádal výlety, navrhoval, čím se zaměstnávat, doporučoval knihy, kdykoli nastala rozpačitá pomlka při jídle; hned se se svou pomalou, pečlivou a plynulou výslovností rozhovořil a za všech okolností byl vlídný, zdvořilý a důstojný. Demarkační čára tak nápadně oddělovala informace ochotně sdělované od zdvořile odmítaných, že ty odmítané už v nikom, leda chvílemi v Mallinsonovi, nevyvolávaly rozmrzelost. Conway to zaznamenal s uspokojením a připojil další útržek k neustále přibývajícím zjištěním. Barnard dokonce s Číňanem po způsobu a podle tradice rotariánů ze Středozápadu „špásoval“. „Poslyšte, Čangu, to je zatraceně mizerný hotel, ten váš. Copak vy si sem nikdy nedáváte posílat noviny? Já bych dal všechny knihy z vaší knihovny za dnešní ranní Herald-Tribune.“ Čangovy odpovědi byly vždycky vážné, i když to vždycky neznamenalo, že bere vážně všechny otázky. „Máme tu celé fascikly Timesů, pane Barnarde, až do doby před několika lety. Ale s politováním musím říci, že jsou to pouze londýnské Timesy.“

Conway s radostí zjistil, že do údolí není „vstup zakázán“, ale sestup byl tak obtížný, že nebylo možné tam jít bez doprovodu. V Čangově společnosti strávili celý den prohlídkou toho zeleného dna, tak pěkně viditelného z okraje srázu, a pro Conwaye to rozhodně byl výlet nesmírně zajímavý. Cestovali v bambusových nosítkách, nebezpečně se houpajících nad propastmi, a jejich nosiči vpředu i vzadu si nonšalantně vybírali cestu po strmé stezce. To nebyla cesta pro člověka se slabým žaludkem, ale když posléze dorazili do níže položené zóny lesů a předhoří, všude si uvědomovali, jak úžasně šťastné možnosti má lámaserie. Neboť údolí nebylo ničím menším než uzavřeným, nesmírně úrodným rájem, v němž výškový rozdíl několika tisíc metrů překlenul celý ten předěl mezi mírným a tropickým pásmem. V neobvyklé rozmanitosti a hojnosti tu rostly vedle sebe spousty zemědělských plodin, o každou píď země se tu pečovalo. Obdělávaná plocha se rozprostírala v délce aspoň osmnácti kilometrů a v průměrné šířce od půldruhého až do osmi kilometrů a i v nejužších místech se v nejteplejších denních hodinách šťastně hřála ve slunci. Atmosféra byla příjemně teplá i tam, kam slunce nevniklo, ačkoli drobné potůčky, které napájely půdu, byly od sněhových plání ledově studené. Když vzhlížel k ohromující horské stěně, Conway si znovu uvědomoval, že v té scenérii se tají i skvostné a velkolepé nebezpečí; nebýt té náhodně zbudované přehrady, celé údolí by zřejmě bylo jezerem, neustále živeným okolními ledovcovými výšinami. Místo toho sem stéká jen několik praménků, které s ukázněnou svědomitostí, hodnou melioračního inženýra, plní nádrž a zavlažují pole a sady. Celý projekt je až zázračně šťastný, dokud ovšem konstrukce jeho rámce zůstane nedotčena zemětřesením nebo sesuvem půdy.

Ale i takové nejasné obavy z budoucnosti jen zvyšovaly naprostý půvab přítomnosti. Conway byl zase jednou uchvácen, a to stejnými charakteristickými rysy krásy a důmyslu, které způsobily, že svá léta v Číně považoval za šťastnější než léta ostatní. Rozlehlý obkličující masiv tvořil dokonalý kontrast k maličkým trávníkům a nezapleveleným zahrádkám, pomalovaným čajovnám nad říčkou a drobounkým domkům, které vypadaly jako hračky. Obyvatelé připadali Conwayovi jako velice vydaření míšenci Číňanů a Tibeťanů; byli ladnější a pohlednější než průměrné typy té i oné rasy, a skutečnost, že v tak nerozsáhlé společnosti musejí nevyhnutelně uzavírat rodinné svazky jen mezi sebou, jim zřejmě pramálo uškodila. Usmívali se i smáli, když míjeli cizince v nosítkách, a s Čangem rozmlouvali přátelsky; byli v dobrém rozmaru a jen mírně zvědaví, zdvořilí a bezstarostní, zaneprázdnění nespočetnou činností, ale očividně s ničím neměli naspěch. Conway je považoval za jedno z nejpěknějších společenství, jaká kdy viděl, a dokonce i slečna Brinklowová, která číhala na nedůstojné příznaky pohanství, musela připustit, že „na povrchu“ vypadá všechno velice slušně. Ulevilo se jí, když viděla, že domorodci jsou „kompletně“ oblečeni, i když ženy přece jen měly na sobě čínské kalhoty stažené na kotnících; a při nadmíru vynalézavé podrobné prohlídce buddhistické svatyně odhalila jen pár jednotlivostí, jež bylo možno pokládat za poněkud a ne zcela jasně falické. Čang vysvětlil, že svatyně má své vlastní lámy, kteří jsou zcela volně podřízeni Šangri-la, ačkoli nepatří k stejnému řádu. Ukázalo se, že dole v údolí je rovněž svatyně taoistická a chrám Konfuciův. „Drahokam má své fasety,“ řekl Číňan, „a je možné, že mnohá náboženství jsou umírněně pravdivá.“

„S tím souhlasím,“ zvolal bodře Barnard. „Já nikdy neměl důvěru v sektářské žárlivosti. Čangu, vy jste filozof – to, co jste řekl, si musím zapamatovat. ‚Mnohá náboženství jsou umírněně pravdivá‘ – poslechněte, vy jste vykukové, vy tam nahoře, že jste na tohle přišli. A máte pravdu – o tom já jsem nezvratně přesvědčen.“

„Ale my,“ pravil zasněně Čang, „jsme o tom pouze umírněně přesvědčeni.“

Slečnu Brinklowovou nemohlo tohle všechno zmást, ona v tom viděla jen známky zlenivění. Měla ostatně plnou hlavu svých vlastních představ. „Až se vrátím,“ pronesla přísně sevřenými rty, „požádám svou společnost, aby sem vyslala misionáře. A když budou bručet, že by to stálo moc peněz, budu je tak dlouho mořit, až se podrobí.“

To byl zřejmě mnohem zdravější přístup a dokonce ani Mallinson, ačkoli pramálo sympatizoval s cizími misiemi, si nemohl odpustit slova obdivu. „Měli by poslat vás,“ řekl. „Kdyby se vám ovšem na takovémhle místě líbilo.“

„O to nejde, jestli se člověku někde líbí,“ ostře odvětila slečna Brinklowová. „Tady by se nikomu nelíbilo, přirozeně – jak by se tu někomu líbit mohlo? Záleží na tom, co člověk cítí, že by udělat měl.“

„Kdybych já byl misionářem,“ řekl Conway, „vybral bych si toto místo raději než spoustu jiných.“

„V tom případě,“ štěkla slečna Brinklowová, „by v tom samozřejmě nebyla žádná zásluha.“

„Ale na zásluhy jsem nemyslel.“

„Pak je to tím politováníhodnější. Dělat něco, protože to děláte rád, je k ničemu. Jenom se podívejte na ty lidi tady!“

„Vypadají všichni velice šťastně.“

„No právě,“ pravila až trochu divoce. A dodala: „A vůbec, nevidím důvod, proč bych nemohla začít tím, že se dám do studia jejich řeči. Můžete mi půjčit nějakou takovou učebnici, pane Čangu?“

Čang se vysloveně rozplýval. „Ale zajisté, madam – s nesmírným potěšením. A ten nápad, smím-li se k tomu vyjádřit, je vynikající.“

Když pak večer vystoupili zpátky do Šangri-la, okamžitě tu žádost vyřídil, jako by byla neodkladně důležitá. Slečna Brinklowová se zprvu zalekla toho tlustého svazku, sestaveného v devatenáctém století jakýmsi přičinlivým Němcem, nejspíš si představovala útlejší dílko, něco jako „Zopakujte si základní znalosti tibetštiny“, ale za Číňanovy pomoci a Conwayova povzbuzování se úspěšně pustila do učení a brzo na ní bylo vidět, že jí ten úkol přináší chmurné uspokojení.

I Conway kromě toho fascinujícího problému, kterým se už zabýval, objevil ledacos, co podnítilo jeho zájem. V teplých prosluněných dnech plně využíval výhod knihovny a hudebního pavilonu a utvrdil se v přesvědčení, že lámové jsou zcela výjimečně kultivovaní. Jejich vkus v četbě byl rozhodně katolický; Platón v řečtině sousedil s Omarem v angličtině; Nietzsche se družil s Newtonem; byl tu Thomas More a rovněž Hannah Moreová, Thomas Moore, George Moore, dokonce i starý Moore. Conway odhadl, že v knihovně je dvacet až třicet tisíc svazků; to lákalo k dohadům, jak byly vybírány a jak získávány. Také se snažil zjistit, kdy přišly poslední dodatky, ale nepřišel na nic pozdějšího než na laciné vydání Na západní frontě klid. Ale při jedné z dalších návštěv mu řekl Čang, že mají i jiné knihy, vydané asi tak do poloviny roku 1930, a ty že budou určitě co nejdříve zařazeny do regálů; do lámaserie už došly. „Jdeme dost přesně s dobou, jak vidíte,“ poznamenal.

„Leckdo by s vámi asi nesouhlasil,“ odvětil Conway s úsměvem. „Od loňského roku došlo ve světě k mnoha událostem.“

„K ničemu tak významnému, vážený pane, že by se to nebylo dalo předvídat už v roce 1920, nebo co lépe pochopíme až v roce 1940.“

„Vy se tedy nezajímáte o poslední vývoj světové krize?“

„Budu se o něj důkladně zajímat – v pravý čas.“

„Poslyšte, Čangu, já vám asi začínám rozumět. Vy se na všechno díváte jinak, v tom to vězí – pro vás čas neznamená tolik, kolik znamená pro většinu lidí. Kdybych byl v Londýně, netoužil bych se vždycky podívat do posledních hodinu starých novin, a vy v Šangri-la netoužíte ani po přečtení těch rok starých. Oba ty přístupy mi připadají zcela rozumné. Mimochodem jak je to dávno, co jste tu naposled měli nějaké návštěvníky?“

„To vám, pane Conwayi, nejsem, žel Bohu, schopen říci.“

To bylo obvyklé zakončení rozhovoru, ale Conwayovi šlo mnohem méně na nervy než opačný případ, jakým svého času značně trpíval – totiž rozhovor, který ne a ne skončit, ať se o to sebevíc pokoušel. Začínal mít Čanga tím raději, čím častěji se setkávali, stále mu však bylo záhadou, proč se nesetkává s nikým jiným z osazenstva lámaserie; vzal sice na vědomí, že se samotnými lámy se seznámit nemůže, ale cožpak tu kromě Čanga nejsou i jiní postulanti?

Byla tu ovšem ta dívenka z Mandžuska. Tu občas vídal, když zašel do hudebního pavilonu; ona však neuměla anglicky a on stále ještě nebyl ochoten prozradit, že mluví čínsky. Nedokázal odhadnout, jestli se dívka věnuje hudbě jenom pro své potěšení, nebo jestli ji nějak studuje. Její hra, jako celé její chování, měla brilantní formu a vždycky si vybírala skladby, z kterých se staly vzory – skladby Bachovy, Corelliho, Scarlattiho a někdy Mozartovy. Hrála raději na cembalo než na klavír, ale když se ke klavíru posadil Conway, naslouchala s hlubokou oddaností a vděčností. Nedalo se uhodnout, co se děje v její mysli; dokonce bylo nesnadné odhadnout její věk. Pochyboval by, že je jí víc než třicet nebo méně než třináct; a přitom, divná věc, ani jednu z obou těch evidentních nepravděpodobností nebylo možno vyloučit jako zcela nemožnou.

Pro Mallinsona, který si někdy, protože neměl nic lepšího na práci, přišel poslechnout hudbu, znamenala dívka oříšek, který nedokázal rozlousknout. „Neumím si představit, co tady dělá,“ řekl nejednou Conwayovi. „Ten lámaismus, to je snad docela dobrá kariéra pro starého chlapa, jako je Čang, ale čím může lákat takové děvče? Rád bych věděl, jak už je tu dlouho.“

„To bych já taky rád věděl, ale to je jedna z těch věcí, které se asi nedovíme.“

„Myslíte, že je tu ráda?“

„Musím říct, že nepůsobí dojmem, jako by tu byla nerada.“

„Dělá dojem, jako by vůbec nic necítila. Vypadá spíš jako panenka ze slonoviny než jako lidská bytost.“

„Ale vypadat jako panenka ze slonoviny, to je rozhodně půvabné.“

„Do jisté míry.“

Conway se usmál. „Do značné míry, Mallinsone, když se nad tím zamyslíte. Ta panenka ze slonoviny se umí chovat, vkusně se obléká, je přitažlivá, hezky hraje na cembalo a nepohybuje se po místnosti, jako by hrála hokej. V západní Evropě, pokud si vzpomínám, je neobyčejná spousta žen, které tyhle ctnosti postrádají.“

„Vy jste hrozný cynik, pokud jde o ženy, Conwayi.“

Na toto obvinění byl Conway zvyklý. Ve skutečnosti nepřicházel příliš často do styku s druhým pohlavím a za příležitostných dovolených v indických horských stanicích bylo zrovna tak snadné potvrdit jeho pověst cynika jako kteroukoli jinou pověst. Po pravdě řečeno, zažil několik rozkošných přátelství s ženami, které by se za něho s radostí provdaly, kdyby je o to požádal – ale on je o to nepožádal. Jednou to došlo bezmála až k oznámení v Morning Postu, ale ta dívka nechtěla žít v Pekingu a on nechtěl žít v Tunbridge Wells, a tu oboustrannou neochotu nebylo možné překonat. Pokud měl s ženami vůbec nějaké zkušenosti, byly nezávazné, nesouvislé a tak nějak k ničemu nevedly. Ale přes to přese všechno nebyl vůči ženám cynický.

„Mně je sedmatřicet,“ poznamenal se smíchem, „a vám čtyřiadvacet. V tom je celý ten rozdíl.“

Po chvilce ticha se Mallinson znenadání zeptal: „Mimochodem, kolik myslíte, že je Čangovi?“

„Devětačtyřicet až sto devětačtyřicet,“ odpověděl vesele Conway. „Cokoli v tom rozmezí.“

Taková informace byla bohužel ještě méně spolehlivá než mnohé jiné, které měli nově příchozí k dispozici. Skutečnost, že jejich zvědavost byla mnohdy neuspokojena, zastínila množství údajů, jež Čang ze sebe chrlil velmi ochotně. Do žádných tajností nebyly zahaleny obyčeje údolního obyvatelstva a Conway, kterého to zajímalo, měl řadu rozhovorů, na jejichž základě by asi bylo možno vypracovat docela užitečnou dizertační práci. Jako člověka, který studoval veřejné záležitosti, ho obzvláště zajímalo, jakému zřízení údolní obyvatelstvo podléhá; při průzkumu se ukázalo, že jde o dosti volnou a pružnou autokracii, na kterou lámaserie dohlíží jen příležitostně a s velkou blahovůlí. A každý sestup do toho úrodného ráje jen víc a víc potvrzoval, že to je systém nepopiratelně úspěšný. Hádankou byla pro Conwaye rozhodující opora zákona a pořádku; zjevně tu nebylo ani vojsko, ani policie, a přece musel být zajištěn nějaký postih pro nepolepšitelné. Čang odpověděl, že k zločinu tu dochází velice zřídka, částečně z toho důvodu, že jen velice závažné skutky jsou považovány za zločin, částečně proto, že každý se těší dostatku toho všeho, co si jen může rozumně přát. Kdyby všechno selhalo, mají úředníci pro osobní záležitosti v lámaserii pravomoc vypovědět rušitele pořádku z údolí – avšak tento trest, který se pokládá za nejvyšší a nejstrašnější, bývá ukládán jen občas. „Ale to hlavní, oč se při správě Modrého měsíce snažíme,“ dál vykládal Čang, „je vštěpování zásad slušného chování, aby lidé vycítili, že to a ono ‚se dělá‘, a když to dělají, že ztrácejí své společenské postavení. Vy Angličané vštěpujete žákům v internátních školách tytéž zásady – ale nikoli, žel Bohu, vzhledem k témuž cíli. Obyvatelé našeho údolí jsou si například vědomi, že ‚to se nedělá‘ být nepohostinný k cizincům, hrubě se přít nebo usilovat mezi sebou o přednostní postavení. Mít potěšení z toho, čemu ředitelé vašich škol říkají napodobení války na hřištích, taková představa by lidem u nás v údolí připadala naprosto barbarská – považovali by to za vyloženě zlovolné podněcování nižších pudů.“

Conway se zeptal, dochází-li někdy ke sporům o ženy.

„Jenom velice zřídka, protože by se nepovažovalo za slušné chování, kdyby někdo chtěl ženu, kterou si přeje jiný muž.“

„A co když po ní někdo zatouží tak vážně, že mu čerta záleží na tom, chová-li se slušně nebo ne?“

„Pak by se, vážený pane, zachoval slušně ten druhý muž a přepustil mu ji a i od té ženy by bylo slušné, aby byla svolná. To byste se vážně podivil, jak trochu všestranné zdvořilosti pomáhá uhladit takové problémy.“

Při svých návštěvách v údolí Conway vskutku nalézal ducha dobré vůle a spokojenosti, který se mu líbil o to víc, že mu bylo známo, že ze všech umění bylo umění vládnout nejméně dovedeno k dokonalosti. Ale když se o tom pochvalně zmínil, Čang mu odpověděl: „Víte, my věříme, že vládnout dokonale znamená vyvarovat se toho, aby se vládlo přespříliš.“

„A přitom přece nemáte žádnou demokratickou mašinerii – volby a tak podobně?“

„Ovšemže ne. Naše lidi by šokovalo, kdyby museli prohlašovat, že jedna politická linie je naprosto správná a jiná naprosto špatná.“

Conway se usmál. Ten postoj mu byl dost sympatický.

Slečna Brinklowová čerpala uspokojení ze studia tibetštiny; Mallinson se zatím rozčiloval a reptal a Barnard si stále udržoval dobrou náladu, která, ať už upřímná nebo předstíraná, byla v každém případě pozoruhodná.

„Abych řekl pravdu,“ prohlásil Mallinson, „humor toho chlapa mi už jde na nervy. Pochopil bych, že nechce, aby na něm bylo něco znát, ale to jeho věčné vtipkování mě začíná dopalovat. Bude duší celé naší party, když si na něj nedáme pozor.“

I Conway už se nejednou podivil, jak se Američan vyrovnal se situací a jak se přizpůsobil. „A není to pro nás štěstí,“ řekl Mallinsonovi, „že opravdu bere všechno tak bezstarostně?“

„Já osobně si myslím, že je to zatraceně podivné. Co o něm víte, Conwayi? Víte, kdo to je a tak?“

„Nevím o něm o mnoho víc než vy. Dověděl jsem se, že přišel z Persie, a říkalo se, že tam těžil naftu. Brát všechno bezstarostně, to je jeho způsob – když byla dojednána ta vzdušná evakuace, dalo mi dost práce, než jsem ho přesvědčil, aby se k nám připojil. Souhlasil, teprve když jsem mu řekl, že americký pas nezadrží kulku.“

„Mimochodem, viděl jste ten jeho pas?“

„Asi ano, ale už se nepamatuju. Proč?“

Mallinson se zasmál. „Vy si bohužel pomyslíte, že jsem se staral o věci, do kterých mi nic není. Ale proč bych se o ně nestaral? Dva měsíce v tomhle místě by měly odhalit všechna naše tajemství, jestli nějaká máme. Pochopte, došlo k tomu čirou náhodou a já se o tom samozřejmě nikomu ani slůvkem nezmínil. Myslel jsem si, že to nepovím ani vám, ale když už na to přišla řeč, tak vám to prozradím.“

„Ovšem, zajisté, ale snad abyste mi naznačil, o čem to mluvíte.“

„Prostě o tom, že Barnard cestoval s padělaným pasem a že to vůbec není Barnard.“

Se zájmem, který ani zdaleka neznamenal znepokojení, povytáhl Conway obočí. Měl Barnarda rád, pokud v něm ten člověk mohl vůbec nějaké city vyvolat; ale bylo pro něj zcela nemyslitelné, aby se staral o to, kdo to je nebo není. „A kdo to tedy podle vás je?“ zeptal se.

„Chalmers Bryant.“

„Čerta starého! Proč si to myslíte?“

„Dneska ráno vytrousil náprsní tašku. Našel ji Čang a odevzdal ji mně, protože se domníval, že je moje. Nebylo možno si nevšimnout, že je nacpána výstřižky z novin – některé vypadly, když jsem tašku vzal do ruky – a klidně přiznávám, že jsem se na ně podíval. Ostatně výstřižky z novin, to není nebo nemělo by být nic soukromého. Všechny se týkaly Bryanta a pátrání po něm a na jednom byla fotografie, a to byl, až na knírek, celý Barnard.“

„Zmínil jste se o svém objevu samotnému Barnardovi?“ nadhodil.

„Ne, prostě jsem mu bez jakéhokoli komentáře odevzdal jeho vlastnictví.“

„Takže to všechno se zakládá jenom na tom, že jste našel jeho podobu na novinové fotografii?“

„No, vlastně ano.“

„Takhle někoho usvědčit, to by se mi moc nechtělo. Můžete mít ovšem pravdu – neříkám, že to nemůže být Bryant. Kdyby to byl on, vysvětlovalo by to do značné míry, proč je tady tak spokojen – sotva mohl najít lepší místo k úkrytu.“

Mallinsona trochu zklamalo, že zpráva, kterou zřejmě považoval za úžasně senzační, byla přijata tak lhostejně. „A co s tím tedy uděláte?“ zeptal se.

Conway se na okamžik zamyslel a pak odpověděl: „Nemám ponětí. Asi vůbec nic. Dá se vůbec něco dělat?“

„Ksakru, jestli ten chlap je Bryant…“

„Milý Mallinsone, i kdyby to byl Nero, muselo by nám to být za těchto okolností jedno. Světec nebo podvodník, dokud jsme tady, musíme se navzájem snášet, jak se dá, a já se domnívám, že by naší situaci nijak neprospělo, ať bychom k němu zaujali jakýkoli postoj. Kdybych měl už v Baskulu podezření, kdo to je, pokusil bych se ovšem spojit s Dillí – to by byla prostě bývalá služební povinnost. Ale teď snad mohu prohlásit, že ve službě nejsem.“

„Nezdá se vám, že je to dost uhýbavé stanovisko?“

„Co na tom, je-li uhýbavé, pokud je rozumné.“

„To patrně znamená, že mi radíte, abych na to, co jsem objevil, zapomněl?“

„To asi nedokážete, ale rozhodně se domnívám, že bychom o tom měli oba zachovat mlčení. Nikoli kvůli Barnardovi či Bryantovi, nebo kdo to vlastně je, ale proto, abychom si ušetřili po čertech trapnou situaci, až se odtud dostaneme.“

„Chcete říct, že ho máme nechat běžet?“

„Nu, já to řeknu trochu jinak: přenechme radost z jeho dopadení někomu jinému. Když jste s nějakým člověkem žil pár měsíců družně a přátelsky, mám dojem, že se nehodí, abyste pro něj sháněl želízka.“

„S tím já nesouhlasím. Ten člověk není nic jiného než zloděj ve velkém měřítku – znám spoustu lidí, kteří jeho vinou přišli o peníze.“

Conway pokrčil rameny. Obdivoval se Mallinsonovu zákoníku, kde bylo všechno jenom černobílé; etika soukromých škol je možná primitivní, ale alespoň je přímočará. Když někdo poruší zákon, má každý povinnost odevzdat ho spravedlnosti – ovšem za předpokladu, že jde o zákon, který porušovat není dovoleno. A zákon, týkající se šeků a akcií a bilancí, k takovým zákonům rozhodně patří. Bryant ho přestoupil a Conway, ačkoli se o ten případ tuze nezajímal, měl přece dojem, že to byl v té oblasti případ moc ošklivý. Věděl pouze, že bankrot obrovité Bryantovy společnosti v New Yorku měl za následek ztráty v celkové částce asi jednoho sta milionu dolarů – že to byl rekordní krach i ve světě, který rekordy přímo hýří. Bryant prováděl takové či onaké machinace (Conway nebyl expert na finance) na Wall Streetu, a ty vedly k tomu, že na něho byl vydán zatykač, že Bryant uprchl do Evropy a že půl tuctu zemí dostalo příkaz k jeho vydání.

Nakonec řekl Conway: „Jestli si dáte poradit, nic o tom nikomu nepovíte – ne kvůli němu, ale kvůli nám. Pokud na to nezapomenete, upozorňuju vás, že je možné, že to vůbec není ten chlapík.“

Ale byl to on a vyšlo to najevo hned toho večera po večeři. Čang už od nich odešel; slečna Brinklowová se pustila do tibetské gramatiky; tři mužští vyhnanci se na sebe dívali přes šálky s kávou a doutníky. Už při jídle by rozhovor nejednou uvázl nebýt Číňanova taktu a přívětivosti; teď, když už Čang byl pryč, nastalo dost skličující ticho. Barnardovi tentokrát došel vtip. Conwayovi bylo jasné, že Mallinson nedokáže jednat s Američanem, jako by se nic nestalo, a stejně jasné mu bylo, že Bystrý Barnard je si vědom, že se něco stalo.

Náhle Američan odhodil doutník. „Hádám, že už všichni víte, kdo jsem.“

Mallinson se začervenal jako děvčátko, ale Conway odpověděl stejně klidným tónem: „Ano, Mallinson a já se domníváme, že to víme.“

„To byla ode mě zatracená neopatrnost, že jsem ty výstřižky nechal někde povalovat.“

„Všichni se občas dopouštíme neopatrností.“

„No, berete to s ohromným klidem, to je báječné.“

Opět nastalo ticho, které posléze přerušil pronikavý hlas slečny Brinklowové: „Já nevím, kdo jste, pane Barnarde, čestné slovo, musím ale říct, že už dlouho tuším, že cestujete inkognito.“ Všichni se na ni tázavě zadívali a slečna pokračovala: „Pamatuju si, že když pan Conway řekl, že jména nás všech budou v novinách, vy jste prohlásil, že vám to nevadí. Hned jsem si pomyslela, že Barnard asi není vaše pravé jméno.“

Viník si zapaloval jiný doutník a pokojně se usmál. „Madam,“ pronesl potom, „nejenže jste mazaný detektiv, ale navíc jste přišla na skutečně zdvořilé pojmenování mého současného postavení. Ano, cestuju inkognito. Vy jste to řekla a máte absolutní pravdu. A pokud jde o vás, chlapci, tak vlastně nelituju, že jste mě prokoukli. Dokud žádný z vás vůbec nic netušil, taky bychom si věděli rady, ale když uvážím, jak jsme tu všichni zapíchnutí, připadalo by mi hrozně nekamarádské, abych se na vás nějak vytahoval. Jste ke mně tak sakramentsky milí, že vám nechci přidělávat starosti. Vypadá to tak, že tu budeme muset nějaký ten čásek sdílet společné dobré i zlé, a je na nás, abychom si navzájem vycházeli vstříc, jak jen to půjde. A co bude potom, to můžeme, počítám, nechat, ať se to vyřeší samo.“

To všechno se Conwayovi zdálo tak neobyčejně rozumné, že se na Barnarda zahleděl se značně zvýšeným zájmem a dokonce – i když to zrovna v takové chvíli nebylo možná na místě – s jakýmsi upřímným uznáním. Nebylo snadné myslet na toho těžkopádného, korpulentního, dobře naloženého, spíš otcovsky vypadajícího chlapíka jako na největšího podvodníka na světě. Dělal spíš dojem člověka, který by se, s trochou dalšího vzdělání, mohl stát oblíbeným ředitelem nějaké přípravky. Za jeho bodrostí se daly vytušit známky nedávných vypětí a starostí, ale to neznamenalo, že ta bodrost je vynucená. Byl zřejmě to, nač vypadal – „dobrák“ v pravém smyslu toho slova, povahou beránek a jenom profesí žralok.

„Ano, to bude rozhodně nejlepší, já jsem o tom přesvědčen,“ řekl Conway.

Barnard se zasmál. Bylo to, jako by měl ještě hlubší zásoby dobré nálady, do kterých mohl teprve teď sáhnout. „Kruci, je to ale psina!“ zvolal a rozvalil se v křesle. „Celá ta sakramentská fraška, myslím. Rovnou přes celou Evropu a dál přes Turecko a Persii do tohohle Zapadákova! S policií v jednom kuse v patách – poslechněte, ve Vídni mě málem drapli! Zpočátku je to vzrůšo být jako štvaná zvěř, ale pak už vám to jde kapánek na nervy. Až v Baskulu jsem si pěkně odpočinul – myslel jsem si, že uprostřed revoluce budu v bezpečí.“

„A taky jste v bezpečí byl,“ potvrdil Conway a maličko se pousmál, „až na ty střely.“

„No! A to mě nakonec otravovalo. Můžu vám říct, že jsem se hrozně těžce rozhodoval – jestli mám zůstat v Baskulu a nechat se provrtat, nebo přijmout nabídku k cestě vaším vládním letadlem a na druhém konci zjistit, že mě tam čekají železné náramky. Ani na jednu z těch možností jsem nebyl žhavý.“

„Pamatuju se, že ne.“

Barnard se znovu zasmál. „No, takhle se věci měly, a tak si můžete představit, že ta změna programu, která mě zanesla sem, mě zrovna moc netrápí. Je to prvotřídní záhada, to připouštím, ale když budu mluvit jen za sebe, tak pro mě to líp dopadnout nemohlo. Já nemám ve zvyku nadávat, dokud se cítím dobře.“

Conwayův úsměv byl ještě výrazněji srdečný. „Velice moudrý postoj, i když myslím, že jste to dost přeháněl. Všichni jsme se už začínali divit, jak to dokážete, tvářit se tak spokojeně.“

„Ale já jsem spokojený. Tady to není špatné, když si zvyknete. Vzduch je zpočátku kapánek ostrý, ale všechno mít nemůžete. A je tu pro změnu příjemně a pokojně. Já se vždycky na podzim jezdím léčit klidem do Palm Beach, ale tam ten klid nenajdete, v takových místech – tam zase chodíte z mejdanu na mejdan. Kdežto tady mám všecko, co mi nařizuje doktor, a připadá mi to tu úžasně prima. Mám mimořádnou dietu, nemůžu sledovat burzovní telegraf a můj makléř se mně nedovolá telefonem.“

„A jistě by se vás dovolal rád.“

„Zaručeně. Musí se tam dát do pořádku pěkný bordýlek, o tom nepochybuju.“

Řekl to tak prostomyslně, že na to Conway nemohl nezareagovat: „Já se v tom, čemu se říká vysoké finance, moc nevyznám.“

To byla narážka, které se Američan chytil bez nejmenšího zaváhání. „Vysoké finance,“ poznamenal, „to jsou většinou prázdné řeči.“

„To jsem často vytušil.“

„Hele, Conwayi, já to řeknu takhle: Nějaký chlápek dělá to, co dělal už celá léta a co dělá spousta jiných chlápků – a najednou se trh postaví proti němu. Nemůže s tím nic dělat, ale dodá si odvahu a čeká, až se to obrátí. Ale obrat nepřichází, ačkoli dřív přišel vždycky, a když ten chlápek už přišel o deset milionů dolarů nebo tak nějak, čte najednou v jedněch novinách, že nějaký švédský profesor soudí, že nastává konec světa. No, a já se vás ptám, pomůže něco takového peněžnímu trhu? Toť se ví, že to tomu chlápkovi způsobí tak trochu šok, ale pořád s tím nemůže nic dělat. A tak za ním nakonec přijdou poldové – jestli na ně ovšem čeká. Já nečekal.“

„Vy tedy tvrdíte, že to byla jenom série nešťastných náhod?“

„No, taky v tom byl veliký balík peněz.“

„Měl jste taky peníze jiných lidí,“ ostře se do toho vložil Mallinson.

„Jistě, měl. A proč asi? Protože ti všichni chtěli něco za nic a neměli dost důvtipu, aby si to opatřili sami.“

„S tím nesouhlasím. Bylo to proto, že vám důvěřovali a věřili, že u vás jsou jejich peníze v bezpečí.“

„No, a v bezpečí nebyly. Nemohly být. Nikde není bezpečí a ti, co si mysleli, že je, byli jako pitomci, co se před tajfunem chtějí schovat pod paraple.“

Conway řekl uklidňujícím tónem: „Všichni připouštíme, že proti tajfunu jste byl bezmocný.“

„Ani předstírat jsem nemohl, že proti němu bezmocný nejsem – byl jsem zrovna tak bezmocný, jako jste byl vy proti tomu, co se s námi stalo, když jsme odstartovali z Baskulu. Tohle přirovnání mě napadlo, když jsem v letadle viděl, jak vy zachováváte naprostý klid, zatímco tuhle Mallinson má nervy nadranc. Vy jste věděl, že nemůžete nic dělat, a bylo vám to fuk. A přesně tak jsem na tom byl já, když přišel ten krach.“

„To je nesmysl!“ křikl Mallinson. „Každý se může natolik ovládnout, aby nešvindloval. Znamená to hrát tu hru podle pravidel.“

„Což je sakramentsky těžké, když se celá hra vymkne z kontroly. Nemluvě o tom, že na světě neexistuje jediná živá duše, která by věděla, jaká ta pravidla jsou. Ani všichni profesoři z Harvardu a Yale nejsou schopni vám to říct.“

„Já mám na mysli,“ řekl Mallinson zvysoka, „pár docela prostých pravidel běžného každodenního chování.“

„Pak počítám, že k vašemu běžnému každodennímu chování nepatří řízení trustů a kartelů.“

Do rozhovoru spěšně zasáhl Conway. „Neměli bychom se přít. Proti tomu, že srovnáváte svůj a můj případ, já nemám ani nejmenší námitky. Před nedávnem jsme nepochybně všichni letěli naslepo – jak doslovně, tak i v přeneseném smyslu. Ale teď jsme tady, a to je důležité, a já s vámi souhlasím, že jsme docela dobře mohli mít mnohem víc důvodů si naříkat. Když se nad tím zamyslíte, tak je věru pozoruhodné, že ze čtyř lidí, namátkou vybraných a unesených do vzdálenosti tisíce kilometrů, tři v tom dobrodružství dokážou nalézt jakousi útěchu. Vy potřebujete klid pro nervy a úkryt. Slečna Brinklowová má pocit, že jejím posláním je obracet na křesťanskou víru pohanské Tibeťany…“

„A kdo je ten třetí, koho počítáte?“ přerušil ho Mallinson. „Doufám, že ne já.“

„Měl jsem na mysli sebe,“ odpověděl Conway. „A já mám asi ten nejjednodušší možný důvod: jsem prostě rád, že jsem tady.“

A vskutku, když se krátce nato vydal na obvyklou už samotářskou večerní procházku po terase kolem lotosového jezírka, měl zcela mimořádný pocit tělesného i duševního zklidnění. Bylo to naprosto pravdivé přiznání: byl prostě rád, že je v Šangri-la. Jeho atmosféra zkonejšovala, jeho tajuplnost podněcovala a celkový dojem z toho všeho byl příjemný. Už několik dní docházel postupně a váhavě k zvláštním závěrečným soudům o lámaserii a jejích obyvatelích; jeho mysl se těmi závěry stále pilně zaměstnávala, ale v hlubším smyslu ho nevyváděly z míry. Bylo mu jako matematikovi, který stojí před těžko řešitelným problémem – a pere se s ním, ale pere se velice klidně a neosobně.

Pokud šlo o Bryanta – rozhodl se, že na něho bude dále myslet jako na Barnarda a že ho tak bude i oslovovat –, otázka jeho činnosti a totožnosti okamžitě ustoupila do pozadí, až na jedinou jeho větu – „když se celá hra vymkne z kontroly“. Conway se přistihl, že si na ni vzpomíná a že si ji opakuje a dává jí širší význam, než jaký Američan patrně zamýšlel; podle Conwayova názoru to prostě vystihovalo nejen americké bankovnictví a řízení koncernů. Hodilo se to na Baskulu a Dillí a na Londýn, na vedení válek a budování impéria, na konzuláty a obchodní koncese a na společenské večírky v rezidencích guvernérů; nad celým světem, jak se mu vybavoval v paměti, se snášel pach rozkladu a Barnardovo fiasko bylo snad jen teatrálnější než jeho vlastní. Celá hra se vskutku vymkla z kontroly, ale hráči nebývají obvykle postaveni před soud za figurky, které se jim nepodařilo ubránit. V tomto ohledu mají finančníci smůlu.

Avšak zde v Šangri-la je všude hluboký klid. Na bezměsíčném nebi naplno září hvězdy a kupole Karakalu se bledomodře leskne. Conway si uvědomil, že kdyby se nějak změnil program a nosiči z vnějšího světa se dostavili okamžitě, jeho by nijak nepotěšilo, že byl ušetřen dlouhého čekání. Ani Barnarda by to nepotěšilo, uvažoval Conway a v duchu se usmál. Ta představa ho vskutku pobavila; a hned mu bylo jasné, že má Barnarda stále rád, jinak by ho to nepobavilo. Ztráta sta milionů dolarů, to je jaksi až moc, aby se za to měl člověk dostat za mříže; snadnější by to bylo, kdyby byl jenom někomu ukradl hodinky. Ostatně, jak vůbec může někdo ztratit sto milionů? Snad pouze v takovém smyslu, v jakém by třeba ministr ležérně oznámil, že mu „hodili na krk Indii“.

A pak se Conway znovu zamyslel nad těmi chvílemi, kdy s vracejícími se nosiči bude odcházet z Šangri-la. V duchu viděl dlouhou svízelnou cestu a okamžik, kdy posléze dojdou k bungalovu nějakého majitele plantáží v Sikkimu nebo v Baltistanu – okamžik, který by, jak cítil, měl být až bláznivě radostný, který však bude patrně znamenat lehké zklamání. Pak první stisky rukou a představování; první přípitky na verandách klubů; do bronzova opálené tváře, zírající na něj se stěží utajovanou nedůvěrou. V Dillí nepochybně rozhovory s místokrálem a s kontrarozvědkou; orientální úklony služebníků v turbanech; nekonečná hlášení, jež bude nutno upravovat a odesílat; snad dokonce i návrat do Anglie a do sídla vládních úřadů; palubní hry na lodi orientální linky; povadlá dlaň nějakého ministerského náměstka; interview s novináři; tvrdé, falešné, po sexu žíznící hlasy ženy: „Vy jste byl vážně v Tibetu, pane Conwayi…?“ Jedno je jisté: historky o tom, co zažil, by mu nejméně na jednu sezonu zajistily každodenní pozvání k večeři. Ale bavilo by ho to? Vzpomněl si na výrok, který za posledních dnů v Chartúmu napsal Gordon: „Raději bych žil jako derviš s mahdisty, než chodil denně jako host na večeři v Londýně.“ Conway neměl k takové vyhlídce nechuť tak vyhraněnou – jenom tušil, že kdyby o svých příhodách vyprávěl v minulém čase, značně by ho to nudilo, ale zároveň trochu rozesmutňovalo.

Znenadání si uprostřed svých úvah uvědomil, že se k němu blíží Čang. „Pane,“ spustil Číňan, a jak mluvil dál, jeho pomalý šepot se poněkud zrychloval, „jsem pyšný na to, že přináším významné sdělení…“

Tak tedy nosiči přišli dřív, než měli, bylo Conwayovi první myšlenkou; to je zvláštní, že ho taková možnost napadla zrovna před chvílí. Srdce se mu sevřelo bolestí, na kterou byl napůl připraven. „Ano?“ zeptal se.

Čang, pokud to u něho bylo vůbec fyzicky možné, byl málem rozčilen. „Blahopřeji vám, vážený pane,“ pokračoval. „Jsem šťasten, že jsem se o to do jisté míry zasloužil – na moje důrazné a opakované doporučení došel totiž nejvyšší láma k tomuto rozhodnutí: Přeje si vás okamžitě vidět.“

Conway se na něj tázavě zadíval. „Hovoříte méně souvisle než obvykle, Čangu. Co se stalo?“

„Posílá pro vás nejvyšší láma.“

„To jsem slyšel. Ale proč jste tak rozčilený?“

„Protože je to neobvyklé a neslýchané – ani já, který jsem na to naléhal, jsem nečekal, že k tomu dojde už teď. To není ani čtrnáct dní, co jste přišel, a už vás on hodlá přijmout. Dosud nikdy se to nestalo tak brzy.“

„Ale mně to pořád ještě není docela jasné. Mám navštívit vašeho nejvyššího lámu – to jsem pochopil. A co dál?“

„Copak to nestačí?“

Conway se zasmál. „Naprosto, zajisté – nevykládejte si to jako nezdvořilost. V první chvíli jsem měl totiž na mysli něco jiného – ale to je teď vedlejší. Ovšemže to pro mě bude pocta a zároveň potěšení seznámit se s tím pánem. Kdy se s ním mám sejít?“

„Hned teď. Posílá mě, abych vás k němu zavedl.“

„Není už trochu pozdě?“

„To nehraje žádnou roli. Vážený pane, už brzy mnohému porozumíte. A dovolte, abych vyjádřil své osobní potěšení, že období čekání – vždycky nepříjemné – je u konce. Věřte, že mě velice mrzelo, že jsem byl při tolika příležitostech nucen odepřít vám objasnění – nesmírně mě to mrzelo. Rozradostňuje mě vědomí, že k tak nepříjemným situacím už nemusí docházet.“

„Vy jste zvláštní chlapík, Čangu,“ odvětil Conway. „Ale pojďme – dalším vysvětlováním se už neobtěžujte. Jsem dokonale připraven a vašich milých slov si velice vážím. Veďte mě.“

Kapitola sedmá

Conway se choval zcela klidně, ale tím jen zakrýval nedočkavost, která se stupňovala, když kráčel s Čangem přes prázdná nádvoří. Jestli Číňanova slova měla nějaký smysl, pak stojí na prahu objevů; brzy se doví, zda jeho teorie, stále ještě jen zpola zbudovaná, není tak nemožná, jak se zdá.

Ale i jinak to nepochybně bude zajímavý rozhovor. Už se v životě setkal s mnoha svéráznými potentáty; byli mu lhostejní a obyčejně je velmi bystře ohodnotil. Měl také, aniž si toho byl vědom, ten cenný dar, že dovedl pronášet zdvořilosti i v jazycích, v nichž se pramálo vyznal. Ale v tomto případě bude asi především naslouchat. Zaznamenal, že ho Čang vede místnostmi, které dosud neviděl a které byly všechny šeré, ale ve světle lucerny půvabné. Potom vystoupili po točitých schodech ke dveřím, na něž Čang zaklepal a jež otevřel jakýsi tibetský sloužící, a to tak pohotově, že ho Conway podezříval, že hned za nimi hlídkoval. Tato výše položená část lámaserie byla vyzdobena s vkusem nic menším než ostatní prostory, ale Conwaye okamžitě zarazilo suché, tetelící se horko, jako kdyby tu všechna okna byla utěsněna a naplno sálalo nějaké ústřední topení. Čím dále šli, tím dusnější bylo to nevětrané ovzduší, až se Čang posléze zastavil přede dveřmi, které, kdyby se dalo spoléhat na tělesné pocity, mohly docela dobře vést k parním lázním.

„Nejvyšší láma,“ zašeptal Čang, „vás přijme v soukromé audienci.“ Otevřel dveře, aby Conway mohl vstoupit, a zavřel je za ním tak tiše, že sám se vzdálil takřka nepostřehnutelně. Conway zůstal váhavě stát a vdechoval atmosféru, která byla nejen dusná, ale i soumračná, takže trvalo několik vteřin, než jeho oči tomu šeru přivykly. Teprve pak začal zvolna vnímat obraz nízké komnaty, zastřené temnými závěsy a prostě vybavené stolem a křesly. V jednom křesle seděla drobná, bledá a vrásčitá postava, znehybnělá v hlubokých stínech a vzbuzující dojem jakéhosi zašlého starodávného šerosvitného portrétu. Kdyby existovalo něco takového jako živoucí bytost vytržená z reality, pak to byla tato bytost, přitažlivá dokonalou důstojností, která nebyla jen jejím charakteristickým rysem, ale přímo z ní vyzařovala. Conwaye až překvapilo, jak mohutně na něj to všechno zapůsobilo, a v duchu se ptal, může-li se na svůj dojem spolehnout a není-li to jen reakce na to tíživé zšeřelé horko; z upřeného pohledu těch stařičkých očí se mu skoro zatočila hlava; udělal pár kroků dopředu a zastavil se. Postava v křesle byla teď méně nejasná v konturách, ale sotva víc hmotná. Byl to malý stařeček v čínském obleku, jehož záhyby a zřasení volně plandaly na chatrné, vyzáblé tělesné schránce. „Vy jste pan Conway?“ zašeptal znamenitou angličtinou.

Jeho hlas byl příjemně uklidňující a zabarvený jakousi jemnou zádumčivostí, která v Conwayovi vyvolala pocit zvláštní blaženosti; ale skeptik v něm se znovu přikláněl k vysvětlení, že za to může ta teplota.

„Jsem,“ odpověděl.

Hlas pokračoval: „Je pro mě potěšením, že vás poznávám, pane Conwayi. Poslal jsem pro vás, protože jsem se domníval, že uděláme dobře, když si spolu pohovoříme. Prosím, posaďte se vedle mě a nebojte se. Jsem starý člověk a nikomu nemohu ublížit.“

„Považuji to za mimořádnou poctu,“ řekl Conway, „že jste mě přijal.“

„Děkuji vám, milý Conwayi – budu vás oslovovat takto, podle vašeho anglického zvyku. Je to pro mě, jak už jsem řekl, velice radostný okamžik. Mám špatný zrak, ale věřte mi, že jsem schopen vidět vás v duchu stejně dobře jako očima. Doufám, že hned od svého příchodu máte v Šangri-la pohodlí.“

„Veškeré.“

„To mě těší. Čang se o vás jistě všemožně stará. I pro něho je to veliké potěšení. Řekl mi, že jste se ho mnohokrát dotazoval na náš řád a jeho záležitosti.“

„To je rozhodně předmětem mého zájmu.“

„Můžete-li mi tedy věnovat trochu času, milerád vám stručně vylíčím, jak došlo k našemu založení.“

„Ničeho bych si víc nevážil.“

„To jsem si myslel – a v to jsem doufal… ale nejdříve, než se rozhovoříme…“

Zcela nenápadně pohnul rukou a vzápětí – jakým způsobem to dokázal, na to Conway nepřišel – vstoupil sluha, aby uchystal vytříbený obřad pití čaje. Na lakovaném podnosu stály šálečky se skoro bezbarvou tekutinou, tenounké jako vaječné skořápky; Conway tu ceremonii znal a ani sebeméně se na ni nedíval svrchu. Znovu se ozval hlas: „Tak vy jste obeznámen s našimi zvyky?“

Poslušen impulsu, který si ani nedokázal vysvětlit, ani nezatoužil ovládnout, odpověděl Conway: „Žil jsem nějaký čas v Číně.“

„To jste Čangovi neřekl.“

„Ne.“

„Proč tedy já jsem tak poctěn?“

Conway zřídka upadl do rozpaků, když měl vysvětlit své pohnutky, ale v tomto případě nemohl připadnout na pražádný důvod. Posléze odvětil: „Mám-li být naprosto upřímný, nemám ani nejmenší tušení, leda snad, že jsem vám to říct chtěl.“

„To je mezi těmi, kdo se mají stát přáteli, určitě ten nejlepší důvod… Ale teď mi povězte, není toto delikátní vůně? Čínských čajů je mnoho a vonné jsou všechny, ale tento, který je zvláštní plodinou našeho údolí, se jim podle mého mínění vyrovná.“

Conway zvedl šálek ke rtům a ochutnal. Čaj měl příjemnou chuť, těžko postižitelnou, ale výlučnou, a nevtíravý buket, který spíš po jazyku přechvěl, než aby se na něm zabydlil. „Je velmi lahodný,“ řekl Conway, „a pro mě zcela nový.“

„Ano, jako velká většina bylin z našeho údolí je ojedinělý a zároveň ušlechtilý. Vychutnávat se ovšem musí nesmírně zvolna – nikoli jenom uctivě a zálibně, ale tak, aby z něho člověk vytěžil nejvýš vystupňované potěšení. To je skvělé ponaučení, které můžeme získat od Kchu Kai-čua, který žil někdy před patnácti stoletími. Ten vždycky otálel, než se dostal k té nejchutnější dužině, když pojídal kousek cukrové třtiny, protože, jak vysvětloval, ‚do oblasti požitků se uvádím postupně‘. Studoval jste některé z velkých čínských klasiků?“

Conway odvětil, že se povrchně seznámil jen s několika z nich. Věděl, že v tomto nezávazném rozhovoru se podle etikety bude pokračovat, dokud nebudou odneseny čajové šálky; ale přestože dychtivě čekal na historii Šangri-la, ani v nejmenším ho to nezlobilo, nepochybně měl v sobě jistou dávku Kchu Kai-čuova zdráhavého jemnocitu.

Konečně bylo dáno znamení, opět tajuplně, tiše vstoupil a tiše odešel sluha a nejvyšší láma začal bez dalšího úvodu hovořit:

„Asi jste, můj milý Conwayi, alespoň v hrubých rysech dobře obeznámen s dějinami Tibetu. Vím od Čanga, že hojně navštěvujete zdejší knihovnu, a nepochybuji, že jste prostudoval sice nedostatečné, avšak nesmírně zajímavé zprávy o těchto končinách. V každém případě je vám jistě známo, že ve středověku bylo po celé Asii rozšířeno nestoriánské křesťanství a že památky na ně tam zůstaly ještě dlouho po jeho zániku. V sedmnáctém století vzešel podnět k obrodě křesťanství ve zdejších končinách přímo z Říma. Měli je vzkřísit ti heroičtí jezuitští misionáři, o jejichž putování existují zápisy, které, smím-li to tak říci, jsou mnohem zajímavější četbou než zápisy o cestách svatého Pavla. Postupně církev osídlila rozsáhlé prostory a pozoruhodný je fakt, dnes už mnoha Evropanům neznámý, že celých osmatřicet let existovala křesťanská misie v samotné Lhase. Ale nikoli z Lhasy, nýbrž z Pekingu se roku 1719 vydali na cestu čtyři kapucínští mniši, aby pátrali po jakýchkoli pozůstatcích nestoriánské víry, která snad stále ještě přežívala ve venkovských oblastech.

Po mnoha měsíců putovali k jihozápadu, přes Lan-čou a Kúh-i Núr, a čelili útrapám, které si jistě umíte představit. Tři cestou zemřeli a čtvrtý byl blízek smrti, když se náhodou dovlekl do té skalní soutěsky, která dodnes tvoří jediný možný přístup k údolí Modrého měsíce. Tam ke své radosti a ke svému údivu našel přátelský a vzkvétající lid, který okamžitě projevil to, v čem já odjakživa spatřuji naši nejstarší tradici, totiž pohostinnost k cizincům. Mnich se rychle zotavil a začal pracovat jako misionář. Ti lidé byli buddhisti, ale ochotně mu naslouchali a kapucín měl značné úspěchy. Stála tam starobylá lámaserie, už tenkrát na této horské římse, upadala však jak fyzicky, tak duchovně, a kapucín, ježto jeho žeň vzrůstala, pojal úmysl vystavět na tom nádherném místě monastýr křesťanský. Pod jeho dohledem byly staré budovy opraveny a z velké části přebudovány a on sám tu začal bydlet v roce 1734, když mu bylo třiapadesát let.

Nyní mi dovolte, abych vám o tom muži řekl víc. Jmenoval se Perrault a byl rodem z Lucemburska. Než se věnoval misionářskému poslání na Dálném východě, studoval v Paříži, Bologni a ještě na jiných univerzitách; byl tak trochu učenec. Dosáhl v raných letech několika dobrých výsledků, ale to nebylo u člověka jeho věku a povolání nikterak neobvyklé. Miloval hudbu a humanitní vědy, měl obzvláštní nadání pro jazyky, a než si ujasnil, k čemu je povolán, okusil všechny běžné světské radovánky. Když byl ještě mladík, bojovalo se u Malplaquetu, takže z vlastní zkušenosti znal hrůzy války a invaze. Fyzicky byl zdatný; tady v prvních letech pracoval rukama jako každý druhý, obdělával půdu ve své vlastní zahradě, učil se od zdejších obyvatel a sám zase učil je. V údolí našel ložiska zlata, ale ta ho nelákala, mnohem víc ho zajímaly místní rostliny a byliny. Žil skromně a rozhodně nebyl bigotní. Neschvaloval mnohoženství, ale neviděl důvod, proč by měl něco namítat proti všeobecné zálibě v bobulích tangace, kterým byly připisovány léčivé vlastnosti, ale které byly oblíbeny především proto, že účinkovaly jako mírné narkotikum. Dokonce i sám Perrault jim tak trochu propadl; takto od života domorodců přijímal všechno, co se mu nabízelo a co poznal jako neškodné a příjemné, a na oplátku rozdával duchovní bohatství Západu. Nebyl asketa; těšil se z dobrot světa a své konvertity pečlivě učil zrovna tak vaření jako katechismu. Chtěl bych ve vás vyvolat představu dosti vážné, pilné, učené, prosté a nadšené bytosti, která se i při svých kněžských povinnostech nezdráhala obléci pracovní úbor zedníka a pomáhat při budování právě těchto místností. Ta práce byla ovšem spojena s nesmírnými obtížemi a mohla se s ní vyrovnat jen Perraultova hrdost a vytrvalost. Říkám hrdost, protože ta byla na počátku nepochybně jeho převládající pohnutkou – hrdost na vlastní vyznání, které ho přivedlo k rozhodnutí, že mohl-li lidi podnítit Gautama, aby vystavěli svatyni na římse Šangri-la, musí to zrovna tak dokázat i Řím.

Ale čas plynul a zcela přirozeně ustoupil postupně tento motiv pohnutkám pokojnějším. Soutěžení je koneckonců projev mládí a Perrault byl v době, kdy jeho monastýr byl dobudován, už vysokého věku. Musíte mít na paměti, že nejednal, přísně posuzováno, podle předpisů; i když určitou nezávislost je jistě nutné přiznat člověku, jehož církevní nadřízení sídlí ve vzdálenosti, kterou lze měřit spíše roky než kilometry. Ale ani lid v údolí, ani sami mniši o něm nepochybovali; milovali ho a poslouchali, a jak přibývala léta, naučili se ho i ctít. Zvykl si posílat čas od času zprávy biskupovi do Pekingu, ale ty se k němu často vůbec nedostaly, a ježto se dalo soudit, že poslové podlehli nebezpečí cesty, Perrault byl čím dál tím méně ochoten hazardovat s jejich životy a asi v polovině století toho zpravodajství zanechal. Ale některá z jeho dřívějších poselství musela přece jen dosáhnout cíle a vzbudit pochyby o jeho činnosti, protože v roce 1769 přinesl jakýsi cizinec dopis, napsaný už před dvanácti léty a povolávající Perraulta do Říma.

Kdyby ten příkaz dostal bez prodlení, bylo by mu něco přes sedmdesát; takto byl už devětaosmdesátiletý. Aby podnikl dlouhou a namáhavou cestu přes hory a náhorní planiny, bylo nemyslitelné; nebyl by už přežil ničivé vichřice a kruté zimy pustin mimo Šangri-la. Odeslal tedy zdvořilou odpověď, která vysvětlovala, v jaké je situaci, ale neexistuje důkaz, že se jeho vzkaz dostal přes hradby vysokých pohoří.

A tak Parrault zůstal v Šangri-la nikoli proto, že vyšších rozkazů neuposlechl, ale proto, že pro něho bylo fyzicky nemožné je splnit. Beztak to byl už stařec a jeho život a výstřednosti brzy asi ukončí smrt. Tou dobou začala instituce, kterou založil, procházet mírnou proměnou. Možná že to bylo politováníhodné, nikoli však příliš překvapující. Vždyť se sotva dalo čekat, že by jediný člověk, sám, bez něčí pomoci, mohl natrvalo vykořenit zvyky a tradice celé jedné epochy. Neměl žádné západní kolegy, kteří by vytrvali, když jeho vlastní zajetí ochabovalo; snad udělal chybu, že budoval na místě, které lpělo na odlišných a o tolik starších vzpomínkách. Chtělo se toho na něm trochu moc; ale nechtělo by se ještě o mnoho víc, kdyby se očekávalo, že si šedovlasý vysloužilec, právě vstupující do devadesátky, uvědomí, jakého se dopustil omylu? Však taky si to Perrault tehdy neuvědomil. Byl příliš starý a šťastný. Jeho následovníci mu byli oddáni, i když už zapomněli na jeho učení, a lid v údolí ho měl v takové úctě a lásce, že mu Perrault se stále vzrůstající bezstarostností odpouštěl, že upadá do dřívějších obyčejů. Byl stále činný a jeho schopnosti byly dosud kromobyčejně břitké. Ve věku devadesáti osmi let začal studovat buddhistické spisy, které v Šangri-la zůstaly po někdejším osazenstvu kláštera, a měl v úmyslu věnovat zbytek života sepsání knihy, která by na buddhismus útočila z hlediska ortodoxních názorů. Své dílo skutečně dokončil (máme jeho úplný rukopis), ale jeho útok byl velice vlídný, protože v té době se už dožil kulaté číslice jednoho sta let – věku, v němž i ty nejostřejší odsudky mají tendenci se mírnit.

Zatím, jak si jistě domyslíte, zemřelo už mnoho jeho prvotních žáků, a poněvadž jen za málokteré nastoupili náhradníci, počet těch, kteří tu byli za vedení starého kapucína, se stále zmenšoval. Svého času jich bylo přes osmdesát, později jenom dvacet a potom pouhých dvanáct, a to už byli většinou samí starci. Perraultův život se tehdy zvolna měnil v klidné, nevzrušené čekání na konec. Byl příliš starý na nemoc i na nespokojenost; teď už jen věčný spánek mohl na něho vznést nárok a Perrault se nebál. Lidé z údolí ho dobrotivě zásobili jídlem a šatstvem; a jeho knihovna mu poskytovala práci. Značně pohubl, ale stále ještě měl dost energie, aby mohl vykonávat důležitější obřady svého úřadu; zbytek těch poklidných dní trávil s knihami, se svými vzpomínkami a v mírné extázi po narkotiku. Jeho mysl zůstávala tak neobyčejně jasná, že se dokonce pustil do studia jistých mystických praktik, kterým Indové říkají jóga a které jsou založeny na rozmanitých zvláštních metodách dýchání. Pro člověka tak vysokého stáří mohla být ta činnost riskantní a je pravda, že brzy potom, v tom pamětihodném roce 1789, došla do údolí zpráva, že Perrault konečně umírá.

Ležel ve své komnatě, můj milý Conwayi, kde pozoroval oknem bílou šmouhu, což bylo všechno, co mu slábnoucí zrak dopřával vidět z Karakalu; ale viděl také svou pamětí; uměl si představit ty jasné a s ničím nesrovnatelné obrysy, které poprvé spatřil před půl stoletím. A také mu procházela myslí zvláštní přehlídka všech jeho zážitků, léta putování pustinou a pohořími, obrovské davy lidí v západních městech, řinčení a třpyt zbraní Marlboroughova vojska. Jeho duch se už omezil jenom na sněhobílý klid; byl připraven a ochoten zemřít a na smrt se těšil. Shromáždil kolem sebe své přátele a služebníky a se všemi se rozloučil; potom je požádal, aby ho na chvíli nechali o samotě. Doufal, že v osamění, když jeho tělo ztrácí síly a jeho duch se povznáší k blaženosti, vypustí duši… ale nestalo se tak. Ležel mnoho týdnů, aniž promluvil nebo se pohnul, a pak se začal zotavovat. Bylo mu sto osm let.“

Šepot na chvíli ustal a Conwayovi, který se sotva pohnul, připadalo, že nejvyšší láma plynně převypráví nějaký dávný osobní sen. Konečně se stařec opět ujal slova:

„Jako jiným, kteří dlouho čekali na prahu smrti, i Perraultovi se dostalo významného zjevení, aby si je odnesl zpátky na svět; o tomto zjevení musí být později řečeno víc. Teď se omezím na Perraultovu činnost a chování, které byly vskutku pozoruhodné. Neboť místo aby se zotavoval v nečinnosti, jak se asi dalo čekat, zahájil neprodleně úzkostlivou sebekázeň, která se dost nepochopitelně pojila se zálibou v narkotiku. Požívání drogy a dechová cvičení – to se sotva dalo pokládat za životosprávu zahánějící smrt; nicméně je fakt, že když v roce 1794 zemřel poslední ze starých mnichů, Perrault byl stále ještě živ.

To skoro mohlo vyvolat úsměv, kdyby byl tehdy v Šangri-la někdo s patřičně pokřiveným smyslem pro humor. Vrásčitý kapucín, o nic víc vetchý než v posledních dvanácti letech, se dál oddával tajnému obřadu, který si vypracoval, zatímco pro lid v údolí se brzy stal postavou, zahalenou tajemstvím, poustevníkem podivuhodných schopností, žijícím v osamění na tom hrozivém útesu. Ale lásky k němu neubývalo a vyšplhat k Šangri-la a nechat tam nějaký prostý dárek nebo přiložit ruce k nějakému potřebnému dílu, to se považovalo za čin záslužný a přinášející štěstí. Všem takovým poutníkům uděloval Perrault požehnání – zapomínal asi, že jsou to ovečky zbloudilé a ztracené. Vždyť ze svatyní v údolí se ozývalo stejně ‚Te Deum laudamus‘ jako ‚Om Mane Padme Hum‘.

Když se blížilo nové století, pověst přešla do lidového bájesloví – říkalo se, že Perrault se stal bohem, že dělá zázraky a že za jistých nocí odlétá na vrchol Karakalu a zvedá k nebi svíci. Na té hoře je za úplňku vždycky bledý třpyt, ale nemusím vás ujišťovat, že ani Perrault, ani žádný jiný člověk tam nikdy nevystoupil. Zmiňuji se o tom, i když vám to může připadat zbytečné, že Perrault dělal a dokázal všemožné nemožnosti. Předpokládalo se například, že ovládá umění levitace, o níž se tolik mluví v záznamech o buddhistickém mysticismu; střízlivější je skutečnost, že za tím účelem konal řadu pokusů, ale zcela bezvýsledně. Došel však k objevu, že oslabení normálních smyslů může být částečně vynahrazeno rozvojem smyslů jiných; nabyl dovednosti v telepatii, asi pozoruhodné, a ačkoli nikdy neprohlašoval, že má nějaké zvláštní léčivé schopnosti, už jeho pouhá přítomnost dokázala v určitých případech pomoci.

Jistě byste rád věděl, jak v tom stáří, jaké nemá obdoby, trávil svůj čas. Jeho postoj nejlépe vystihnu, když řeknu, že když nezemřel v normálním věku, začínal mít pocit, že nelze přijít na důvod, proč by buď měl nebo neměl zemřít v nějakou určitou dobu v budoucnosti. Když se ukázalo, že je abnormální, mohl zrovna tak snadno věřit, že ta abnormalita mu vydrží, jako očekávat, že třeba každou chvíli skončí. A za těchto okolností se přestal znepokojovat tím hrozným nebezpečím, které dřív tak dlouho spoutávalo jeho myšlenky; začal žít životem, po jakém odjakživa toužil a jaký se mu tak zřídka zdál uskutečnitelný; za všech výkyvů osudu si totiž uchoval v srdci poklidné záliby učence. Měl úžasnou paměť; ta jako by unikla z tělesných pout do jakési vyšší oblasti nesmírné jasnosti; skoro se zdálo, že teď by se dokázal, a to mnohem snadněji, naučit všemu, než se za svých studentských časů dokázal naučit čemukoli. Brzy ovšem se dostal do úzkých, protože nutně potřeboval knihy. Ale těch, které měl hned od počátku, bylo málo a mezi nimi, to vás asi bude zajímat, byla i učebnice angličtiny a anglický slovník a Floriův překlad Montaigne. S těmi svazky pracoval dál, podařilo se mu zvládnout spletitosti vaší řeči a stále ještě máme v knihovně rukopis jednoho z jeho prvních jazykových cvičení – překlad Montaigneova eseje o marnivosti do tibetštiny, dílo jistě jedinečné.“

Conway se usmál. „Na to bych se někdy rád podíval, kdybyste dovolil.“

„S největší radostí. Vy si asi myslíte, že to bylo počínání mimořádně nepraktické, ale mějte na paměti, že Perrault dosáhl mimořádně nepraktického věku. Bez nějakého takového zaměstnání by se cítil osamělý – rozhodně alespoň do čtvrtého roku devatenáctého století, který znamená významnou událost v historii našeho zřízení. Tehdy totiž přišel do údolí Modrého měsíce druhý cizinec z Evropy. Byl to mladý Rakušan jménem Henschell, který vojákoval v Itálii proti Napoleonovi – mladík urozeného původu, vysoce kultivovaný a velice půvabných způsobů. Války ho přivedly na mizinu a on se přes Rusko zatoulal do Asie s jakýmsi neurčitým úmyslem znovu nabýt jmění. Bylo by zajímavé dovědět se, jak se dostal na tu náhorní planinu, ale ani on sám si to jasně neuvědomoval; když sem došel, byl vlastně blízek smrti jako kdysi sám Perrault. Opět se projevila pohostinnost Šangri-la a cizinec se uzdravil – ale tady už veškerá podobnost končí. Neboť Perrault sem přišel kázat a obracet na víru, zatímco Henschella mnohem více zaujala zlatá ložiska. Jeho přednostní touhou bylo obohatit se a co nejdříve se vrátit do Evropy.

Ale nevrátil se tam. Stalo se něco podivného – ačkoli od té doby se to už stalo tak často, že teď už asi musíme konstatovat, že na tom vlastně nic podivného nebylo. Údolí se svou pohodou a naprostou oproštěností od světských starostí Henschella znovu a znovu svádělo, aby svůj odchod oddálil, a on jednoho dne, když vyslechl místní legendu, vyšplhal k Šangri-la a poprvé se setkal s Perraultem.

To setkání bylo v pravém slova smyslu historické. Perrault, i když už byl tak trochu mimo takové lidské city jako přátelství nebo náklonnost, byl přece jen obdařen bohatou laskavostí ducha, a ta zapůsobila na toho mladíka jako voda na vyprahlou půdu. Nebudu popisovat vztah, který mezi těmi dvěma vznikl; jeden přinášel bezmála zbožňování, druhý se dělil o své vědomosti, o svá nadšení a o ten fantastický sen, který se teď stal jedinou skutečností, jež mu na světě zbývala.“

Vypravěč se odmlčel a Conway řekl velice tiše: „Odpusťte, že vás přerušuji, ale tohle mi není docela jasné.“

„Já vím.“ Ta zašeptaná odpověď vyjadřovala dokonalé porozumění. „Velice bych se divil, kdyby vám to jasné bylo. A rád vám to vysvětlím, ještě než ten rozhovor ukončíme, ale zatím, když se nebudete hněvat, se omezím na jednodušší věci. Bude vás zajímat, že Henschell založil naši sbírku čínského umění, stejně jako knihovnu a kolekci muzikální. Podnikl pozoruhodnou cestu do Pekingu a první přírůstky sem dopravil v roce 1809. Pak už z údolí neodešel, ale důvtipně vypracoval složitý postup, kterým lámaserie je od té doby schopna získat z vnějšího světa všechno, co potřebuje.“

„Řekl bych, že jste zjistili, jak je to snadné, když můžete platit zlatem.“

„Ano, máme tu výhodu, že jsme zásobeni kovem, který je v jiných končinách světa v tak nesmírné vážnosti.“

„V tak nesmírné vážnosti, že to pro vás musí být veliké štěstí, že jste zůstali ušetřeni zlaté horečky.“

Nejvyšší láma jen tím, že sklonil hlavu, naznačil svůj souhlas. „Té se také, milý Conwayi, Henschell neustále obával. Dbal na to, aby se nikdo z nosičů, kteří přinášeli knihy a umělecké poklady, nedostal do přílišné blízkosti; museli svá břemena složit den cesty odtud, a tam je potom vyzvedli lidé z našeho údolí. Postaral se dokonce, aby u vchodu do soutěsky byly neustále na stráži hlídky. Ale brzy přišel na to, že tady existuje přirozenější a účelnější ochrana.“

„Ano?“ Conwayův hlas byl napjatý a ve střehu.

„Pochopte, vpádu nějakého vojska nebylo třeba se obávat. Ten by vzhledem k povaze a poloze tohoto kraje nebyl prostě možný. Nanejvýš jsme mohli čekat příchod několika zbloudilých poutníků, kteří, i kdyby byli ozbrojeni, byli by patrně tak zesláblí, že by neznamenali žádné nebezpečí. A tak bylo rozhodnuto, že napříště mohou cizinci přicházet tak volně, jak se jim zachce – jen s jedinou důležitou podmínkou.

A během dlouhých let mnoho takových cizinců opravdu přišlo. Čínští obchodníci, kteří se pokoušeli putovat přes náhorní planinu, si někdy z mnoha jiných možností vybrali právě ten jeden přechod. Potulní Tibeťané, opustivší své kmeny, se sem občas zatoulali jako vyčerpaná zvěř. Všem se dostalo přijetí, i když někteří z nich dosáhli útulku v údolí jen proto, aby v něm zemřeli. V roce bitvy u Waterloo přešli nějakým nepojmenovaným průsmykem pásma hor dva angličtí misionáři, cestující po souši do Pekingu, a měli to neobyčejné štěstí, že k nám dorazili tak pokojně, jako kdyby přicházeli na návštěvu. V roce 1820 jsme na nejvyšším místě soutěsky našli umírajícího řeckého obchodníka, kterého provázeli nemocní a vyhladovělí sluhové. V roce 1822 sem po dlouhém bloudění a mnoha zklamáních došli tři Španělé, kteří někde vyslechli jakousi nejasnou historku o zlatě. K většímu přílivu došlo opět roku 1830. Dva Němci, jeden Rus, jeden Angličan a jeden Švéd podnikli obávaný přechod přes Čchi-lien-šan, všichni vedeni pohnutkou, která pak byla stále běžnější – vědeckým výzkumem. V době, kdy přišli, došlo už ve vztahu Šangri-la k návštěvníkům k nepatrné proměně – návštěvníci nejenže byli vítáni, když náhodou objevili cestu do údolí, ale stalo se dokonce zvykem vyjít jim v ústrety, když zabloudili až do určitého okruhu; to je důležité vědět, neboť to ukazuje, že lámaserie už měla na pohostinnosti nemalý zájem; nové příchozí už potřebovala, ba toužila po nich. A v příštích letech se skutečně stávalo, že se nejedna skupina badatelů, nadšená, když poprvé zahlédla z dálky Karakal, setkala najednou s posly, kteří přinášeli srdečné pozvání – pozvání, které bylo jen zřídka odmítnuto.

Zatím už lámaserie začala dostávat mnohé ze svých nynějších charakteristických rysů. Musím zdůraznit, že Henschell byl člověk mimořádně schopný a talentovaný a že dnešní Šangri-la pociťuje k němu vděčnost jako k svému zakladateli. Ano, často si myslím, že přesně takovou vděčnost. Protože on měl tu pevnou, a přitom laskavou ruku, jakou na jistém stupni vývoje potřebuje každá instituce, a jeho ztráta by byla naprosto nenahraditelná, kdyby nedokončil mnohem víc než životní dílo, než zemřel.“

Conway vzhlédl a ta poslední slova opakoval spíš jako ozvěnu než otázku: „Než zemřel!“

„Ano. Bylo to naprosto nečekané. Byl zabit. Stalo se to v roce vaší indické vzpoury. Krátce před smrtí ho naskicoval jeden čínský umělec a já vám tu skicu mohu hned ukázat – je tady v té místnosti.“

Znovu se opakoval ten nepatrný pohyb rukou a opět vstoupil sluha. Jako divák v nějakém transu pozoroval Conway toho člověka, jak vzadu na konci místnosti odtahuje malou záclonku a v příšeří nechává houpající se lampu. Pak slyšel Conway šepot, který ho vyzýval, aby povstal, šepot, který už pro něho byl známou hudbou.

Těžce se zvedl a přešel k chvějícímu se kruhu světla. Skica byla malá, byl to jen miniaturní obrázek, provedený barevnými tušemi, ale umělec dokázal vyjádřit všechny odstíny pleti, že připomínaly citlivě vypracovanou tkáň z vosku. Rysy obličeje byly velice krásné, vymodelované skoro jako v dívčí tváři a Conwaye si i přes bariéry času, smrti a umělecké obratnosti okamžitě podmanily. Ale ze všeho nejpodivuhodnější bylo něco, co si uvědomil až po prvotním, zajíkavém pocitu obdivu: ta tvář byla tváří muže mladého.

Když odstupoval od obrázku, Conway zakoktal: „Ale… vy jste řekl… že tohle bylo vytvořeno krátce před jeho smrtí…“

„Ano. A podoba je znamenitá.“

„Jestli tedy zemřel v tom roce, jak jste říkal…“

„Ano, v tom roce.“

„A sem přišel, řekl jste, v roce 1803 jako mladík?“

„Ano.“

Conway hned neodpověděl; teprve za chvíli se s úsilím vzpamatoval a promluvil: „A vyprávěl jste mi, že byl zabit?“

„Ano, zastřelil ho jeden Angličan. Stalo se to několik týdnů potom, co ten Angličan přišel do Šangri-la. Další z těch badatelů.“

„A z jakého důvodu ho zastřelil?“

„Došlo mezi nimi k hádce – kvůli nosičům; Henschell mu právě pověděl o té důležité podmínce, kterou se řídíme, když přijímáme hosty. To byl dost nesnadný úkol, a já se od té doby, přestože jsem už tak zesláblý, cítím nucen zhostit se ho vždycky sám.“

Nejvyšší láma se znovu odmlčel, tentokrát na delší dobu a nastalo jakési tázavé mlčení; pak znovu promluvil: „Jste asi zvědav, milý Conwayi, o jakou podmínku jde?“

Conway odpověděl váhavě a ztišeným hlasem: „Už to tuším.“

„Tak? A vytušil jste ještě něco jiného po tom mém dlouhém a podivném příběhu?“

Když na tu otázku hledal odpověď, točila se Conwayovi hlava; v místnosti vířily stíny a ta stařičká laskavost byla středem toho víru. Celému vyprávění naslouchal Conway s tak napjatou pozorností, že mu to asi zprvu bránilo pochopit hlubší význam toho všeho; teď ho pouhá snaha vyjádřit to, co si uvědomoval, zaplavila úžasem a vzrůstající jistota v mysli mu téměř brala dech, když se ji pokoušel vyslovit. „Připadá mi to nemožné,“ zakoktával se, „a přesto se té myšlenky nemohu zbavit… Je to nepochopitelné… neobyčejné… a naprosto nepravděpodobné… a přitom nejsem úplně neschopen uvěřit…“

„Čemu, můj synu?“

A Conway odpověděl, rozechvěn pohnutím, které nedovedl zdůvodnit a které se nepokoušel zakrýt. „Že jste stále ještě živ, otče Perraulte.“

Kapitola osmá

Nejvyšší láma se postaral o to, aby vznikla pauza, neboť přivolal další občerstvení; Conway se tomu nedivil, tak dlouhé vyprávění určitě znamenalo značné vypětí. Ani on sám nebyl za ten oddech nevděčný. Cítil, že ta přestávka je stejně žádoucí z uměleckého jako z jakéhokoli jiného hlediska a že ty číšky čaje spolu s konvenčně improvizovanými zdvořilostmi mají stejný význam jako cadenza v hudbě. Tato úvaha vyvolala (nebyla-li to ovšem jen a jen náhodná shoda) zvláštní ukázku telepatických schopností nejvyššího lámy, ten totiž začal okamžitě hovořit o hudbě a vyjádřil potěšení, že v tomto ohledu nezůstaly v Šangri-la Conwayovy záliby zcela neuspokojeny. Conway na to přiměřeně uhlazeně odpověděl a dodal, že ho překvapilo, když zjistil, že lámaserie má tak úplnou sbírku skladeb evropských komponistů. Ta poklona byla při poklidných doušcích čaje náležitě oceněna.

„My máme veliké štěstí, drahý Conwayi, že jeden z našich členů je nadaný hudebník – je dokonce žákem Chopinovým –, a tak jsme s radostí veškerou starost o hudební salonek svěřili do jeho rukou. S tím mužem se rozhodně musíte seznámit.“

„Velice rád. Čang mi mimochodem řekl, že vaším oblíbeným západním komponistou je Mozart.“

„Je tomu tak,“ ozvalo se v odpověď. „Mozart má samozřejmě ladnost, která nám vyhovuje. Buduje stavbu, která není ani příliš rozsáhlá, ani příliš malá, a zařizuje ji s dokonalým vkusem.“

Výměna takových postřehů pokračovala, dokud nebyly odneseny čajové šálky; potom už byl Conway schopen zcela klidně poznamenat: „Abychom tedy navázali na náš dřívější rozhovor, vy máte v úmyslu nás odtud nepropustit? To, jak jsem vyrozuměl, je ta důležitá a nezměnitelná podmínka.“

„Soudíte správně, můj synu.“

„A opravdu tu máme zůstat navždy?“

„Já bych mnohem raději použil výtečného rčení a řekl, že my všichni jsme tu ‚nadobro‘.“

„Ale pro mě je pořád záhadou, proč ze všech obyvatel světa jsme byli vybráni právě my čtyři.“

Nejvyšší láma se znovu vrátil k svému počátečnímu a racionálnějšímu chování a odpověděl: „To bude složité vyprávění, jestli máte zájem si je poslechnout. Vězte, že jsme se vždycky snažili stále nově doplňovat osazenstvo kláštera tak, aby se jeho počet pokud možno neměnil – jelikož, nehledě ke všem ostatním důvodům, je příjemné mít mezi sebou lidi rozmanitého stáří a představitele různých časových období. Naneštěstí po poslední evropské válce a po ruské revoluci téměř úplně ustaly cesty a výzkumné výpravy do Tibetu; náš poslední návštěvník, jistý Japonec, přišel vlastně už v roce 1912 a neznamenal, upřímně řečeno, zrovna cenný přírůstek. Jak vidíte, milý Conwayi, my nejsme mluvkové nebo šarlatáni; nezaručujeme a nemůžeme zaručit úspěch; některým z našich hostí nepřinese pobyt u nás vůbec žádný užitek; jiní se pouze dožijí toho, čemu by se dalo říci normální pokročilý věk, a potom umírají na nějaké bezvýznamné onemocnění. Celkem jsme zjistili, že Tibeťané, protože uvykli jak této výšce, tak ostatním podmínkám, jsou mnohem méně choulostiví než národy vnějšího světa; jsou to milí lidé a mnoho jsme jich přijali, avšak já pochybuji, že jich víc než jen několik přežije stovku let. O něco lepší jsou Číňané, ale i s těmi jsme nepochybně udělali to, co s nordickými a latinskými rasami z Evropy. Snad i Američané se budou umět přizpůsobit a já považuji za velké štěstí, že jsme si konečně v osobě jednoho z vašich společníků zajistili člena této národnosti. Ale musím pokračovat v odpovědi na váš dotaz. Octli jsme se v situaci, což jsem už vysvětlil, že téměř po celá dvě desetiletí jsme tu neuvítali žádné nové příchozí, a ježto během té doby došlo k několika úmrtím, začal před námi vyvstávat značný problém. Ale před několika lety nám jeden z nás přišel na pomoc zcela novým nápadem; byl to mladý chlapík, pocházel z našeho údolí, byl naprosto spolehlivý a měl plné pochopení pro naše cíle; ale jako všem lidem z údolí i jemu byly už od přírody odepřeny šance, jaké mají ti šťastnější zdaleka. Přednesl tedy návrh, že od nás odejde, odebere se do některé z okolních zemí a dopraví k nám další kolegy způsobem, který v dřívějších dobách nebyl možný. Byla to v mnohém ohledu nabídka revoluční a my jsme ji po zralé úvaze přijali. To víte, i v Šangri-la musíme jít s dobou.“

„Chcete říct, že ten člověk byl záměrně vyslán, aby sem někoho dopravil vzduchem?“

„Nu, on to byl nesmírně talentovaný a vynalézavý mladík a my jsme v něj měli velikou důvěru. Byl to jen a jen jeho nápad a my jsme mu dali volnou ruku, aby ho uskutečnil po svém. S určitostí jsme věděli jenom to, že první stadium jeho plánu v sobě zahrnuje jistou dobu učení v americké letecké škole.“

„Ale jak dokázal provést zbytek toho plánu? To byla přece pouhá náhoda, že bylo v Baskulu to letadlo…“

„Zajisté, můj milý Conwayi – k mnohému dochází náhodou. A tak náhodou se naskytla právě ta možnost, po které se Talu sháněl. Kdyby se mu nenaskytla, snad by se objevila jiná možnost za rok či za dva – nebo, ovšem, by se možná neobjevila žádná. Přiznávám, že jsem byl překvapen, když naše hlídky přišly se zprávou, že Talu přistál na té náhorní planině. Pokroky v letectví jsou překotné, ale já měl dojem, že uplyne mnohem víc času, než běžný stroj takto přeletí hory.“

„To nebyl běžný stroj, to bylo speciální letadlo, zkonstruované pro lety nad horami.“

„Opět náhodou? Náš mladý přítel měl doopravdy štěstí. Škoda že si o tom nemůžeme pohovořit přímo s ním – jeho smrt nás všechny zarmoutila. Vám by se líbil, Conwayi.“

Conway nepatrně přikývl; považoval to za docela možné. Teprve po chvilce řekl: „Ale jaký to všechno má účel?“

„Můj synu, tón, kterým mi kladete tuto otázku, mi působí nekonečné potěšení. Ještě nikdy, za celou dosti dlouhou dobu mých zkušeností, mi nebyla položena tak klidně. Když vyjevím naši podmínku, bývá to přijato skoro všemi myslitelnými způsoby – rozhořčeně, poděšeně, vztekle, nevěřícně, hystericky –, ale až do dnešního večera to nikdy nebylo přijato s pouhým zájmem. A to je postoj, který co nejupřímněji vítám. Dnes projevujete zájem; zítra pocítíte účastné zaujetí; nakonec se možná pochlubíme vaší oddaností.“

„To je víc, než bych chtěl slíbit.“

„I ta vaše pochybnost se mi líbí – ta je základem opravdové a závažné víry… Ale nepřeme se. Máte zájem, a to je ve vašem případě hodně. Já vás jen ještě žádám, aby to, co vám říkám, nebylo zatím prozrazeno vašim třem společníkům.“

Conway mlčel.

„Přijde čas, kdy se to dovědí, jako jste se to dověděl vy, ale ta chvíle by se v jejich vlastním zájmu neměla raději uspěchat. Jsem si tak jist, že se v té věci zachováte moudře, že ani nežádám, abyste mi to slíbil; vím, že uděláte to, co my oba považujeme za nejlepší… A teď mi dovolte, abych vám načrtl velice příjemný obraz. Řekl bych, že podle měřítek světa jste stále ještě poměrně mladý muž, život máte, jak se říká, před sebou; za normálních podmínek byste mohl čekat dvacet či třicet let jenom lehce a postupně slábnoucí aktivity. To rozhodně není neradostná vyhlídka a sotva mohu očekávat, že se na ni díváte tak jako já – jako na mizivou, udýchanou a úžasně horečnou epizodu. První čtvrtstoletí života jste nepochybně prožil pod mrakem vědomí, že na leccos jste ještě příliš mladý, zatímco poslední čtvrtstoletí bude normálně zastíněno ještě temnějším zrakem poznání, že jste na leccos už příliš starý; a jak slabý a úzký pruh slunečního světla ozařuje lidský život mezi těmi dvěma mraky! Ale vy jste možná předurčen k šťastnějšímu osudu, neboť podle zkušeností lámaserie vaše sluncem ozářená léta sotva započala. Snad se stane, že od nynějška se po desítky let nebudete cítit starší, než jste dnes – třeba si zachováte, stejně jako Henschell, dlouhou a nádhernou mladost. To však, věřte mi, je pouze počáteční a povrchní stadium. Přijde čas, kdy jako ostatní začnete stárnout, jenže mnohem pomaleji, do nepoměrně důstojnější kondice; v osmdesáti pořád ještě budete třeba stoupat k průsmyku krokem mladého muže, ale ve dvojnásobném věku už nesmíte očekávat, že celý ten div bude ještě účinkovat. My neděláme zázraky; nezvítězili jsme nad smrtí, ba ani nad rozpadem sil. Jenom se snažíme – a někdy se nám podaří – zpomalit tempo toho krátkého časového úseku, kterému se říká život. A docilujeme toho metodami, které jsou zde zrovna tak jednoduché jako všude jinde nemožné; nepodléháme však omylům – konec čeká nás všechny.

Nicméně vyhlídka, kterou pro vás otevírám, je nesmírně půvabná – vyhlídka na dlouhý poklid, za něhož budete pozorovat západ slunce, jako lidé z vnějšího světa naslouchají odbíjení hodin, a budete ho pozorovat s mnohem menším neklidem. Roky budou míjet a vy budete od tělesných požitků přecházet do asketičtějších, ale o nic méně uspokojivých sfér; přijdete třeba o svěžest svalů a chuť k jídlu, ale to, co získáte, se tomu, co ztratíte, vyrovná; dosáhnete klidu a hlubokých znalostí; zralosti a moudrosti a zázračně jasné paměti. A budete mít – a to je vůbec nejcennější – Čas, ten vzácný a skvostný dar, o který se vaše západní země připravují tím víc, čím usilovněji se za ním honí. Zamyslete se na chviličku. Budete mít čas na čtení – nikdy už nebudete přeskakovat stránky, abyste ušetřil nějakou tu minutu, nebo se vyhýbat nějakému studiu ze strachu, že vás příliš spoutá. Máte rovněž muzikální záliby – zde tedy máte noty a nástroje a Čas, pokojně plynoucí a nezměrný, takže hudbu budete moci dokonale vychutnávat. A jste také člověk společenský – neokouzluje vás tudíž pomyšlení na moudrá a vznešená přátelství, na dlouhá a přívětivá intelektuální obcování, od nichž vás smrt nemůže odvolat se svým obvyklým spěchem? Nebo, jestli dáváte přednost samotě, nemohl byste využít našich pavilonů, abyste ještě více zkrášlil lahodnost osamělého přemýšlení?“

Hlas se odmlčel a Conway se nesnažil tu pauzu vyplnit.

„Vy k tomu nic neříkáte, můj milý Conwayi? Odpusťte mi, že tak řečním – patřím k věku a národu, které mnohomluvnost nepovažovaly za nevychovanost… Ale vy možná myslíte na ženu, na rodiče, na děti, které jste nechal někde ve světě? Nebo snad máte ctižádost vykonat ještě to či ono? Věřte mi, že i když vaše bolest bude zprvu palčivá, od nynějška za deset let už z ní ve vás nezbude ani stopa. Avšak jestli čtu správně ve vaší mysli, nic takového vás vlastně netrápí.“

Conwaye udivilo, jak správně stařec usuzuje.

„Je tomu tak,“ odvětil. „Nejsem ženatý, mám málo blízkých přátel a netrápí mě žádné ctižádosti.“

„Žádné ctižádosti? Jak se vám podařilo uchránit se před tou rozšířenou chorobou?“

Conway si poprvé uvědomil, že se té rozmluvy vlastně účastní. „Vždycky jsem ve svém povolání měl dojem,“ řekl, „že to, co vede k úspěchu, jsou většinou samé nepříjemnosti, nemluvě o tom, že je k tomu zapotřebí mnohem víc úsilí, než jsem ochoten vynakládat. Byl jsem v konzulárních službách – ve zcela podřízeném postavení, ale to mně vyhovovalo.“

„A duší jste se své práci nevěnoval?“

„Ani duší, ani srdcem a sotva polovinou své energie. Jsem od přírody dost lenivý.“

Vrásky se prohloubily a propletly a Conway si najednou uvědomil, že nejvyšší láma se patrně usmívá. „Lenivost může být v jistých případech velikou ctností,“ znovu se ozval šepot. „Ať tak či onak, my, jak zjistíte, se sotva moc nadřeme. Čang vám jistě vysvětlil, že se řídíme zásadou umírněnosti, a pokud jde o nějakou činnost, to jsme umírnění vždycky. Já sám jsem například dokázal naučit se deseti řečem; místo těch deseti jich mohlo být dvacet, kdybych to byl s prací přeháněl. Ale já to nepřeháněl. A zrovna tak je tomu v každém jiném ohledu; my nejsme, jak uvidíte, ani zhýralci, ani asketové. Než dosáhneme věku, kdy už je radno o sebe pečovat, ochotně přijímáme příjemnosti tabule a ženy v údolí se – v zájmu našich mladších kolegů – i v cudnosti šťastně řídí zásadou umírněnosti. Když to všechno vezmu v úvahu, jsem si jist, že našemu životu přivyknete bez zvláštní námahy. Čang se na to díval optimisticky – po dnešním našem setkání se na to optimisticky dívám i já. Ale vy máte, to připouštím, jednu zvláštní vlastnost, s kterou jsem se až do dneška u nikoho z našich návštěvníků nesetkal. Není to zrovna cynismus, neřkuli roztrpčenost; snad je to zčásti rozčarování, ale také je to jasnost ducha, jakou bych nečekal u člověka mladšího než – no řekněme asi tak stoletého. Je to, kdybych to musel označit jedním slovem, nevášnivost.“

„To je bezpochyby stejně dobré označení jako většina jiných,“ odpověděl Conway. „Nevím, jestli lidi, kteří sem přicházejí, roztřiďujete, ale jestli ano, ke mně si můžete dát cedulku ‚1914–1918‘. To, řekl bych, ze mě dělá jedinečný exemplář ve vašem muzeu starožitností – ti tři ostatní, co přišli se mnou, do té kategorie nepatří. V letech, o nichž se zmiňuju, jsem vypotřeboval většinu svých vášní a energie, a i když o tom moc nemluvím, to hlavní, co od té doby požaduju od světa, je, aby mě nechal na pokoji. Na tomto místě nacházím jisté kouzlo a poklid, které se mi zamlouvají, a nepochybně, jak říkáte, tady všemu přivyknu.“

„A to je všechno, můj synu?“

„Doufám, že se správně řídím vaší vlastní zásadou umírněnosti.“

„Jste bystrý, jak mi řekl Čang. Jste velmi bystrý. Ale cožpak v té vyhlídce, kterou jsem vám nastínil, není nic, co by ve vás probouzelo nějaký silnější cit?“

Conway chvilku mlčel, než odvětil: „Hluboce na mě zapůsobilo vaše vyprávění o minulosti, ale, upřímně řečeno, váš náčrt budoucnosti mě zajímá pouze v abstraktním smyslu. Nedovedu se dívat tak daleko dopředu. Určitě bych pociťoval lítost, kdybych ze Šangri-la musel odejít už zítra nebo příští týden nebo snad i příští rok; ale jak na tom budu, jestli se dožiju sta let, to nelze předpovědět. Dokážu se s tím vyrovnat jako s jakoukoli jinou budoucností, ale abych k tomu vzhlížel s nadšením, to by to muselo mít nějaký vyšší smysl; často pochybuju, jestli sám život nějaký smysl má; a jestli ho nemá, pak dlouhý život musí být ještě nesmyslnější.“

„Příteli můj, tradice této budovy, jak buddhistické, tak křesťanské, jsou velice uklidňující.“

„Snad. Ale já bohužel stále prahnu po nějakém pádnějším důvodu, pro který bych mohl závidět stoletému.“

„Takový důvod tu je a je vskutku velice pádný. Je to hlavní důvod, proč existuje tato náhodně sestavená kolonie cizinců, kteří přes svůj věk žijí dál. My se nevěnujeme nějakému planému pokusu, pouhému rozmaru. Máme svůj sen, svou vizi. Tu vizi, kterou měl poprvé starý Perrault, když ležel umírající v této místnosti v roce 1789. Jak už jsem vám pověděl, díval se zpátky na svůj dlouhý život a připadalo mu, že všechny překrásné věci jsou pomíjivé a dočasné a že by je válka, žádostivost a brutalita mohly jednoho dne rozdrtit, až by z nich na světě pranic nezbylo. Vzpomínal na všechno pozoruhodné, co kdysi viděl na vlastní oči, a to ostatní si v duchu představoval; viděl národy, jak se vzmáhají nikoli v moudrosti, ale v hrubých vášních a v ničivých úsilích; viděl, jak stupňují síly svých mašinerií, až by se jediný ozbrojený muž mohl vyrovnat celé armádě velkého monarchy. A uvědomoval si, že až ty národy naplní ruinami pevniny a moře, dají se i do vzduchu… Můžete říci, že ta jeho vize byla nepřesná?“

„Rozhodně přesná.“

„Ale to nebylo všechno. Předvídal, že přijde čas, kdy lidé, triumfující nad všemi způsoby zabíjení, budou tak divoce řádit po celém světě, že bude v nebezpečí každičká cenná věc, každá kniha a každý obraz a každý soulad, každý poklad shromažďovaný po dvě tisíciletí, všechno drobné, delikátní, bezbranné – všechno propadne zkáze, jako propadly zkáze knihy Liviovy, nebo bude obráceno v trosky, jako Angličané obrátili v trosky Letní palác v Pekingu.“

„S tímto vaším názorem souhlasím.“

„No ovšem. Ale co zmohou názory rozumných lidí proti železu a oceli? Věřte mi, ta vize starého Perraulta se uskuteční. A proto jsem tu já, můj synu, proto jste tu vy, proto asi se modlíme, abychom přežili ten zánik, který se stahuje ze všech stran.“

„Abychom ho přežili?“

„Je tu jistá naděje. To všechno se přežene dřív, než budete tak starý jako já.“

„A vy si myslíte, že Šangri-la tomu unikne?“

„Snad. Nesmíme očekávat žádné slitování, ale smíme trochu doufat, že nás svět nevezme na vědomí. A tak zde setrváme se svými knihami, se svou hudbou a se svými meditacemi, uchovávající ty křehké vytříbenosti umírajícího věku a usilujíce o takovou modrost, jakou lidé budou potřebovat, až se jejich vášně vyzuří. Musíme láskyplně opatrovat odkaz a tradice a odevzdat je příštím generacím. A než ten čas přijde, užívejme tolik radostí, kolik jen se užívat dá.“

„A potom?“

„Potom, můj synu, až silní se navzájem pohltí, snad se konečně naplní křesťanská etika a zemi zdědí pokorní.“

V šepotu zazněl emfatický tón a Conway podlehl jeho kráse; zprvu měl pocit, že se temnota kolem něho vzdouvá, ale tentokrát to byl pocit symbolický, jako kdyby vnější svět vskutku už dozrával k bouři. Pak Conway viděl, že nejvyšší láma monastýru Šangri-la ožívá, že povstává z křesla a stojí vzpřímeně zpola jako vtělení nějakého ducha. Z pouhé zdvořilosti se Conway zvedl, aby mu pomohl; ale znenadání se ho zmocnil mocnější popud a on udělal něco, co dosud nikdy před žádným člověkem neudělal; poklekl a vlastně ani nevěděl proč.

„Rozumím vám, otče,“ řekl.

Neuvědomoval si jasně, jak se posléze rozloučil; byl v jakémsi snu, z něhož se vynořil až mnohem později. Vzpomínal si, že noční vzduch byl po horku v těch hořejších místnostech ledový, vzpomínal si, že s ním šel Čang a že pociťoval tichý, vyrovnaný klid, když spolu procházeli hvězdami ozářenými nádvořími. Dosud nikdy neposkytlo Šangri-la jeho očím tolik intenzivní nádhery; údolí leželo v jeho představách hned pod okrajem útesu a v těch představách to byla hluboká nezčeřená tůň, jež odpovídala pokojnosti jeho myšlenek. Neboť Conway už nad ničím nežasl. Ten dlouhý, tak proměnlivě se odvíjející rozhovor ho oprostil od všeho, jen ne od uspokojení, a to stejné uspokojení mysli jako citů a stejně i uspokojení ducha; dokonce ani jeho pochybnosti nebyly už trýznivé, ale staly se součástí jemného souladu. Čang nepromluvil a nepromluvil ani on sám. Bylo velmi pozdě a Conway byl rád, že všichni ostatní už ulehli.

Kapitola devátá

Ráno si nebyl jist, zdali všechno to, nač se dokázal upamatovat, patřilo k vidinám za bdělosti nebo k vidinám ve spánku.

Brzy mu bylo připomenuto, co se stalo. Když se objevil u snídaně, přivítal ho chór otázek. „To jste měl včera večer hezky dlouhý rozhovor se šéfem,“ začal Američan. „Chtěli jsme zůstat vzhůru a počkat si na vás, ale pak jsme už byli unaveni. Co je to za chlapíka?“

„Říkal něco o nosičích?“ dychtivě se zeptal Mallinson.

„Doufám, že jste se mu zmínil, že by tu měl mít misionáře,“ pravila slečna Brinklowová.

To bombardování posloužilo Conwayovi, aby se jako obvykle vyzbrojil k obraně. „Bohužel vás asi všechny zklamu,“ odvětil, přizpůsobuje se tónu rozhovoru. „Neprobíral jsem s ním otázku misií; o nosičích se vůbec nezmínil; a pokud jde o jeho vzhled, mohu jen říct, že je to velice starý člověk, který mluví dokonale anglicky a je nesmírně inteligentní.“

„Pro nás je nejpodstatnější,“ vpadl podrážděně Mallinson, „jestli se mu dá nebo nedá důvěřovat, myslíte, že nás hodlá nechat na holičkách?“

„Nepřipadal mi jako člověk nepoctivý.“

„Proč jste na něj proboha neuhodil, jak to bude s těmi nosiči?“

„Nenapadlo mě to.“

Mallinson se na něho zahleděl zcela nevěřícně. „Já vás nechápu, Conwayi. Za těch událostí v Baskulu jste se choval tak zatraceně skvěle, že se mi nechce věřit, že jste to pořád vy. Jako kdybyste se sesypal.“

„Je mi líto.“

„Lítost není k ničemu. Vzchopte se a aspoň se tvařte, jako by vám záleželo na tom, co se děje.“

„Špatně jste mi rozuměl. Myslel jsem tím, že je mi líto, že jsem vás zklamal.“

Conwayův hlas byl strohý, záměrně jím maskoval své pocity, které byly věru tak smíšené, že do něho ti druzí sotva mohli vidět. Samotného ho dost překvapilo, jak snadno se vykroutil; ovšemže se hodlal zachovat podle pokynu nejvyššího lámy a neprozradit to tajemství. Ale také ho uvádělo do rozpaků, s jakou samozřejmostí zaujal postoj, který by jeho společníci mohli oprávněně považovat za zradu; jak řekl Mallinson, to bylo sotva jednání, které by se dalo čekat od hrdiny. Conway pocítil náhle k tomu mladíkovi zpola soucitnou náklonnost, vzápětí se však obrnil úvahou, že ti, kdož přehnaně uctívají hrdiny, musí být připraveni na rozčarování. V Baskulu byl Mallinson až moc zelený nováček a toho pohledného kapitána sportovního družstva zbožňoval; a teď se ten kapitán kymácí, jestli už dokonce ze svého piedestalu nespadl. Když se rozbije idol, je v tom vždycky něco dojemného, i když to byl idol falešný; a Mallinsonův obdiv byl možná alespoň částečnou útěchou za námahu, kterou Conway vynakládal, když předstíral, že je něčím, čím vlastně není. Avšak zde je rozhodně nemožné něco předstírat. Ovzduší v Šangri-la – patrně tak působí ta vysoká poloha – nepřipouští, aby se člověk snažil nějaké city jenom hrát.

„Poslyšte, Mallinsone,“ řekl Conway, „to nemá smysl, pořád připomínat Baskul. Tam jsem byl samozřejmě jiný – tam byla zcela jiná situace.“

„Mnohem zdravější podle mého názoru. Tam jsme aspoň věděli, proti čemu stojíme.“

„Proti vraždění a znásilňování – přesně řečeno. Říkejte si tomu zdravější situace, no prosím.“

Mladíkův hlas vystoupil do nejvyšší polohy: „Ano, já říkám, že byla zdravější – v jistém smyslu. Radši bych čelil něčemu takovému než těm záhadám tady.“ Znenadání dodal: „To čínské děvče například – jak to se sem dostalo? Řekl vám to ten člověk?“

„Ne. Proč by mi to měl říkat?“

„No a proč by neměl? A proč vy byste se na to nezeptal, kdyby vás to vůbec nějak zajímalo? Copak je to normální, že mladé děvče žije se spoustou mnichů?“

Conwaye dosud ani nenapadlo, aby se na to díval z tohoto hlediska. „Tohle není obyčejný monastýr.“ To byla nejvhodnější odpověď, na jakou přišel po chviličce přemýšlení.

„Panenanebi, to tedy není!“

Nastalo ticho, neboť tímto argumentem se Conway samozřejmě dostal do slepé uličky. Jemu připadal příběh Luo Cen dost nedůležitý; malá Mandžu mu tak málo ležela na srdci, že sotva věděl o její existenci. Ale při zmínce o ní zvedla náhle slečna Brinklowová zrak od tibetské mluvnice, kterou studovala dokonce i u stolu prostřeného k snídani (jako kdyby, řekl si Conway, maje na mysli své tajemství, na to teď neměla celý život). Poznámky o dívkách a mniších jí připomněly historky o indických svatyních, které misionáři povídají svým manželkám a které ty manželky dávají k dobru dál svým neprovdaným kolegyním. „No ovšem,“ procedila skrze sevřené rty, „morálka v tomto místě je odporná – to se dalo čekat.“ Otočila se na Barnarda, jako by ho vybízela, aby ji podpořil.

„Že zrovna mého názoru na morálku si budete vážit,“ poznamenal suše, „ale já bych řekl, že hádky jsou zrovna tak špatné. Když už jsme nuceni tady ještě nějaký čas zůstat, tak se ovládejme a chovejme se jako doma.“

Conway to považoval za výbornou radu, ale Mallinson se ani teď neuklidnil. „Docela chápu, že tady vám to připadá víc doma než v Dartmooru,“ pronesl významně.

„V Dartmooru? Á, to je ta vaše proslulá trestnice, co? Už vám rozumím. Inu, toť se ví, chlápkům, co jsou v takových místech, jsem jakživ nezáviděl. A ještě něco – z toho já si nic nedělám, když do mě takhle šijete. Hroší kůže a měkké srdce – z toho je smíchaná moje povaha.“

Conway se na něho podíval vděčně a s uznáním a na Mallinsona s náznakem pokárání; pak ale měl najednou dojem, že všichni vystupují jako herci na obrovském jevišti, jehož pozadí je známo pouze jemu; a to vědomí, tak nesdělitelné, způsobilo, že náhle pocítil potřebu být sám. Kývl všem na pozdrav a vyšel na nádvoří. Při pohledu na Karakal se pochyby ztišily a výčitky svědomí, pokud šlo o jeho tři druhy, se rozplynuly v podivném pocitu, s kterým přijímal ten nový svět, o němž ti druzí neměli ani tušení. Uvědomil si, že přišel čas, kdy neobyčejnost všeho stále víc a víc ztěžuje pochopení neobyčejnost čehokoli, kdy člověk přijímá všechno jako samozřejmost jenom proto, že divit se by už bylo stejně únavné pro něho samého jako pro ostatní. Tak daleko to s ním už došlo v Šangri-la a vzpomínal si, že k podobné vyrovnanosti, i když mnohem méně příjemné, dospěl v letech za války.

A vyrovnanost potřeboval, už jenom proto, aby se dokázal přizpůsobit tomu dvojímu životu, který byl donucen vést. Od nynějška žije spolu se svými spoluexulanty ve světě podmíněném příchodem nosičů a návratem do Indie; jinak se jeho obzor zvedá jako divadelní opona; čas se rozrůstá a prostor se zužuje a jméno Modrý měsíc nabývá symbolického významu, jako kdyby budoucnost, tak málo pravděpodobná, byla uskutečnitelná jen za pohádkového svitu měsíce. Chvílemi si nebyl jist, který z těch jeho dvou životů je skutečnější, ale to nebyl problém naléhavý; a znovu mu to připomnělo válku, protože tehdy míval za těžkých bombardování stejný útěšný pocit, že má mnoho životů a že jenom na jeden z nich může uplatňovat nárok smrt.

Čang s ním teď samozřejmě mluvil zcela bez zábran a mnohokrát spolu hovořili o zásadách a praxi lámaserie. Conway se dověděl, že prvních pět let bude žít normálním životem bez jakéhokoli zvláštního režimu, tak je tomu vždycky, „aby“, jak řekl Čang, „tělo přivyklo vysoké poloze a aby bylo dost času na rozptýlení všech duševních a citových smutků.“

„Jste si tedy patrně jist,“ poznamenal Conway s úsměvem, „že žádná lidská náklonnost nedokáže přežít pětileté odloučení.“

„Ale určitě dokáže,“ odvětil Čang, „avšak pouze jako vůně, z jejíž melancholičnosti se můžeme těšit.“

Po těch zkušebních pěti letech, vykládal dál Čang, započne proces zpomalujícího se stárnutí, a setká-li se s úspěchem, bude žít možná Conway asi tak půl století vzhledem muže čtyřicetiletého – což není špatný věk, aby v něm člověk setrval.

„A co vy?“ zeptal se Conway. „Jak se to projevovalo ve vašem případě?“

„Á, já měl veliké štěstí, můj drahý pane, že jsem sem přišel, když jsem byl ještě docela mladý – bylo mi teprve dvaadvacet. Byl jsem voják, to byste si jistě nepomyslel; velel jsem oddílům, které byly v roce 1855 nasazeny proti loupeživým kmenům. Kdybych se někdy vrátil ke svým nadřízeným důstojníkům a mohl podat hlášení, byl bych svou činnost označil jako průzkum, ale zabloudil jsem, po pravdě řečeno, v horách a z mých mužů, kterých bylo přes stovku, pouze sedm přežilo kruté podnebí. Když jsem byl posléze nalezen a dopraven do Šangri-la, byl jsem na tom tak zle, že mě zachránilo jenom mé úžasné mládí a má chlapská odolnost.“

„Dvaadvacet,“ opakoval Conway a počítal. „Takže teď je vám devadesát sedm?“

„Ano. Už velice brzy, dají-li k tomu lámové svůj souhlas, dosáhnu plného zasvěcení.“

„No ovšem, musíte čekat na zaokrouhlenou číslici.“

„Ne, ne, neomezuje nás žádná určitá věková hranice, ale sto let se všeobecně považuje za stáří, v němž už vášně a náladovosti obyčejného života pravděpodobně mizejí.“

„To jistě. A jak je to potom? Jak dlouhý život vlastně očekáváte?“

„Mám důvod doufat, že do hodnosti lámy vstoupím s takovými vyhlídkami, jaké Šangri-la umožňuje. Snad se dožiju další stovky let nebo tu budu ještě déle.“

Conway přikývl. „Nevím, jestli bych vám neměl blahopřát – zřejmě se vám dostává v obou údobích jen toho nejlepšího, za sebou máte dlouhé a radostné mládí a před sebou stejně dlouhé a stejně radostné stáří. Kdy jste začal stárnout, pokud jde o vzhled?“

„Když mi bylo přes sedmdesát. To je častý případ, ačkoli já se domnívám, že se stále smím chlubit, že na svůj věk vypadám mladě.“

„Nesporně. A kdybyste teď měl údolí opustit – co by se stalo?“

„Zemřel bych, kdybych byl pryč déle než jen několik málo dní.“

„Podstatné je tedy zdejší ovzduší?“

„Je jenom jedno údolí Modrého měsíce, a kdo očekává, že najde druhé, žádá od přírody příliš mnoho.“

„Ale co by se stalo, kdybyste byl z údolí odešel řekněme před třiceti lety, za svého prodlouženého mládí?“

„Asi bych i tehdy zemřel,“ odpověděl Čang. „V každém případě bych velmi rychle nabyl vzezření svého skutečného věku. Zvláštní takový případ jsme zažili před několika lety, i když k mnoha jiným došlo i předtím. Jeden z našich členů odešel z údolí, aby se poohlédl po skupině cestovatelů, o níž jsme slyšeli, že se možná dostane do naší blízkosti. Ten náš člověk, byl to Rus, k nám původně přišel v nejlepších letech svého života a tak mu u nás svědčilo, že téměř v osmdesáti vypadal jako čtyřicetiletý. Neměl být pryč déle než týden (což by nebylo hrálo žádnou roli), ale naneštěstí ho zajal jakýsi kočovný kmen a odvedl do značné vzdálenosti. Tušili jsme, že se stalo něco zlého, a už jsme nedoufali v jeho návrat. Ale on se o tři měsíce později přece jen vrátil, protože se mu podařilo ze zajetí uniknout. Byl to však už někdo jiný. V obličeji i v chování byl už znát každý rok jeho stáří a krátce potom zemřel, jako umírají starci.“

Conway k tomu dost dlouho nic neřekl. Hovořili v knihovně a při tom vyprávění se skoro stále díval oknem k soutěsce vedoucí k vnějšímu světu; přes skalnatý hřeben se přesunul drobný načechraný obláček. „Dost pochmurná historka, Čangu,“ poznamenal posléze Conway. „Vzbuzuje v člověku pocit, že Čas je nějaký tvrdohlavý netvor, který čeká venku za tímto údolím a vrhá se na ty ulejváky, kterým se podařilo unikat mu déle, než by měli.“

„Ulejváky?“ otázal se Čang. Jeho znalosti angličtiny byly mimořádně dobré, ale některé ne právě spisovné výrazy přece jen neznal.

„Ulejvák,“ vysvětloval Conway, „znamená v hovorové řeči chlapíka, který se vyhýbá práci. Nemyslel jsem to ovšem doopravdy.“

Čang úklonou poděkoval za informaci. Horlivě se zajímal o jazyky a nová slova rád zvažoval filozoficky. „To je typické,“ řekl po chvilce, „že Angličané se na ulejváctví dívají jako na nectnost. My bychom mu naopak dávali většinou přednost před horečným napětím. Což se teď ve světě nevytváří přílišné napětí a nebylo by lepší, kdyby mezi lidmi bylo víc ulejváků?“

„Mám sto chutí s vámi souhlasit,“ odpověděl Conway pobaveně, ale s vážnou tváří.

Asi tak do týdne po rozhovoru s nejvyšším lámou se Conway seznámil s několika svými budoucími kolegy. Čang s jejich představováním ani dychtivě nespěchal, ani neotálel a Conway vycítil nové a pro něho značně lákavé ovzduší, v němž se neprosazoval naléhavý spěch a odklady nepřinášely zklamání. „S některými lámy,“ vysvětlil mu Čang, „se možná setkáte až po delší době – třeba po několika letech –, ale to vás nesmí překvapit. Chystají se s vámi seznámit, až to náhodou vyjde, a to, že s tím nespěchají, neznamená ani v nejmenším nějakou neochotu,“ Conway, který často míval podobné pocity, když měl navštívit nově příchozí na cizích konzulátech, to považoval za velice pochopitelný postoj.

Ale ta setkání, která se uskutečnila, se vydařila v rozhovorech s muži třikrát tak starými, jak byl sám, nevyvstaly žádné společenské překážky, jaké by asi byly na závadu v Londýně nebo Dillí. Nejdříve se sešel s bodrým Němcem jménem Meister, který se dostal do lámaserie v osmdesátých letech jako jediný, kdo přežil jakousi výzkumnou výpravu. Anglicky mluvil dobře, i když s cizím přízvukem. Pár dní potom došlo k druhému seznámení a Conway měl potěšení z první rozmluvy s mužem, o němž se nejvyšší láma zvlášť zmínil – s Alphonsem Briacem, šlachovitým malým Francouzem, který nevypadal nijak staře, ačkoli se prohlašoval za žáka Chopinova. Conway usoudil, že jak Francouz, tak Němec budou příjemnými společníky. Všechno si už podvědomě dával do souvislostí a po dalších setkáních došel k několika povšechným závěrům; zaznamenal, že lámové, které poznal, třebaže se od sebe osobně lišili, měli všichni tu společnou vlastnost, kterou neuměl označit jinak než jako neprojevující se stárnutí, i když to nebylo označení zcela výstižné. Navíc byli obdařeni poklidnou inteligencí, která se příjemně projevovala uváženými a vyrovnanými názory. Na takový přístup ke světu dovedl Conway přesně reagovat a bylo mu jasné, že si to všichni uvědomují a že je to těší. Zjistil, že se s nimi dá stejně snadno vycházet jako s kteroukoli jinou skupinou kultivovaných lidí, s kterou se kdy setkal, třebaže měl často prazvláštní pocit, když slyšel vzpomínky tak samozřejmé. Jeden bělovlasý láma dobrotivého vzezření se například Conwaye po krátké rozmluvě zeptal, jestli ho zajímají sestry Brontëovy. Conway přikývl, že do jisté míry ano, a stařeček pravil: „Víte, když jsem ve čtyřicátých letech byl kaplanem ve West Ridingu, navštívil jsem jednou Haworth a ubytoval se tam na faře. Od té doby, co jsem přišel sem, prostudovávám celý brontëovský problém – dokonce o něm píšu knihu. Snad by vás někdy zajímalo si ji prolistovat.“

Conway mu velmi srdečně odpověděl a později, když zůstal o samotě s Čangem, zmínil se o tom, jak živě si zřejmě lámové vzpomínají na své předtibetské životy. Čang odvětil, že to je všechno součást výcviku. „Víte, můj milý pane, jedním z prvních kroků k vyjasnění mysli je nutnost opatřit si celkový obraz vlastní minulosti, a ta, jako každá jiná podívaná, se ukáže přesněji, když se po ní můžeme rozhlédnout. Až mezi námi budete dost dlouho, uvidíte, jak se váš někdejší život zaostřuje, jako byste se na něj díval dalekohledem se správně seřízenými čočkami. Všechno vystoupí nehnutě a jasně, v patřičném poměru a ve správném významu. Váš nový známý například rozeznává, že ten skutečně důležitý okamžik celého jeho života nadešel, když jako mladý muž navštívil dům, v němž žil starý farář se svými třemi dcerami.“

„Takže se budu muset dát do vzpomínání na své vlastní důležité okamžiky?“

„To nebude vyžadovat žádnou námahu. Samy se vám v mysli vybaví.“

„Nevím, jestli je zrovna uvítám,“ pravil Conway nevesele.

Ale ať už minulost mohla snad poskytnout cokoli, Conway nacházel štěstí v přítomnosti. Když seděl a četl v knihovně nebo hrál Mozarta v hudebním pavilonu, často pocítil, jak se jeho nitra nenadále zmocňuje vzrušení, jako kdyby lámaserie představovala vlastně jakousi dokonalou esenci, vydestilovanou z magie věků a zázračně uchovanou navzdory času a smrti. V takových chvílích se mu v paměti znovu vybavoval rozhovor s nejvyšším lámou; pociťoval, jak se nad vším, čím se rozptyluje, vznáší klidné porozumění, jež uším i očím neustále našeptává pocit jistoty. Takto naslouchával, když Luo Cen zvládala nějaký složitý rytmus fugy, a v duchu se ptával, co se to skrývá za tím sotva patrným neosobním úsměvem, který rozčeřuje její rty, že se podobají otvírajícímu se květu. Mluvila velmi málo, i když už teď věděla, že Conway hovoří jejím jazykem; před Mallinsonem, který do hudebního pavilonu občas rád zavítal, byla skoro němá. Ale Conwayovi neuniklo, že její mlčení dokonale vyjadřuje vábivé kouzlo.

Jednou se zeptal na její minulost Čanga a dověděl se, že pochází z panovnického mandžuského rodu. „Zasnoubili ji s nějakým turkestánským knížetem a cestovala za ním do Kašgaru, když její nosiči v horách zabloudili. Celá výprava by určitě zahynula nebýt toho, že se setkala, jak to bylo běžné, s našimi emisary.“

„A kdy to bylo?“

„V roce 1884. To jí bylo osmnáct.“

„Osmnáct? Tak dávno?“

Čang se uklonil. „Ano, s ní máme veliký úspěch, jak sám můžete posoudit. Její vývoj je důsledně skvělý.“

„Jak přijala své postavení, když sem přišla?“

„Snad o něco víc, než se stávalo, se zpěčovala smířit se situací – nestěžovala si, ale my jsme si byli vědomi, že se nějaký čas trápí. Byl to samozřejmě neobvyklý případ – mladá dívka cestující na svatbu, má najednou odříznuté spojení se světem… Všichni jsme se obzvlášť starali, aby tu byla šťastná.“ Čang se mírně pousmál. „Milostné vzrušení bohužel tak snadno nekapituluje, ale prvních pět let se opět osvědčilo.“

„Asi k muži, kterého si měla vzít, hluboce přilnula?“

„To sotva, můj milý pane, když ho nikdy neviděla. Víte, to bylo spojení podle starého obyčeje. Její citové rozpoložení bylo zcela neosobní.“

Conway přikývl a s jistou něhou se nad Luo Cen zamyslel. Představoval si, jaká asi byla před půl stoletím, jak se ve svých ozdobných nosítkách podobala krásné sošce, když se nosiči trmáceli přes náhorní planinu, jak očima propátrávala větry ošlehané obzory, které jí po zahradách a lotosových jezírkách východu musely připadat tak nevlídné. „Chudinka malá,“ řekl a měl na mysli, že tak ladný zjev je už tolik let držen v zajetí. To, že teď znal její minulost, spíš zvýšilo, než zmenšilo jeho potěšení z toho, jak tiše se pohybuje a jak je mlčenlivá; je jako půvabná chladná váza, ozdobená jen prchavým paprskem.

Rovněž ho těšilo, i když ho to neuvádělo do takového vytržení, když s ním Briac hovořil o Chopinovi a když s velkou virtuozitou hrál známé melodie. Ukázalo se, že Francouz zná mnoho Chopinových skladeb, které nebyly nikdy vydány tiskem, a ježto si je napsal, Conway jim věnoval řadu příjemných hodin, aby se jim naučil zpaměti. Příjemně ho vzrušovalo pomyšlení, že takové štěstí neměl ani Cortot, ani Pachmann. Ale tím se Briacovy vzpomínky nevyčerpaly; paměť mu je neustále doplňovala drobnými úryvky melodií, které skladatel zahazoval, nebo příležitostnými improvizacemi. Briac si je všechny zapisoval a některé ty fragmenty byly velice rozkošné. „Ještě to není tak dlouho,“ řekl Conwayovi Čang, „co je Briac vysvěcen, na to tedy berte ohled, když toho tolik namluví o Chopinovi. Mladší lámové jsou ještě pochopitelně ponořeni do minulosti; to je nutný krok k pochopení budoucnosti.“

„A ta je, jak jsem vyrozuměl, záležitostí těch starších.“

„Ano, nejvyšší láma tráví například téměř celý život v jasnozřivých meditacích.“

Conway se na chvilku zamyslel a pak řekl: „Mimochodem, kdy myslíte, že ho opět uvidím?“

„Bezpochyby koncem těch prvních pěti let, můj milý pane.“

Ale v tomto proroctví, vysloveném s takovou jistotou, se Čang mýlil, neboť ani ne za měsíc po příchodu do Šangri-la byl Conway podruhé povolán do té rozžhavené hořejší místnosti. Čang mu už dříve řekl, že nejvyšší láma své komnaty nikdy neopouští a že jejich přetopené ovzduší je nezbytné pro jeho tělesnou existenci; a Conwaye, když už na to byl připraven, nevyvedla ta změna teploty tolik z rovnováhy jako poprvé. Jakmile se poklonil a v odpověď nepatrně ožily ty zapadlé oči, dokonce i bez obtíží dýchal. Vyciťoval za těma očima spřízněného ducha, a třebaže si uvědomoval, že tento druhý pohovor, následující po prvním tak brzy, znamená nebývalou poctu, nebyl ani sebemíň nervózní a slavnostnost chvíle ho nestísňovala. Neodrazoval ho věk, jako ho neodrazovala vysoká hodnost nebo barva pleti; v tom, aby měl někoho rád, mu nikdy nebránilo, že je ten člověk příliš mladý nebo příliš starý. Nejvyššího lámu měl v nanejvýš upřímné úctě, ale neviděl důvod, proč by jejich společenské vztahy neměly zůstat uhlazené a ohleduplné.

Vyměnili si obvyklé zdvořilosti a Conway zodpověděl mnoho vlídných dotazů. Řekl, že se mu žije velice příjemně a že už navázal několik přátelství.

„A zachoval jste před svými třemi druhy naše tajemství?“ zeptal se láma.

„Ano, až do této chvíle ano. Občas to pro mě bylo trapné, ale asi mnohem méně, než kdybych jim řekl pravdu.“

„Tak jsem si to představoval; jednal jste podle svého nejlepšího přesvědčení. A ten pocit trapnosti je koneckonců pouze dočasný. Čang se domnívá, že se dvěma vašimi přáteli nebudou velké potíže.“

„Nejspíš ne.“

„A ten třetí?“

„Mallinson je vznětlivý mladík,“ odvětil Conway, „a touhou vrátit se je až posedlý.“

„Máte ho rád?“

V tom okamžiku byly přineseny čajové šálečky a mezi doušky vonného nápoje byl náhle rozhovor méně vážný. Byla to příhodná zvyklost, která umožňovala, aby se i do toku slov dostalo trochu té skoro lehkomyslné vůně, a Conway to vše citlivě vnímal. Když se ho nejvyšší láma zeptal, zda pro něho Šangri-la neznamená zcela jedinečný zážitek a zda západní svět může nabídnout něco aspoň zčásti podobného, odpověděl s úsměvem: „Ale může. Mám-li být docela upřímný, maličko mi to připomíná Oxford, kde jsem kdysi přednášel. Krajina tam není tak krásná, ale předměty studia jsou často zrovna tak nepraktické, a i když ani nejstarší profesoři nejsou zdaleka takto staří, vypadají, jako by stárli podobným způsobem.“

„Máte smysl pro humor, můj milý Conwayi,“ řekl nejvyšší láma, „za který vám v příštích letech budeme všichni vděčni.“

Kapitola desátá

„Nanejvýš neobvyklé,“ řekl Čang, když se dověděl, že Conway se opět setkal s nejvyšším lámou. A od člověka, který se tolik snažil vyjadřovat umírněně, to byla závažná slova. Důrazně prohlásil, že od doby, kdy se v lámaserii zavedla nynější praxe, nikdy se něco takového nestalo; dosud nikdy si nejvyšší láma nepřál besedovat s nějakým exulantem podruhé, dokud o něm zkušební lhůta neprokázala, že je očištěn od svých pravděpodobných emocí. „Protože pro něho, pochopte, znamená hovor s průměrným novým příchozím velkou námahu. Pouhá přítomnost lidských vášní je pro něho nežádoucí a v jeho věku skoro nesnesitelná nepříjemnost. Ne že bych pochyboval o jeho moudrosti, pokud jde o tyto věci. Ale myslím, že se nám tou vaší druhou návštěvou u něho dostalo významného poučení – že i pevné zásady našeho řádu jsou jen umírněně pevné. Ale stejně je to neobvyklé.“

Conwayovi to ovšem nepřipadalo o nic víc neobvyklé než všechno ostatní, a když pak navštívil nejvyššího lámu potřetí a počtvrté, začínal si myslet, že to vůbec není neobvyklé. Ba zdálo se, že v tom, jak přirozeně se ty dvě osobnosti sbližují, hraje skoro roli predestinace; v Conwayovi jako by se uvolňovala všechna tajná napětí, což mu, když od starce odcházel, poskytovalo až přepychový klid. Chvílemi cítil, jako by ho ten ústřední intelekt úplně očaroval, a pak nad maličkými bledě modrými číškami jiskřívala činnost mozku tak jemně a subtilně, že Conway míval dojem, že se vědecké definice mění v křehké sonety.

Jejich hovory zabíhaly daleko a nic je neodstrašovalo; rozvíjeli celé filozofie, dlouhé cesty historie se dávaly k dispozici jejich zkoumání a dostávalo se jim nových možností výkladu. Pro Conwaye to byly úchvatné zážitky, ale zachovával si kritický postoj a jednou, když se o něco přel, mu nejvyšší láma řekl: „Vy jste mladý léty, můj synu, ale vidím, že vaše moudrost má zralost vysokého věku. Jistě vás v životě potkalo něco neobyčejného.“

Conway se usmál. „Nic neobyčejnějšího, než potkalo mnoho jiných z mé generace.“

„S člověkem, jako jste vy, jsem se dosud nesetkal.“

Conway na to reagoval až po chvíli: „To není moc velká záhada. Tu část mé bytosti, která se vám zdá stará, opotřebovaly hluboké a předčasné zkušenosti. Má léta mezi devatenácti a dvaadvaceti, to byla určitě rozhodující výchova, byla však dost vyčerpávající.“

„Byl jste za války velice nešťastný?“

„Nešťastný, to zrovna ne. Byl jsem rozrušený, pomýšlel jsem na sebevraždu, měl jsem strach, hazardoval jsem a někdy mě popadal zuřivý vztek. Byl jsem na tom jako několik milionů jiných lidí. Divoce jsem se opíjel, zabíjel jsem a smilnil, vše ve velkém stylu. Bylo to prznění všech vlastních citů a člověk tím prošel, když vůbec prošel, s pocitem obrovské nudy a rozmrzelosti. Proto byla ta léta potom tak nesnadná. Nemyslete si, že ze sebe chci dělat tragickou postavu – měl jsem od té doby celkem slušné štěstí. Ale bylo to spíš jako ve škole, kde není dobrý ředitel – mohl jsem si užít dost legrace, kdybych o ni stál, ale chvílemi to bylo vysilující a moc to neuspokojovalo. A mně to asi bylo jasnější než většině lidí.“

„A takto pokračovala vaše výchova?“

Conway pokrčil rameny. „Možná že odeznění vášní znamená počátek moudrosti, chcete-li pozměnit přísloví.“

„I to, můj synu, je jednou z teorií Šangri-la.“

„Já vím. Proto se tu cítím jako doma.“

Neřekl nic než pravdu. Jak ubíhaly dny a týdny, začínal pociťovat až bolestné uspokojení, sjednocující ducha i tělo; jako Perrault a Henschell a ti ostatní podléhal čarovnému vlivu. Zaujal ho Modrý měsíc a nebylo úniku. Hory kolem se třpytily, vytvářejíce hradbu nedostupné čistoty, a oslepené oči od nich sklouzávaly do zelených hlubin údolí; celá ta podívaná se nedala k ničemu přirovnat, a když přes lotosové jezírko slyšel Conway stříbrnou monotonii cembala, cítil, že to vše utkává dokonalý zrakový i zvukový obrazec.

Byl velice pokojně zamilován do malé Mandžu a byl si toho vědom. Jeho láska nic nevyžadovala; dokonce ani opětování; byl to pouze hold ducha a smysly mu přidávaly jen aroma. Luo Cen mu symbolizovala samu jemnost a křehkost; její stylizované projevy zdvořilosti a to, jak se její prsty dotýkaly kláves, už to poskytovalo zcela uspokojující důvěrnosti. Někdy ji oslovoval způsobem, který, kdyby o to stála, mohl vést k méně formálnímu rozhovoru: avšak její odpovědi nikdy nepronikly za dokonalé soukromí jejích myšlenek a Conway si vlastně ani nepřál, aby pronikly. Najednou si dokázal udělat jasnou představu jedinečných faset slíbeného šperku; měl Čas. Čas na všechno, co si přál, aby se stalo, takový Čas, že touhu mohla uhasit už jistota, že jednou bude splněna. Za rok, za desítku let od této chvíle stále ještě bude dost Času. Ta vize se v něm ujala a plnila ho štěstím.

Pak občas vstupoval do toho druhého života a setkával se s Mallinsonovou netrpělivostí, Barnardovou žoviálností a přímočarými závěry slečny Brinklowové. Uvědomoval si, že bude rád, až všichni budou vědět to, co ví on. A stejně jako Čang si uměl představit, že ani s Američanem, ani s misionářkou nebudou potíže. Dokonce ho pobavilo, když Barnard jednou prohlásil: „Tak nevím, Conwayi, jestli by tohle nebylo rozkošné místo, kde by se člověk mohl usadit. Zpočátku jsem si myslel, že by mi tu chyběly noviny a filmy, ale teď soudím, že se dá zvyknout na všechno.“

„I já soudím, že ano,“ přitakal Conway.

Později se dověděl, že Čang zavedl Barnarda na jeho vlastní žádost dolů do údolí, aby mu umožnil potěšit se vším, co po stránce nočního „flámování“ je to místo schopno poskytnout. Když se o tom doslechl Mallinson, zatvářil se dost opovržlivě. „Chtěl se prostě zlinkovat,“ poznamenal před Conwayem a Barnardovi řekl do očí: „Mně do toho samozřejmě nic není, ale na zpáteční cestu se budete muset udržovat v kondici. Nosiči tu mají být za čtrnáct dní a podle toho, co jsem zjistil, ta štrapáce nebude zrovna zábavní projížďka.“

Barnard nedotčeně přikývl. „To jsem si nikdy nemyslel,“ odpověděl. „A pokud jde o tu kondici, tak počítám, že jsem na tom tak dobře, jak jsem na tom nebyl celá léta. Denně cvičím, nemám žádné starosti a v těch Zapadákách dole v údolí se člověk zrovna moc nerozšoupne. Umírněnost, no však vy víte, to je heslo firmy.“

„No ovšem, já taky nepochybuju, že jste se dokázal umírněně pobavit,“ poznamenal Mallinson kousavě.

„Dokázal, toť se ví. Tenhle podnik umí vyhovět každému vkusu – někdo má třeba rád čínské holčičky, co hrajou na piano, no ne? Nemůžete lidi odsuzovat za to, co se jim líbí.“

Conwaye to ani trochu nevyvedlo z klidu, ale Mallinson se začervenal jako školáček. „Ale můžete je poslat do kriminálu, když se jim líbí to, co patří někomu jinému,“ odsekl, vydrážděn ke vzteku, který otupil ostří jeho vtipu.

„Jistě, když je dokážete chytit.“ Američan se vlídně zašklebil. „A to mi připomíná něco, co vám všem můžu říct rovnou, když už jsme na to narazili. Já jsem se rozhodl, že se na ty nosiče vykašlu. Myslím, že sem chodí dost pravidelně, a tak si počkám na příští výpravu, nebo možná na přespříští. Když mně totiž mniši uvěří, že se jim za ty hotelové výdaje vyplatím.“

„Chcete říct, že s námi nepůjdete?“

„Přesně tak. Rozhodl jsem se, že tu nějaký čas zůstanu. Vám je hej – až vy se dostanete domů, tak vám bude vyhrávat kapela, ale mě uvítá jenom řada poldů. A čím déle o tom přemýšlím, tím míň se mi to zamlouvá.“

„Jinými slovy, bojíte se sníst, co jste si nadrobil.“

„Já jsem drobení stejně nikdy neměl rád.“

„No, to je samozřejmě vaše věc,“ opáčil Mallinson s chladným pohrdáním. „Nikdo vám nemůže zabránit, abyste tu zůstal celý život, když se vám chce.“ Nicméně se rozhlédl s úsměvem, který se dožadoval souhlasu. „Každý by si takovéhle řešení nevybral, ale názory se různí. Co vy na to, Conwayi?“

„Souhlasím. Názory se opravdu různí.“

Mallinson se otočil k slečně Brinklowové, která najednou odložila knihu a prohlásila: „A já vám řeknu, že tu taky zůstanu.“

„Cože?“ zvolali všichni současně.

„Víte,“ vykládala slečna Brinklowová s jasným úsměvem, který spíš vypadal, jako by k její tváři trvale patřil, než jako by ji náhle prozářil, „já přemýšlím, jak k tomu došlo, že jsme se všichni octli tady, a docházím k jedinému závěru. V zákulisí to všechno řídí nějaké záhadné síly, nemyslíte, pane Conwayi?“

Conway by asi těžko hledal odpověď, ale slečna Brinklowová mluvila dál, stále překotněji: „Kdo jsem já, abych zkoumala příkazy Prozřetelnosti? Byla jsem sem poslána za určitým cílem, tedy zde zůstanu.“

„Chcete říct, že doufáte, že tu založíte misii?“ zeptal se Mallinson.

„Nejenže doufám, mám to pevně v úmyslu. Vím, jak s těmi lidmi jednat – prosadím si to, co chci, to se nebojte. Nikdo z těch tady nemá pořádnou energii.“

„A vy máte v úmyslu jim trochu té energie dodat?“

„Ano, pane Mallinsone, mám. Já jsem důrazně proti té zásadě umírněnosti, o které toho tolik slyšíme. Říkejte si tomu tolerantnost, je-li libo, ale podle mého mínění to vede k těm nejhorším projevům uvolněných mravů. Ta takzvaná tolerantnost způsobuje veškeré potíže se zdejšími lidmi a s tou zamýšlím bojovat ze všech sil.“

„A oni jsou tak tolerantní, že vám to dovolí,“ pravil Conway s úsměvem.

„Nebo ona je tak energická, že jí v tom nebudou moct zabránit,“ vmísil se do řeči Barnard. Zachechtal se a dodal: „To je přesně to, co jsem říkal – tenhle podnik umí vyhovět každému podle jeho gusta.“

„Možná, jestli se vám náhodou líbí vězení,“ vyštěkl Mallinson.

„No, i na to se můžeme dívat dvojím způsobem. Panenanebi, pomyslete na ty lidi ve světě, co by dali všechno, co mají, za to, aby se mohli dostat ven ze svých čachrů a aby byli na takovém místě, jako je tohle – jenže oni se ven z těch čachrů dostat nemůžou! Jsme teda my ve vězení, nebo jsou tam oni?“

„Útěšná úvaha pro opičku v kleci,“ odsekl Mallinson, který nepřestával zuřit.

Později mluvil s Conwayem sám. „Ten člověk mi pořád jde na nervy,“ poznamenal, když se procházeli po nádvoří. „Já nelituju, že nebude s námi, až se budeme vracet. Vy si možná myslíte, že jsem netykavka, ale že si ze mě utahuje kvůli té mladé Číňance, to se mému smyslu pro humor zrovna nezamlouvá.“

Conway se do Mallinsona zavěsil. Stále jasněji si uvědomoval, že má toho mladíka velice rád a že přes jeho protivné nálady poslední společné týdny ten vztah ještě prohloubily. „Já spíš myslel, že se tou narážkou na ni strefuje do mě, ne do vás.“

„Ne, to bylo určeno mně. On ví, že mě to děvče zajímá. Ano, zajímá mě, Conwayi. Nemohu přijít na to, proč je tady a jestli je tady ráda. Panebože, kdybych mluvil jejím jazykem jako vy, brzy bych to z ní dostal.“

„Kdoví, jestli by se vám to povedlo. Ona toho s nikým moc nenamluví.“

„Nechápu, proč vy ji pořád neotravujete spoustou otázek.“

„Já nerad lidi otravuju.“

Bylo mu líto, že nemůže říct víc, a najednou ho jakoby lehounkým oparem zaplavil pocit soucitu a ironie; ten mladík, tak netrpělivý a horlivý, by to všechno snášel velice těžce. „Být vámi, nedělal bych si kvůli Luo Cen starosti,“ podotkl. „Je docela šťastná.“

Rozhodnutí Barnarda a slečny Brinklowové, že v Šangri-la zůstanou, považoval Conway za dobré řešení, i když to Mallinsona a jeho stavělo zatím zdánlivě do opačného tábora. Byla to pozoruhodná situace a Conway neměl určité plány, jak se s ní vypořádat.

Naštěstí nebylo nutné se s ní vypořádat. Než uplynou dva měsíce, nemůže se toho moc stát; a potom přijde rozhodující okamžik, který pro něj nebude o nic snazší, když se bude snažit nějak se na něj připravit. Z tohoto a ještě z jiných důvodů se mu nechtělo trápit se kvůli něčemu, co je nevyhnutelné, i když jednou řekl Čangovi: „Poslyšte, Mallinson mi dělá starosti. Bojím se, že to s ním bude zlé, až zjistí, co a jak.“

Čang s porozuměním přikývl. „Ano, nebude snadné ho přesvědčit, že ho potkalo štěstí. Ale ty potíže budou koneckonců jen dočasné. Ode dneška za dvacet let bude už náš přítel se vším usmířen.“

Conway si uvědomoval, že tohle je až moc filozofický názor na ten problém. „Lámu si hlavu,“ řekl, „jak by se měl s pravým stavem věci seznámit. Počítá dny do příchodu nosičů, a jestli nepřijdou…“

„Ale oni přijdou.“

„Ale! Já měl dojem, že všechno, co jste o nich říkal, jsou jenom příjemné povídačky, které nás měly snadněji udržet v klidu.“

„To rozhodně nikoli. Ačkoli nejsme v tomto ohledu úzkoprsí, máme v Šangri-la ve zvyku být umírněně pravdomluvní a mohu vás ujistit, že mé údaje o nosičích byly téměř přesné. Rozhodně ty lidi čekáme asi tak v době, kterou jsem naznačil.“

„Pak Mallinsona těžko udržíte, až se k nim bude chtít připojit.“

„Ale o to se ani nebudeme pokoušet. Prostě sám osobně zjistí, že nosiči nejsou ochotni a ani schopni vzít někoho na zpáteční cestu s sebou.“

„Už chápu. Tak takhle vy postupujete. A co se pak podle vás stane?“

„Pak, můj milý pane, po období zklamání začne doufat pan Mallinson – vždyť je mladý a plný optimismu –, že příští skupina nosičů, která má přijít za devět až deset měsíců, přijme jeho návrhy ochotněji. A od této naděje ho nebudeme, zachováme-li se moudře, zprvu odrazovat.“

„Nejsem si jist, že se zachová takto,“ namítl ostře Conway. „Považoval bych za pravděpodobnější, že se pokusí o únik na vlastní pěst.“

„O únik? To snad není to pravé označení, kterého bychom měli použít. Ostatně, soutěska je pro každého a v každý čas otevřená. Nemáme žádné žalářníky, až na ty, o které se nám postarala sama Příroda.“

Conway se usmál. „Nu, postarala se o ně výborně, to musím uznat. Ale já si stejně nemyslím, že se na ně spoléháte v každém případě. Jak to bylo s těmi rozmanitými výzkumnými výpravami, které sem přišly? Byla soutěska stále otevřena i pro ně, když se odtud chtěly dostat?“

Teď se zase usmál Čang. „Zvláštní okolnosti, můj milý pane, si někdy vyžadují zvláštní opatření.“

„Výborně. Takže vy poskytujete lidem příležitost k útěku jenom tehdy, když víte, že by byli blázni, kdyby se jí chopili? Ale i tak se jí myslím někteří chopí.“

„Nu, tu a tam se to stává, ale zpravidla se utečenci rádi vracejí, poté co zažili jedinou noc na náhorní planině.“

„Bez přístřeší a vhodného oblečení? Je-li tomu tak, potom docela chápu, že vaše mírné metody jsou stejně účinné jako metody tvrdé. Ale jak je to s těmi méně obvyklými případy, které se nevrátí?“

„Sám jste si na tu otázku odpověděl.“ řekl Čang. „Nevrátí se.“ Ale honem dodal: „Mohu vás však ubezpečit, že těch, kdo měli to neštěstí, je vskutku málo, a pevně doufám, že váš přítel nebude tak nerozvážný, aby jejich počet zvýšil.“

Tyto odpovědi Conwaye zcela neuklidnily a starostí o Mallinsona se nezbavil. Bylo mu líto, že se ten chlapec nemůže vrátit do Indie se souhlasem monastýru, což by nebylo nic bezpříkladného, vždyť nedávno tak odtud odešel Talu, ten letec. Čang připustil, že představenstvo je plně zmocněno udělat všechno, co uzná za vhodné. „Ale bylo by od nás moudré, můj milý pane, kdybychom sebe a svou budoucnost zcela svěřili názorům vašeho přítele na vděčnost?“

Conway si byl vědom, že tato otázka není neopodstatněná, neboť Mallinsonův postoj nepřipouštěl pochybnosti, co by ten mladík udělal, jakmile by se dostal do Indie. To bylo jeho oblíbené téma a často je rozváděl.

Ale to všechno patřilo ovšem do světské oblasti, kterou z Conwayovy mysli postupně vytlačoval bohatý, vše prostupující svět Šangri-la. Mimo chvíle, kdy myslel na Mallinsona, byl Conway neobyčejně spokojený; zvolna zjevované uspořádání tohoto nového prostředí ho neustále uvádělo v úžas tím, jak složitě vyhovovalo jeho vlastním potřebám a zálibám.

Jednou se zeptal Čanga: „Mimochodem, jak vy tady uvádíte v soulad se svým životním řádem lásku? Někdy se určitě stane, že ti, co sem přišli, pocítí k někomu náklonnost.“

„Dosti často,“ odvětil s širokým úsměvem Čang. „Lámové jsou už ovšem odolní a zrovna tak většina z nás, když jsme se dožili zralejších let, ale do té doby jsme jako jiní muži, až na to, že se snad chováme rozumněji. A to mi poskytuje příležitost, pane Conwayi, abych vás ujistil, že pohostinnost Šangri-la je plná pochopení. Váš přítel pan Barnard jí už využil.“

Conway oplatil Čangovi úsměv. „Díky,“ pravil suše. „Nepochybuju, že pan Barnard té pohostinnosti využil, ale moje vlastní požadavky nejsou – zatím – tak naléhavé. Byl jsem spíš zvědav na citovou stránku takových vztahů než na tělesnou.“

„A pro vás je snadné ty dvě stránky oddělit? Nezačínáte snad být zamilován do Luo Cen?“

To vyvedlo Conwaye poněkud z rovnováhy, doufal však, že to nedal najevo. „Proč se na to ptáte?“

„Protože by bylo zcela přiměřené, kdybyste se do ní zamiloval, můj milý pane – umírněně ovšem. Luo Cen by nereagovala žádným projevem vášně – to by bylo víc, než byste mohl očekávat, ale zážitek by to byl nádherný, o tom buďte ujištěn. Mluvím z vlastní zkušenosti, sám jsem do ní byl zamilován, když jsem byl o hodně mladší.“

„Tak? A tehdy reagovala plně?“

„Pouze nesmírně půvabnou vděčností za poklony, které jsem jí skládal, a přátelstvím, které je teď pro mě po všech těch letech ještě cennější.“

„Jinými slovy, vaši lásku neoplatila?“

„Chcete-li to raději formulovat takto…“ A Čang dodal trochu aforisticky: „To byl vždycky její způsob – ušetřit své milovníky okamžiku přesycení, který přichází po každém úplném dosažení cíle.“

Conway se zasmál. „Ve vašem případě se to lehko řekne, a v mém asi taky, ale jak by to bylo s postojem horkokrevného mladíka, jako je Mallinson?“

„Můj milý pane, to by bylo to nejlepší, co by se mohlo stát. Ujišťuji vás, že by to nebylo poprvé, co by Luo Cen utěšovala zarmouceného vyhnance, když se dověděl, že není návratu.“

„Utěšovala?“

„Ano. Ale nesmíte tomu výrazu, jak ho používám, špatně rozumět. Luo Cen nikoho nelaská, leda tím, že se pouhou svou přítomností dotýká sklíčeného srdce. Co říká váš Shakespeare o Kleopatře? ‚Probouzí hlad, když plně uspokojuje.‘ Nepochybně obvyklý typ u ras posedlých vášní, avšak taková žena by v Šangri-la nebyla na místě. Luo Cen, jestli smím pozměnit ten citát, zbavuje hladu, když co nejméně uspokojuje. To je jemnější a trvalejší uspokojování.“

„A to zřejmě poskytuje nesmírně zkušeně.“

„Zajisté. Mnohokrát se to už osvědčilo. Ona umí utěšit vzruch touhy do šepotu, který není méně příjemný, když zůstane bez odpovědi.“

„V tomto smyslu byste se tedy na ni mohli dívat jako na součást výchovné průpravy svého společenství.“

„Vy byste se na ni takto mohl dívat, kdybyste si přál,“ řekl tónem laskavé výtky Čang. „Ale mělo by víc šarmu – a bylo by to stejně pravdivé –, kdybyste ji přirovnal k duze, zrcadlící se ve skleněné číši, nebo ke kapkám rosy na květu ovocného stromu.“

„Naprosto s vámi souhlasím, Čangu. To by mělo o mnoho víc šarmu.“ Conwaye těšily ty odměřené a přitom bystré pohotové odpovědi, které u Číňana často vyvolal, když si z něho v dobré náladě střílel.

Ale když byl příště s drobnou Mandžu sám, cítil, že Čangovy postřehy se do značné míry blíží skutečnosti. Luo Cen byla obklopena jakousi vůní, která se přenášela do jeho citů a rozžhavovala doutnající uhlíky, že nevzplanuly a jenom hřály. A najednou si uvědomil, že Šangri-la i Luo Cen jsou naprosto dokonalé a on nemá jiné přání než vyvolat ve vší té tichosti slabounkou a snad konečnou odezvu. Po léta byly jeho city jako nerv, který svět rozdrásával; teď se konečně bolest utišila a on se mohl oddat lásce, která ani netrýzní, ani neznudí. Když chodíval v noci podél lotosového jezírka, někdy si představoval, že drží Luo Cen v náručí, ale tu vidinu vždycky odplavilo vědomí, že má čas, a zklidnilo ho do nekonečného a něžného vyčkávání.

Nepamatoval se, že by se byl někdy cítil tak šťastný, necítil se tak ani v těch letech před velkou bariérou války. Měl rád ten vznešeně tichý svět, který mu poskytovalo Šangri-la, svět spíš zklidněný než ovládaný svou jedinou fantastickou ideou. Měl rád to převládající rozpoložení, v němž pocity se halily v myšlenky a myšlenky se šťastnou formulací přenášely do řeči. Conway, kterého zkušenost naučila, že drsnost rozhodně není zárukou dobrých úmyslů, tím spíš nepokládal ladně vybroušenou větu za důkaz pokrytectví. Měl rád to uhlazené neuspěchané ovzduší, v němž rozhovor byl společenským úkonem, nikoli pouhým návykem. A s radostí si uvědomoval, že nečinnost už nemusí být zatracována jako maření Času a že mysli jsou vítána i ta nejkřehčí snění. V Šangri-la byl neustále klid, a přece to byl neustále úl práce, která však nikoho nepopoháněla; lámové žili tak, jako kdyby jim skutečně patřil Čas, a Čas je tížil méně než pírko. S dalšími lámy se už Conway neseznámil, ale postupně si udělal jasnou představu o rozsahu a rozmanitosti jejich činnosti; někteří se kromě vzdělávání v jazycích věnovali bezbřehému studiu v šíři, nad jakou by západní svět užasl. Mnozí se zaměstnávali psaním knih různého zaměření; jeden (řekl Čang) provádí cenné výzkumy v čisté matematice; jiný srovnává Gibbona a Spenglera v rozsáhlém spise o dějinách evropské civilizace. Ale takovým bádáním se mohli věnovat všichni a nebylo ani možno věnovat se jim stále; bylo mnoho klidných cest, po nichž se vydávali z čirého rozmaru, zaznamenávali, jako Briac, úryvky starých melodií nebo, jako bývalý anglický kaplan, nové teorie o Na větrné hůrce. Ale šlo i o mnohem méně praktická studia. Jednou, když se o tom Conway zmínil, nejvyšší láma mu odpověděl příběhem o jednom čínském umělci z třetího století před Kristem, který strávil mnoho let vyřezáváním draků, ptáků a koní do třešňových pecek a dokončené dílo pak nabídl vládnoucímu mandarínovi. Mandarín neviděl zprvu nic jiného než pecky, ale umělec ho vyzval, aby si dal postavit stěnu a v ní prorazit okénko, a aby si pecky prohlížel tím okénkem v nádheře svítání. Mandarín se podle toho zařídil a poznal, že ty pecky jsou opravdu velice krásné. „Není to půvabná historka, můj milý Conwayi, a nezdá se vám, že nám dává velmi cenné poučení?“

Conway souhlasil; zjišťoval, že vznešený účel Šangri-la připouští i neomezené množství podivných a zjevně nedůležitých zaměstnání, a zjišťoval to s potěšením, protože sám měl v takových věcech zálibu. Ba, když se ohlížel do své minulosti, viděl v ní spoustu problémů tak rozmarných nebo tak náročných, že nikdy nemohly být rozřešeny; ale teď se všechny řešit daly, dokonce i v zahálčivých náladách. Rozjímat mu působilo rozkoš a ani ho nenapadlo, aby se ironicky pousmál, když se mu svěřil Barnard, že i pro něho bude budoucnost v Šangri-la zajímavá.

Ukázalo se, že Barnardovy výlety do údolí, které byly poslední dobou stále častější, nebyly zaměřeny pouze na pití a na ženy. „Něco vám řeknu, Conwayi, protože vy jste docela jiný než Mallinson – ten si na mně vylévá svůj vztek, jak vám jistě došlo. Ale mně je jasné, že vy líp pochopíte moje postavení. Stejně je to zvláštní – vy britští úředníci jste zpočátku zatraceně upjatí a škrobení – ale vy jste takový, že vám člověk může nakonec důvěřovat.“

„Já bych si tím nebyl tak jist,“ odvětil s úsměvem Conway. „Nezapomeňte, že Mallinson je zrovna tak britský úředník jako já.“

„To je, jenže je to ještě klouček. Na nic se nedívá s rozumem. Vy a já – my se ve světě vyznáme –, my všechno bereme, jak to stojí a leží. Třeba to zdejší doupě – pořád tady do všeho dobře nevidíme, nevíme, proč jsme se tu octli, jenomže – není to tak se vším? Máme ponětí, proč jsme vůbec na světě, když už o tom mluvíme?“

„Někteří z nás to možná opravdu nevědí, ale kam tím vším míříte?“

Barnard ztlumil hlas skoro až do chraptivého šepotu. „Zlato, kamaráde,“ řekl jakoby u vytržení. „Prostě zlato, nic menšího. Jsou ho tady tuny – doslova – dole v údolí. Já byl v mladších letech důlní inženýr a ještě jsem nezapomněl, jak vypadá zlatá žíla. Ta je tady, věřte mi, bohatší než v Johannesburgu, a kov se tu dá dobývat desetkrát lehčeji. Vy jste si asi myslel, že si chci vyhodit z kopýtka, kdykoli jsem tam dolů cestoval v těch nosítkách. Tak to vůbec ne. Věděl jsem, co dělám. Hned zkraje jsem si vypočítal, že ti chlapíci tady si nemůžou dávat posílat zvenku všechno to zařízení, aniž za to jaksepatří zaplatí, a čím jiným můžou platit než zlatem nebo stříbrem nebo diamanty nebo tak podobně? To je koneckonců logické. A když jsem začal pátrat, netrvalo mi moc dlouho, než jsem celou tu záhadu rozluštil.“

„A přišel jste na to docela sám?“ zeptal se Conway.

„No, to nemůžu říct, ale správně jsem to všechno uhodl a předložil jsem tu věc Čangovi – přímo a samozřejmě, jako chlap chlapovi. A věřte mi, Conwayi, ten Číňanek není tak špatný, jak jsme si třeba mysleli.“

„Já jsem si o něm nikdy nemyslel, že je to špatný člověk.“

„Ovšem, já vím, že vy jste na něj nikdy nedal dopustit, a tak vás nepřekvapí, jak jsme se spolu domluvili. No prostě fantasticky. Provedl mě po všech důlních pracovištích a bude vás asi zajímat, že jsem od představenstva dostal neomezené povolení hledat v údolí ložiska, kde jen se mi zachce, a pak mám podat vyčerpávající hlášení. Tak co tomu říkáte, kamaráde? Byli zřejmě moc rádi, že jim bude pomáhat odborník, zvláště když jsem řekl, že jim budu moct dát tip jak těžbu zvýšit.“

„Vidím, že se tu budete cítit jako doma,“ řekl Conway.

„No, musím říct, že jsem si našel zaměstnání, a to už něco znamená. A nikdy nevíte, jak to všechno vůbec dopadne. Třeba u nás doma nebudou už tak žhaví, aby mě zašili, až se dovědí, že jim můžu ukázat cestu k novému nalezišti zlata. Je v tom jen jedna potíž – budou mě brát vážně?“

„Možná že budou. To je úžasné, čemu lidi dokážou uvěřit.“

Barnard nadšeně přikývl. „Jsem rád, že chápete, oč mi jde. A tak se vy a já můžeme dohodnout. Pojedeme v tom samozřejmě rovným dílem. Vy jenom musíte dát na mou zprávu svoje jméno – britský konzul, no však vy víte, a takové ty náležitosti. To bude mít váhu.“

Conway se zasmál. „To si ještě budeme muset promyslet. Nejdřív vypracujte to hlášení.“

Pobaveně pomyslel na tak nepravděpodobnou možnost a zároveň ho potěšilo, že Barnard objevil něco, co mu poskytlo tak okamžité uspokojení.

Potěšilo to i nejvyššího lámu, kterého teď Conway vídal stále pravidelněji. Často k němu zašel pozdě večer a zůstával u něho mnoho hodin, dlouho potom, co sluhové odnesli poslední čajové číšky a byli už na noc propuštěni. Nejvyšší láma se ho nikdy nezapomněl zeptat, jak to vypadá s jeho třemi společníky a jak se jim vede, a jednou ho konkrétně zajímalo, jakou životní dráhu u každého z nich příchod do Šangri-la nevyhnutelně přerušil.

Conway se nad odpovědí zamyslel. „Mallinson by se byl možná ve svém oboru dobře uplatnil – je energický a ctižádostivý. Ti druzí dva…“ Pokrčil rameny. „Těm oběma se náhodou docela hodí tady zůstat – alespoň na nějakou tu chvíli.“

Povšiml si, že se za oknem zakrytým závěsy zablesklo; dunění hromu se ozývalo, už když šel přes nádvoří ke komnatám, které znal. Teď nebylo slyšet nic a blesk zeslabilo těžké čalounění jen v sinalé zajiskření.

„Ovšem,“ ozvalo se v odpověď, „dělali jsme, co jsme mohli, aby se tu oba cítili jako doma. Slečna Brinklowová nás chce obrátit na víru a pan Barnard by nás také rád obrátil – ve společnost s ručením omezeným. Neškodné plány – docela příjemně jim při nich uběhne čas. Ale co váš mladý přítel, kterému neposkytuje útěchu ani zlato, ani náboženství – jak to bude s ním?“

„Ano, s tím bude problém.“

„To bude bohužel váš problém.“

„Proč můj?“

Odpověď nepřišla hned, protože v tom okamžiku byly přineseny čajové šálky, a jakmile se objevily, nejvyšší láma se opět věcně a suše ujal povinnosti hostitele. „V této roční době na nás Karakal sesílá bouře,“ poznamenal, přizpůsobuje rozhovor rituálu. „Lid z Modrého měsíce věří, že ty bouře jsou dílem démonů, kteří řádí v těch obrovských prostorách za soutěskou. ‚Tam venku‘ říkají a vám už je asi jasné, že v jejich nářečí to znamená celý zbývající svět. Ovšemže nevědí pranic o takových zemích, jako je Francie nebo Anglie nebo i Indie – představují si hrůzu nahánějící altiplano rozprostírající se, jak tomu vskutku bezmála je, do nekonečna. Pro ně, tak bezpečně chráněné v tom teplém a bezvětrném kraji, je zcela nemyslitelné, že by si někdo mohl přát údolí opustit; představují si dokonce, že všichni nešťastníci tam venku vášnivě touží sem vstoupit. Je to prostě otázka stanoviska. Z něhož se na věci díváte, viďte že?“

Conwayovi to připomnělo dost podobné postřehy Barnardovy a citoval je. „Ale to je velice rozumné,“ řekl nejvyšší láma. „A navíc je to náš první Američan – to máme doopravdy štěstí.“

Conway pokládal za pikantní, že pro lámaserii je to štěstí, že získala člověka, po kterém neúnavně pátrá policie dvanácti států; rád by se o tu pikantnost podělil, cítil však, že bude lepší, když nechá na Barnardovi, aby svůj příběh pověděl ve vhodnou dobu sám. „Má nepochybně pravdu,“ řekl, „a dneska je ve světě mnoho lidí, kteří by byli moc rádi, kdyby mohli být zde.“

„Přemnoho lidí, můj milý Conwayi. My jsme jediný záchranný člun, který se v bouři plaví po mořích; můžeme pobrat několik náhodných ztroskotanců, kteří přežili, ale kdyby se k nám dostali všichni trosečníci a vyškrábali se k nám na palubu, šli bychom i my sami ke dnu… Ale na to teď nemysleme. Slyšel jsem, že se stýkáte s naším znamenitým Briacem. Můj roztomilý krajan, třebaže já nesdílím jeho názor, že Chopin je ten nejvýznamnější skladatel. Já, jak už víte, dávám přednost Mozartovi…“

Teprve když byly odneseny čajové šálky a sluha definitivně propuštěn, odvážil se Conway připomenout nezodpovězenou otázku. „Hovořili jsme o Mallinsonovi a vy jste řekl, že on bude můj problém. Proč právě můj?“ zeptal se.

Na to odpověděl nejvyšší láma velice prostě: „Protože já umřu, můj synu.“

To bylo pozoruhodné prohlášení a hodnou chvíli nebyl Conway schopen promluvit. Posléze se znovu ujal slova nejvyšší láma: „Vás to překvapilo? Ale vždyť jsme všichni smrtelní, můj příteli – i v Šangri-la. Je možné, že mi pořád ještě zbývá několik okamžiků – nebo dokonce několik let. Oznamuji vám jen prostou pravdu, že už vidím konec. Je od vás milé, že vás to znepokojilo, a já nebudu předstírat, že v rozjímání o smrti není ani stín melancholie – je tam i v mém věku. Naštěstí ze mě zbývá jen málo toho, co může zemřít tělesně, a pokud jde o to ostatní, všechna naše náboženství staví příjemně na odiv jednomyslný optimismus. Jsem docela spokojený, jen si musím zvykat na podivné pocity v těch hodinách, které mi ještě zbývají – musím mít na vědomí, že už mám čas jen na jedno jediné. Domyslíte si, co to je?“

Conway mlčel.

„Týká se to vás, můj synu.“

„Prokazujete mi velikou čest.“

„Mám v úmyslu udělat mnohem víc než to.“

Conway se lehce uklonil, ale beze slova, a nejvyšší láma chvíli čekal, než opět promluvil: „Asi je vám známo, že tyto naše rozhovory byly častější, než u nás bývá zvykem. Ale je naší tradicí, smím-li si dovolit paradox, že nikdy nejsme otroky tradice. Nejsme rigorózní, nemáme žádná neúprosná pravidla. Jednáme, jak to pokládáme za vhodné, a dáváme se trochu vést příklady minulosti, ale mnohem víc svou vlastní moudrostí a svým věšteckým jasnozřením budoucnosti. A proto mám odvahu uskutečnit své poslední rozhodnutí.“

Conway stále mlčel.

„Do vašich rukou, můj synu, vkládám dědictví a osud Šangri-la.“

Konečně polevilo napětí a místo něho pocítil Conway moc vemlouvavého a laskavého přesvědčování; ozvěny odplynuly do ticha, až zbyl jen tlukot jeho vlastního srdce, dunící jako gong. A pak, jako by se přizpůsobila tomu rytmu, ozvala se slova:

„Na vás, můj synu, čekám už velice dlouho. Sedával jsem v této místnosti a viděl tváře nově příchozích, hledíval jsem jim do očí a naslouchal jejich hlasům, a to neustále s nadějí, že možná jednoho dne najdu vás. Moji kolegové zestárli a zmoudřeli, ale vy, ještě mladý léty, jste už moudrý jako oni. Příteli můj, neodkazuji vám svízelný úkol, neboť náš řád zná pouze pouta hedvábná. Být laskavý a trpělivý, pečovat o bohaté duchem, vládnout moudře a diskrétně, zatímco tam venku zuří bouře – to všechno bude pro vás příjemně jednoduché a jistě v tom najdete velikou blaženost.“

Conway opět hledal odpověď, ale nenacházel ji, až posléze stíny odbarvil oslňující blesk a jeho přiměl k výkřiku: „Ta bouře… ta bouře, o které mluvíte…“

„Ta bude taková, můj synu, jakou svět ještě nezažil. Zbraně neposkytnou bezpečí, vlády nebudou schopny pomoci, věda nenajde odpovědi. Ta bouře bude zuřit, až všechny květy kultury budou zašlapány a všechno lidské bude v obrovském chaosu srovnáno se zemí. Takové vidění jsem měl, když jméno Napoleon nebylo ještě známé; a takové vidění mám nyní a každou hodinu je zřetelnější. Můžete říci, že se mýlím?“

„Ne,“ odvětil Conway. „Asi máte pravdu. Podobná pohroma už jednou nastala a pak přišel temný středověk, který trval pět set let.“

„Ta paralela není zcela přesná, neboť ten temný středověk nebyl tak úplně temný – blikaly v něm spousty luceren, a i když jejich světla dočista zmizela z Evropy, objevovaly se jiné zášlehy, doslova od Číny až k Peru, a od těch se ta světla dala znovu rozžehnout. Ale věk temna, který má přijít, zakryje černým příkrovem celý svět; nebude úniku, nezbudou žádná útočiště, až na ta, která jsou tak skrytá, že je nelze najít, nebo tak skromná, že nestojí za povšimnutí. A Šangri-la smí doufat, že na ně budou platit oba tyto předpoklady. Letec, který ponese náklad smrti pro velká města, nepoletí nad námi, a i kdyby tudy náhodou letěl, usoudí snad, že mu nestojíme za bombu.“

„A vy se domníváte, že toto všechno přijde ještě za mých časů?“

„A věřím, že tu bouři přežijete. A snad budete dál žít i po ní, v těch dlouhých dobách zpustošení, budete stárnout, budete stále moudřejší a trpělivější. Uchováte vůni naší historie a obohatíte ji charakteristickými rysy svého ducha. Budete tu vítat cizince a učit je zásadám věku a moudrosti; a jeden z těch cizinců se možná stane vaším nástupcem, až i vy budete velice starý. Pak už se moje vize rozostřuje, vidím jen, ve veliké dálce, jak se z ruin zvedá nový svět, jak se zvedá neohrabaně, ale plný nadějí a jak hledá své ztracené a legendární poklady. A ty budou všechny zde, můj synu, ukryty za horami v údolí Modrého měsíce, uchovány jakoby zázrakem pro novou renesanci…“

Hlas umlkl a Conway viděl, jak tvář před ním zaplavuje jakási nepostižitelná krása; pak to projasnění pohaslo a zůstala jenom maska, plná temných stínů a odrolená jako staré dřevo. Byla zcela nehybná a její oči zůstaly zavřené. Conway se na ni chvíli díval a najednou, jakoby ve snu, pochopil, že nejvyšší láma je mrtev.

Conway měl dojem, že si tu situaci musí nějak zreálnit, aby jí vůbec mohl uvěřit; instinktivně, mechanicky zvedl ruku a sklopil zrak a podíval se na hodinky. Bylo patnáct minut po půlnoci. Když šel přes komnatu ke dveřím, najednou ho napadlo, že vůbec neví, jak a odkud přivolat pomoc. Tibeťané, to věděl, byli všichni na noc propuštěni a on neměl tušení, kde by našel Čanga nebo kohokoli jiného. Nerozhodně stanul na prahu temné chodby; oknem viděl, že nebe už je jasné, ačkoli hory stále ještě září v blescích jako stříbrná freska. A pak, uprostřed toho snu, který ho dosud obestíral, pocítil, že je pánem Šangri-la. To jsou jeho milované věci, to všechno kolem něho, předměty toho nejvnitřnějšího myšlení, jimiž stále intenzivněji žije, daleko od světského vření. Jeho oči zabloudily do stínů a upoutaly je zlaté body, třpytící se na drahocenných, zvlněných lakovaných ozdobách; a vůně tuberóz, tak slabounká, že zmizela, sotva ji zachytil, ho lákala z místnosti do místnosti. Konečně doklopýtal na nádvoří a k okraji jezírka; za Karakalem plul úplněk. Bylo za pět minut tři čtvrtě na dvě.

Později si uvědomil, že je vedle něho Mallinson, že ho drží za paži a velice spěšně ho odvádí. Nechápal, co se děje, slyšel jenom, že ten chlapec rozčileně brebentí.

Kapitola jedenáctá

Došli do komnaty s balkonem, kde obyčejně jedli, a Mallinson stále svíral Conwayovu paži a skoro ho vlekl. „Pojďte, Conwayi, do svítání musíme sbalit, co se dá, a vypadnout. Ohromná novina, člověče – rád bych věděl, co si kamarád Barnard a slečna Brinklowová pomyslí, až ráno zjistí, že jsme pryč… ale oni se koneckonců sami rozhodli, že tu zůstanou, a my na tom asi budeme bez nich mnohem líp. Nosiči jsou asi tak osm kilometrů za soutěskou – dorazili včera s nákladem knih a všeho možného… zítra se vydávají na zpáteční cestu… Z toho je vidět, jak nás ti chlapi tady chtěli nechat na holičkách – nic nám neřekli –, byli bychom tu trčeli ještě bůhvíjak dlouho… No tak, co je s vámi? Je vám zle?“

Conway zatím klesl do křesla a opíral se koleny o stůl. Rukou si přejel oči. „Zle? Ne, není mi zle. Jsem jenom – dost – unavený.“

„To asi ta bouřka. Kde jste byl celou tu dobu? Čekal jsem na vás celé hodiny.“

„Byl jsem – byl jsem u nejvyššího lámy.“

„Á – u toho! No, bohudík naposledy.“

„Ano, Mallinsone, naposledy.“

Něco v Conwayově hlasu a ještě víc v tom, jak se potom odmlčel, opět probudilo mladíkovu popudlivost. „Ksakru, neberte to takhle na lehkou váhu – musíme sebou pořádně hodit.“

Conway znehybněl a usilovně se snažil ostřeji si uvědomit, co se to děje. „Promiňte,“ řekl. Pak si zapálil cigaretu, zčásti i proto, aby zjistil, v jakém stavu má nervy, a aby si ujasnil své pocity. Zjistil, že se mu silně chvějí ruce i rty. „Bohužel tak docela nechápu, co… říkáte, že nosiči…“

„Ano, nosiči… vzpamatujte se, člověče.“

„A vy máte v úmyslu s nimi odejít?“

„V úmyslu! Jsem kruci pevně rozhodnutý – jsou kousek za tou soutěskou. A musíme vyrazit okamžitě.“

„Okamžitě?“

„No ovšem, ovšem. Proč ne?“

Conway se podruhé pokusil přenést z jednoho světa do druhého. Když se mu to částečně podařilo, řekl: „Je vám doufám jasné, že to asi nebude tak snadné, jak se zdá?“

Mallinson si zašněrovával tibetské horské boty, vysoké až ke kolenům, když přerývaně odpovídal: „Všechno je mi jasné, ale podniknout to prostě musíme, a když nebudeme ztrácet čas, tak to šťastně dokážeme.“

„Nechápu, jak…“

„Proboha, Conwayi, musíte se vším dělat takové okolky? To už ve vás nezbylo ani trochu kuráže?“

Ten naléhavý hlas, napůl rozzuřený, napůl výsměšný, pomohl Conwayovi, aby se konečně docela vzpamatoval. „Jestli mám nebo nemám kuráž, to není důležité, ale chcete-li, abych vám jasně řekl, jak se na to dívám, tak tedy prosím. Jde o několik dost důležitých maličkostí. Dejme tomu, že dokážete přejít soutěsku a najdete ty nosiče, ale jak víte, že vás vezmou s sebou? Jak je přimějete, aby vám vyhověli? To vás vůbec nenapadlo, že třeba nebudou tak ochotní, jak byste si přál? Nemůžete se tam přece najednou objevit a požádat je, aby vám poskytli doprovod. To všechno se musí napřed dohodnout, projednat…“

„Prostě udělat cokoli, jen abychom všechno oddálili,“ zvolal rozhořčeně Mallinson. „Panenanebi, co vy jste to za chlapa? Naštěstí se s takovým vyjednáváním nemusím spoléhat na vás. Všechno je už vyjednáno, nosiči dostali zaplaceno napřed a je dohodnuto, že nás s sebou vezmou. A máme už na tu cestu obleky a všechno vybavení. Takže vaše poslední výmluva padá. Tak pojďte, musíme už něco udělat.“

„Ale já nerozumím…“

„No bodejť byste rozuměl – ale to už nehraje vůbec žádnou roli.“

„Kdo provedl všechny ty přípravy?“

Mallinson odsekl vysloveně příkře: „Luo Cen, když už to musíte vědět. Ta už je u nosičů. Čeká.“

„Čeká?“

„Ovšem. Jde s námi. Považuju za samozřejmé, že proti tomu nic nenamítáte.“

Při zmínce o Luo Cen se ty dva světy v Conwayově mysli k sobě přiblížily a náhle propojily. Prudce, skoro opovržlivě vykřikl: „To je nesmysl! To je nemožné!“

„Protože… no, je to prostě nemožné. Z mnoha a mnoha důvodů. Dejte na mě; to nejde. Už to, že je tam venku, už to je neuvěřitelné – už to, co se podle vás děje, mě uvádí v úžas –, ale představa, že by šla dál… ne, to je prostě absurdní.“

„Já na tom nic absurdního nevidím. Že chce odtud, to je zrovna tak přirozené, jako že odtud chci já.“

„Ale ona odtud nechce. V tom právě jste na omylu.“

Mallinson se nervózně usmál. „Vy si patrně myslíte, že o ní víte mnohem víc než já,“ pravil. „Ale podle všeho asi nevíte.“

„Co tím chcete říct?“

„Jsou jiné možnosti jak se s lidmi dorozumět, není vždycky nutné naučit se hromadu jazyků.“

„Proboha živého, nač to narážíte?“ Pak ale dodal Conway klidněji: „Tohle nemá smysl. Nesmíme se přít. Povězte mi, Mallinsone, co za tím vším vězí. Já pořád nic nechápu.“

„Tak proč se tak strašně rozčilujete?“

„Povězte mi pravdu, prosím vás, povězte mi pravdu.“

„No, to je naprosto jednoduché. Dívenka jejího věku, zavřená tady se spoustou podivných starců – samozřejmě odtud vypadne, když se jí naskytne příležitost. Až doteďka se jí nenaskytla.“

„A nenapadlo vás, že se třeba na její postavení díváte jenom ze svého vlastního hlediska? Já vám pořád opakuju, že je tady dokonale šťastná.“

„Tak proč tedy říkala, že s námi půjde?“

„A ona to říkala? Jak to? Vždyť nemluví anglicky.“

„Já jsem se jí ptal – v tibetštině. Slečna Brinklowová mě ta slovíčka naučila. Nebyla to moc plynulá konverzace, ale stačila, aby – abychom se domluvili.“ Mallinson se trochu začervenal. „Ksakru, Conwayi, takhle se na mě nedívejte – každý by si myslel, že pytlačím ve vašem revíru.“

„To by si doufám nikdo myslet nemohl,“ namítl Conway, „ale ta poznámka mi napovídá víc, než jste mi asi chtěl prozradit. Na to mohu jen říct, že se velice omlouvám.“

„Proč byste se kruci měl omlouvat?“

Conwayovi vypadla z prstů cigareta. Připadal si unavený, ustaraný, měl v sobě plno hlubokých, ale protichůdných láskyplných pocitů, které by byl raději neprobouzel. Řekl mírně: „Proč jen si my dva pořád nemůžeme porozumět? Luo Cen je velice půvabná, já vím, ale proč se kvůli tomu musíme hádat?“

„Půvabná?“ Mallinson to slovo opakoval s posměchem. „Ta je o hodně víc než půvabná. Nesmíte si myslet, že každý má v těchto věcech tak studenou krev jako vy. Vy se na ni možná díváte jako na něco, co je hodno obdivu jako muzejní exponát, ale já postupuju praktičtěji, a když vidím, že někdo, kdo se mi líbí, je na tom mizerně, snažím se něco udělat.“

„Ale člověk se někdy v něčem může ukvapit. Kam si myslíte, že Luo Cen půjde, když Šangri-la opustí?“

„Pravděpodobně má v Číně nebo tam někde přátele. Určitě na tom bude líp, když bude odtud pryč, než když tu zůstane.“

„Jak si tím můžete být tak jist?“

„No, já se o ni postarám, když se o ni nepostará nikdo jiný. Koneckonců když někoho zachraňujete přímo z pekla, tak se obyčejně nevyptáváte, jestli má kam jít.“

„A pro vás je Šangri-la peklo?“

„Rozhodně! Je tu něco temného a zlověstného. Všechno je temné a zlověstné od samého počátku – to, jak nás sem naprosto bezdůvodně dopravil nějaký šílenec – to, jak nás tady potom zdržovali s všelijakými výmluvami… Ale nejhroznější ze všeho – aspoň pro mě – je to, jaký účinek to má na vás.“

„Na mě?“

„Ano, na vás. Chodíte jako ve snu, jako by vám všechno bylo jedno, a klidně byste tu zůstal navěky. Vždyť jste dokonce přiznal, že se vám tu líbí… Conwayi, co se to s vámi děje? Copak už nedokážete být sám sebou? V Baskulu jsme spolu tak dobře vycházeli – to jste byl ale úplně jiný.“

„Můj milý chlapče!“

Conway vztáhl k Mallinsonovi ruku a mladík mu ji stiskl vřele a s dychtivou náklonností. „Vy si to asi neuvědomujete,“ mluvil dál Mallinson, „ale já byl v těchto posledních týdnech strašlivě osamocený. Nikdo se ani za mák nezajímal o to jediné, co je doopravdy důležité – Barnard a slečna Brinklowová k tomu mají své důvody, ale strašné bylo, když jsem zjistil, že i vy jste proti mně.“

„To je mi líto.“

„To říkáte pořád, ale to mi nepomůže.“

Conway na to zareagoval z náhlého popudu: „Tak mi tedy dovolte, abych vám pomohl, jestli to dokážu, tím, že vám něco povím. Až to vyslechnete, porozumíte doufám mnohému z toho, co se vám zdá podivné a nepochopitelné. Určitě vám aspoň bude jasné, proč Luo Cen s vámi nemůže odejít.“

„O tom mě nepřesvědčí nic. A mluvte co nejstručněji, opravdu nemáme času nazbyt.“

Conway mu nastínil, tak krátce, jak jen to šlo, celou historii Šangri-la, jak mu ji vyprávěl nejvyšší láma a jak ji pak doplnily další hovory s lámou a s Čangem. Bylo to to poslední, co původně zamýšlel udělat, ale teď měl pocit, že za těchto okolností je to ospravedlnitelné a dokonce nutné; ano, Mallinson opravdu je jeho problém a musí se s ním vypořádat, jak sám uzná za vhodné. Mluvil rychle a výstižně a sám přitom znovu podlehl kouzlu toho neobyčejného světa, v němž nehrál roli Čas; krása toho světa ho znovu ohromovala, když o ní mluvil, a najednou měl pocit, jako by předčítal ze stránky paměti, tak na něj ideje i to, jak mu byly předneseny, zapůsobily. Jen o jedné věci pomlčel, a to proto, aby sám sebe ušetřil dojetí, s nímž se dosud nemohl vyrovnat – o tom, že nejvyšší láma dnes v noci zemřel a on že má být jeho nástupcem.

Když se blížil k závěru, pocítil úlevu; byl rád, že to vysvětlení má za sebou; bylo to koneckonců jediné možné řešení. Dovyprávěl a klidně vzhlédl, přesvědčen, že udělal dobře.

Ale Mallinson pouze zaťukal prsty na desku stolu a promluvil až po dlouhé pauze: „Já vážně nevím, co na to mám říct, Conwayi… asi jen… že jste se musel dočista zbláznit…“

Nastalo dlouhé mlčení a ti dva muži hleděli jeden na druhého v naprosto odlišném stavu mysli – Conway byl zaražený a zklamaný, Mallinson podrážděný a vznětlivě nedůtklivý. „Tak vy si myslíte, že jsem se zbláznil,“ řekl posléze Conway.

Mallinson se nervózně zasmál: „No, co jiného mám kruci říct po takové povídačce? To totiž… no pochopte… něco tak naprosto nesmyslného… o tom se ani nedá diskutovat.“

Conway žasl a úžas zněl i v jeho hlasu. „Vám se to zdá nesmyslné?“

„Prosím vás… jak jinak se na to mám dívat? Nezlobte se, Conwayi, že se vyjadřuju tak příkře – ale já si nedovedu představit, že by nějaký člověk se zdravým rozumem mohl vůbec zapochybovat, že je to nesmysl.“

„Tak vy se pořád domníváte, že jsme se sem dostali čirou náhodou – že nás sem dopravil nějaký šílenec, který si přesně naplánoval, že odstartuje s letadlem a poletí tisíce kilometrů jen tak pro legraci?“

Conway nabídl Mallinsonovi cigaretu a mladík si ji vzal. Za pauzu, která tím vznikla, byli oba vděčni. Posléze Mallinson odpověděl: „Poslyšte, nemá smysl rozebírat to bod po bodu. Vaše teorie, že ti lidé tady vyslali někoho nazdařbůh do světa, aby polapil pár cizinců, a že se ten chlap záměrně kvůli tomu naučil pilotovat a čekal dlouho na svou příležitost, až se konečně náhodou vyskytlo vhodné letadlo se čtyřmi pasažéry, které mělo odletět z Baskulu… no prosím, já neříkám, že je to naprosto nemožné, ale připadá mi to směšné a přitažené za vlasy. Kdyby šlo jen a jen o tohle, tak by se o tom možná dalo uvažovat, ale když k tomu přilepíte všelijaké jiné báchorky, které už jsou absurdně nemožné – třeba to o těch stovky let starých lámech, o tom, že objevili bůhvíjaký elixír mládí nebo jak to chcete nazvat… no, to se pak musím ptát, jakého brouka to máte v hlavě.“

Conway se usmál. „Jistě, nedivím se, že tomu nemůžete věřit. Asi ani já jsem tomu zpočátku nevěřil – už si nevzpomínám. Ovšemže to je podivuhodný příběh, ale vždyť jste na vlastní oči viděl dost věcí, které svědčí o tom, že toto je podivuhodné místo. Pomyslete jen na všechno, co jsme skutečně viděli, my oba – na údolí, ztracené uprostřed neprobádaných hor, na monastýr s knihovnou s evropskými knihami…“

„Ale ano, a s ústředním topením a s moderní kanalizací… a na odpolední čaje a na všechno další – to je jistě skvělé, já vím…“

„No, a co z toho vysuzujete?“

„Zatraceně málo, to připouštím. Je to naprostá záhada. Ale není to důvod, abych uvěřil báchorkám, které jsou fyzicky nemožné. Uvěřit v koupelnu s tekoucí horkou vodou, když jste se v ní vykoupal, to je něco jiného než uvěřit, že je někomu pár set let, jen proto, že vám to ten někdo řekl.“ Znovu se zasmál, zase tak nuceně. „Hele, Conwayi, tohle místo vám pocuchalo nervy, a já se tomu vůbec nedivím. Spakujte si svoje věci a ztraťme se. A tuhle debatu dokončíme ode dneška za měsíc nebo za dva po dobré večeřičce někde v Londýně.“

„Já ani trochu netoužím vrátit se do tamtoho života,“ odmítl klidně Conway.

„Do jakého života?“

„Do života, který máte na mysli… bankety… taneční večírky… pólo… všechno tohle…“

„Ale já neřekl ani slovo o tanečních večírcích a pólu. Ostatně, co je na nich špatného? Chcete tím říct, že se mnou nepůjdete? Že zůstanete tady jako tamti dva? Mě tu ale neudržíte, já odtud vypadnu.“ Mallinson odhodil cigaretu a s planoucíma očima skočil ke dveřím. „Jste padlý na hlavu!“ křičel zuřivě. „Zešílel jste, to je to celé. Já vím, že vy jste vždycky klidný a já že se vždycky rozčiluju, ale já mám aspoň všech pět pohromadě. To vy nemáte! Však mě před tím varovali, než jsem jel za vámi do Baskulu, a já si myslel, že jsou vedle, ale teď vidím, že nebyli…“

„Před čím vás varovali?“

„Říkali, že jste ve válce vyletěl do povětří a od té doby že je to s vámi občas divné. Já vám nic nevyčítám – vím, že za to nemůžete – a bůhví, že o tom takhle nerad mluvím… Ale já už jdu. Všecko mě to děsí a je mi z toho nanic, ale jít musím. Dal jsem své slovo.“

„Slíbil jste to Luo Cen?“

„Ano, když to chcete vědět.“

Conway se zvedl a podával mladíkovi ruku. „Sbohem, Mallinsone.“

„Naposled! Vy nepůjdete?“

„Nemohu.“

„Tak sbohem.“

Stiskli si ruce a Mallinson odešel.

Conway seděl sám ve světle lucerny. Připadalo mu – jak to vyjadřovala věta, která se mu vryla do paměti –, že všechno to nejbáječnější je vskutku pomíjivé a odsouzené k zániku, že ty dva světy se už nikdy nedají uvést v souladu a jeden z nich visí, jako vždycky, jen na vlásku. Po dlouhém zamyšlení se podíval na hodinky; bylo za deset minut tři.

Pořád ještě seděl u stolu a kouřil poslední cigaretu, když se vrátil Mallinson. Vstoupil ve zjevném rozrušení, a když Conwaye uviděl, couvl do stínu, jako kdyby potřeboval vzít rozum do hrsti. Mlčel. Po chvilce čekání promluvil Conway: „Co se stalo? Proč se vracíte?“

Ta naprosto přirozená otázka přiměla Mallinsona, aby přistoupil blíž; svlékl si těžký kožich z ovčí kůže a posadil se. Obličej měl popelavý a celý se chvěl. „Neměl jsem odvahu,“ zvolal skoro vzlykavě. „Ten úsek, kde jsme byli všichni připoutáni lany – pamatujete? Až tam jsem došel… ale přejít to místo jsem nedokázal. Z výšek se mi točí hlava a v měsíčním světle to tam vypadalo příšerně. Pitomost, no řekněte.“ Úplně se zhroutil a hystericky se klepal, dokud ho Conway neuklidnil. Pak dodal: „Nemusejí si dělat starosti, ti chlapíci tady – po zemi je nikdo nemůže ohrožovat. Ale co já bych dal za to, panebože, kdybych nad nimi mohl letět s náloží bomb!“

„A proč byste to chtěl udělat, Mallinsone?“

„Protože to místo by se mělo roztřískat na cucky, ať už je to cokoli. Je nezdravé a nečisté – a jestli na té vaší nepřijatelné historce je něco pravdy, pak je to tu vlastně ještě odpornější. Hrstka scvrklých dědků, kteří se tu krčí a číhají na každého, kdo se sem přiblíží… to je hnusné… Ostatně, kdo by se chtěl dožít takového věku? A pokud jde o toho vašeho povedeného nejvyššího lámu, jestli je jen z poloviny tak starý, jak o sobě tvrdí, tak je načase, aby ho někdo zbavil všeho trápení… Ach bože, proč se mnou nechcete odejít, Conwayi? Nerad žadoním, abyste pro mě něco udělal, ale jsem ksakru ještě mladý a my dva jsme byli dobří přátelé – copak celý můj život pro vás neznamená pranic ve srovnání s lživými povídačkami těch strašných kreatur? A co Luo Cen – i ona je mladá – ani ta pro vás nic neznamená?“

„Luo Cen není mladá,“ namítl Conway.

Mallinson zvedl oči a začal se hystericky hihňat. „Ne, není mladá – vůbec není mladá, no ovšem. Vypadá na sedmnáct, ale vy mi patrně chcete namluvit, že je to dobře zachovalá devadesátnice.“

„Mallinsone, přišla sem v roce 1884.“

„Mluvíte z cesty, člověče!“

„Její krása, Mallinsone, jako každá jiná krása na světě, je vydána na milost a nemilost těch, kdo si jí neumějí vážit. Je to křehká věc, která může žít jenom tam, kde jsou křehké věci milovány. Odveďte ji z tohoto údolí a uvidíte, že zanikne jak ozvěna.“

Mallinson se drsně zasmál, jako by z vlastních myšlenek čerpal smělost. „O to se nebojím. To tady je jenom ozvěnou, jestli vůbec může být kdekoli ozvěnou.“ A po odmlce dodal: „Ale s takovými řečmi se nikam nedostaneme. Nechme všech poetických přirovnání a věnujme se skutečnosti. Conwayi, já vám chci pomoct – všechno je to čirý nesmysl, to já vím, ale jestli to jen trochu bude k něčemu, budu o tom s vámi diskutovat. Budu předstírat, že to, co jste mi vyprávěl, je možné a pravděpodobné a stojí to za přezkoumání. Tak mi řekněte, se vší vážností, jaké máte pro tu historku důkazy?“

Conway mlčel.

„Jenom to, že na vás někdo vychrlil fantastické žvásty. Ani od naprosto spolehlivé osoby, kterou znáte celý život, byste něco takového nepřijal bez důkazu. A jaké důkazy máte v tomto případě? Vůbec žádné, jak vidím. Pověděla vám Luo Cen někdy něco o sobě?“

„To ne, ale…“

„Tak proč věříte tomu, co říkal někdo jiný? A s tou dlouhověkostí – můžete poukázat na jediný objektivní fakt, který by to podpořil?“

Conway se na chvilku zamyslel a pak připomněl ty neznámé skladby Chopinovy, které hrál Briac.

„No, to pro mě nemá žádný význam – já nejsem hudebník. Ale i kdyby ty skladby byly pravé, není možné, že k nim přišel nějak jinak, než jak to sám líčí?“

„To jistě možné je.“

„A pak ta metoda, o které se zmiňujete, jak si uchovat mládí a tak. Co to je? Říkáte, že je to jakási droga – dobrá, tak chci vědět, jaká droga. Viděl jste ji nebo jste to s ní zkusil? Předložil vám někdy někdo o té věci nějaká přesvědčivá fakta?“

„Podrobná nikoli, to připouštím.“

„A vy jste se na ty podrobnosti nikdy nezeptal? Vás nenapadlo, že takové tvrzení je třeba si ověřit? Vy jste to prostě celé spolkl?“ Měl dojem, že je ve výhodě, využil toho a pokračoval: „Co vlastně o tomto místě víte, kromě toho, co vám bylo řečeno? Mluvil jste s několika starci – a to je všechno. Jinak můžeme jenom říct, že celý klášter je výborně vybavený a že je zřejmě kultivovaně řízen. Jak a proč vznikl, o tom nemáme nejmenší ponětí, a proč nás tu chtějí držet, jestli to opravdu chtějí, to je taky záhada, ale sotva se tím dá omluvit, když někdo uvěří každé staré legendě, na kterou kápne. Vždyť vy jste kritický chlap, člověče – tomu, co vám tady navykládali, byste nebyl ochoten uvěřit ani v anglickém klášteře –, a tak vážně nedovedu pochopit, proč jste na všechno naletěl jenom proto, že jste v Tibetu!“

Conway přikývl. Ani v zajetí daleko pronikavějších dojmů by nedokázal nesouhlasit s dobře uplatněnými argumenty. „To jsou bystré postřehy, Mallinsone. Je asi pravda, že když jde o to uvěřit něčemu bez konkrétních důkazů, všichni jsme náchylní uvěřit tomu, co je pro nás přitažlivější.“

„No, ať mě čert vezme, jestli vidím něco atraktivního v možnosti žít až do doby, kdy už budu napůl mrtvý. To mi radši dejte život krátký, ale veselý. A ty žvásty o příští válce – to mě tedy nepřesvědčuje. Jak může někdo vědět, kdy bude příští válka, nebo jak bude vypadat. Copak se všichni, co prorokovali, jaká bude ta předešlá válka, nemýlili?“ A dodal, když Conway neodpovídal: „A já stejně nevěřím tvrzení, že něco je nevyhnutelné. A i kdyby to nevyhnutelné bylo, tak přece není nutné mít z toho hned plné kalhoty. Bůhví, že bych byl asi strachy bez sebe, kdybych měl jít do války, ale s tím bych se smířil spíš než s tím, že bych se tady dal pohřbít.“

Conway se usmál. „Mallinsone, to je přímo dar, tak se nevyznat v lidech, jako vy se nevyznáte ve mně. Když jsme byli v Baskulu, viděl jste ve mně hrdinu – a teď ve mně vidíte zbabělce. Ve skutečnosti nejsem ani to, ani to – i když na tom samozřejmě nezáleží. Až se vrátíte do Indie, můžete, jestli chcete, lidem říkat, že jsem se rozhodl zůstat v tibetském klášteře, protože se bojím, že bude další válka. Vůbec tu nezůstávám z tohoto důvodu, ale nepochybuju, že ti, kteří si už stejně myslí, že jsem blázen, vám uvěří.“

Mallinson odpověděl s jakýmsi smutkem: „To je hloupost vést takovéhle řeči. Ať se stane cokoli, já proti vám neřeknu ani slovo. Na to se můžete spolehnout. Nechápu vás – to připouštím –, ale… ale… chtěl bych vás pochopit. Chtěl, na mou duši. Conwayi, vážně vám nemůžu pomoct? Neexistuje nic, co bych mohl říct nebo udělat?“

Nastalo dlouhé ticho, které Conway konečně přerušil: „Jen na jednu věc bych se vás rád zeptal – když se nebudete zlobit, že to bude otázka hrozně důvěrná.“

„Ano?“

„Jste zamilován do Luo Cen?“

Mladíkova bledost se rázem proměnila v ruměnec. „Nejspíš jsem. Vím, že řeknete, že je to absurdní, že je to něco nemyslitelného, a asi to tak je, ale já za své city nemůžu.“

„Já si vůbec nemyslím, že je to absurdní.“

Zdálo se, že hádka konečně po mnoha střetech doplula do jakéhosi přístavu, a Conway ještě dodal: „Ani já nemohu za své city. Na vás a na tom děvčeti mi náhodou ze všech lidí na světě nejvíc záleží… i když vám to možná připadá divné.“ Náhle vstal a začal chodit po místnosti. „Tak jsme si řekli všechno, co si říct můžeme, viďte?“

„Ano, asi ano,“ přisvědčil Mallinson, ale hned mluvil dál, jakoby v záchvatu dychtivosti: „Ale co je to za pitomý nesmysl – to, že není mladá! Ohavný, odporný nesmysl! Conwayi, tomu přece nemůžete věřit! To je prostě k smíchu! Není možné brát takové tvrzení vážně.“

„A jak vy můžete vědět, že je mladá?“

Mallinson vyhýbavě poodvrátil zrudlou tvář. „No prostě to vím… Vy mi to asi budete zazlívat… ale já to vím. Vy jste jí nikdy jaksepatří nerozuměl, Conwayi. Napovrch byla chladná, ale to z ní udělal ten život tady – ten v ní zmrazil všechen žár. Ale ten žár v sobě měla.“

„A opět rozmrzl?“

„Ano… i tak by se to dalo říct.“

„A je mladá, Mallinsone – víte to docela jistě?“

„No ovšem, panebože,“ odvětil něžně Mallinson, „je to pouhé děvčátko. Mně jí bylo hrozně líto a patrně nás oba něco k sobě táhlo. Nevidím na tom nic špatného, nic, za co bych se musel stydět. V místě, jako je tohle, bych to vlastně měl pokládat za to nejslušnější, co se tu kdy stalo…“

Conway vyšel na balkon a zahleděl se na oslnivý chochol Karakalu; měsíc plul vysoko v oceánu bez vln. Pochopil, že při prvním dotyku se skutečností se rozplynul jeden sen, jako se rozplyne všechno, co je krásné; že celá budoucnost světa, když ji vyvažujeme mládím a láskou, je lehká jako vzduch. A uvědomil si rovněž, že jeho mysl prodlévá ve svém vlastním světě, v mikrokosmickém Šangri-la, a že i tento svět je v nebezpečí. Neboť i teď, když sbíral odvahu a energii, viděl v představách, jak se pod nárazy bortí a rozpadají chodby; jak se kácejí pavilony; jak se všechno mění v sutiny. Byl jen zčásti nešťastný, zato byl nekonečně a spíš smutně zmatený. Nevěděl, jestli byl dřív šílený a teď je duševně zdravý, nebo jestli byl na čas duševně zdravý a teď je opět šílený.

Když se otočil, byl najednou docela jiný; hlas měl ostřejší, skoro příkrý, a ve tváři mu trochu škubalo; mnohem víc se podobal Conwayovi, který byl hrdinou v Baskulu. Vyžadoval činorodost. Nečekaně živě pohlédl do očí Mallinsonovi. „Myslíte, že byste ten ožehavý úsek, kde je zapotřebí lana, zvládl, kdybych byl s vámi?“ zeptal se.

Mallinson k němu přímo skočil. „Conwayi!“ vykřikl rozechvěle. „Chcete říct, že půjdete? Tak jste se nakonec přece jen rozhodl?“

Odešli, jakmile se Conway připravil na cestu. Byl to překvapivě snadný odchod – vskutku spíš odchod než útěk; nic se nestalo, když přecházeli pruhy měsíčního světla a stínu na nádvořích. Člověk by si mohl myslet, napadlo Conwaye, že tu vůbec nikdo nikde není, a představa takové prázdnoty vyvolala pocit prázdnoty i v něm; a zatím po celý ten čas Mallinson brebentil o cestě a Conway ho skoro neslyšel. Jak je to podivné, že jejich dlouhotrvající neshody končí takto a těmito kroky a že tento tajný azyl opouští ten, kdo v něm našel tolik štěstí! Neboť za necelou hodinu opravdu stanuli bez dechu v zatáčce stezky a naposledy spatřili Šangri-la. Hluboko pod nimi leželo jako oblak údolí Modrého měsíce a Conway měl dojem, že ty rozptýlené střechy plují v závojích oparu za ním. V tomto okamžiku to znamenalo rozloučení. Mallinson, kterého prudký výstup zbavil na nějakou chvíli řeči, teď udýchaně vzkřikl: „Výborně, jde nám to! Tak dál!“

Conway se usmál, ale neodpověděl; připravoval už lano pro přechod ostré skalní hrany. Opravdu, jak to mladík řekl, se rozhodl; ale rozhodla se jen ta část jeho mysli, která mu zbyla. Ten její nepatrný činorodý zlomek, ten se teď ujal vlády; celá zbývající část prostě neexistovala, a to se jen stěží dalo snést. Je bludným poutníkem mezi dvěma světy a navždy jím zůstane. Ale právě teď, v prohlubujícím se pocitu vnitřní prázdnoty, si uvědomoval jenom to, že má rád Mallinsona a že mu musí pomoci; byl osudem odsouzen, jako miliony jiných, utéci od moudrosti a zachovat se jako hrdina.

Prudký sráz Mallinsona znervózňoval, ale Conway ho tradičním horolezeckým způsobem převedl na druhou stranu, a když ten úsek měli za sebou, sklonili se spolu nad mladíkovými cigaretami. „Conwayi, musím říct, že je to od vás zatraceně hezké… Tušíte asi, co cítím… Nedovedu říct, jak jsem rád…“

„Tak bych se o to být vámi ani nepokoušel.“

Po dlouhém mlčení, než se opět vydali na cestu, Mallinson dodal: „Ale já jsem rád – nejen kvůli sobě, ale i kvůli vám… Je dobře, že si už uvědomujete, že všechny ty povídačky byly čirý nesmysl… a vidět, že jste se zase našel, to je prostě báječné…“

„To vůbec není báječné,“ pronesl trpce Conway, aby se trochu utěšil.

Krátce před úsvitem přešli horský předěl. Žádné hlídky, jestli tam vůbec nějaký byly, je nezastavily. Ale Conwaye stejně napadlo, že ta trasa může být v pravém slova smyslu jen umírněně střežena. Konečně došli na náhorní planinu, dohola jako kost ohlodanou burácejícími vichry, a po povlovném sestupu spatřili tábor nosičů. Pak bylo všechno tak, jak to předpověděl Mallinson; našli muže, kteří na ně čekali, robustní chlapy v kožešinách a v ovčích kůžích, krčící se ve vichřici a dychtivě připravené vydat se na cestu do Ta-ťien-fu na hranicích Číny – sedmnáct set kilometrů východním směrem.

„Jde s námi!“ křikl vzrušeně Mallinson, když se setkali s Luo Cen. Zapomněl, že dívka neumí anglicky, ale Conway jí to přeložil.

Zdálo se mu, že malá Mandžu ještě nikdy nevypadala tak rozzářeně. Velice roztomile se na něj usmála, ale oči měla jenom pro toho chlapce.

Epilog

S Rutherfordem jsem se opět setkal v Dillí. Byli jsme hosty na jakémsi večírku u vicekrále, ale společenské ohledy a ceremonie nám nedovolily, abychom se k sobě dostali dřív, než nám olivrejovaní sluhové v turbanech podali klobouky. „Pojď ke mně do hotelu, něčeho se napijeme,“ pozval mě Rutherford.

Ujeli jsme taxíkem těch několik vyprahlých kilometrů mezi zátiším Lutyensu a vzrušující napínavou filmovou podívanou ve starém Dillí. Věděl jsem z novin, že Rutherford se právě vrátil z Kášgharu. Měl lichotivou pověst člověka, který ze všeho dovede vytěžit co nejvíc; o každé neobvyklé dovolené se začne říkat, že je to cesta výzkumná, a i když se výzkumník pečlivě snaží nedělat nic originálního, veřejnosti to není známo, a on tak vytluče skvělý kapitál i z prchavých dojmů. Já například neměl dojem, že Rutherfordova cesta, jak o ní psal tisk, znamenala něco epochálního; zasypaná města Chotanu, to už je omleté téma pro toho, kdo si pamatuje Steina a Svena Hedina. Znal jsem se s Rutherfordem dost dobře, abych si ho v této věci mohl dobírat, a on se rozesmál. „Ovšem, kdybych o své cestě napsal pravdu, byl by to zábavnější příběh,“ přiznal tajuplně.

Zašli jsme do jeho hotelového pokoje a popíjeli whisky. „Tak tys přece jen pátral po Conwayovi?“ nadhodil jsem, když jsem měl dojem, že nadešel vhodný okamžik.

„Pátral, to je příliš silný výraz,“ odpověděl. „Nemůžeš kvůli jednomu člověku propátrat kraj rozsáhlý jako polovina Evropy. Mohu jenom říct, že jsem navštívil místa, kde jsem čekal, že ho najdu, nebo že se o něm něco dovím. Poslední jeho vzkaz, jak si jistě vzpomínáš, napovídal, že odešel z Bangkoku na severozápad. Našel jsem po něm stopy po nedlouhé cestě do vnitrozemí a podle mého názoru mířil patrně ke kmenovým oblastem na čínských hranicích. Nemyslím, že se chtěl dostat do Barmy, tam mohl narazit na britské úředníky. Poslední stopa se rozhodně ztrácí někde v horním Siamu, ale až tam ji sledovat, to jsem ovšem neměl v úmyslu.“

„A myslel sis, že by možná bylo snazší hledat rovnou Modrý měsíc.“

„No, opravdu mi připadalo, že by to byl asi řešitelnější problém. Zřejmě jsi prolistoval ten můj rukopis?“

„Mnohem víc než prolistoval. Byl bych ti ho mimochodem už dávno vrátil, ale nedal jsi mi adresu.“

Rutherford přikývl. „Jsem zvědav, cos tomu říkal.“

„Je to nesmírně pozoruhodné – ovšem za předpokladu, že se to naprosto věrně zakládá na tom, co ti vyprávěl Conway.“

„Na to ti slavnostně dávám své slovo. Vůbec nic jsem si nevymyslel – dokonce je tam méně mých vlastních formulací, než se ti třeba zdá. Mám dobrou paměť a Conway vždycky dovedl všechno výstižně vylíčit. Nezapomeň, že jsme spolu skoro nepřetržitě hovořili celých čtyřiadvacet hodin.“

„Je to, jak říkám, nesmírně pozoruhodné.“

Opřel se v křesle zády a usmál se. „Jestli je to všechno, co chceš říct, vidím, že se budu muset ujmout slova sám. Patrně mě považuješ za člověka dost důvěřivého. Ale já si to sám o sobě nemyslím. Lidé se v životě dopouštějí omylů tím, že věří příliš ochotně, ale zažijí zatraceně nudné časy, když věří příliš opatrně. Conwayovo vyprávění na mě samozřejmě zapůsobilo mocným dojmem – z nejednoho hlediska –, byl jsem jím do té míry zaujat, že jsem si je chtěl co nejpečlivěji prověřit – nemluvě o tom, že jsem doufal, že někde narazím přímo na něho.“

Zapálil si doutník a pokračoval: „Znamenalo to spoustu neobvyklého cestování, ale to já mám rád a moji nakladatelé si nemohou stěžovat, když jednou pro změnu ode mě dostanou cestopis. Celkem jsem určitě projel několik tisíc kilometrů – Baskul, Bangkok, Čung-ťiang, Kášghar – tam všude jsem byl a někde v prostorách mezi těmi městy se tají ta záhada. Ale to jsou ovšem pořádně rozlehlé prostory a veškerá moje pátrání se dotkla leda jejich okrajů – a vlastně taky okrajů té záhady. Jestli tedy chceš znát skutečná poctivá fakta o Conwayových dobrodružstvích, pokud jsem byl schopen si je ověřit, mohu ti jenom říct, že 20. května odletěl z Baskulu a 5. října přišel do Čung-ťiangu. A to poslední, co o něm víme, je, že 3. února opět odešel z Bangkoku. Všechno ostatní je pravděpodobnost, předpoklad, dohad, mýtus, legenda, nebo jak to chceš nazvat.“

„Takže v Tibetu jsi nezjistil nic?“

„Milý kamaráde, do Tibetu jsem se vůbec nedostal. O tom lidi v guvernérově rezidenci nechtěli ani slyšet; zrovna tak, jako kdyby měli schválit expedici na Everest, a když jsem řekl, že mám v úmyslu vandrovat na vlastní pěst po Kuen-lunu, podívali se na mě, jako kdybych prohlásil, že chci napsat životopis Gándhího. Po pravdě řečeno, měli lepší informace než já. Potulovat se po Tibetu, to není výlet pro jednotlivce; to chce patřičně vybavenou výpravu, vedenou někým, kdo umí aspoň pár slov tamější řeči. Vzpomínám si, že když mi Conway vyprávěl svůj příběh, pořád jsem se divil, proč se tak nervózně čekalo na nosiče – proč jednoduše sami odtamtud neodešli. Netrvalo mi dlouho, než jsem to pochopil. Ti vládní úředníci měli pravdu – ani se všemi cestovními pasy z celého světa bych se byl nedostal přes Kuen-lun. Ve skutečnosti jsem došel jen do míst, odkud jsem za jasného dne viděl to pohoří v dálce – v dálce snad osmdesáti kilometrů. A ani tím se nemůže mnoho Evropanů pochlubit.“

„To nahání takovou hrůzu?“

„Vypadalo pustě jako bílý vlys na obzoru, to bylo všechno. V Jarkendu s Kášgharu jsem se na ně vyptával každého, s kým jsem mluvil, ale dověděl jsem se až překvapivě málo. Řekl bych, že je to nejméně probádané horstvo na světě. Měl jsem to štěstí, že jsem se setkal s jedním americkým cestovatelem, který se je jednou pokusil přejít, ale nemohl najít žádný průsmyk. Tam jsou průsmyky, řekl mi, ale jsou strašlivě vysoko a nejsou vyznačeny na mapách. Zeptal jsem se ho, považuje-li za možné, aby tam někde bylo údolí, jaké popisoval Conway, a on řekl, že by to nevylučoval jako něco nemožného, ale že mu to nepřipadá pravděpodobné – aspoň z hlediska geologického. Pak jsem se ho zeptal, jestli někdy slyšel o kuželovité hoře, skoro tak vysoké jako nejvyšší vrcholky Himálaje, a jeho odpověď byla dost nečekaná. O takové hoře vypráví jakási legenda, řekl, ale on sám se domnívá, že je to legenda neopodstatněná. Kolují dokonce pověsti, dodal, o horách, které jsou vyšší než Everest, ale on sám jim nevěří. ‚Já pochybuji, že je v Kuen-lunu nějaká hora vyšší než 8 000 metrů, jestli vůbec tolik,‘ prohlásil. Ale připustil, že to pohoří nebylo nikdy důkladně probádáno.

Také jsem se ho vyptával, co ví o tibetských lámaseriích – byl v těch končinách několikrát – a on mi podal takový ten obvyklý výklad, jaký si člověk může přečíst v knihách. To nejsou moc krásná místa, ujišťoval mě, a mniši jsou tam zpravidla prostopášní a špinaví. ‚Žijí dlouho?‘ ptal jsem se a on na to, že někdy ano, když ovšem brzy neumřou na nějakou hnusnou chorobu. Potom jsem šel troufale k věci a otázal jsem se ho, jestli někdy slyšel legendy o mimořádné dlouhověkosti mezi lámy. ‚Celé řady,‘ odpověděl. ‚To jsou běžné povídačky, jaké slyšíte všude, ale ověřit si je nemůžete. Dovíte se, že nějaké odporné stvoření bylo celých sto let zazděno v cele, a ono na to skutečně vypadá, ale vy si samozřejmě nemůžete vyžádat jeho křestní list.‘ Dál jsem chtěl vědět, jestli si myslí, že lámové znají nějaký okultní nebo medicínský způsob jak si prodloužit život nebo uchovat mládí, a ten Američan řekl, že prý v tomto oboru mají mnoho prapodivných znalostí, ale on že má podezření, že kdyby tomu chtěl člověk přijít na kloub, zjistil by, že je to jako s tím indickým trikem s provazem – že to je prostě něco, co viděl jenom někdo jiný. Prohlásil však, že lámové mají zřejmě zvláštní schopnost ovládat a řídit projevy své fysis. ‚Viděl jsem je,‘ líčil, ‚jak sedí na okraji zamrzlého jezera, úplně nazí, při teplotě pod nulou a v divokém větru, a jak jejich sluhové prosekávají led a své pány balí do prostěradel, která předtím ponořili do vody. To udělali desetkrát nebo i víckrát a lámové ta prostěradla na svém těle vždycky usušili. Lze si představit, že si silou vůle udržují tělesnou teplotu, ale to asi není to správné vysvětlení.‘“

Rutherford si znovu nalil. „To všechno ovšem, jak můj americký přítel připustil, nemá mnoho společného s dlouhověkostí. Jen to ukazuje, že lámové mají dost ponuré záliby, pokud jde o sebekázeň. Tak to bychom tedy měli a budeš se mnou asi souhlasit, že veškeré ty důkazy nestojí zatím ani za zlámanou grešli.“

Přitakal jsem, že jsou neprůkazné, a zeptal jsem se, jestli tomu Američanovi říkala něco jména Karakal a Šangri-la.

„Vůbec nic – zkusil jsem to s nimi. Když jsem ho už hodnou chvíli vyslýchal, prohlásil: ‚Upřímně řečeno, já si na monastýry moc nepotrpím – kdysi jsem řekl jednomu chlapíkovi, s kterým jsem se v Tibetu setkal, že kdybych na svých cestách vůbec někdy sešel z plánované trasy, udělal bych to proto, abych se nějakému monastýru vyhnul, ne abych ho navštívil.‘ Ta náhodná poznámka mě přivedla na zvláštní myšlenku a zeptal jsem se ho, kdy k tomu setkání v Tibetu došlo. ‚To je už dávno,‘ odpověděl, ‚někdy před válkou – v roce devatenáct set jedenáct to tuším bylo.‘ Nedal jsem mu pokoj, chtěl jsem na něm další podrobnosti a on mi pověděl, nač si dokázal vzpomenout. Zřejmě tehdy prováděl výzkum pro nějakou americkou zeměpisnou společnost, cestoval s několika kolegy, s nosiči a tak – no byla to prostě solidní expedice. Někde poblíž Kuen-lunu se setkali s tím chlapíkem, nějakým Číňanem, kterého domorodí sluhové nesli v nosítkách. Ten chlapík, jak se ukázalo, mluvil docela dobře anglicky a naléhavě jim doporučoval, aby navštívili jistou nepříliš vzdálenou lámaserii – nabízel se dokonce, že je tam sám dovede. Američan mu řekl, že nemají ani čas, ani zájem, a tím to skončilo.“ Po chvilce Rutherford pokračoval: „Já netvrdím, že to má pro nás veliký význam. Když se někdo pokouší upamatovat na běžnou příhodu, ke které došlo před dvaceti lety, nemůžeš na tom spolehlivě stavět. Ale rozhodně to vede k lákavým dohadům.“

„To jistě, ale i kdyby dobře vybavená expedice přijala to pozvání, nedovedu si představit, jak by ji v té lámaserii mohli proti její vůli zadržovat.“

„No právě. A třeba ani nešlo o Šangri-la.“

Přemýšleli jsme o tom, ale všechno se nám to zdálo tak neurčité, že jsme o tom nemohli debatovat. Zeptal jsem se tedy Rutherforda, jestli něco zjistil v Baskulu.

„V Baskulu to bylo beznadějné a v Péšávaru ještě horší. Nikdo mi nemohl nic říct, až na to, že to letadlo bylo skutečně uneseno. A to přiznávali neradi – je to událost, na kterou nejsou moc pyšní.“

„A později se o tom letadle nic nedověděli?“

„Ani slůvko. Ani se o tom nešuškalo. Ani o těch čtyřech pasažérech nic neslyšeli. Ale ověřil jsem si, že ten aeroplán dokázal vzlétnout do takové výše, že ta horská pásma přeletět mohl. Také jsem se pokoušel vystopovat toho chlapíka Barnarda, ale zjistil jsem, že jeho minulost je tak záhadná, že by mě ani trochu nepřekvapilo, kdyby to skutečně byl Chalmers Bryant, jak říkal Conway. Kdekoho ostatně ohromilo, jak Bryant beze stopy zmizel, přestože byl na něho uspořádán takový hon.“

„A pokusil ses vypátrat něco o tom únosci?“

„Pokusil, ale i to bylo bezvýsledné. Vojenský letec, kterého ten chlap omráčil a za kterého se pak vydával, byl brzy potom zabit, a tak jediný přímý směr pátrání byl pro mě uzavřen. Napsal jsem dokonce jednomu svému americkému příteli, který řídí letecké učiliště, a ptal jsem se ho, jestli měl v poslední době nějaké žáky z Tibetu, ale jeho okamžitá odpověď mi přinesla zklamání. Prý nedovede rozeznat Tibeťany od Číňanů, a těch měl asi padesát – všichni se zacvičovali na boj proti Japoncům. Tak, jak vidíš, ani tady jsem neměl štěstí. Ale přece jen jsem udělal jeden dost zajímavý objev – a ten jsem mohl klidně udělat, i kdybych byl neodjel z Londýna. V Jeně žil asi v polovici minulého století německý profesor, světoběžník, který v roce 1887 navštívil Tibet. Z té cesty se nevrátil a říkalo se o něm, že se utopil, když se brodil přes nějakou řeku. Jmenoval se Friedrich Meister.“

„Proboha – to je jedno z těch jmen, o nichž se zmiňoval Conway!“

„Ano – ale to může být jen náhodná shoda. Rozhodně to nepotvrzuje celý příběh, i když ten člověk z Jeny se narodil 1845. Takže nic vzrušujícího.“

„Ale zvláštní to je,“ namítl jsem.

„To ano, zvláštní to je.“

„A podařilo se ti vystopovat někoho z těch ostatních?“

„Ne. Škoda že jsem neměl delší seznam. Neobjevil jsem žádnou zprávu o Chopinově žáku, který by se jmenoval Briac, což ovšem nedokazuje, že takový žák neexistoval. Conway vlastně mnoho jmen neuvedl, když se nad tím zamyslíš – z padesáti lámů, kteří tam údajně žili, jich vyjmenoval jenom pár. O Perraultovi a Henschellovi jsem mimochodem taky nemohl nic vypátrat.“

„A co Mallinson?“ zeptal jsem se. „Pokusil ses zjistit, co se s ním stalo? A s tou dívkou – s tou Číňankou?“

„Ovšemže jsem se o to pokusil, kamaráde. Ale znesnadňovala mi to skutečnost, že Conwayovo vyprávění, jak jsi snad zjistil z mého rukopisu, skončilo v okamžiku, kdy s nosiči odcházeli z údolí. Co se dělo potom, to mi buď nemohl, nebo nechtěl povědět – možná že by mi to byl pověděl, kdybychom měli víc času. Mám pocit, že se můžeme dohadovat, že došlo k nějaké tragédii. Útrapy na té cestě musely být přímo úděsné, a to nemluvím o nebezpečí loupežných přepadení, nebo dokonce o tom, že je mohli zradit ti, co je doprovázeli. Asi se nikdy přesně nedovíme, co se stalo, ale je téměř jisté, že Mallinson do Číny nedošel. To víš, že jsem podnikl všemožná pátrání. Především jsem se chtěl dovědět něco bližšího o knihách a jiných věcech, které se ve velkých zásilkách dopravují přes tibetské hranice, ale ve všech pravděpodobných místech, jako v Šanghaji nebo Pekingu, jsem vůbec neměl štěstí. To ovšem není rozhodující, ježto lámové by se nepochybně postarali o to, aby se způsob dopravy uchoval v tajnosti. Pak jsem to zkoušel v Ta-ťien-fu. To je tajuplné místo, jakési tržiště na konci světa, kam je sakramentsky těžké se dostat a kde čínští kuliové z Jü-nanu předávají své náklady čaje Tibeťanům. Dočteš se o tom v mé nové knize, až vyjde. Evropané se tak daleko obyčejně nedostanou. Lidé tam byli docela ochotní a zdvořilí, ale že by k nim přišla Conwayova skupina, na to se vůbec nikdo nepamatoval.“

„Takže jak se sám Conway dostal do Čung-ťiangu, to se pořád ještě nevysvětlilo?“

„Můžeme dospět jen k jedinému závěru, že se tam totiž zatoulal náhodou, jako se mohl zatoulat kamkoli jinam. Ale v Čung-ťiangu jsme už v oblasti spolehlivých faktů, a to už něco znamená. Jeptiškám v misijní nemocnici se dalo ve všem věřit a stejně věrohodné bylo vlastně i Sievekingovo vzrušení, když Conway hrál na lodi ty skladby, o nichž tvrdil, že jsou od Chopina.“ Rutherford se odmlčel a pak zamyšleně dodal: „Je to věru cvičení ve zvažování pravděpodobností a musím říct, že misky vah se výrazně nesklánějí k žádné straně. Jestli ovšem neakceptuješ Conwayovo vyprávění, znamená to, že pochybuješ buď o jeho pravdomluvnosti, nebo o jeho zdravém rozumu – to si řekněme otevřeně.“

Opět se odmlčel, jako by mě vyzýval, abych se k tomu vyjádřil, a já mu řekl: „Já jsem ho, jak víš, po válce už nikdy neviděl, ale ta válka ho, pokud vím, hodně změnila.“

„Ano, to je nesporné, to se nedá popřít,“ pravil Rutherford. „Nemůžeš pouhého chlapce vystavit tříletému intenzivnímu stresu, fyzickému i citovému, aniž v něm něco roztrháš na cáry. Říkalo se patrně, že tím vším prošel bez jediného škrábnutí. Ale ta škrábnutí existovala – uvnitř.“

Chvilku jsme hovořili o válce a o tom, jak na různé lidi zapůsobila, ale nakonec Rutherford pokračoval: „Ale je tu ještě jedna věc, o níž se musím zmínit – a ta je asi v jistém ohledu nejpozoruhodnější ze všeho. Vyšlo to najevo během mých dotazů v té misijní nemocnici. Všichni mi tam vycházeli co nejochotněji vstříc, to si jistě dovedeš představit, ale leccos si už nedovedli vybavit v paměti, zvlášť proto, že v té době měli spoustu práce s epidemií zimnice. Především jsem se vyptával, jak se Conway do nemocnice dostal – jestli tam přišel sám, nebo jestli ho tam dopravil někdo jiný, kdo ho našel ve špatném stavu. Na to si nemohli přesně vzpomenout – vždyť to koneckonců bylo dost dávno, co se to stalo –, ale znenadání, když už jsem toho křížového výslechu chtěl zanechat, poznamenala jen tak mimochodem jedna jeptiška: ‚Mám dojem, že doktor říkal, že sem toho nemocného přivedla nějaká žena.‘ To bylo všechno, co mi mohla povědět, a protože ten doktor už z misie odešel, nemohl to nikdo okamžitě potvrdit.

Ale když už jsem se dostal tak daleko, za nic na světě jsem se nechtěl vzdát. Ukázalo se, že ten doktor přešel do větší nemocnice v Šanghaji, dal jsem si tedy tu práci, abych si opatřil jeho adresu, a vyhledal jsem ho tam. Bylo právě po japonském náletu a situace byla značně neradostná. Seznámil jsem se s tím člověkem už za své první návštěvy v Čung-ťiangu, a i teď se choval velice zdvořile, přestože byl strašlivě přepracovaný – ano, strašlivě je to pravé slovo, poněvadž, věř mi, nálety Němců na Londýn nebyly nic proti tomu, co napáchali Japonci v domorodých čtvrtích Šanghaje. ‚Ale ano,‘ řekl mi ihned, ‚pamatuji se na případ toho Angličana, který ztratil paměť.‘ – ‚A je to pravda, že ho do misijní nemocnice přivedla žena?‘ zeptal jsem se. ‚Ano, ano, ovšem, přivedla ho žena, Číňanka.‘ – ‚A pamatuje se na ni pan doktor nějak podrobněji?‘ – ‚Vůbec ne,‘ odpověděl, ‚vím jenom, že sama měla vysokou horečku a že vzápětí zemřela…‘ Zrovna v tu chvíli byl náš rozhovor přerušen – do nemocnice přinesli hromadu raněných a ukládali je na nosítka na chodbách – všechny pokoje byly už plné – a já nechtěl doktora okrádat dál o čas, tím spíš, že mu dunění děl ve Wu-singu připomínalo, že bude mít pořád plné ruce práce. Když se ke mně vrátil, a i uprostřed všech těch hrůz se pořád tvářil přívětivě, položil jsem mu jedinou poslední otázku a ty jistě tušíš, jakou. ‚Ta Číňanka,‘ řekl jsem. ‚byla mladá?‘“

Rutherford rázně oklepal doutník, jako kdyby ho to vyprávění vzrušilo zrovna tak, jak doufal, že vzrušilo mne. Když se opět ujal slova, řekl: „Ten mužíček se na mě na okamžik vážně zahleděl a pak odpověděl tou legrační odsekávanou angličtinou, jakou mluví vzdělaní Číňané? ‚Ne, ne, byla nejvíc stará – nejvíc stará ze všech, které jsem kdy viděl.‘“

Dlouho jsme seděli mlčky a pak jsme si znovu povídali o Conwayovi, jak jsme si ho pamatovali, o Conwayovi chlapeckém a nadaném a okouzlujícím, a o tom, jak ho změnila válka, a o tolikerých záhadách času a věku a ducha a o mandžuské dívence, která byla „nejvíc stará“, a o tom závratném, nedostižném vysněném ideálu Modrého měsíce.

„Myslíš, že ho někdy někdo najde?“ zeptal jsem se.

James Hilton

Ztracený obzor

Překlad Jiří Zdeněk Novák

Ilustrace na obálce ArteIndex/Shutterstock.com

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 24. 1. 2025

ISBN 978-80-274-4387-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4388-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4389-5 (prc)

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Epilog