Hotel pro cizince

Eduard Petiška

Znění tohoto textu vychází z díla Hotel pro cizince tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1964.

§

Text díla (Eduard Petiška: Hotel pro cizince), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 20. 12. 2024.

Je v životě opravdu něco jen soukromé?

Zpěv o lásce a oběti 

Svítá. V síti záclon vázne blanité světlo plné polámaných křídel,
plné polámaných křídel, nespavost jimi mávala po celou noc,
na některých žilnatých blankách ještě přečteš zpola setřenou starost,
zřícený polibek, vzpomínku tonoucí v proudícím světle,
vlasovou jizvu, línající stesk — —
telefon doposud mlčí, dům se otočil teprve dvakrát v čepech vodovodu,
a pak detonace motorky pod oknem, třaskání plechové pěsti
do napjaté kůže mladého dne — —
                                       — — ozvěna duní domem.
                                                            S každým úderem se vrací
ta stará pověst, zapsaná na blanitá křídla nočního bdění.
                                                                                Prastará pověst,
že vymletá slova čteš jen citlivým prstem, jen podle hmatu uhodneš
slova i obraz — —
                                          Svítalo. Po probděné noci
měla sen, že slyší krok slunce, jak se hřmotem kráčí po úbočí hor.
Tak mocný hřmot protrhl sen —
                                        Do vrat jí bušili pěstmi, plochými meči i štíty.
Klopýtala na dvůr přes provazy spánku a třásla se v jitřní mlze.
                                        Před vraty ležel na nosítkách z větví
její muž. Krvácel ze sedmi ran, v šesti hnízdila bolest, ze sedmé prchal život.
Srdce jí zavrávoralo v hrudi a padlo a zvedlo se zas
a padlo a zvedlo se zas.
                                        Slabýma rukama začala odhánět
šedivé stíny démonů tenkých jak rákos, kteří se lačně plížili k muži,
s větřícím čenichem na stopě smrti.
                                                               Smrt brousila,
mlhou se rozléhal svist zabrušovaného drápu.
                                                           Kdo přináší člověku zkázu?
Člověk?

Pes

Viděl ho zdálky, jak leze z příkopu u silnice, jak stojí nehybně při levé krajnici, unavený, utahaný, s hlavou namáhavě vysunutou kupředu. Byl to starý vlčák, zabloudil v dešti a možná ani nevěděl, že prší, jak byl starý a poloslepý.

Zkameněl, pomyslil si muž za volantem. A protože byl zvyklý rázně rozhodovat i o věcech, které se ho netýkaly, řekl si: „S takovými psy bych udělal krátký proces.“ Uvažoval spokojený sám se sebou, lenivě, jako po dobrém obědě, nebyly ještě ani dvě hodiny a čekalo ho odpoledne, od kterého si mnoho sliboval.

Blížil se k vlčákovi a pootevřeným okénkem bylo slyšet, jak pneumatiky mlaskají ve velkých plochých kalužích rozlitých na asfaltu. Náhle se dal vlčák do pohybu. Otočil hlavu, jako by si prohlížel mokrou slepenou srst na boku, a šel přímo přes silnici.

„Zatraceně,“ řekl muž, když narazil. Levé přední kolo se převalilo přes nepříjemně měkkou věc, něco pod vozem zadrhlo, něco povolilo a vůz jel dál. Muž se podíval do zrcátka. Silnice se leskla jako rozkrojené olovo a její lesk přerušovala černá neurčitá skvrna. Nehýbala se. Pak zmizela ze zrcátka, silnice se mírně zatáčela. Ale jestli jsem si na voze něco poškodil, napadlo mužovi. Zajel ke kraji silnice pod kaštan a zastavil. Teď, když vystoupil, uviděl tu černou skvrnu na silnici opět, ale tak daleko, že se už nepodobala skvrně, byla sotva k rozeznání pod zataženou oblohou v kalném světle, ale muž ji viděl, aspoň se domníval, že ji vidí. Mávl rukou a obešel vůz. Strom nad ním se otřásl a krůpěje nastřílely do světlého nažehleného obleku malé černé zásahy.

Sehnul se vpředu k vozu, zkoumal chrom předního nárazníku, s jistými obtížemi sklonil hlavu pod vůz, snažil se pohledem zachytit tvar pera pod vozem a díval se na čepy, dokud mu krev nevstoupila do hlavy. Bylo mu padesát pryč a břicho mu překáželo. A vůz byl nový.

Napřímil se a ze zvyku si přihladil krátce ostříhané vlasy. Uklidňovalo ho, když si hladil temeno lebky.

„V pořádku?“ řekl někdo za ním.

Muž se otočil. Člověk za ním byl zabalený do pomačkaného igelitového pláště a v ruce držel aktovku. Nemohlo mu být ani třicet.

„Co jste říkal?“ zeptal se.

„V pořádku, povídám.“

„V pořádku,“ řekl muž. Kapka vody mu sjela za límec, bylo to nepříjemné. Vzal za kliku a vsunul se do vozu.

„Viděl jsem to zdálky,“ řekl cizinec, „ten pes byl veliký i na dálku.“

„Na silnici nemají psi co dělat,“ odpověděl popuzeně muž. Zabouchl dvířka auta.

Neznámý stál u okénka. Usmíval se.

Muž stáhl okénko:

„Byl to snad váš pes?“

„Ale ne.“

„Být vámi, tak bych se staral o svoje věci.“

„To jo,“ přikývl cizinec. „Vezměte mě s sebou. Potřebuju taky do Prahy.“

Muž za volantem pokrčil rameny.

„Jak to víte, že jedu do Prahy?“

Ale neznámý obešel místo odpovědi vůz a položil ruku na kliku dveří. Muž za volantem pokrčil znovu rameny. Ze zásady nevozil ve svém voze neznámé lidi a dnes už teprve nechtěl nikoho vézt. Chtěl sám vychutnávat jízdu, která byla jen předehrou k odpoledni. Na tohle odpoledne čekal celý týden. Celý týden na ně myslil, až je myšlenkami vyleštil. A neznámý mu po čistém odpoledni šlapal zablácenýma botama. Stáhl protější okénko, aby neznámého odmítl. A jak se na cizince podíval, na jeho zmačkaný igelitový kabát, na jeho ještě mladou, opálenou tvář s podivným úsměvem, vzpomněl si na přejetého psa.

„Sednu si dopředu vedle vás,“ řekl neznámý.

Muž za volantem mlčky otevřel dvířka vozu a vpustil cizince dovnitř. Sotva nastartoval, už litoval, že včas neujel. Mohl ujet, když muž obcházel vůz. Naprosto nechápal, proč mu neujel a proč ho pustil do vozu. Do nového vozu v mokrém plášti a s blátem na botách. Zatracený pes, pomyslil si, kdyby nebylo toho psa, nezastavil bych a nikoho jsem nemusil vozit.

Jeli alejí a stromy kolem nich sykaly. Pokusil se nevšímat si toho člověka a přivolat obrazy, které ho opustily, když spatřil psa. Ale obrazy se nedostavovaly, nemohl se soustředit, něco se přihodilo s příjemnými obrazy, ten člověk po jeho boku je zaháněl.

Vylovil z kapsy cigaretu. Neznámý škrtl zápalkou a připálil mu. Muž za volantem koutkem oka rozmrzele pozoroval, jak si neznámý také zapaluje. Vytáhl z palubní desky popelník a ukázal na něj.

S cigaretou mezi prsty to bylo rozhodně lepší. Nebylo to takové jako před příhodou se psem, ale mnohem lepší než před chvílí. Znovu zkusil představit si odpoledne, které ho čeká, opakoval si v duchu, co všechno udělá, procházel se tím odpolednem jako v důvěrně známém pokoji. Všechno bylo předem promyšleno a v duchu si označil i květinářství, kde koupí kytky. Označil si předem i místo, kde jí květiny podá, a viděl její dlouhé prsty, jak sahají po stoncích, a napadlo mu, jestli má i na nohou tak štíhlé prsty, a pak myslil na její kolena.

„Kolik vám to bere?“ zeptal se neznámý.

„Jak to, co?“ probral se podrážděně ze svého snění.

„Auťák, kolik vám bere?“

„Deset.“

„To je dost. To by nemusel.“

Muž vypnul stěrače. Přestalo pršet a drhly o sklo.

„Když na to máte,“ řekl neznámý.

„Ale já jedu z okresu. Služební cesta.“

Za zatáčkou se vyhoupla tabule s názvem obce.

„Dříveč, krucinál,“ řekl neznámý.

Snad bych měl jet vedlejšími ulicemi, uvažoval muž za volantem, ale jestli šla žena nakoupit, je to jedno a kluci taky jezdí na kole po celém městě.

„Hrozná díra,“ rozhlížel se neznámý ulicemi městečka.

Muž za volantem se díval rovně před sebe, ani nalevo, ani napravo. Tys mě viděla? podiví se večer ženě, asi jsem tě přehlédl. Ale musil jsem ještě služebně… Na rohu stál Míša, měl v ruce školní tašku, táhl se ze školy. Když spatřil žluté auto, zvedl ruku, jako by chtěl zamávat. Určitě poví mámě, že jel městem a že nezastavil. Projeli náměstím.

„Hrozná díra,“ řekl neznámý.

„Vzorná obec,“ řekl muž za volantem.

„Jo tak, vy jste odtud.“

„Ale ne proto. Opravdu, vzorná obec.“

„Poslyšte,“ řekl neznámý, „tady žije jeden pěknej otrok. Ale mně je to už fuk, rozumíte. Jakpak se jenom jmenoval. No… A nevzpomenu si.“

Vyjeli z města a muž za volantem si oddechl.

„Za čtvrt hodiny jsem v Praze,“ řekl sám sobě.

„Fajn,“ řekl neznámý, „můžete mě vysadit u první tramvaje.“

Muž za volantem ho neposlouchal. Myslil zase na to, na co myslil celou cestu. Doprovázel ji minule ze schůze. Mám docela sucho v krku, řekla, taková zakouřená místnost. Pozval ji do restaurace. Pila a kouřila. Mně vadí jenom cizí kouř, povídala. Prosím vás, vy přece ještě nejste vůbec starý, povídala. Posledně jsem si všimla, že tam nejste, povídala.

„Já bych koupil fiata,“ promluvil neznámý, „maličkýho fiata. Bere jenom pár litrů a má odpich. Na vás moc malý, co?“

„Jak to?“ zeptal se muž.

„Že by byl fiat pro vás malý. Jezdíte s rodinou, ne?“

„To se rozumí,“ řekl muž za volantem, „mám tři kluky a manželku –,“ vrhl pohled na popelník. Neznámý zamačkával nedopalek. Chyběly mu tři prsty. Měl jenom palec a ukazovák.

„Jo tak,“ usmál se neznámý a položil ruku na aktovku. „Už je nemám deset let,“ řekl, „kdybych se narodil do jiný rodiny, tak jsem měl všecky prsty. A mohl jsem hrát na housle. Hrál jste někdy na housle?“

„Jako kluk. Nerad.“

„V sedmi letech jsem už vystupoval. Znáte tohle?“ Neznámý zapískal úryvek melodie.

„Ne.“

„Chtěl jsem jít na konzervatoř.“

„Měl jste jít.“

„No jo. Měl,“ řekl neznámý posměšně a zapálil si novou cigaretu. Držel krabičku zápalek dvěma zbývajícími prsty jako růžovými tykadly.

Muž za volantem opět odběhl k večeru, kdy ji doprovázel z restaurace domů. Vezmu taxíka, nabídl jí. Prosím vás, bydlím za rohem, řekla. Šli pěšky, zavěsila se do něho, a jak vál vítr, cítil suchou vůni jejích vlasů. U domovních dveří byla tma. Ale ale, zasmála se, to se nesmí.

„Tady,“ ukázal neznámý palcem přes rameno, „v tomhle Kocourkově bydlil táta. Já s mámou bydlil v Liberci. Oni se totiž rozvedli. V sedmačtyřicátém. Bylo mi jedenáct,“ vyprávěl jednotvárně.

Muž strhl volant doleva. Zprava z úvozové cesty vyskočil na silnici traktor.

„Mrcha,“ řekl muž. Usilovně se snažil navázat na potrhanou vzpomínku. Libuše, opakoval si v duchu, Libuška, hezké jméno, kypré, jsou ho plná ústa. Nesmí, nesmí, řekl jí u domovních dveří, je moc věcí, které se nesmí, člověk si zkrátka musí něco dovolit.

„Vůbec jsem ho neznal,“ vykládal neznámý, „do mých jedenácti let se chodil domů snad jenom vyspat, a to taky ne vždycky. Jenomže lidi, které neznáme, nám obyčejně nejvíc zamotají život. Nemám pravdu?“

„Jak to?“ vrátil se muž od domovních dveří k volantu.

„Nejvíc nám zamotají život lidi, který vůbec neznáme,“ řekl cizí mladík.

„Jak jste to myslil?“

„Jak to povídám.“

„Snad,“ řekl muž za volantem neurčitě a s podezřením.

„Chtěl jsem jít na konzervatoř, ale z toho Kocourkova přišel posudek, že jsem syn živnostníka a takový řeči. Nepustili mě dál. Musil jsem do továrny a na to jsem byl levej. Vzal mě stroj a bylo to.“

„Jo, živnostník, člověče,“ řekl muž s pochopením.

„Ale já ho vůbec neznal,“ ohradil se neznámý. „A i kdybych ho znal, já jsem přece uměl hrát na housle, ne?“

„Člověče, člověče,“ řekl muž.

Minuli velkou tabuli s nápisem: Praha vás vítá. U čerpací stanice stálo nákladní auto naložené květákem.

„A hele,“ řekl neznámý, „tak je předjedeme. Vozím se vždycky s nima, jenže mi dneska ujeli před nosem. Vyjeli asi dřív. Takový je život. Vykašlal jsem se na muziku. Mně je to fuk. Šetřím na fiata. Víte, co mi říkal učitel? Hergot, ty kluku, ty to někam dotáhneš. Byl to trochu trhlej učitel, víte. Ale byl dobrej. Znáte tohle?“ Neznámý zapískal kus melodie. „Znáte to?“

Muž za volantem svraštil obočí. Dej mi pokoj, pomyslil si.

„Čajkovskij. Ale Mozarta jsem měl radši.“

Provoz zhoustl. Zařadili se do proudu vozidel.

„Já už jsem se na hudbu vykašlal. Když ji člověk nemůže sám dělat,“ řekl neznámý. Pokusil se něco zapískat, co zaniklo v hluku kolemjedoucí tramvaje.

„Můžete mě vysadit, až se vám to bude hodit,“ pohnul neznámý hlavou ve směru jízdy. „Kdybych si jenom vzpomněl, jak se ten otrok jmenoval…“

„Kdo?“

„Přece ten, co mi to polepil tím posudkem. Jenže mně je to už fuk. Stejně. Vážně. A vy tam bydlíte už dlouho?“

„Od narození,“ řekl muž za volantem.

„To vás lituju. Bóže. Největší legrace je, že táta byl holič. Pucifous. A ten otrok, co psal na mě posudek, byl taky pucifous. Heleďte, tady byste mohl zastavit… Víte, oni byli konkurence…“

Muž sjel k okraji chodníku a zastavil.

Neznámý zápolil s klikou.

„Nahoru,“ řekl muž, „počkejte, já vás pustím.“

Neznámý vyskočil z vozu a rychle se vzdaloval. Vítr zvedl šedivou bublinu igelitu, do kterého se neznámý zabalil, a odkryl úzké, přiléhavé kalhoty.

Muž seděl okamžik nehnutě v autě a sledoval neznámého očima, dokud nezmizel. Tak to byl on. Vždyť je to hrozně dávno, tehdy bylo přece všechno jiné. Jestlipak mě poznal. Jeho táta v tom uměl chodit, měl dvakrát větší obrat než já.

Muž zařadil rychlost a pomalu přidával plyn. Já bych ho nikdy nepoznal. A jak bych ho mohl poznat, copak jsem ho vůbec znal? Párkrát jsem ho viděl jako kluka. To byl menší než Míša. A proč jsem ho vůbec bral do auta? Takový nesmysl brát cizího člověka do auta.

Už zase pršelo. Při předjíždění se snesla na přední sklo mlha drobných krůpějí. Zamyslil se a na křižovatce vjel omylem do levého pruhu. Musil objet celý blok domů a zastavil naproti průchodu, kde měla Libuše čekat, místo před průchodem. Chvilku váhal, má-li přejít v dešti na druhou stranu. Pak ji objevil na chodníku před průchodem, už také poznala jeho vůz a pustila se přes ulici mezi vozidla. Trolejbus mu ji zakryl a náhle byla u vozu, skládala deštník, a náhle byla ve voze, podávala mu ruku a druhou si opatrně ohmatávala natupírovaný účes. Vlastně si to představoval jinak.

„Čekáš dlouho?“ zeptal se jí.

„Ani ne. Je to počasí,“ řekla, „kam pojedeme?“

„Kam chceš.“

„Ty nemáš plán?“

Úplně zapomněl, že má plán. Jak to bylo, kam chtěl jet?

„Pojedeme za Prahu, do Savoye,“ řekl.

Pohladila ho po krátkých vlasech.

„Hodnej,“ zasmála se.

Vyjeli. Na mostě si vzpomněl na květiny. Ale květinářství už minul. Květinářství, které si označil, když sestavoval plán dnešního odpoledne. Sotva přejel most, rozhlížel se po krámech, aby napravil chybu.

„Moc zábavný dneska zrovna nejsi,“ řekla Libuše, „byly doma potíže?“

„Kdepak,“ odpověděl, „doma nemám nikdy potíže. Co si myslíš. Jenom jsem potkal jednoho člověka…“

„Když jedeš za mnou, nemáš potkávat jednoho člověka,“ řekla.

„Celý den jsem na tebe vzpomínal,“ rozhlížel se po výkladních skříních.

„Ani ses na mě pořádně nepodíval. Podívej se přece.“

Podíval se krátce a opět četl nápisy nad krámy.

„Líbím se ti?“ zeptala se.

„Moc,“ řekl roztržitě. Copak nejsou v téhle čtvrti žádná květinářství, rozčiloval se v duchu.

„Cos dělal celý týden, povídej,“ vybídla ho.

„Nestojí to za řeč. Vzpomínal jsem na tebe.“

„Ale ani se na mě pořádně nepodíváš.“

„To přece není pravda.“

„Tak jaký mám svetr? Počkat, nekoukat se. Tos už měl poznat.“

„Zelený,“ řekl bezmyšlenkovitě.

„Tak vidíš,“ urazila se.

Mlčky jeli dál.

Hlouposti, říkal si muž, tohle všechno jsou hlouposti. Celý týden jsem se těšil a teď to hezké nechce začít. Kdy začne to hezké odpoledne, kdy začne…? Zapomněl jsem se jí podívat na nohy, když šla k autu. Představoval jsem si to jinak.

„Konečně,“ řekl a zastavil.

„Co je?“ zeptala se.

„Překvapení,“ zamrkal. Vystoupil a zamířil do květinářství. V krámě nikdo nebyl, a tak stál bezradný mezi věnci, hortenziemi v květináčích a astrami vybledlých barev.

Zakašlal, aby na sebe upozornil. Odhrnula se záclona a vyklonila se znuděná prodavačka.

„Nějakou kytku,“ řekl. Nejméně dvacet let nekupoval ženě kytky. Rozpačitě pozoroval asparágus kývající se lehce v nepatrném průvanu.

„Něco na hrob?“ vyklonila se prodavačka ještě víc a přidržela se záclony.

„Nene,“ řekl rychle, „něco, kytici, jako fialky nebo růže…“

„Nemáme,“ přerušila ho, „to byste musil dolů, do Prahy. Ale fialky?“

Cítil její pohled v zádech ještě venku, u vozu.

„Tak co je s překvapením?“ přivítala ho Libuše.

Zabručel nesrozumitelně.

„Poslouchej,“ řekla, „tady ve voze je něco cítit. Jako pes.“ Sehnula se a prohlížela gumovou předložku na podlaze vozu.

Podíval se mimoděk pod své nohy. Pod pedálem spatřil chomáč hnědých a šedivých psích chlupů. Zvedl je a vyhodil oknem.

„Můžeme vyvětrat,“ řekl.

„Pořád je to cítit,“ vytáhla z kabelky kapesník, „pořád je to cítit.“

V té staré pověsti se říkalo životu láska. A jako je život jeden
i láska byla jen jedna. Zatímco se svět chvástá drobením citů
a snaží se najít všechno ve všem a nenalézá,
hledala žena všechno v jednom a vlekla se do útrob domu,
kam nesli dva přátelé nosítka. Pes na dvoře vyl a v mlze
utkvěla krůpěj krve. Noc rodila den a nejdřív ukázalo slunce svou krev.
Démoni tencí jak rákos prýštili do domu škvírami v dřevě,
mezi chřestícími nohami válečníků. Na každém vlasu
kozlečí kůže jich sedělo sedm.
                                           Muž sotva dýchal.
Ale jaká vichřice byla v krajině, kudy teď chodil, že se mu chvěla víčka.
                                    Jeden za druhým se ztráceli přátelé z domu.
Na loďce z proutí plul člověk a křivý stín démonů po něm lapal,
aby ho přistrčil k břehu.
                                         „Ne, ještě ne,“ vrhla se žena k němu.

Co budeme dělat

Emil se díval kuchyňským oknem na deštivou ulici, po skle stékaly matné kapky, mezi nimi se tvořily průzračné trhliny, kterými bylo vidět uhlířský vůz a zmoklé koně, několik deštníků trhavě plujících po hladině časného odpoledne a pak zastavilo naproti před květinářstvím žluté auto. Vyskočil z něho starší, břichatý muž a vstoupil do květinářství. Emil naklonil hlavu, vybral si jiný průzor na špinavém skle a prohlížel si dívku, která seděla ve voze. Dívka vyňala z kabelky rtěnku, natočila si zpětné zrcátko pod stropem vozu, zhlížela se v něm a malovala si rty. Za chvilku se břichatý muž vrátil do auta a dívku si odvezl.

„Někdo může být starý,“ řekl Emil, „a vůbec mu to nevadí. Může mít mladou holku, i když je starý.“

Olda stál u kamen a obracel na pánvi kotlety.

„Víš,“ řekl Emil, „tohle nechápu. Já nechápu dost věcí, ale tohle vůbec a vůbec nechápu.“

Olda přilil pod kotlety trochu oleje.

„Kolik je ti?“ zeptal se Emila.

„Sedmnáct.“

„Počkej, až ti bude devatenáct jako mně, tak pochopíš moc věcí.“

Déšť se obrátil proti oknům a zabubnoval na římse. Někde v činžáku práskly dveře.

„V kolik máš ten soud?“ řekl Emil.

„Ve tři.“

„To vím. Myslím, kdy vyrazíme.“

„Nejdřív musím dodělat ty kotlety. Pak se najíme. A pak se jde.“

„Kluci na tebe budou čekat v půl třetí u Itala.“

„Elena tam bude taky?“

„To snad ne.“

Zazvonilo a Emil šel otevřít.

„Kdo je?“ křikl Olda od plotny.

Do kuchyně se vsoukal hubený mládenec v černém balónovém plášti.

„No ne,“ řekl Olda, „Pope, kde se tu bereš? Copak už neděláš na přehradě? Sundej si kabát a posaď se.“

Pop si pomalu stahoval plášť:

„Jsem nějakej špatnej, kluci. Poslali mě na prohlídku do Prahy.“

„Potřebuješ pořádně jíst,“ řekl Olda, „hoď sebou, Emile, postav na stůl ještě jeden talíř.“

„A co vy?“ zeptal se Pop.

„Co my.“ Olda obrátil kotletu.

Emil položil na stůl talíř a příbor.

„Dneska má Olda soud,“ řekl.

„Vážně?“ podíval se Pop nedůvěřivě na Oldu. „Páni, vy si tu žijete moderní dobu a já sem vpadnu jako z doby koně. Tak vypravuj.“

„Ale to nic není,“ píchl Olda do kotlety, „podej mi svůj talíř.“

Pop nastavil talíř a Olda mu na něj smekl kotletu.

„Ta voní,“ řekl Pop.

„Chleba už je nakrájený,“ oznámil Olda, „Emile, další.“

Na Emilův talíř sjela kotleta. Ještě prskala.

„Tak ty máš dneska soud,“ řekl Pop, „nenapínej mě, buď tak dobrej a nenapínej mě.“

Olda se posadil ke svému talíři, ukrojil kus horkého masa, pofoukal a zamyslil se.

„Je to kvůli Eleně,“ řekl Emil.

„Nepovídej,“ podivil se Pop. „Kdyby mi někdo povídal, že půjdeš k soudu kvůli Eleně, tak bych se mu vysmál.“

„Znáš tu hospodu v Dříveči, znáš ji,“ řekl Olda.

„To se rozumí,“ lámal si Pop kousky chleba na talíř, „myslíš tu hospodu v Dříveči.“

„Jo. Byli jsme tam před časem s klukama na svazácký tancovačce. Elena měla taky přijít. Ale nepřišla.“ Olda si ukrojil zase kus masa.

„Nemůže taky všude bejt, když má pět dětí a každý s jiným,“ řekl Pop.

Olda položil vidličku s napíchnutým soustem na talíř:

„Takhle nemluv, prosím tě, takhle nemůžeš mluvit.“

„A ty si myslíš, že to někdo neví. Všichni to vědí.“

„Mně na tom nezáleží, co vědí všichni. Mně záleží na tom, co vím já. A když mi budeš skákat do řeči, tak ti nic nepovím. Mě to rozčiluje, když musím pořád začínat znova.“

„Dobrý,“ řekl Pop.

„Elena tam nebyla, a tak jsem si dal vodku a pivo a vodku a pivo a tak dál. To bylo takhle v neděli. V pondělí jsem měl dělat na noc. Ráno přišel Kráťa, znáš Kráťu přece, přišel a povídá: Co budeme dneska dělat. Měl jít taky na noc. Povídám: Mám žízeň. A on: To po včerejšku, chlape, dáme si pivo a budeme v pořádku. Tak jsme šli na pivo. Sedíme a Kráťa povídá: Co budeme dneska dělat. A já povídám: Dáme si ještě jedno pivo. Tak jsme si dali dvě desítky a šli jsme obejít náměstí, ale u Itala měli zavřeno a do jinýho byfé se nám nechtělo. Povídám: Koupíme maso a uděláme si kotlety. Kráťa povídal, že by měl taky chuť na kotlety. Tak jsme šli do Masny a koupili jsme si kotlety a šli jsme k nám. Máma je doma stejně jenom občas. Já si sám vařím.“

Pop se zachechtal:

„Ale vařit umíš.“

„Vaření je pro citlivý lidi, rozumíš, a já jsem citlivej. Když nemáš cit, uvaříš starou bačkoru.“

„Tak jste byli s Kráťou doma a dělali jste si kotlety,“ řekl Pop.

„Dělali jsme si kotlety a Kráťa povídá: Tak ti mám chuť na pivo. Já povídám: Jo, to je po včerejšku. Dal jsem mu džbánek, peníze měl. Přinesl litr desítky. Najíme se, napijeme se a Kráťa povídá: Co budeme teďka dělat. Nevěděl jsem. Kráťa povídá: Pojďme na loděnici. Spravíme toho kajaka. Znáš to na loděnici, přece to tam znáš.“

„Myslíš u mostu?“

„U mostu. Nikam jinam nechodíme. Kráťa prorazil kajaka a že ho spravíme. Povídám: A máš na to tyhle… věci. Kráťa povídal: Mám. Samozřejmě. Všecko je připravený. A tak jsme šli k Vltavě, ale nechtělo se nám dělat, chtělo se nám spát. Ten den bylo hrozný vedro. Přišli jsme k loděnici, bylo brzy a nikdo tam nebyl. Kráťa povídá: To je pěkný, zapomněl jsem doma klíč, pánové, to je tedy pěkný. Povídal jsem, že mě nemusil táhnout až k loděnici, když nemá klíč. A Kráťa povídal, že to nevěděl, že ho nemá a že by se taky netáhl v tom vedru na loděnici. A byli jsme rádi, že ten klíč nemá a že nemusíme zalepovat kajak a že nemáme nic na práci. Povídal jsem: A co budeme dělat. A Kráťa povídá: Lehneme si na prkna a budeme se opalovat. Svlíkli jsme se a leželi jsme na prknech a pak přišel kulhavej Stáňa, znáš kulhavýho Stáňu, přece ho musíš znát.“

„Myslíš toho, jak mu tramvaj přejela nohu?“

„Právě.“

„Toho znám moc dobře. Vytahoval se, že se učí tři jazyky. Nemám rád lidi, který se vytahujou, že vědí víc než já. Mně už padaly na nervy i učitelky. Když něco vím, tak to vím, že jo, a nevytahuju se a nepoučuju.“

„Stáňa už nikoho nepoučuje. Zkříslo ho to,“ řekl Emil.

„Mě teda poučoval,“ ohradil se Olda. „Přišel, když jsme leželi na prknech, a povídá: Jestlipak víš, kde byla včera Elena? Jestli to nevíš, tak ti to povím. Já jsem mlčel a Kráťa povídá: Tancovat nešla, to víme. A Stáňa povídá: Jela na zájezd na Kokořín. Já povídám: A proč by neměla jet na zájezd na Kokořín? Copak musí pořád sedět v Praze? Ale takhle to se mnou dělalo. Jeden šofér, co jezdí autokarem, se k ní měl. Já to věděl, a proto povídám: Nejsme zvědaví na tvý zprávy ze světa. A Stáňa povídá, ten prevít povídá: Já jen, že jsem ji viděl s jedním, jak šla od autobusu, a jestli jsem dobře viděl, tak šli v závěsu. Kdo to má pořád poslouchat, povídám, kdo má pořád poslouchat tvý řeči. Vstal jsem, oblíknu se a povídám: Jdu na pivo. A Kráťa šel taky. Udělali jsme dvě piva a Kráťa povídá: Co budeme teďka dělat. Pojď k nám, povídám, dojíme to maso. Doma nikdo nebyl. Dojedli jsme maso, lehli jsme si a trochu jsme se vyspali. Vyspali jsme se a Kráťa povídá: Tak já musím jít, dělám od osmi, tak mám zrovna čas. Šel a mně se nechtělo jít. Taky jsem měl dělat noční od osmi, ale mně se nechtělo vůbec nic. Jen jsem si povídal, že se Eleny nevšimnu, ani kdyby přede mnou klečela. A pak jsem dostal takový vztek, že jsem se obul a šel do práce. Znáš to, Elena dělá na kontrole, ze dvora je na ni vidět oknem. Jo, ještě jsem se stavil u Itala a dal jsem si pumprlíka a pivo. Znáš to, trolejbus dlouho nejel a pak byl nařachanej a to vedro, já myslil, že chytnu, všecko se ve mně vařilo, stačilo slovo a začal bych trhat jak mina. Přijel jsem ještě dřív, než jsem musel. Bylo za deset celá. Ve vrátnici si dělali legraci, že jdu včas. Píchnu a jdu přes dvůr a náhodou se podívám do toho velkýho okna, jak za ním sedává Elena. Nebyla tam.“

„Už ses neměl vůbec dívat, měl jsi ji nechat,“ řekl Pop.

„To vím teďka taky. Teď má u mě konec. Ani se na ni nekouknu. Ale byl jsem rozparáděný a nechtěl jsem to tak nechat. Pustil jsem stroj a vyběhnu na dvůr. A Elena ještě nebyla za oknem. Potkám Líblovou, kde je Elena, povídám. Líblová povídá: Ona tu není? Já ji neviděl, povídám. Já myslím, že tu je, povídá Líblová. Já si Eleny nechtěl všimnout, rozumíš, ale když si někoho nechceš všimat, tak tu musí bejt, aby sis ho nevšimal. Když tu není, tak si ho nemůžeš nevšimat. Znáš to. A Líblová stojí na dvoře a kouří a najednou jde Elena. Já si jí nechtěl všimnout, ale ona šla těsně kolem mě. Zařval jsem: Eleno. A Elena jde dál a nic. Eleno, povídám, a ona zase jde dál a jenom tak přes rameno povídá: Co je? Povídám jí: Eleno, kdes byla včera? A Elena povídá: Co ti do toho. Povídám: Teda je. A ona: Teda není. A pořád šla. Rovně. Máme uprostřed dvora takovou kaluž, bláto, olej s vodou. Šla rovnou přes tu kaluž, aby nemusila jít ke mně blíž. Chytil jsem ji za rameno a rychle jsem ji obrátil k sobě. Zaječela a už se složila. Líblová přiběhla a povídá: Cos jí udělal? Povídám: Vzal jsem ji za rameno. Ženský z kontroly vyběhly a ptaly se Eleny: Co se ti stalo? A Elena povídala: To mi udělal on. A ukázala na mě. Povídám: Vzal jsem ji za rameno. Tak tys ji vzal jenom za rameno, křičely ženský. Vstaň, povídám Eleně, nedělej jim estrádu. Ale Elena nevstávala.“

„Podívej se, s Elenou bych si nikdy nezačínal,“ řekl Pop. „To ti to chtěla zavařit.“

„Ne,“ řekl Olda, „ona si zlomila nohu. Opravdu. Jak jsem ji popad za rameno a obrátil, zůstal jí střevíc v blátě, a jak se otočila, zlomila si někde dole nohu. Doktor povídal, že je to… tohle, jak se…“

„Torzní zlomenina,“ řekl Emil.

„Vidíš ho, všecko si pamatuje,“ vstával Olda od stolu a rozepínal si knoflíky u košile. „Jdu se převlíct,“ řekl, „musím k tomu soudu.“ Zmizel vedle v pokoji.

Pop vytřel mastnotu z talíře kouskem chleba.

„S Elenou bych si nikdy nezačínal,“ utíral prsty do kapesníku, „má pět dětí… ale i kdyby je neměla. Některý jsou prostě takový, že na ně můžeš doplatit. S kterou teď chodíš ty?“

Emil seškraboval z talíře ztuhlý tuk.

„Děláš s tím drahoty,“ zašklebil se Pop, „já to přece nemusím vědět, neviňátko.“

„To není to,“ řekl Emil, „já žádnou, fakticky žádnou…“

„To se musí změnit,“ prohlásil Pop. „Vezmu tě s sebou, něco sbalíme. Jak se mohlo stát, že s žádnou nechodíš?“

„Ale chodil jsem s jednou,“ lhal Emil, „zkrátka, přestalo mě to s ní bavit.“

„To se může stát,“ řekl Pop. „Byl jsem do jedný jako zakletej a taky to ze mě spadlo. Pořád mě poučovala. Třeba jsme šli na procházku a ona povídá, jestli vím, že v tomhle domě žil Karel Hynek Mácha, nebo jestli vím, jak se jmenuje tenhle ptáček, nebo tahle kytička. Tak jsem ji nechal. Nesnáším, když mě někdo poučuje. Ať si to nechá pro sebe, ne?“

Emil začal sklízet se stolu.

„Tak vy teďka spolu hospodaříte,“ řekl Pop.

„Jenom někdy,“ klapal Emil v dřezu talíři, „jindy tu jsou s Oldou zase jiný kluci. Říká, že je mu tady smutno.“

„Jasný,“ přisvědčil Pop.

Emil přestal klapat talíři, nechal ruce ve dřezu a zadíval se na vlhký kohoutek.

„Když já bych rád takovou,“ řekl, „abych si s ní rozuměl.“

Pop vstal a zabořil ruce do kapes u kalhot:

„Od toho jsou kamarádi, aby sis s nimi rozuměl. Jsi mladej blázen. S holkou si nikdy nemůžeš rozumět, jenom v jedný věci. To si s ní můžeš rozumět. Jinak ne.“

Emil začal oplachovat příbory.

„Elegáne,“ řekl Pop Oldovi, když vstoupil do kuchyně. Olda šel k výlevce a namokřil si vlasy.

„Ostříhal mě nakrátko,“ stěžoval si, „a teď mi vzadu vstávají vlasy.“

„To ti vstávají hrůzou,“ řekl Pop.

Na schodišti se zeptal Olda, jestli s ním půjde Pop na národní výbor, k soudu.

„Samozřejmě,“ řekl Pop, „já jsem moc dobrý obecenstvo.“

V domovních dveřích se zastavili. Venku hustě pršelo.

„Emile,“ požádal Olda, „skoč nahoru pro deštník.“

Emil šel nahoru a Pop řekl:

„S Elenou je teda konec.“

„Úplně. Nevšimnu si jí, ani kdyby přede mnou klečela.“

„Konečně jsi přišel k rozumu.“

„Zadarmo to nebylo.“

„Takhle to bude o moc lepší.“

„Po tom všem se jí nedotknu ani dřívkem.“

„Máš si líp vybírat. Namluvit si takovou babu.“

„Nech si to,“ řekl Olda, „Elena nebyla špatná, ale teď to s ní není k vydržení. A proto – konec.“

Emil přinesl deštník a všichni tři vykročili do deště. Deštník nesl Olda, Pop se k němu přitiskl. Emil se pod deštník vešel jenom zčásti. Pletl se Oldovi pod nohy.

„Drž si svůj směr,“ poradil mu Olda.

„Když na mě prší,“ stěžoval si Emil.

Pop řekl:

„To je krámů pro trochu vody.“

Pospíchali přes liduprázdné náměstí kolem zmoklého pomníku, kolem stromů nasáklých vodou, přeskakovali kaluže posypané žlutým listím. Nebylo to právě povzbuzující.

„Koukni,“ řekl Emil, „u Itala stojí taxík.“

Před byfé stál taxík a bylo to nezvyklé v této hodině, kdy bývalo byfé obvykle prázdné a prodavačka, neboť na celý provoz stačila jedna prodavačka, obvykle tou dobou četla za pultem romány.

Když šli kolem taxíku, vyklonil se taxíkář a zavolal na ně:

„Říkal pět minut a už je to deset. Musím ještě na Vinohrady.“

„Dobrý,“ řekl Pop a opřel se o skleněné dveře.

Kluci už čekali. Popíjeli u pultu limonádu a rozebírali případ. Vzadu u espresa stál nějaký starší muž. Prodavačka byla u něho.

„Pope, kde ses tu vzal?“ pokřikovali kluci.

Pop se blaženě usmál:

„Mám dva dni v Praze.“

„To je dost, že taky jednou přijdeš.“

„Moc práce, kluci, než se taková zeď postaví,“ řekl Pop důležitě. „Teďka jdu podporovat právo.“

„Je to dobrý,“ říkali kluci. „Lidovej soudce bydlí na stejný chodbě jako Stáňa. Zeptal se ho na to. Zaplatíš čtyři stovky a nemocnici a bude to za tebou.“

Olda se opíral oběma rukama o deštník a tvářil se lhostejně.

„Mně je jedno, co povídá Stáňa,“ řekl, „já si z toho vůbec nic nedělám.“

„Správně,“ přikývl Pop a lezl na vysokou barovou stoličku. „Dáme si něco, ne?“

„Radši pojďte,“ pobízel kluky Olda.

„Pojďte,“ řekl Emil, „je to ještě kus cesty.“

Vtom se otevřely skleněné dveře a vstoupila Elena. Všichni zmlkli. Elena měla nový chlupatý plášť, na ramenou černý deštěm. Pokročila ke klukům a opatrně sunula před sebou velikou zafačovanou nohu jako tlustou bílou housenku. V ruce držela hůl, ale neopírala se o ni. Pohrávala si s ní. Volnou rukou si hrábla do dlouhých černých vlasů a řekla:

„Co je?“

Kluci mlčeli.

„No tak, co je, prosím vás?“

„Co by bylo?“ řekl Olda.

„Máš přece soud, tak jdeme,“ zavelela. „Opři mě,“ řekla Oldovi a zavěsila se do něho. Šla s ním ke dveřím. Tam se otočila k ostatním. Ještě seděli na židlích. Mávla na ně holí:

„Dělejte. Přece ho nenecháte jít samotnýho. Musíme ho z toho dostat.“

Zůstali sedět a dívali se, jak Elena s Oldou prošli dveřmi, jak Olda venku roztáhl deštník, jak se Elena k němu přimkla a jak odcházeli směrem k národnímu výboru.

„Páni, a pod jedním deštníkem,“ řekl Pop.

Kluci vstali a vyhrnuli se z byfé za nimi. Emil se ohlédl. Prodavačka stála za pultem a dívala se velkýma očima na muže, který si míchal na pultě kávu. Ta ho má taky ráda, projelo Emilovi hlavou.

Poslední z party pustil dveře a udeřil Emila do lokte. Sykl bolestí. Ta ho má taky ráda, opakoval si zuřivě, když běžel za kluky.

Viděla zkázu, jak poulí černé oko z rány uprostřed hrudi,
a rána nebyla velká, jako vše, z čeho pochází zkáza.
Kdo měří rány rozlohou? Rány se měří hloubkou.
Dotýkala se smočeným klůckem otvoru v hrudi,
jako by přecházela propast po trouchnivém kmeni
a z tlející hlubiny na ni štěkala věčnost.
Zhlížela se v prasklém zrcadle svého nedlouhého života:
toto je svět, v kterém jsem žila.
                                                        Teprve roztříštěný
nabízí na hranách střepů své jiskření.
Lidské oči uhýbají velkému světlu.
Jiskření snášejí líp.

Dva šálky kávy

Odjel z mezinárodního sympozia dřív, aby stihl rychlík. Ale když ujel v taxíku kus cesty, vzpomněl si, že měl dnes teprve dvě černé kávy, ačkoliv jich touto dobou doma míval už pět, a jakmile si to uvědomil, pocítil neodolatelnou touhu po šálku černé kávy. Podíval se na hodinky, ještě měl chvíli času, a pak se jen rozhlížel po nějakém byfé, kde by vestoje svou kávu vypil.

V této pražské končině se ani trochu nevyznal. Naklonil se k taxíkářovi:

„Prosím vás, nemáme na cestě nějaké byfé?“

„U Itala,“ řekl taxíkář.

„Tak prosím vás, na pět minut, jenom co si vypiju kávu.“

Déšť se třel o okna, smazával obrysy domů a lidí a sestavoval z nich nezřetelný obraz naprosto cizího města. Díval se na ten obraz, který patřil městu, v němž prožil mládí. Co jsem vlastně z Prahy poznal? Ulici na Vinohradech, kde jsem bydlil, cestu do školy a zpátky, a přece tehdy stály domy i zde. Jako bych znal z pacienta jenom palec.

U byfé vystoupil, přeběhl deštivý chodník a s ulehčením vtáhl do sebe křehkou vůni kávy. Byfé bylo maličké, pult s espresem, několik stolků, šest barových židliček u pultu. Nikdo tu nebyl, jenom prodavačka. Četla za pultem knížku a nevšímala si ho.

„Kávu bych prosil.“

Vsunula knížku pod pult a pomalu vstala. Byla ve věku, kdy se ženám zastavuje čas, v milosrdném období, než udeří stáří. Navyklými pohyby připravila hrneček, lžičku, cukr.

„Prší a prší,“ řekl, aby si ji udobřil.

Pokývala hlavou.

Když mu vracela drobné, podívala se mu do tváře. Zůstala stát a nevrátila se ke knize. Míchal kávu a cítil, jak mu její oči putují od čela k ústům a od úst k vráskám pod očima.

„Nechodil jste náhodou do školy na Vinohradech?“

„Ano,“ řekl bezmyšlenkovitě a pokusil se usrknout kávy. Byla vřelá.

„Myslím tam, nad Jiřího náměstím.“

Vtáhl do sebe vzduch a přikývl.

„A bydlili jste v Korunní proti pivovarské zahradě,“ řekla.

„Bydlili. Jak to víte?“

„Gustave,“ řekla.

Dal se do rozpačitého smíchu. Potřásal hlavou.

„Vůbec si nemohu vzpomenout, kdo jste. Vůbec ne.“

„E-,“ řekla, „no, E-, E-“

„Nezlobte se na mě…“

„Emílie,“ pohlédla na něho s úsměvem.

„Máte pravdu,“ krátkozrace si ji prohlížel, „Emílie, Emílie…“ Stále nevěděl, s kým hovoří, zdálo se mu, že hovoří s povědomým jménem, teprve později obrostlo jméno podobou, a ještě později dostalo nohy a ruce a vlasy.

„Kaštanové vlasy,“ řekl, „dlouhé kaštanové copy. To jste byla vy.“

„Ach tak,“ sáhla si na krátce ostříhaný slámově žlutý účes.

A ještě později poskakovaly dívčí nohy dolů po schodech, poskakovaly dolů po schodech a nechtělo to přestat. To bylo také všechno, až na vysvědčení.

„Byla jste první ze třídy,“ řekl a míchal kávu, aby mu vychladla. „Já býval také málem první, ale odzadu. Z matematiky jsem jen tak tak –,“ zatřepal prsty. Mohl si dovolit přiznat se k starým neúspěchům, dávno je přikryly nové úspěchy. Jestlipak ta zestárlá Emílie tuší, kam to až dotáhl?

„Proč mi vykáš?“ zeptala se. „Copak se neznáme?“

„Promiň,“ řekl.

„Je to pravda,“ zapálila si cigaretu, „byla jsem první ze třídy. Ráda na to vzpomínám. Tehdy byly báječný časy. Pamatuješ, ve fyzice? Jak se na pokusy zatemňovalo. Pamatuješ?“

Nepamatoval se a hanbil se za to. Upíjel mlčky kávu.

„Jak jsme si potmě měnili místa?“ Posadila se za pultem a opřela si tvář rukou. „Tys to vždycky odnes, kluci tě zatáhli mezi holky…“

Vzpomněl si. Bylo mu nepříjemné vzpomínat právě na tuto příhodu, byl v ní směšný, popuzovala ho. Jeho dávné neznalosti byly vykoupeny znalostmi a mezinárodním uznáním, ale ta směšnost nebyla vykoupena nikdy. Viděl sebe, jak ho vlečou, ti silnější, urostlejší, fyzikální posluchárnou, tmou, proťatou několika paprsky vystřikujícími z propíchaných rolet, pot mu vystoupil v bedrech a na lopatkách z marného a mlčenlivého zápasu v nejvyšším patře terasovité učebny, potom se rozlehla dutá rána, křik a pištění dívek, volání profesora po světle, ochotná služba rozsvítí na jeho pokoření, vstává z lavice dívek, zaprášený a rudý a všichni se smějí, hlučně a pokrytecky, všichni se smějí, až se houpají smíchy na svých místech. Rychle se napil kávy.

„Víš,“ řekla Emílie, „mně tě bylo vlastně líto. Pořád tě tloukli nebo házeli mezi děvčata. Není to zvláštní, že se lidi rádi strefujou pořád do toho samýho? Na někoho se nedostane a někdo toho má plné zuby. Vždycky jsem si přála, abys aspoň jednou byl silnější, abys jim to nandal.“

„Co bylo, to bylo,“ řekl a náhle k ní zvedl oči: „Nechodili jsme spolu na procházku za Olšany?“

„Tak sis přece vzpomněl.“

„Mám v hlavě hotové skladiště,“ stěžoval si.

Vyfoukla mu kouř do tváře:

„Ježíši, mně tě bylo tak líto, že jsem si s tebou smluvila rande. Šli jsme za hřbitovama a dolů, ven, kde už nebyly domy.“

„Počkej,“ řekl, „byla tam taková stráň… stráň tam byla a sáňkovalo se na ní…“

„Ba ne, bylo to za teplýho dne, svítilo slunce a všecko bylo zelený. Poněvadž jsme potkali vůz se senem.“

„Ale já myslím tu stráň za hřbitovem.“

„Šli jsme polní cestou a jel vůz se senem. Přejel a najednou jsi povídal: Chceš kus štěstí? A rozběhl ses za tím vozem a vrátil ses s hrstí sena v ruce. Pro štěstí. Seno je přece pro štěstí.“

Skleněné dveře se otevřely, do byfé vpadlo pět mladíků v mokrých pláštích a vnesli do místnosti vlhký pach deště. Sotva dosedli, vytáhli hřebeny a začali si česat zmáčené vlasy.

„Limonádu,“ zavolal jeden z nich.

Prodavačka sáhla po lahvích, odlupovala jeden závěr po druhém a přijímala peníze.

Host dopil kávu.

„Jsou tu každý den,“ řekla mu prodavačka, když se vrátila. „Je vidět, že budou teprve brát. Před výplatou vždycky pijí limonádu. Po výplatě mi dělají obrat.“

„Tak se máš dobře, viď,“ řekl nezávazně.

„Seno jsem si schovala a myslím, že jsem tě od té doby měla ráda. Ne tak jako Julie Romea, ale tak… bylo to docela hezké. A možná, že to bylo právě to pravé. Romeové,“ zakroutila očima a pohrdavě povzdechla.

Měl bych jí povědět, kdo jsem dneska, rozvažoval nad prázdným šálkem. Měl bych jí povědět, že letím pozítří do Švédska a na jaře do Anglie, že mě zvou na vědecké konference.

„… srdce,“ říkala, „srdce, to je to hlavní.“

Milá Emílie, vysvětloval jí v duchu, co je srdce, to vím já lépe. Viděla jsi už někdy nahé srdce v hrudi?

„Na co myslíš?“ zeptala se. „Mluvím, a ty neposloucháš.“

„Tak se máš dobře, viď,“ řekl omluvně.

„Ále,“ posadila se opět, lokty na pult, hlavu do dlaní. „Když mi bylo osmnáct, tak jsem si myslila, teď mi začíná život, ve dvaceti, když jsem se vdávala, tak jsem si myslila zrovna to, začíná mi život, v jednatřiceti, když jsem se rozvedla, povídala jsem si, ale teď ti opravdu začíná život… A teďka… už si nic takového nemyslím. Vypadá to, jako by přece jenom někdy začal, ale taky skončil, a já si toho ani nevšimla. Já se na to dívám takhle: Musíme žít těch svých -et nebo -át let, ale všechno není život, naprosto ne.“ Zvedla z popelníku doutnající cigaretu, vdechla kouř, chvíli jej podržela za cukajícími rty a pak jej teprve vyfoukla. „Jo, člověk žije, ale život, to je snad rok, nebo den, nebo vůbec nějaký čas v době, kterou žiješ, ta doba mezi narozením a pohřbem obaluje něco krátkýho a to krátký je život a to okolo život není. Rozumíš?“

„Ne,“ řekl.

„To jsem si mohla myslit.“

Urazil se.

„Musím jít,“ odsunul šálek, „čeká na mě taxík.“

„Ještě chvilku,“ chytila ho za rukáv převlečníku, „po tolika letech mi nesmíš hned zase utíkat. Můžu ti nalít? Vodku, whisky nebo něco sladkého, curaçao?“

„Piju jenom kávu.“

„Udělám ti ještě jednoho smrťáka.“

Než jí mohl zabránit, stála u espresa. Vtom vstoupili tři mladíci a začali se dohadovat s těmi, co tu už seděli. Prodavačka se vrátila s čerstvou kávou.

„Parta je pohromadě,“ pokynula hlavou k mladíkům. „Vyhlížejí dost sebevědomě,“ řekl.

Jeden z mládenců k nim přistoupil a požádal:

„Emilko, dej mi sirky.“

Podala mu zápalky a mládenec se loudal zpátky k partě.

Host sáhl do kapsy pro peněženku.

„Ne,“ odmítla prodavačka, „první sis zaplatil, ale teď jsi můj host. Tak tys mi nerozuměl.“

„Čemu?“

„O tom životě, a tak.“

„Nemám rád spekulace. Správný řez nožem je lepší než všechny spekulace.“

„Copak o to,“ řekla, „kdybych jenom vždycky mohla do toho říznout. Nemysli si, to se týká tebe taky. Už jsme se zkrátka prokousali koláčem. Marmeláda uprostřed je snědena a teď kousáme do suchý kůrky. Rozumíš?“

„Ne.“

„Prosím tě,“ rozčilila se, „co si o sobě myslíš? Že jsi věčný mládí?“

„Na tom nezáleží,“ řekl, „to s koláčem a marmeládou je nesmysl.“

„Dneska bych s tebou za Volšana nešla,“ řekla, „dneska by mi tě nebylo líto. Měla bych z tebe asi strach.“

„Strach?“

„Hm. Že se mi budeš líbit.“

Nevěděl, jak by jí odpověděl. Nebyl zvyklý jednat s cizími ženami.

Po chvíli řekla:

„Tak, a jsou pryč.“

Teprve nyní si uvědomil, že se byfé vyprázdnilo a že je tu se svou dávnou spolužačkou sám.

„Konečně si můžeme v klidu popovídat,“ posadila se s úsměvem ve vlhkých očích.

„Bohužel,“ řekl, „musím už odejít. Jede mi vlak.“

Sledovala, jak dopíjí kávu.

„Nebydlíš v Praze? A kde jsi zaměstnaný?“

„V Brně.“

„A co děláš? Počkej, budu hádat. U tebe to nebude těžké hádat. Někdy to člověk neuhodne, ale u tebe… máš to napsaný na nose,“ dotkla se špičkou ukazováku jeho nosu.

„Jsi taková kancelářská krysa.“ Dostala pojednou mazlivý hlas. „Taková docela maličká kancelářská krysička. Inkoust,“ prohlásila důstojně, „ale zachovalý.“

„Jenže…“

„Je to tak?“

Vzdal se.

„Je to tak,“ řekl.

„Nepřerušovat,“ zamávala mu před očima. „Jsi kancelářská krysa a píšeš od rána do večera hlášení a vyplňuješ dotazníky. A odpoledne jdeš do biografu a domů chodíš až večer, protože je ti doma zima a smutno, protože jsi starý mládenec a nemáš ani pořádné kamarády. Je to tak?“

Přikývl. Začínalo ho to bavit.

„Žiješ v podnájmu u staré vdovy, která má tři kočky a kanára, a když se vracíš, dává pozor, jestli jdeš sám. Abys byl opravdu a pořád sám a sám. A myslíš si: možná, že zítra začne nový život. Ale druhý den se nestane nic. A jde to nanovo a zase nanovo. Jenom sem tam nějaká služební cesta do Prahy. Je to tak?“

Přikývl, vstal a zapínal si plášť.

„A víš, co se mi na tobě líbí?“ řekla mu, „že se nechceš poddat. Že víš o té mizérii, a že se nechceš poddat.“

Vyndal z kapsy rukavice:

„Měj se hezky.“

Natáhla k němu přes pult ruku:

„Škoda. Až pojedeš zase na služební cestu, zastav se u mě. Uvařím ti smrťáka,“ mrkla pravým okem.

Sotva vyšel, taxíkář spustil motor.

Posadil se vedle něho a ohlédl se na byfé U Itala. Emílie stála za zasklenými dveřmi a bylo v ní něco z té dávné Emílie. Bylo to nepostižitelné, jako kámen, který jsme hodili do řeky. Tušíme jen místo, kde spočívá na dně, nemůžeme jej však spatřit. Taxík se zprudka rozjel, výkladní skříň byfé odskočila nazad a v posledním okamžiku se zdálo, jako by Emílie za sklem něco zavolala nebo řekla.

Obrátil se k taxíkářovi. Taxíkář bručel:

„Kdybych měl zaplaceno, tak jsem vám ujel.“

„Moc milý zrovna nejste.“

„Říkal jsem vám, že musím ještě někam.“

„Vy jste mi poradil tohle byfé,“ řekl taxíkářovi. „To jste mi poradil byfé,“ zašeptal tentokrát víc sobě než taxíkářovi a podíval se na hodinky. Do odjezdu rychlíku zbývalo sedm minut. Přeskočil v duchu vzdálenost mezi Prahou a Brnem a vzpomněl si na ženu a děti.

Zbyla jen hromádka střepů a zlomyslní démoni smrti z ní brali
po střepu střep a lámali jej dál a dál…
                                  … ale i nejmenší ze střípků objevuje víc
než dlouhá řada zrcadel. Zrcadlit něco bývá větší ctí
než všechno zrcadlit.
                                          V maličkém střepu spatřila
semínka trávy, která vítr jednou přivanul do jejích vlasů,
a muž je vybíral ústy…
                                        Žnula seno vzpomínek. Stačilo
jediné škrtnutí slzy a celá úroda byla v plamenech.

Faidra

Taxíkář vysadil svého zákazníka před hlavním nádražím. Zapnul blikač, chtěl se otočit, ale bránil mu dlouhý proud vozidel ujíždějících v jeho směru. Musil čekat. Sáhl opět do kapsy krátkého svrchníku. Anonymní dopis tam byl. Byl tam stále, po ruce, už od rána, kdy jej našel ve schránce na dopisy. Znal jej nazpaměť. Když si dopis přečetl poprvé, zdál se mu nesmyslný, ale teď, kdy měl za sebou celé dopoledne a část odpoledne, zdál se mu pouze těžko pochopitelný, po všech těch myšlenkách a složitých úvahách. A bylo tu několik okolností, které posilovaly podezření. Jsem v síti, pěkně mě zapletli, abych se ani nehnul. Jenomže já jim tu síť protrhnu.

Blikač na palubní desce mrkal. Taxíkář vyrazil nečekaně pro sebe i pro nákladní auto, které za ním přibrzdilo.

Nad městem putoval mrak a déšť zametal přední sklo vozu. Obraz ulice se chvěl jako za vrstvou zakaleného rosolu. Ještě tohle, pomyslil si. Je to opravdu jenom deštěm, nebo začínám špatně vidět? Jenom ne brýle. S brýlemi bych vedle ní vypadal ještě starší.

Syn čekal na rohu. Dnes nestál pod hodinami, tiskl se do výklenku krámských dveří. Jakmile uviděl otcův taxík, přeběhl několika skoky chodník.

„Ahoj,“ posadil se vedle otce, „už jsem myslel, že se něco stalo.“ Ukázal zamženým okénkem na nárožní hodiny.

„To víš,“ odpověděl otec s přivřenými ústy, „vezl jsem takovýho chlapa…“

Zařadil se s vozem za trolejbus a mlčky, krátkými pohledy si prohlížel syna. Nesmysl, naprostý nesmysl, uvažoval. Jak je hubený a jak se češe, jako holka. A na tváři a na bradě má sem tam žlutý chloupek. Nedovede se ještě ani pořádně oholit. Mně když bylo sedmnáct, tedy v tomhle věku jsem už vypadal jinak. Jako mužský.

Předjel trolejbus. Nesmysl, naprostý nesmysl, přesvědčoval se. Ale neuklidnilo ho to.

„Kdes byl včera večer?“ zeptal se.

„V kině.“

„Co hráli?“

„Nějakej italskej film.“

„Měl jsem jít s tebou,“ řekl otec, „byl jsem sám doma a nemohl jsem usnout.“ Čekal odpověď, a když se nedočkal, dodal: „Dáša šla cvičit.“ Pokusil se dodat svým slovům zvláštní důraz: „Byl jsem docela sám doma.“

„Dáša přece chodí cvičit –,“ řekl syn.

„Počkej,“ zarazil ho, „jak to Dáša? Pro mě je to Dáša, protože je moje žena. Ty víš dobře, že jí nemáš říkat Dáša. Dovolil by sis říct nebožce matce Máňo?“

„A jak jí mám říkat?“

„Nějak… Zkrátka jinak. A co dneska? Jdeš někam?“

„Mám sraz s klukama. Jdeme na big beat. Ale peníze nechci. Nemusíš mi vůbec nic dát. Jeden známej tam hraje na kytaru, tak nám to zařídí. Nepotřebuju ani korunu.“

„Mně se to nelíbí.“

„Proč? Co je na tom zlýho? Na tom přece není nic špatnýho.“

„Pořád s klukama. Nemáš děvče?“

„Ne.“

„Vůbec nechodíš s holkama?“

„Nemám žádnou.“

„V tvých letech jsem chodil s děvčetem.“

„Mám se taky ženit v devatenácti?“

„Užívat chceš, to se ti hodí. Užívat, jenom užívat.“

Otec sjel k chodníku a zastavil před velkým potravinářstvím.

„Slíbil jsem Dáše nákup. Vezmeš jí to nahoru.“

Postavil se do řady u pultu a zaklonil hlavu, aby sklem výkladní skříně, průhledem mezi plechovkami s chřestem a lahvemi mavrudu spatřil auto a syna, jak v něm sedí vzpřímený, bez pohnutí. Je to naprostý nesmysl. Zabořil pěsti do kapes svrchníku. Dopis mu zapraskal v kapse pod klouby prstů. Dneska je to nesmysl, přemítal, ale měl by mít děvče, aby to byl nesmysl i zítra.

Před pultem s obloženými chlebíčky stála dvě děvčata. Tmavovláska držela chlebíček v hrsti a okusovala jej shora, od vajíčka, od řezu kyselé okurky. Plavovláska držela svůj chlebíček palcem a ukazováčkem a zvedala malíček. Ukusovala nepatrná sousta.

Může si vybrat, přemítal otec, děvčat je hodně a každá jiná. Ano, tohle je řešení pro všechny případy. I když je anonym samozřejmě nesmysl. Jura sedí v autě jako přibitý. Člověk, který by se něčeho takového dopustil, neseděl by jako přibitý, člověk, který dělá takové věci, se především umí oholit. A nesedí jako přibitý. A holí se pečlivě, poněvadž má vyhlídku. Člověk s vyhlídkou na něco se holí. A neumí takhle sedět. Převracel myšlenky z boku na bok, stále tytéž myšlenky z boku na bok.

„Přejete si, prosím?“ řekla prodavačka.

Dal semlít kávu, nakrájet salám, koupil cukr a máslo.

Zaslechl dívčí smích.

Tmavovláska snědla všechno, co bylo na chlebíčku, a odložila se smíchem suchý krajíček žemle na talíř. Plavovláska ještě ukusovala nepatrná sousta. Shlížela sebevědomě na rozesmátou přítelkyni, žvýkala opatrně, jako by si nechtěla poranit účes.

To se divím, uvažoval, já v jeho letech.

„Ještě malou láhev vína,“ objednal povzbuzen vzpomínkami. S plnou náručí balíčků se vrátil do auta. Složil je na zadní sedadlo a láhev vína zajistil sáčkem cukru, aby nesklouzla.

„Tam,“ řekl, když se rozjeli, „v krámě, tam ti byla dvě děvčata… Juro, ty spíš?“

„Nespím.“

„Tváříš se, jako bys spal. Přece nemůžeš být pořád takový… jako unuděný… já v tvých letech… měl by sis vyjít s děvčetem. Člověče. Musíš si nějakou najít.“

„A proč musím?“

„Protože musíš,“ podrážděně vykřikl otec. Unikalo mu něco, o čem byl přesvědčen, že mu uniknout už nemůže. „Zkrátka,“ dodal zdánlivě klidně, „najdeš si děvče, nebo… nebo tě tu vysadím.“

„Já můžu jít pěšky,“ řekl Jura, „mně to nic neudělá.“

Otec sjel prudce k chodníku a zastavil.

„Prosím,“ řekl, „a balíčky vezmi s sebou.“

Jura neohrabaně sbíral balíčky, příliš dlouhé paže mu při tom bránily, jeho pohyby byly pomalé, bezděčné, nepromyšlené.

„Dělej, dělej,“ rozčiloval se otec. Sledoval synovy pohyby s nechutí a s odporem. „Řekni Dáše, že přijdu domů až večer.“

Ale za hodinu, když se vracel prázdný ulicí, v které bydlil, neodolal. Zajel k domu, vystoupil do třetího patra, odemkl si byt a vešel do pokoje.

Dáša seděla ve svetru a v dlouhých kalhotech na sedačce u elektrických kamínek. Na kolenou jí ležela rozevřená kniha.

„Zavírej za sebou,“ přivítala ho, „je tu děsná zima.“

Zabouchl dveře.

„Kde je Jura?“ zeptal se.

„Copak ho hlídám?“

„Dal ti nákup?“

„Dal. Ale zapomněl jsi na chleba.“

„Co děláš?“

„Čtu.“

„Měli bychom si vážně promluvit,“ řekl a přistoupil k ní.

„Hned, nebo až pak?“

„Hned.“ Byl by jí rád pověděl o tom anonymním dopise, ale trapnost celého případu v něm vyvolávala pocit studu a nedovedl jej překonat. Je to naprostý nesmysl. Pohladil ji po vlasech.

„Jak ti jde nacvičování?“ zeptal se.

„Jde to,“ zhoupla se na sedačce, a jak stál za ní, přitiskla se k němu zády. Ucítil i přes látku svrchníku její lopatky na stehnech.

„Jsi náramná,“ řekl.

„Ano?“

„Náramná. Půjdeme večer spolu do kina. Koupím lístky.“

Přestala se pohupovat:

„Večer? To nejde. Máme nácvik na závody. Potřebuju si zlepšit kladinu a vůbec.“

„Dobře,“ řekl uraženě. „Budu zase sám doma.“

„Věděl jsi, koho si bereš.“

„Nikdy nevíme, koho si bereme.“

„Ale u mě jsi to věděl.“

„Dobře,“ řekl a šel ke dveřím.

„Tak počkej, chtěl jsi si se mnou vážně promluvit,“ sklapla knihu.

„Pak,“ odpověděl, „to má dost času.“

Zamkl za sebou dveře bytu a zaváhal. Přitiskl ucho ke klíčové dírce. Doufal, že zaslechne hlasy, ale nezaslechl nic. Je chytrá, pomyslil si, je nemožně chytrá. Jsem v síti, zapletli mě, abych se ani nehnul. Jenomže já jim tu síť protrhnu.

Odemkl znovu byt a vešel do kuchyně. Jura se učil u kuchyňského stolu.

„Co děláš?“ zeptal se ho.

„Počítám,“ řekl Jura.

„To vidím,“ rozčilil se otec. „Dal jsi ty věci Dáše?“

„Dal.“

„Tak… večer jdeš na big beat. S kamarády. Jenom s kamarády?“

„Co je zase?“

„Mluv se mnou slušně. Dělal sis kafe?“

„Ona,“ řekl Jura, „dělala kafe. Dala mi taky.“

„Ona, ona,“ posměšně opakoval otec. „A ty jdeš na big beat s kamarády.“

Jura podtrhl výsledek a přikývl.

Otec vyšel z kuchyně. Na chodbě se setkal se svou ženou.

„Ty jsi tady ještě?“ řekla Dáša.

„Nějak jsem tě překvapil,“ zasmál se nepřirozeně, „snad ses mě nelekla?“

„Co bych se tě lekala? Ty jsi divný.“

„Já jsem divný. Ještě řekni, že já cvičím na kladině.“ Napodobil vztekle několik gymnastických cviků pažemi.

Rozesmála se a hladila si ve smíchu boky.

„Kam jdeš?“ zeptal se jí.

„Napít se.“

„Je ti zima a piješ vodu.“ Všude tušil lži.

„Uvařím si čaj.“

„Na všecko máš odpověď. Na všecko.“

„Není ti něco?“

„Je,“ řekl, „je mi něco.“ Práskl dveřmi.

Nedá se to zastavit, říkal si, když sestupoval po schodech dolů, nedá se to ničím zastavit, leda bych nechal doma svoje oči, aby se ustavičně dívaly, aby se za ní koulely a žalovaly mi, až se večer vrátím.

Před domem opět zaváhal. Povšiml si ve výkladní skříni velikého plakátu s písmeny: Big beat. Plakát byl přelepen pruhem papíru s nápisem: Odloženo. Ale on přece říkal, že půjde.

Usedl do vozu a zvolna se rozjel. Vtom se před ním vynořila mávající postava. Přibrzdil a pootevřel dvířka.

„Můžete mě vzít s sebou?“ Na chodníku stál v dešti nějaký cizí muž s kufříkem.

„Big beat,“ řekl taxíkář.

„Prosím?“

„Jen si sedněte. A kam to bude?“

Rozjeli se proti dešti a obraz ulice se za sklem třásl jako za vrstvou rosolu.

Nestálým životem dolujeme nějakou stálost, ale jaký nástroj,
takové dílo. To, co nás má přesáhnout, můžeme dobývat jen tím,
co nás přesahuje. I to, co trvá, není v klidu.
                                         Kdyby se tak dala věčnost zarazit jako hřebík,
aby se nehnula, kdyby se dala zadržet tato chvíle…
                                          Rukama? Klíčem v zámku?

Velký smích

„Měla jsem strašný hlad,“ řekla a ukousla nepatrný kousek obloženého chlebíčku, převalovala jej v ústech a vysvětlovala: „Nechci tam přijít s hladovýma vočma.“

„Milado, kouká se na tebe,“ dala se její přítelkyně do smíchu.

„Jakej je?“

„Dost starej. Ne docela, ale dost.“ Eli odložila suchý krajíček žemle, ze které snědla celé obložení.

„Starej? To nevadí. Prosím tě, ty jíš legračně chlebíčky.“

„Jím, co mi chutná,“ řekla Eli.

„Ještě se kouká?“

„Ohlédni se a uvidíš.“

Milada se ohlédla s nápadnou nenápadností. Před pultem s potravinami stál menší muž v krátkém svrchníku, s plochou kostkovanou čepicí na hlavě. Jakmile se ohlédla, odvrátil tvář. Svrchník byl na zádech odřený a okraje měl pomačkané.

„Co si dovoluje,“ urazila se Milada dodatečně. Vsunula zbytek chlebíčku do úst. „Kolik máš?“ zeptala se.

„Dvacet,“ řekla Eli.

Milada polkla sousto:

„To stačí pro obě.“

Eli se rozesmála.

„Ty se jenom směješ,“ řekla Milada, „vyvádíš jak malá.“

„Mně je…,“ smála se Eli, „… mně je tak směšně, víš…“

„Ať se mi tam takhle hloupě nechechtáš,“ řekla přísně Milada a přejela si lehce zápěstím plavý účes nad uchem. Nebylo jí ještě osmnáct, ale měla oči popsané zkušenostmi, které nejdou už nikdy z očí vymýt, ani slzami, ničím, člověk je může jenom přikrýt novými zkušenostmi. „Uvědom si ještě jednu věc,“ vytáhla rtěnku a zrcátko, „že to není žádný logál –,“ črtala si červeň na rty.

„Ale já dovedu jenom trochu německy,“ zamyslila se Eli, „nebylo by přece jenom líp, kdybychom si sedly spolu, poněvadž…“

„Ne. Sedneme si zvlášť, to je lepší. Mně můžeš věřit.“

„Když ty mluvíš anglicky.“

„Tak se nauč,“ řekla Milada, „ale na brunety, já nevím… ty by ses mohla líbit… já nevím, některý národy mají třeba rádi brunety. Na blondýnky jsou ale všichni. Hlavně černoši. Jeden černoch mi povídal… jasně – syn náčelníka… že by si mě vzal hned s sebou. Měl plantáže a takový věci. Řekla jsem mu: Sorry, drahoušku, Afrika je na mě moc daleko.“

„Já bych s černochem nemohla chodit.“

„Ale. Nejsi snad rasista?“

Eli se dala do smíchu.

„Tak půjdeme,“ řekla shovívavě Milada.

Hotel Imperial byl naproti.

„Vidíš ty bouráky,“ upozorňovala Milada.

„Už jsi v něčem takovým jela?“

„Jela. Taky se chtěl se mou oženit.“

„Byl hezký?“

„Ucházející. Jenže ten bourák mu nepatřil. Tak co si dovoloval?“

Na schodech stál uniformovaný vrátný. Pozdravil ji malou úklonou. Jeho uniforma připomněla Eli kapitána parníku a málem vyprskla. Šatnářce dala Milada dvě koruny.

„To máš tolik peněz?“ řekla jí Eli cestou do kavárny.

„Ty bys jí podala ruku. Říkám ti, že to není logál. A teď se rozejdeme. Budeš dělat, co jsem ti povídala. K prázdnému stolku, rozumělas.“

„To se ti řekne. Ty už jsi tady byla. Stokrát nebo tisíckrát. A já umím jenom trochu koktat německy.“

Milada rázně opustila přítelkyni. Eli se okamžik uklidňovala před otáčecími dveřmi a pak proplula dovnitř.

Místnost byla zařízena stylově, v něčem, co se podobalo historickému slohu natřenému bílým lakem. Jako cukrová klec. Eli unikal nedovřenými rty tichý smích. V sále sedělo jenom pět mužů, a protože každý z nich seděl u jiného stolku, působila kavárna opuštěně. U stolku blízko baru rozeznala Eli Miladu. Otáčecí dveře za jejími zády došuměly. Muž, který četl noviny, spustil noviny na kolena, prohlédl si ji a opět si tvář zakryl novinami.

Bezděky se ušklíbla, byla to její obrana proti různým překvapením. Posadím se hned ke vchodu, rozhodla se, jako by jí možnost úniku dodávala jistoty. Vybrala si křeslo u stolku pro dva. Křeslo bylo nepohodlné, změnila několikrát polohu, nakonec vstala a přesedla do protějšího křesla, které mělo jiný tvar. Bylo ještě nepohodlnější, neodvažovala se však vrátit zpátky.

„Přání?“

„Šťávu,“ řekla vrchnímu.

„Jednu šťávu s ovocem,“ bezbarvě řekl vrchní. „A zákusek?“

Zavrtěla hlavou. Kdo ví, kolik tu stojí zákusek. Zatoužila nahlédnout do peněženky, nemá-li v ní nějaké drobné, na které zapomněla. Ale muž s novinami v ruce se na ni opět díval. Styděla se před ním přehrabovat se v peněžence.

V kavárně panovala nuda, ale v tom vlažném vanilkovém ovzduší nudy se hromadilo zvláštní napětí.

Vrchní postavil před Eli šťávu. V opalizující tekutině narážely na sebe dvě višně a srpek mandarínky. Napila se ledové limonády a odkašlala si. Potom už neměla nic na práci. Poposedla v křesle a s rukama v klíně střídala pohled na sklenici s pohledem na třásně zřasených záclon. Byla by ráda věděla, co dělá Milada, ale Miladu měla nyní za sebou. Vyklonila se z křesla a vyhlédla k baru. Milada seděla u stolku sama a před ní stál šálek s kávou. Chyba, polekala se Eli, měla jsem si dát také kávu. Kdo ví, kolik tu stojí šťáva.

Několikrát zavadila očima o muže s novinami. Jeho bílý tlustý obličej stál nyní nad obdélníkem novin jako hlava bysty. Pojednou odložil noviny, šustivý praskot papíru se rozlehl tichem kavárny, až sebou Eli trhla, povstal, a jak stál, ukázalo se, že má neobyčejné břicho, pečlivě zakryté světle šedým sakem, jehož klopy nemířily příkře k zemi, nýbrž klesaly jenom velice mírně ke knoflíku. Sunul se k východu, došel však pouze k Eli. Nasadil si široký úsměv.

„Die Fräulein,“ uhlazoval si rukou modročernou kštici, „… wartet…,“ stiskl s usměvavou rozhodností rty, odsunul druhé křeslo a posadil se proti Eli. Usmíval se, jako by chtěl ještě něco povědět. Něco zábavného nebo významného. Tak to pověz, myslila si Eli. A přitáhla si blíž sklenici s limonádou. Aby přemohla nejistotu, ponořila lžičku do sklenice, vylovila kousek mandarínky a soustředěně ji žvýkala. Muž se usmíval, mlčel a jeho úsměv měl zvláštní naléhavost důležité zprávy.

„Qué tomamos para beber?“ vypravil muž neočekávaně ze sebe, „camarero,“ mávl na vrchního, „camarero…“ Hlas měl mladý a jasný.

Za okamžik stály na stole dvě sklenice. „Bitte,“ vyzval Eli, „bitte, bitte…“ Otevřel obrovské cigaretové pouzdro a položil je na stůl. „Bitte,“ řekl ještě jednou. Nevypadal už tak tlustě.

Eli se zasmála, krátce, zaraženě.

„Nekouřím,“ řekla. Nerozuměl a usmíval se neměnným způsobem. „Ne-kou-řím,“ slabikovala. Přesto nerozuměl. Snažila se vzpomenout si na to slovo v cizí řeči, nebylo to nic platné, nevzpomněla si na nic.

„Zle-čno,“ řekl muž, vytáhl cigaretu ze stříbrného pouzdra a cvakl zapalovačem.

Zavrtěla hlavou. Ťukl prstem na sklenici. Zvedl ji, lehce se uklonil, aby bylo zřejmé, na čí zdraví pije.

Eli zavrtěla hlavou. Uchopil ji za ruku a vtiskl jí sklenici do prstů. Znovu pozvedl svou sklenici. Usmíval se jinak, nesmlouvavě, netrpělivě. Usrkla tedy několik kapek nápoje, voněl po koření, nebyl nepříjemný, napila se, předpokládala, že to bude pálit, a nepálilo, napila se proto ještě a ještě. Bylo jí do smíchu. Tlustý muž pokuřoval, usmíval se spokojeně, vítězně.

Vyklonila se z křesla, aby zjistila, co dělá Milada. Seděla tam stále sama. Právě si zapalovala cigaretu.

„Promiňte,“ řekla Eli. Muž potřásl nechápavě rukou s cigaretou. „Promiňte,“ opakovala Eli a protáhla se mezi stolkem a křeslem. Dostala chuť promluvit si s Miladou, nemohla se ubránit.

Musila přejít celou kavárnu nohama, kterým namáhavě vnucovala každý krok. Měla dojem, že ji nohy v pohybu kupředu zdržují. Sledovala modrý pruh koberce před sebou a udržovala si podle koberce směr. Když došla k baru, Miladina židle byla prázdná. Překvapením zamrkala.

„Slečna šla ven,“ oznámil jí číšník.

Poručila nohám, aby šly ven, a udržovala tentokrát směr podle žlutého pruhu. Proplula otáčivými dveřmi do vestibulu. Milada stála u akvária, levý loket v pravé dlani a kouřila.

„Povídala jsem ti, aby ses ke mně nehlásila,“ oslovila ji. „Každá sama u svýho stolu.“

Eli ji neposlouchala. Cítila nebývalou převahu.

„Všimla sis ho?“ řekla.

„Hm.“

„Je to určitě milionář,“ řekla Eli, „má plantáže, milióny a takový věci.“

„Hm.“

„A ten bourák mu patří.“

„Kterej?“

„Tenhle,“ namířila Eli ukazováček přímo před sebe, kde za velkými skly hlavních dveří stálo při chodníku stříbřité, velice ploché a velice široké auto.

„Hm.“

„To ti nestačí?“ zeptala se Eli.

„Člověk tě sem vezme a ty tu děláš ostudu,“ řekla Milada. „Neumíš se prostě chovat.“

„Umím jen trochu německy. Říkala jsem ti to. Jenom trošínku německy.“

„Kam jdeš?“

„Pro kabát, do šatny,“ dala se Eli do smíchu. „Já ti ho odkážu, chceš? Já ti ho, Miládko, odkážu.“

Milada šla za ní k šatně:

„Poslouchej, to nemyslíš vážně.“

Eli si oblékala kabát.

„To nemyslíš vážně. On tam čeká.“

„Ti to říkám, že ti ho odkazuju. Vysvětli mu to. Anglicky mu to vysvětli.“

„Jestli odejdeš, tak je mezi náma konec.“

Eli ji neposlouchala. Snad ji ani neviděla. Pospíchala k východu.

Na ulici pršelo. Krůpěje deště jí stékaly po obličeji, nedbala o ně a nestírala je. Usmívala se a chvílemi se zasmála nahlas, pro sebe, ale neulevilo se jí, smích v ní neubýval.

Ach ne, usmívala se, jak je život směšný, jak se ta Milada koukala, na to nezapomenu. Ach, jak se jen koukala, ať to někdo udělá po ní.

Z pocitu náhle nabyté všemohoucnosti se dala do zpěvu.

Proti ní šli dva chlapci. Když je míjela, zastavili se a zírali za ní. Přestala zpívat a zrudla. Zatoužila po nějakém úkrytu, kde by se před všemi schovala. Před všemi. Vkročila do prvních domovních dveří, prošla chodbou pod schodiště a s údivem poznávala, že se jí všechna radost proměňuje v nejasný stesk a smutek.

Dala se nad tím do smíchu a přidržovala se prázdné nádoby na popel. Smála se ještě hezkou chvilku, než se rozvzlykala.

V té chvíli protrhlo zlaté kopí paprsku šedivé plátno mlhy
a ukázalo pravé barvy ukrytého světa,
a byly jiné, nežli tušila, i tvary dosud splývající
se odtrhly a marně jedna půlka hledala druhou.
Žena si zoufala:
                                           „Jak může létat pták, když mu zbylo jen jedno křídlo,
a co si počne vůně, když jí vezmeš růži,
přežije světlo kahanec? Co mohou podat ruce bez prstů?“
A tiše šelestil zpěv démonů:
„Opři se o smrt zády, ať nevidíš, jak stále dělí svět,
kdo odchází, odchází vždycky sám, to my
mu oddělíme jeho cestu…“
                                            „Ach, ukažte ji mně!“
„Kdo žije, volí cestu sám.“

Sáček želé

Paní v koženém klobouku vyběhla do druhého patra a zastavila se. V uších jí šumělo. Dole někdo otevřel domovní dveře. Zatajila dech. Někde v přízemí zaskřípěla nádoba na popel a ztemnělé schodiště si podávalo neurčitý zvuk od sklepa až po půdu. Nahoru nejde, nikdo nejde nahoru, řekla si s úlevou a zaťukala na dveře bytu, zlehka, opatrně. V bytě se nic nehýbalo. Měla to dobře vypočítané, on byl ještě v zaměstnání a jeho matku viděla, jak jde na nákup. Zaklepala ještě jednou. Dole v přízemí se někdo smál, setrvačně, unaveně už a mdle. Nechtěla zazvonit, ale čas pospíchal, ona s ním, a proto zvedla ruku k tlačítku. Zvonek za dveřmi prudce a úsečně zachrčel. V bytě se ozval šramot.

„Kdo je tam?“ zeptal se dětský hlas.

„Já, Kristýnko, já.“

Chvíli bylo ticho.

„Kdo?“ zeptal se dětský hlas.

„No já,“ naléhala netrpělivě. Sehnula se, jako by ji bylo klíčovou dírkou lépe slyšet, a zašeptala docela tiše: „Maminka.“

„Tak řekni básničku, když jsi maminka.“

„Jen otevři.“

„Řekni básničku.“

„Byla černá kočka, měla černá očka…“

„Počkej, já se ještě podívám.“

Za dveřmi zašramotila stolička, matka nastavila tvář kukátku ve dveřích. Svazek klíčů na druhé straně se zahoupal a dveře se otevřely.

Matka za sebou kvapně zavřela, sehnula se k děvčátku a políbila je.

„Miláčku,“ řekla, „nemáme moc času.“ V plášti a s kloboukem na hlavě vešla do kuchyně.

Na kuchyňském stole ležel list papíru pokreslený červenými a žlutými čarami, kolem papíru byly rozházené pastelky. Polovinu stolu zabíral vál poprášený moukou.

Děvčátko sledovalo matčiny kroky. Matka se zastavila u nástěnného trhacího kalendáře. Prohlížela zápisy. Poznala písmo tchyně a přečetla nahlas:

„Prádlo z mandlu.“ V jejích ústech to znělo jako konec anekdoty.

„V sobotu jsem čekala,“ řeklo děvčátko.

„V sobotu jsem nemohla, víš,“ těkala očima po kalendáři, „v sobotu měla maminka moc práce, strašně moc, víš.“

„A co jsi dělala?“

Obrátila se od kalendáře k děvčátku, sehnula se k němu a políbila je do vlasů. „Ty moje vyptávalko,“ řekla, „ty jsi moje malá vyptávalka, viď. Podívej, co jsem ti přinesla.“ Podala děvčátku sáček. „Tak se přece podívej.“

„Želé,“ řeklo dítě.

„Máš přece ráda malinové želé.“

Děvčátko přikývlo.

„V sobotu bylo hezky,“ řeklo.

„Babička měla řeči? Nebo táta?“

„Měla řeči.“

„Co povídala?“

„Že už jsou tři a že nejdeš.“

Matka přešla k oknu. Dvůr obehnaný ze všech čtyř stran činžáky připomínal nádvoří pevnosti nebo trestnice. Na protější zdi s balkóny mokvaly dešťové skvrny. Na dně dvora se rozpadával v odpoledním šeru altán se stejnou netečností jako před sedmi lety nebo před rokem.

„Máš nový klobouk,“ řeklo dítě.

„Líbí se ti?“ přešla ke stolu. „Maluješ si? Co je to?“ dotkla se kresby prsty v rukavičce.

„To je Helena. Včera jsme si hrály na dvoře a Helena mi hodila písek do vlasů. A tady je pes, vidíš, jaký má zuby, ten Helenu kousne, protože mi házela písek do vlasů.“

Dívala se na ni, jak vypravuje, a říkala si: Je podobná tátovi, celý táta.

„To je ošklivé,“ řekla, „proč by měl pes Helenku kousat? To by ji bolelo.“

„Mě to taky bolelo,“ řeklo dítě, „jen ať ji pokouše.“

„Ale Kristýnko, že se nestydíš, jak můžeš být tak zlá?“

„Tak já toho psa přeškrtnu. A přijdeš v sobotu?“

„To nevím, miláčku, to opravdu nevím.“

„Já jsem pořád s babičkou sama.“

„Ty nejíš to želé,“ podivila se, „jen jez a sněz ho všechno, sáček hodím do kamen. Aby ho stará neobjevila.“

„A proč?“

„Vyváděla by.“

Dítě si nacpalo plná ústa malinovým želé. Když polklo sousto, zeptalo se:

„A proč by vyváděla?“

„Protože smím k tobě chodit jenom v sobotu od tří hodin.“

„A když nemůžeš v sobotu? Co jsi dělala v sobotu?“

„Neptej se pořád. Už je to hloupé,“ řekla podrážděně, „jsem s tebou jenom chvilku, už budu musit zase jít, a ty se pořád jenom ptáš a ptáš a ptáš.“

Děvčátko si vylezlo na židli, sáček s želé si položilo do klína, poslušně žvýkalo a houpalo nohama.

„Povídej mi něco,“ řeklo.

„Co ti mám povídat,“ řekla roztržitě matka.

„Třeba, co jsi dělala celý týden.“

„Už se zase ptáš?“

„Já jsem celý týden kašlala,“ řekla Kristýnka, „a pořád a moc. Babička říkala, že je to proto, že běhám v ložnici bosa. Dala mi takový hadr, to ti pálilo, semhle mi ho dala,“ děvčátko si sáhlo na hruď, „a dneska je to lepší. Už skoro vůbec nekašlu.“

„Měla tě vzít k doktorovi,“ řekla matka.

„Já nechci.“

„Na tom nezáleží, jestli chceš, nebo nechceš. Když je člověk nemocný, jde k doktorovi.“

„Já mám babičku,“ řeklo dítě.

„Tak už jsi to dojedla?“ řekla rozmrzele.

„Ještě ne. Včera pekla babička ruládu,“ oznámilo dítě.

„Dovedeš povídat taky o něčem jiném než o bábě?“ řekla matka.

Děvčátko svraštilo čelo, usilovně přemýšlelo a pomalu uhryzávalo želé.

„Helena povídala,“ vykládala tiše, „že do altánku chodějí spát čerti.“

„Čerti nejsou,“ řekla matka. Na misce ležely dopisy z tohoto týdne. Zalistovala v obálkách a četla si zpáteční adresy.

„Já vím,“ řeklo děvčátko neurčitě, „ale lvi jsou, viď?“

„Cože?“

„Lvi… že jsou,“ řeklo děvčátko.

„Lvi jsou v zoologické zahradě,“ matka držela v rukou složenku. Co je tohle? Tolik peněz a za co?

„Ve sklepě nejsou lvi,“ řeklo děvčátko.

„Co to pleskáš.“

„Ale já vím, že nejsou ve sklepě lvi. To já jenom tak.“

Odložila dopisy.

„Vodí si sem táta někoho?“ zeptala se.

„Vodí,“ řeklo děvčátko.

Ožila. „Koho?“ zeptala se.

„Pana Macáka.“

„A co dělají?“

„Dělají to… s kručítkem… rysy…“

„Samozřejmě. Nic jiného neumí.“

„Umí,“ řeklo dítě, „udělal mi draka. Kouká. Takhle. Byli jsme ho pouštět, ale neměli jsme dost provázků.“

„Kdyby tě radši nebral na vítr,“ řekla matka, „potom kašleš.“

„Ale ne, kašlu, protože chodím bosa.“

„Hlouposti,“ řekla matka, „samé hlouposti. Čerti v altánku, lvi ve sklepě.“

„Já vím, že nejsou ve sklepě lvi… a v altánku…,“ dodalo dítě tiše, „čerti.“

Matka se zastavila u věšáku s utěrkami. Byly nové.

„Kdybysi v sobotu přišla,“ opatrně začalo dítě, „mohly bysme jít do bia…“

„Už jsi dojedla želé?“ přerušila ji matka.

„Já už nemůžu,“ řeklo dítě.

„Nemůžeš? Želé? Copak ti nechutná? Želé od maminky?“

„Nemůžu,“ prohlásilo dítě.

„Ukaž.“ V sáčku bylo ještě pět nebo šest malin. „Nedá se nic dělat, to se musí sníst, a sáček hodím do kamen.“

„Tak já to zkusím,“ řeklo děvčátko a vzalo si malinu.

„Jsem zvědavá, kdy dáte vymalovat kuchyň.“

„Budeme mít nový nábytek,“ oznámilo dítě.

„A kam?“

„Do kuchyně. Já už jsem ho viděla. Byli jsme ve výkladu a lidi venku chodili a koukali se na nás, jak jsme v tom výkladu.“

„Klidně tu mohla kuchtit ve starém nábytku,“ řekla matka.

„Máš mě ráda?“ zeptalo se dítě.

„Proč se ptáš?“

„Kdybys mě měla ráda, mohla bys mi v sobotu koupit takový deštníček. Helena ho měla. Ten deštníček se dá cucat, ta nožička… víš?“

„Pst,“ řekla matka a po špičkách se přiblížila k pootevřeným dveřím kuchyně. „Jako by někdo šel po schodech,“ obrátila se k dítěti. Kroky se zastavily a v mezipatře zacinkaly klíče, někdo odemykal. Kroky utichly za cizími dveřmi.

„Dělej, prosím tě,“ řekla matka, „musím už jít. Ukaž,“ podívala se do sáčku. „Tři maliny,“ řekla, „to spolkneš jako nic.“

„Já už nemůžu,“ zavrtělo děvčátko hlavou, „bylo jich moc.“

„Když nemůžeš, tak nemůžeš,“ řekla matka přísně.

„Já to ještě zkusím, jo?“

„Ale prosím tě, dělej. Stará tu může být každou chvíli.“

Dítě vzalo do úst malinu, krystalky cukru, kterými byla obalena, už vůbec nesládly v ústech, jenom škrábaly do jazyka, malina jako by rostla, nedala se rozkousnout, nedala se spolknout. Do okna zabušil závan deště. Matka stála nad dítětem a z výšky viděla jen slámově žluté vlasy, pohybovaly se v rytmu kopajících nohou.

„Tohle už nemůžu,“ řeklo dítě, „já už nemůžu.“

„Ukaž,“ řekla matka, „když nemůžeš,“ stáhla si rukavici a vylovila z pytlíku dvě poslední maliny. Vsunula je do úst, a zatímco se jí rozpouštěly na jazyku, zmačkala prázdný sáček a hodila jej do sporáku. „Tak a je to,“ usmála se. Natáhla si opět rukavici. „Musím už jít, miláčku,“ přistoupila k dítěti.

„Tak na shledanou,“ řeklo dítě.

„Dej mi přece pusu na rozloučenou.“ Matka se sehnula, nastavila tvář a setrvala s přimhouřenýma očima v této poloze, dokud neucítila na tváři vlhký letmý dotek.

V předsíni se jí ulevilo. Byla blíž dveřím bytu.

„Kristýnko,“ řekla matka.

Děvčátko zvedlo hlavu, ale v šeru předsíně, do níž dopadalo světlo pouze úzkým sklem pokojových dveří, se matčina bílá tvář rozplývala. Matka sáhla po vypínači a rozsvítila. Na stolku ležely dnešní noviny, z vázičky u zrcadla trčelo několik modrých aster a ve džbánu na skříni šedla snítka jmelí z loňských Vánoc. Všechno jí bylo známé, ale vzdálené, rozhlížela se tu jako v cizí zahradě, kde byla kdysi na návštěvě a kam dnes přelezla plot.

„Kristýnko,“ řekla, „co mi povíš na rozloučenou?“

Dítě se dívalo vzhůru do matčiny tváře, nyní zřetelné pod žlutou žárovkou, do bílé a růžové tváře a na stín vržený koženým kloboukem do půli čela, na hádkovité praménky vlasů, které se v tom stínu kroutily a plazily po čele, na bradu podpírající pohyblivá ústa, a mlčelo.

„Copak se na mě tak díváš?“ řekla matka a usmála se.

Děvčátko si hrálo s prsty na zástěrce a neodpovědělo.

„Kristýnko,“ řekla, „byla černá kočka…,“ položila děvčátku ruku na hlavu, „no… měla černá očka, čtyři bílé tlapky a na tlapkách – co měla na tlapkách?“

„Drápky,“ zašeptalo děvčátko.

„Tak vidíš,“ řekla matka, „a já už zase musím jít. Viděly jsme se a popovídaly jsme si… neměla jsem deštník? Neměla, teď si vzpomínám, že ne. Měj se hezky, Kristýnko,“ sklonila se k děvčátku a políbila je na čelo. Položila ruku na kliku, ale pak se natáhla po vypínači a nejdříve zhasla.

„Jdi, miláčku, do kuchyně, tam je ještě dost světla. Snad by ses nebála.“

„Nebála,“ řeklo děvčátko zaraženě, „čerti nejsou a ve sklepě nejsou lvi.“

„Samozřejmě,“ bylo slyšet matku a její bílý obličej se v náhlém hustém šeru pohnul od vypínače k zámku dveří jako světlý nejasný kotouč kyvadla velikých pohádkových hodin.

Děvčátko se rozběhlo s dupáním do kuchyně a přirazilo za sebou dveře.

„Kristýnko,“ řekla matka.

V kuchyni se nic nehýbalo.

„Kristýnko, na shledanou.“

Dveře kuchyně se pootevřely, do štěrbiny se sotva vešel dětský prst, ne víc.

„Na shledanou,“ řeklo děvčátko, „a přijdeš v sobotu?“

Matka odemkla. „Pa, pa,“ ztlumila hlas, vyšla na chodbu a dala dveřím od bytu zapadnout. Ze schodů běžela. Když vyběhla z domu, podívala se napravo a nalevo. Stál před výkladní skříní obchodu s fotoaparáty. Držel nad sebou roztažený deštník a pokuřoval. Vrhla se k němu.

„Tak vyřízeno?“ otázal se.

Přisvědčila a zavěsila se do něho a přitiskla se k němu. „Pozor, pozor,“ řekl, „nevidíš, že mám v ruce cigaretu?“ Po několika krocích se na ni zadíval.

„Co je ti?“ řekl. „Ježíši, co je?“

Polkla trpce sladkou slinu malinového želé.

„Nic,“ řekla, „prosím tě, je přece už dost velká. Aby měla rozum.“

Démoni naslouchali s úsměvem. V každém smutku cítí
rozvířený prach podsvětí.
                                           Žena se rozhlédla, bylo tu všechno známé,
ohniště, džbán, toulavá slípka přecházela udusanou zem
a zobala slunečnou pšenici. Copak je možné, aby nespatřil už nic,
už nic, zatímco já uvidím všechno, jen pro sebe a sama?
V co doufat, nač věřit, v čem hledat…
                                         „Když musíte,“ řekla démonům,
„když musíte odvádět dolů pod zem, odveďte místo něho mne.“
                                             Démoni se ptali zmateně sami sebe:
Jsou mezi lidmi pouta, o nichž nevíme? A sílí, když je přetneme?
                                          Ale co,
když smysl života je právě
v tom, co jej přesahuje, co z něho vyrůstá a míří nad něj…
koruna stromu nad zemí… ptáci kroužící nad ní…

Zatopit a utřít prach

„Tak co je nového,“ řekla stará paní v pojízdné židli a položila ruce s háčkováním do klína. V pokoji bylo šero. Protější činžák stínil obě okna.

Tělnatá žena v teplákách a teplákové bundě poklekla ke kamnům, aby vybrala popel.

„Ale prší,“ odpověděla příkře.

„Já bych nechtěla zatopit,“ řekla stará paní a popojela s židlí blíž ke kamnům. Byla to americká kamna dávného typu s několika řadami slídových okének. „Přes den mi vůbec nevadí, jak tu je, ale v noci mi bývá zima.“

Žena v teplákách nesla opatrně na lopatce růžový popel a prudkým pohybem jej smetla pod mokrý hadr do velké prázdné plechovky.

„Oči můžu na vás nechat,“ řekla stará paní, „jak to šikovně děláte. Ani popíleček vám neupadne na zem.“

„Jo. Každá věc chce svý,“ odpověděla žena a sáhla po kusu dřeva. Přiložila na dřevo nůž, přitlačila, až vnikl do dřeva, a začala páčit střenkou nože, aby oddělila třísku.

Stará paní popojela ještě blíž:

„Tak není vůbec nic nového?“

„Když jsem šla sem, potkala jsem tady v ulici nějakou ženskou v koženým kloboučku, šla s mužským, teda…,“ zarazila ruku s nožem a podívala se vzhůru na starou paní, „ona ho přede mnou líbala… a ne jednou… Tohle by přece nemělo být. A na ulici k tomu. Ženská, a takhle doráží.“ Žena v teplákách přitlačila na nůž, až tříska odletěla.

„Láska je láska,“ řekla paní v pojízdné židli.

„Hm,“ hodila žena třísky do kamen, „to jsou jenom řeči. Láska. Já vám povím, jak to je. Láska, to je čas před svatbou a krátký čas po svatbě. Po svatbě rozhodně kratší než před svatbou.“ Žena zmačkala kus novin, poklekla a vsunula papírovou kouli mezi třísky.

„Nepleťte do toho svatbu,“ zatřepala stará paní rukou. „Svatba nemá s láskou nic společného… Někdy snad. Jenom někdy.“

„Ale jděte,“ klečela žena před kamny, „ale jděte, prosím vás. Každá pořádná láska má na konci svatbu.“

Stará paní roztočila kola pojízdné židle.

„Co chcete, já vám to podám,“ řekla klečící žena.

Stará paní dojela ke stojánku na květiny, sáhla po konvičce a zatřásla s ní. Konvička byla prázdná. Paní popojela s konvičkou ke kamnům.

„Docela jsem zapomněla… chtěla jsem vás poprosit, ještě než zatopíte, o trošku vody… Jsou úplně suché.“

Žena v teplákách vstala od kamen, vzala konvičku a odešla na chodbu k vodovodu. Za okamžik se vrátila s vodou.

„Já je zaleju,“ řekla.

„Kdepak. Já sama, já sama,“ chopila se paní konvičky a poodjela ke stojánku na květiny. Žena si založila ruce v bok a pozorovala ji. Květináče spočívaly na stupíncích, a všechny stupínky byly pro sedící paní dosažitelné. Stačilo jenom víc natáhnout paži s konvičkou. Obřadně rozdělovala vodu všem květináčům stejně. Přitom hovořila:

„Láska, to je věc na celý život… co to pleskám… věc… láska je na celý život… s tím nemá svatba co dělat…“

„Ale má, má s tím co dělat,“ řekla žena v teplákách a spouštěla po jednom kusy dřeva do kamen. „Přece nechcete, aby lidi spolu žili na hromádce.“

„Lidi nemusejí spolu žít, a mohou se milovat,“ řekla paní v pojízdné židli a odložila konvičku na jeden ze stupínků stojanu na květiny.

„Když nejsou spolu, tak se nemohou milovat,“ prohlásila žena a hledala drobné kousky uhlí.

„A co kdyby vůbec nikdy spolu nežili,“ řekla stará paní, „nikdy by spolu nežili, a přece by to byla láska.“

„Jo – tomu nerozumím,“ vysypala žena s rachotem uhlák plný uhlí do kamen. Otřela si dlaň o dlaň a škrtla zápalkou. „Noviny jsou zvlhlý,“ řekla, „to je tím deštěm.“ Škrtla jinou zápalku. „Konečně,“ řekla, „už to hoří.“

„Chtěla bych být dneska mladá,“ ozvala se stará paní.

„Kdo by nechtěl,“ vstala žena od kamen.

„Všechno je prostší, přímější…“

„Myslíte?“ řekla žena. Vytáhla ze skříně prachovku a dala se do utírání prachu na skříni. Odsunula podstavec se skleněným poklopem, pod kterým spaly pozlacené hodiny, utřela pod nimi prach a postavila je opět na staré místo.

„Dva mladí lidé jdou spolu po ulici,“ řekla stará paní, „a ona ho líbá. Mají se rádi a políbí ho.“

„Bože,“ utírala žena prach, „mrcha.“

„Já jsem se vdávala v roce devatenáct set osm,“ řekla stará paní, „a podívejte se na svatební fotografii, kolik myslíte, že mi bylo?“

„Osmnáct,“ řekla žena. Pamatovala si to od včerejška.

„Osmnáct.“ Paní popojela k příborníku. Žena na něm zvedala porcelánové figurky a přejížděla prachovkou leštěnou desku. Figurek ubývalo každý měsíc, i obrazů na zdech pomalu ubývalo. Ubývalo věcí, jako v pohádkovém příběhu, kdy každá věc vržená nazad zadržuje na chvíli příval zkázy. „Bylo mi osmnáct, ale na fotografii vypadám na šestnáct. Nevypadám na šestnáct?“

„Na patnáct,“ řekla žena v teplákách, „jste hrozně štíhlá.“

„Nemohla jsem ani donosit dítě.“

„Pán vypadá pěkně. Švihák. A má hodný oči.“

„Dneska je to právě pětadvacet let, co umřel.“

Žena s prachovkou si přisunula k příborníku křesílko, zula se a v punčochách vystoupila nahoru. Sňala svatební obraz ze zdi a setřela z rámu prach. Zavěsila obraz a šla vyklepat hadr. Když se vrátila, přehrabovala stará paní zásuvku stolku.

„Tady,“ řekla paní, „dejte to, prosím vás, na obrázek,“ podala ženě černou širokou stuhu. Žena vystoupila na křesílko a zavěsila stuhu na roh svatebního obrazu. „Tady,“ řekla paní a podala ženě misku a svíci. „Zapalte to u obrázku.“

„Jenže,“ opalovala žena zápalkou spodek svíčky, aby změkl a dal se přilepit do misky, „ta svíčka a černá páska platí pro pána. Měla byste mít obrázek, kde je pán sám, a ne svítit u svatební fotografie, kde jste oba.“

„Jen to tak nechte,“ mírně se zaklonila stará paní v pojízdné židli, přimhouřila oči a přehlížela černou stuhu, obraz i vzpřímený plamen svíčky, který se blýskal ve skle obrazu, ve váze a v skleněném poklopu hodin.

Žena slezla z křesílka, obula se a zadívala se na své dílo.

„Takový hodný oči,“ řekla tlumeně, jako by v pokoji ležel mrtvý.

„Když jsme šli spolu po Praze,“ řekla stará paní, „a zastavili jsme se u výkladu, vždycky povídal: Chceš něco? Co chceš, to ti koupím. Mohla jsem mít, co jsem chtěla.“

Žena utírala prach na okenním prkně a opatrně otřela barometr. Ukazoval na deštivo.

„Ale já nic nechtěla,“ vzpomínala stará paní.

„Bože, vy jste nic nechtěla.“

„Ne. Člověk může chtít buď všechno, nebo nic. A to všechno se vejde často do jednoho malého přání. A když se vám tohle přání nemůže splnit, nemá žádné jiné splňování cenu.“

„Já bych věděla, co si přát,“ řekla žena v teplákách, „já vím vždycky, co bych chtěla.“

„Můj muž byl o dvacet let starší než já.“

„Já vám něco povím,“ odložila žena hadr, jako by jí překážel v přemýšlení, „starší muž si mladší ženy jinak váží. Vím to, poněvadž můj muž je skoro stejně starý jako já.“

„Co to pletete,“ řekla stará paní, „vážnost a úcta… v tom není láska.“

„Ne?“

Stará paní popojela ke kamnům a natáhla nad ně paže. Ale oheň, který bublal za slídovými okénky, nestačil ještě ohřát kov.

Žena v teplákách se chopila opět prachovky. Zvedala titěrnosti na prádelníku a stírala prach. Malé sádrové prasátko se čtyřlístkem v rypáku, schránka na vizitky ve tvaru želvy, piniová šiška, ořezávač doutníků ve tvaru pumpy, vycpaný kanárek na lakované větévce.

„To je věcí,“ řekla žena bezděčně.

„Já těm věcem říkám stopy, paní Matoušková. Stopy jednoho dlouhého života. Žádný živočich na světě si svoje stopy neschovává. Jenom člověk. Ty stopy mají cenu pro něho, pro nikoho jiného. Až umřu, stanou se z nich zase věci za pár korun do bazaru.“

Žena otřela velikou mořskou mušli.

„Ta je z Itálie,“ řekla stará paní.

„Bože, Itálie,“ vrátila žena mušli na místo, „tam se nikdy nepodívám.“

„Itálie,“ řekla stará paní.

„Tohle je taky z Itálie?“ zvedla žena vázičku v podobě bílé válcovité věže se zlatě lemovaným cimbuřím. Věž byla obrostlá malými porcelánovými růžemi.

„To není z Itálie. Vázičku mi jednou koupil muž. Líbí se vám?“

„Líbí.“

„Já vám ji dám. A podejte mi tu želvu.“ Žena jí podala kameninovou želvu, stará paní odklopila krunýř a vysypala si obsah želvy do klína. Žena se zvědavě ohlédla.

„Samá srdce,“ řekla paní a přebírala se v kamíncích tvaru srdce, ve scvrklých plodech, jejichž vrásky a záhyby už dávno podobu srdce pohřbily. „Půl století jsem je sbírala.“

„Proč jste je sbírala?“

„Vždycky jsem milovala poezii, paní Matoušková.“

„Nějaký známky z Itálie náhodou nemáte?“ zeptala se žena. „Náš Arnošt sbírá známky.“

„Kdepak známky,“ řekla stará paní. „Koukněte, srdíčka z kamene se vůbec nemění. Zato tenhle brambůrek vyschnul a úplně se proměnil. Víte proč? Protože býval živý.“

„Ale snad byste nebyla smutná,“ řekla žena. „Koneckonců je to přece už pětadvacet let.“

Stará paní skládala srdce do nitra želvy.

„Já si jen vzpomněla na ty dva, jak jste je potkala.“

„Že vás to trápí.“

„Mě to trápí jinak, než si myslíte. Člověk má jen jeden život. Než to pochopí, je už na konci.“

„Co je pryč, to je pryč,“ řekla žena a šla vyklepat prachovku. Stará paní vrátila želvu na prádelník a objela stůl. Dávala přitom pozor, aby se nedotkla pohledem hořící svíčky na skříni.

Žena uklidila prachovku. Otřela si ruce do tepláků:

„Jsme hotovy.“

„Kamna nějak málo hřejou,“ řekla stará paní.

„Hřejou dost,“ odpověděla žena příkře.

„Poslyšte,“ popojela stará paní až k ní, „proč si neberete tu vázičku, tu s růžema, když se vám líbí?“

„Jakpak bych si ji mohla vzít,“ nehýbala se žena v teplákách z místa.

„I jen si vezměte, když vám ji dávám. Líbí se vám, tak si ji vezměte.“

„Mám si ji teda vzít?“ Pokročila k prádelníku. „Jak k tomu přijdu.“ Vzala ji do prstů, otáčela ji před očima, věž ze Šípkové Růženky. „Tak vám děkuju.“ Přitiskla ji k mohutným ňadrům. „Ale moc teplo tu opravdu není,“ řekla a postavila opatrně vázičku na stůl, „počkejte, trošku kamna polechtáme,“ uchopila pohrabáč a začala se vrtat v kamnech. Do pokoje zavanul z kamen nakyslý pach dehtu. „Protože venku prší,“ bručela žena. V kamnech se rozhučel oheň a v dlouhé rouře zapraskalo. „Uhlí,“ řekla žena, „zůstalo viset. Je v kusech a zůstane viset.“ Stála u kamen a poslouchala hučení.

Stará paní se rozjela ke kamnům.

„Přijdete zítra zase, že přijdete,“ řekla ženě.

„Samozřejmě, že přijdu. Nenechám vás přece zmrznout.“ Pohlédla na vázičku na stole. „Udělala jste mi radost. Opravdu jste mi udělala radost.“

Stará paní si nahřívala dlaně.

Žena vyšla na chodbu a vrátila se oblečena do hubertusu.

„Chcete ještě něco?“ zeptala se.

„Ne,“ zatřásla stará paní nataženými pažemi.

Žena vzala ze stolu vázičku a řekla s důrazem:

„Děkuju. Ale já přišla jenom zatopit a utřít prach.“

Spustila vázičku do hluboké kapsy hubertusu.

Když za ní zapadly dveře, probrala se stará paní ze strnulé polohy a popojela k prádelníku. Sáhla po piniové šišce a zvedla obličej k hořící svíčce. Zdálo se, že svíčka rozmnožuje tmu v koutě, kde za deštivého počasí viselo od stropu šero po celý den. Žlutý lesk přikrýval na svatební fotografii dívčí tvář. Obličej muže s vousky pod nosem vystupoval z šera s nepříjemným sebevědomím člověka, který zemřel, ale zvítězil.

Stará paní hleděla upřeně na jeho podobu, nemohla se odtrhnout, s trpkými rty a špatně přemáhaným odporem, s pohrdáním, které platilo víc jí než jemu, a všechny pocity, střídající se na starém plátně její tváře, se poznenáhlu slévaly v nenávist, tichou, lítostivou a beznadějnou.

Otočila pojízdnou židli, potřebovala na to celou svou vůli a sílu, jako by zemská tíže v tom bodě účinkovala silněji než jinde, a obrátila se k svatební fotografii zády. Podržela v levé ruce piniovou šišku a pravicí se jemně dotkla okoralých lupenů. Takové jemné doteky dovedou otevřít i skálu, aby uvnitř vyhmataly stopu těch, kteří spolu nikdy nežili, a přece to byla láska.

Smrt dobrousila svůj dráp a střemhlavé ticho dávalo tušit,
že se vrací.
                                            „Pojď, velitelko stínů,“ vábila ji žena,
„pojď, poruč démonům, ať vezmou místo něho mne.“
                                         Pes na dvoře kňučel, rdoušený bázní.
Několik okamžiků padalo peří věčnosti…
                                           Němá, průzračná smrt,
sama nicota bez hrdla a bez úst, rozrazila vrata a skřípotem veřejí
oznámila svůj souhlas.
                                           Jenom zmatení démoni se ptali sami sebe:
Jsou mezi lidmi pouta, o nichž nevíme? A sílí, když je přetneme?
Kde jsou ta pouta? V mase? V kostech?

Idyla

U kuchyňského stolu se holil starší muž. Pečlivě napínal dvěma prsty kůži na tváři a stahoval břitvou pěnu žilkovanou rezatými zbytky vousů. Právě v okamžiku, kdy do kuchyně vešla žena v teplákách, oddělil se mužovi od břitvy chomáček zarezlé pěny a dopadl mu na obnošený, místy prodřený svetr.

„Hergot,“ zaklel a pokoušel se malíčkem smést ze svetru pěnu.

„Něco jsem přinesla,“ řekla žena v teplákách. Skrývala za zády věc.

„Na tebe je spolehnutí,“ zastavil muž břitvu a držel ji před sebou s pokrčenou paží, „pivo jsem si přinesl sám.“

„Ach, nech toho,“ odfoukla si žena rozcuchané vlasy z čela, „nezačínej a radši se podívej.“ Pomalu ukazovala ruku, kterou skrývala za zády. Držela v ní bělostnou vázičku ovinutou porcelánovými růžemi, zvedala ji zvolna vzhůru s nadšeným očekáváním, svítila jí na pozadí hnědé teplákové bundy, nakonec se ruka s vázičkou zastavila na mohutných ňadrech, držela ji pyšně jako matka obzvlášť povedené dítě.

Položil břitvu na stůl:

„Co je to?“

„Váza,“ podivila se okázale. „Arnošte,“ zavolala na sedmnáctiletého mladíka, který seděl na stoličce a piloval si nehty, „Arnoštku, podívej se přece. Nelíbí se ti?“

Arnošt si piloval nehet na palci.

Otec se chopil znovu břitvy. „Myslí si to, co já,“ řekl.

Matka postavila vázu na kredenc.

„Není krásná?“

„Ty…,“ napínal si otec kůži na tváři, „ty jsi…,“ holil se, „ty jsi se zbláznila.“

Arnošt zastrčil pilníček:

„Tak já jdu.“

„Už zase někam jdeš?“

„Ty sis taky byla pryč,“ řekl otec, „my chlapi máme taky svý.“

„Arnošte,“ ozvala se bezradně matka, „chtěla jsem ti přinést známky, ale nemá. Nemá známky.“

„Tak já jdu,“ řekl Arnošt a odešel a nechal pootevřené dveře.

„Zavři,“ slyšel otce volat na matku, „zavři!“

Činžák stál na pusté pláni na okraji města. Za silnicí vedoucí do polí odumíralo několik starých vilek s dřevěnými verandami. Další činžák stál také osaměle na neviditelném půdorysu budoucího sídliště a vítr hnal déšť drobný jako dým přes pustou pláň mezi osiřelé domy. I zastávku trolejbusu, laminátový přístřešek, jako by jeho nešťastný tvůrce s úlevou odhodil a opustil.

Arnošt se dovlekl do přístřešku, ale Jašek tu ještě nebyl. Stál v přístřešku sám, trolejbus právě odjel. Vítr se třel o vlny laminátu a pokoušel se strhnout střechu. Arnošt si zapálil cigaretu. S údivem pozoroval své dlouhé hubené prsty. Trochu se mu chvěly.

Jašek přijel až druhým trolejbusem.

„To je počas,“ řekl, „kdybych ti to neslíbil, tak jsem nepřijel.“

„Jestli nechceš –,“ řekl Arnošt nejistě.

„Co řeknu, to platí. Držím slovo.“

Jašek šel první a zachycoval vítr širokými rameny.

„Ty se bojíš?“ zeptal se Arnošta.

„Čeho?“

„To z tebe udělá chlapa.“

Pěšina ke vzdálenému činžáku vedla kolem jámy se zavážkou, nemohli jít přímo a mokli a klouzali po mazlavém jílu.

„Po tom přestane člověk vypadat jako kluk. Ty bys chtěl být do smrti klukem?“

„Heleď se,“ zahodil Arnošt rozmoklý kousek cigarety, „chtěl jsem to já, nebo jsem to nechtěl? Tak vidíš.“

„Já jen, jestli sis to nerozmyslil. Třeba se netěšíš. Třeba se ani netěšíš.“

„Náhodou se těším, fakt, už se těším.“

„Já, Arno, nemám podělaný kluky rád. Ty jsi docela fajn kamarád. Sice seš mladší, ale jako bys byl stejně starý jako já. Hraješ príma basket, vyznáš se v motorkách a nepotřebuješ nic jinýho, než abys byl pořádnej chlap. Podívej se na mě, co to ze mě udělalo.“ Jašek se pokusil nadmout pod pláštěm hrudník.

Arnošt by si byl rád zapálil novou cigaretu, ale bylo marné se o to i jen pokusit. V tomhle větru a dešti.

„Jestli myslíš na Evu,“ řekl Jašek, „pusť ji klidně z hlavy. Poněvadž mi ještě bude jednou moc vděčná.“

„Nemyslím na Evu,“ řekl Arnošt, „proč mám myslit na Evu? Já s ní nic nemám. Teda fakticky.“

„Ale myslit na ni můžeš. A nemá to cenu.“

Obešli popelnice, bidlo na klepání koberců a konečně měli pod nohama pevný cementový chodníček před panelovým činžákem.

„Bydlí v pátým patře,“ řekl Jašek. „A nemají výtah.“

Dlouho si čistil boty o rohožku v domovních dveřích.

„Nesmíme nanýst špínu,“ vykládal, „nemá to ráda.“

Stoupali po schodech, v syrovém vzduchu se neslo ze sklepa tlumené bušení pračky, dům skrýval pravidelně bušící srdce.

„V pátým patře jsou jenom garsonky,“ vysvětloval Jašek, a když vystoupili do čtvrtého patra, řekl: „Nech mě mluvit. Neskákej mi do řeči.“

Zazvonil u levé garsoniéry. V garsoniéře zaklapaly vysoké podpatky. Jašek si odkašlal.

„Dobrý odpoledne, Heleno,“ pozdravil mladou ženu v černém županu posetém žlutými květy.

„Dobrý… odpoledne…,“ řekla trochu zaraženě mladá žena, a prohlížela si Arnošta.

„To je Arnošt,“ představoval Jašek.

„Tak to je Arnošt,“ podala Arnoštovi ruku a najednou byli všichni před věšákovou stěnou a Jašek si svlékl plášť a šálu a čepici hodil furiantsky na přihrádku nad věšáky, ale čepice spadla, chytil ji ve vzduchu, vyhodil ji znovu na přihrádku a zase sklouzla.

„Ukaž,“ dala se Helena do smíchu a vzala čepici a položila ji na přihrádku.

Arnošt zatím pověsil svůj plášť, díval se do zrcadla a přihlazoval si mokré vlasy. V zrcadle viděl za sebou hlavu mladé ženy, její kaštanové natupírované vlasy, tupý nos, příliš plné rty – a otočil se. Ne, štíhlá rozhodně nebyla a měla ohromné poprsí. Arnošt si vzpomněl na matku a bylo mu, jako by se právě dopustil nějaké trapnosti.

Helena je postrčila za věšákovou stěnu. Garsoniéra se nořila do povadlého světla deštivého dne a vypadala v něm velmi pohodlně se širokým gaučem a polštáři, útulně s figurkami, tretkami a obrázky. Posadili se do křesel kolem plynových kamínek. Jašek natahoval nohy téměř až k nim.

„Abych oschnul,“ kýval střevíci před plamenem.

„Tady je hrozný bláto, hoši,“ řekla Helena.

Arnošt se opatrně rozhlížel. Nad gaučem visela veliká fotografie moderní lokomotivy a před ní vedle schůdků stála nějaká postava. To je její muž, pomyslil si, a to je jeho lokomotiva. Všiml si, že zpozorovala jeho pohled. Rychle sklopil oči na Jaškovy nohavice. Jako by ho přistihla při něčem nedovoleném.

„Upečeš si nohy,“ řekl schválně hodně nahlas.

„Neboj,“ zavrtěl sebou Jašek v křesle, zaujal pohodlnější polohu.

„Nevíte, jaká je tu nuda,“ řekla Helena, „Ježíši, tady je nuda.“

„Třeba by sis měla najít nějaký flek. No. Něco malýho,“ poradil Jašek.

„Dělat prodavačku? Za pár stovek?“ řekla Helena. „Já bych věděla co. Ale to je těžký.“ Vstala a vytáhla za květovanou záclonkou kytaru. Postavila se ke gauči a několikrát sáhla do strun.

„Takhle trochu teplýho do žaludku by nebylo?“ otočil k ní Jašek hlavu. „Úplně mě rozrazila zima.“

Odložila kytaru.

„Udělám kávu,“ řekla a zmizela za zástěnou, kde byla přípravna.

Jašek se naklonil spiklenecky k Arnoštovi:

„Mně je vždycky zima, když chce zpívat. A co jí říkáš? Správná, co? A tady. Má toho dost, ne?“

Helena se vrátila:

„Za moment to bude.“

„Príma,“ přehodil si Jašek nohy, aby se osušil i z druhé strany.

„Rozumíte hudbě?“ zeptala se Arnošta.

„Ne.“

„Co to povídáš?“ řekl Jašek. „Rozumí hudbě, a náhodou moc jí rozumí. Jenže je skromnej,“ zamrkal na Arnošta.

„Ne, ne…,“ koktal Arnošt, „nerozumím, vůbec na nic nehraju.“

„Jo a co ta trumpeta a… a harmonika?“ tvrdil Jašek.

„Vůbec ne,“ bránil se Arnošt, „ne,“ a najednou se dopálil, „kruci, přece to musím vědět já, jestli rozumím hudbě.“

„To nevadí,“ uklidňovala ho Helena, „zahraju vám svoji písničku. Jašek ji už zná. Zahraju ji jenom pro vás.“

Sáhla po kytaře a začala hrát. Melodie byla prostá a Arnošt měl dojem, že ji někde slyšel.

„Príma,“ řekl Jašek potměšile, když přestala hrát.

Nepostřehla jeho potměšilost a řekla:

„Jenomže nemám k písničce slova. Slova dělají hodně.“

„Něco jako Láska nebeská nebo Lampióny, lampióny,“ řekl Jašek. „Ale to by ti mohl Arnošt něco složit. Na básničky je kanón.“

„Já? Na básničky?“

„Jen se nedělej,“ řekl Jašek.

„To by bylo báječný,“ vydechla Helena.

Za zástěnou se rozlehlo pískání. Helena se zamyšleně odkolébala k vařiči připravit kávu.

„Člověče, co to říkáš?“ rozčileně šeptal Arnošt.

Jašek mávl rukou:

„Ty ničemu nerozumíš. Děláš jenom hovadiny.“

„Ale já…,“ zašeptal Arnošt.

Helena přinesla šálky s kávou, cukřenku a skleněnou misku s cigaretami. Zapálila si, vyfoukla kouř a řekla:

„To jste mi udělal radost.“

Arnošt neměl dost síly, aby jí odporoval.

„Je to pro něj maličkost,“ řekl Jašek, „vyhrál už dvakrát estéem a otiskli mu básničku v novinách.“

Arnošt upíjel kávu.

„Oslaďte si ji přece,“ řekla, „básníci jsou pořád zamyšlený,“ uchichtla se.

Jašek v křesle téměř ležel, dlouhé silné nohy natažené před sebou až k mřížce plynových kamen, držel si talířek s šálkem na břiše a míchal. Vyhlížel spokojeně. Byl spokojený se svým dílem, se světem i s teplem a kávou. Pomrkával spiklenecky na Arnošta, když se Helena nedívala.

„Co myslíte,“ vyzvídala Helena na Arnoštovi, „já si představovala k písničce takový slova… jako že jsem sama a nikoho nemám… Víte, jako že je večer v nějaký zahradní restauraci a sedím tam jenom já a číšníci překlápějí židle na stoly… já myslím, že je to dost smutný, když je člověk sám…,“ zvedla pojednou víčka a rozevřela oči dokořán, jako by jimi chtěla pohltit celou velikou samotu.

„Složí ti blues, nemám pravdu?“ srkal Jašek kávu.

Helena vytáhla z kapsy županu papírek.

„Něco jsem si napsala, ale není to ono… Jsem smutná,“ četla, „a zpívám si…. Jenomže teď by to potřebovalo rým.“

„Rýmy musí být,“ řekl Jašek a položil šálek na dřevěný tác. „Kafe vaříš príma.“

„Chceš ještě jedno?“ zeptala se.

„Ne, děkuju, já už budu musit jít. Mám dneska moc obstarávání.“

„Už jít?“ řekla.

Arnošt se pohnul, jako by se chystal povstat. Jašek mu položil ruku na rameno a přidržel ho v křesle.

„Arno, zítra se uvidíme,“ řekl, vzepřel se dlaní na Arnoštově rameni a vztyčil se.

„Co tak pospícháš?“ řekla Helena.

Jašek roztáhl paže a narovnal se v kříži. Místo odpovědi zašel za věšákovou stěnu a objevil se s čepicí na hlavě.

„Dobře to slož,“ oblékal si kabát, a když mu Helena otvírala dveře, zavolal na Arnošta: „A rýmy. Rýmy musí být.“

Sotva se Helena vrátila, řekla:

„Je už dlouho váš kamarád?“

„Dlouho.“

„Nezdá se vám zvláštní?“

„To je.“

„Někdy se mi zdá, že ho nesnesu, že ho vyhodím. Zdaleka není tak jemný jako vy.“

„Já nejsem jemný,“ zabručel Arnošt.

„To se pozná,“ řekla, „a pomůžete mi s tou písničkou?“

„Když já… když on… lhal… Já nikdy nic neskládal.“

„Kdopak by byl tak skromný,“ přitáhla si křeslo těsně k němu. Cítil lak na jejích vlasech a zvláštní vlhkost pokožky na jejích skráních, také župan se žlutými květy něčím voněl, pudrem, kompotem nebo ještě něčím jiným. Držela mezi palcem a ukazováčkem lístek s načmáranými slovy tak, aby viděl, co je na něm napsáno. Jsem smutná a zpívám si, četl, jsem smutná a, četl, jsem smut, četl.

„Musíte mi s tím pomoct,“ zatřásla lístkem.

Měl bych ji teď vzít kolem ramen, napadlo mu, nebo jak se to dělá ve filmech, jenže necítil vzrušení, spíš neurčitou úzkost, a zase si představil Jaška, slyšel v duchu už předem jeho chechtot, a zároveň se snažil soustředit se na její přání.

„A co…,“ řekl, „napsat: jsem osamělá…“

„To nejde, když se zpívá: osamělá, je to moc dlouhý,“ dotkla se ho ramenem.

„A co…,“ horečně přemýšlel, jako by ho dobrý nápad zbavil její tísnivé blízkosti, „tak třeba… Jsem sama…“

„To je ono,“ řekla, „je to pravda a je v tom i ten smutek a není to dlouhý. Vy asi nejste nikdy sám, máte kamarády, rodiče a děvče…“

Položil na stůl svou pomačkanou krabičku cigaret. Postrčila před něj skleněnou misku s cigaretami:

„Vezměte si ode mě.“

Vzal si, a zatímco si zapaloval, rozvažoval, jestli je sám, jestli má kamarády. Kamarády by měl, ale ne pořád, a pak, když se to tak vezme, ten Jašek je opravdu divný. Proč mu to nezařídil jinak? Takhle si to nepředstavoval. Bavit nějakou paničku. A rodiče? A děvče?

„Máte nějaké děvče?“ uhodla jeho úvahy.

„Ne,“ řekl.

„To je dobře, dneska nejsou holky hodný.“

Proč nejsou hodný, přemýšlel. Nenechala ho dlouho přemýšlet. Vstala, založila ruce za hlavu a protáhla se. Župan se jí napnul na břiše a na ňadrech.

„Necháme toho skládání,“ prohlásila, „nač mám skládat, že jsem sama, když teďka zrovna nejsem? Člověk se nemá trápit, je to tak?“

Přikývl.

Spustila paže a kočičími kroky přešla ke gramorádiu.

„Pustíme si tango,“ řekla, „zatančíme si trochu.“

„Tancuju twist,“ vyfoukl kouř. S cigaretou v ruce si byl jistý.

„Twist se tancuje moc na dálku,“ řekla upřímně.

Spustila desku a vykročila k němu. Musil odložit cigaretu.

„Tohle neumím,“ řekl, „twist mi jde líp.“

„Povedu vás,“ uchopila ho za ruku a vedla jeho kroky. Dával pozor, aby jí nešlápl na nohu, a byl tím tak zaujat, že zapomněl, že tančí s ženou. Deska dohrála. Spustila ji znovu.

„Tohle tango miluju,“ řekla. Cítil, jak ho silně svírá, a přestal dávat pozor na kroky, zapomněl, že tančí, a hlavu mu plnila jediná myšlenka. Jsem s ní sám, a musím něco udělat. Už kvůli Jaškovi, už kvůli němu.

„Jak se vám tančí?“ položila mu hlavu na hruď, její účes se mu plazil po tváři.

„Dobře,“ řekl vyschlým hlasem.

„Víte,“ vrněla mu na hrudi, „člověk nemá nic odkládat. Žádnou radost. Poněvadž zítra už možná vůbec žádná radost nebude. Je to tak?“

„Hm.“ Byl by přisvědčil všemu.

Tančili těsně kolem gauče. Ach, teď – dodával si odvahy.

Předešla ho. Zakopla o roh gauče a v pádu ho strhla s sebou. Gramofon hrál tango, dohrál, jehla chvíli škrábala po desce, potom se kotouč samočinně zastavil a bzučel jenom proud v rádiu a tři pravidelně se střídající tóny větru narážejícího na okap a z hlubiny domu bušila pračka, ale mohlo to být i srdce.

Když vstal, sáhl do skleněné misky po cigaretě. Střehl se ohlédnout. Zapálil si a uslyšel za zády smích. Prudce se otočil.

„Čemu se směješ?“ vybuchl podezíravě.

Ležela na gauči, nesnažila se ani přikrýt se a pohupovala se na polštářích smíchy.

„Arnoštku,“ řekla, „jsem ráda na světě.“

Zavadil pohledem o obraz s lokomotivou nad gaučem a se smutnou vítězoslávou, která v něm narůstala, se smísilo pohrdání a posměch. S cigaretou v ústech šel k věšáku.

„Ne,“ vykřikla, „ještě nechoď!“ Vyskočila z gauče a v běhu si zapínala černý župan se žlutými květy.

„A co,“ řekl, navlékaje si druhý rukáv pláště.

„Počkej ještě,“ zaprosila.

Sáhl po knoflíku dveří.

„Ale přijdeš zase, viď?“ hladila mu klopy pláště. „Musíš přijít, jsem sama, víš, skoro celý týden, musíš, musíš, počkej, potáhne tě to sem, přičaruju si tě, musíš přijít…“

Jediným trhnutím otevřel dveře. Stála za nimi dívka.

„Promiňte,“ řekla, „nechci vyrušovat, ale mohla byste mi půjčit trochu cukru? Zítra vám ho odvedu.“

„Samozřejmě,“ řekla Helena klidně. „Pozdravuj strýčka,“ křikla za Arnoštem, který sestupoval po schodech.

Přecházel větrnou pláň a nemyslil na nic.

Doma škrabala matka u stolu brambory, otec, sklenici piva před sebou, četl noviny.

„Arnošte,“ řekla matka, „to jsi tu brzo… Já jí stejně nevěřím. Celý život cestovala, tak aby neměla známky, na dopisech a pohlednicích.“

Otec vzhlédl od novin:

„Člověče, já si snad přece jenom koupím holicí strojek. Koukni,“ ukázal červený šrám na bradě, „a takhle abych šel večer s brigádou do divadla.“

Prošel kolem matky a otce do pokoje, hladil žebra ústředního topení, neboť měl nutkání něco dělat, a šeptal si:

„Nic, nic, nic…“

Ještě nikdy mu nepřipadal svět tak nepochopitelně prázdný, zbytečný a nesmyslný. Copak až to povím Jaškovi, přestal hladit topení. A s tou samotou měla vlastně pravdu. Podíval se na pendlovky, byla ještě spousta času. Basketbalový trénink zahajoval až za hodinu. Přesto vytáhl ze skříně sportovní pytel a hodil si jej přes rameno.

A nebylo nikoho, aby ji omyl, jak se sluší učinit mrtvým, ale ona byla mrtvá
i živá. Tak omyla živá mrtvou a oblékla ji do jemných svatebních šatů,
spoutala bludné peřeje vlasů čelenkou
a vešla do síně, kde ležel manžel.
                                          Démoni běželi k ní a muž,
kterému doposud stínili zrak, ji náhle uzřel
a sledoval její spěch přimhouřenýma očima, jako by pozoroval
zapadající slunce.
                                               Ale žena, už jen obrys ženy a brzy vzpomínka,
se neohlížela. Opustila jej, dřív než se mu podařilo vyslovit její jméno.
Ti, kdo odcházejí navždycky, se zapomínají loučit.

Telefon

„A máme cukr,“ postavila dívka na stůl sáček s cukrem. Stůl byl pokrytý velkými čtvrtkami a bylo jich tolik v tak pestrém nepořádku, že nebylo vidět ani kousek stolní desky. Dívka zasunula šňůru ponorného vařiče do zdi a vnořila kovovou spirálu do kastrolu s vodou. „Úplně jsem zapomněla, že nám došel cukr. A sousedka měla návštěvu…“ Dívka sebrala z nízkého třínohého stolečku prádlo a prostírala pro dva. „To je ti s ní… Úplný román, Iro.“

Ira ležela na polním rozkládacím lehátku v příliš těsném flanelovém pyžamu, které nebylo její, přikrytá až k bradě bíle povlečenou pokrývkou, jejíž bělost připomínala starý sklovitě tající sníh. Ležela nehybně, držela před sebou knížku a nečetla.

Dívka pobíhala po ateliéru v černých manšestrových kalhotách a černém svetru ke krku jako poplašený havran mávající křídly.

„Havran děl: Už víckrát ne,“ řekla Ira.

Dívka přenesla stoleček k lůžku.

„Mohla by sis vymyslit něco jiného, už bys mohla začít s něčím jiným,“ řekla.

„Bude to asi utkvělá myšlenka.“ Ira sklapla knížku a převalila se na bok.

„Bolí tě něco?“

„Ne. Myslím, že už jsem dobrá. Jenom utahaná. Jsem strašně utahaná.“

„Vypiješ si čaj a můžeš spát.“

„Když usnu, tak ho vidím a hádáme se. Pořád se hádáme a já se nechci hádat.“

„Dám ti prášek pro spaní. Jestli ho někde najdu.“

„Nač? Spím dobře, jenom se mi zdá o Honzovi a hádáme se.“

„No bóže,“ řekla dívka a šla vypnout vařič. Spařovala čaj a vraštila čelo a vysouvala z úst špičku jazyka.

„Za celou tu dobu mě nepřišel navštívit,“ řekla Ira. „Nemyslím tam, chápu, proč asi nechtěl jít za mnou tam, ale proč aspoň nezavolal, nebo proč nezavolá sem? Ví, že máš telefon. Proč nezavolá?“

„Napij se raději čaje a vyspi se.“

„Říkal, abych to udělala, abych nezapomněla, jaký to bylo dřív, a že se všechno zase vrátí.“

„Napij se čaje, to ti udělá dobře.“

Dívka se posadila na sedačku, vzala si z talířku suchar, ukousla a zapila čajem.

„Proč nepiješ?“ zeptala se přísně Iry.

Ira poslušně zvedla svůj hrneček, ale nepila.

„Nemá cenu myslet pořád na stejnou věc,“ řekla dívka, „pořád a pořád dokola. Kdyby teď zavolal, co bys mu řekla?“

„Nevím, co bych mu řekla. Jen kdyby zavolal.“

„Pij, dokud je čaj teplý, nebo mi tu nastydneš. Mám s topením trápení. A v tomhle mám pracovat.“ Dívka zaklonila hlavu, podržela u rtů hrneček dnem vzhůru, aby jí sklouzla na jazyk kaše rozmočeného cukru.

Irou proběhla při pohledu na přítelkyni slabá nevolnost. Viděla, jak dívce chutná čaj, suchar i cukrová usazenina na dně hrnečku, byla zdravá a pohybovala se v nepořádku svého ateliéru jako cílevědomý živočich, všechny její pohyby měly určitý smysl a všechno vykonávala s nepochopitelnou chutí. Čím déle se na ni Ira dívala, tím jí bylo hůře. Hledala, čím by nevolnost přemohla.

„Havran děl: Už víckrát ne,“ řekla.

„Opravdu,“ řekla dívka, „už bys mohla začít s něčím jiným.“

Pokoušela se uvést věci a papíry na pracovním stole do jakéhosi pořádku. Odnášela celé náruče pokreslených čtvrtek pod okno. Malý elektrický radiátor postavila na pracovní stůl, aby jí ohříval ruce. S uspokojením přerovnala na stole krabici s tužkami, tuše, barvy a štětce. Pak sňala ze skříně stolní lampu.

„Budu musit svítit,“ řekla, „ale sklopím stínidlo, aby ti nesvítilo do očí. Piješ?“

„Piju,“ odpověděla Ira, ale nepila.

„A zdřímni si.“

„Ano.“ Na spánek neměla pomyšlení.

„Musím zítra odevzdat návrh na tu obálku.“

„Ano.“ Neposlouchala ji.

„Buď hodná, Ajrín,“ řekla dívka, „a spi.“

Ira ležela s otevřenýma očima. Její přítelkyně se nyní hýbala ve žluté kapce světla jako drobný živočich pod mikroskopem v osvětleném zorném poli, z něhož nemůže utéci. Zajetí, uvědomila si Ira, zajetí je pocit, který mám už týdny. Byla jsem v jeho zajetí, když mě denně vodil na dlouhé procházky a přemlouval mne, abych se k tomu odhodlala, a když jsem se odhodlala, byla jsem v zajetí té věci a po ní jsem v zajetí jeho mlčení.

„Proč svítíš?“ řekla Ira. „Venku je ještě světlo.“

„To mi nestačí.“

„Ale já můžu ještě docela dobře při denním světle číst.“ Měla chuť přít se.

Zazvonil telefon. Ira se vzrušeně posadila na lůžku.

„Přikryj se,“ řekla její přítelkyně.

Telefon zazvonil znovu.

„Vem to, vem to,“ naléhala Ira.

Dívka obešla pracovní stůl a poklekla před skříní. Telefonní přístroj ležel na podlaze.

Zvedla sluchátko.

Ira ji dychtivě sledovala. Přítelkyně k ní byla obrácena zády.

„Co chcete?“ ptala se někoho v sluchátku.

„Kdo je?“ šeptala Ira.

„Omyl,“ zavěsila sluchátko. „Chtěl nádraží.“

Ira ulehla a dívka vstoupila do žluté kapky světla.

„Povídal mi, že mám zbytečný starosti,“ řekla Ira, „že bude všecko, jako bylo. A je? Je vůbec někdy něco, jako to bylo?“

„Měla by sis vzít prášek pro spaní.“ Dívka položila tužku a vystoupila z kapky světla.

„Ty nejsi v zajetí,“ řekla Ira.

Dívka jí sáhla na čelo:

„Poslyš, ty máš teplotu.“

„Hlouposti. Jsem už docela dobrá. Celá historie je za mnou. Historie,“ mumlala, „nic ti nenapadá? Nic? Moje historie,“ rozkládala pažemi. Kniha se svezla z pokrývky a dopadla na zem. „Moje historie. Já mám svou vlastní historii,“ padla obličejem na polštář a rozeštkala se.

„A tohle ke všemu,“ řekla dívka.

„Promiň,“ položila se Ira na záda, „jsem asi komická.“

„Ale vůbec ne,“ řekla dívka, „každý člověk má svou historii, samozřejmě, svoji válku, své střídání civilizací i svůj pád impéria. A období rozkvětu. Tomu rozumím.“ Šla ke skříni, otevřela ji a přehazovala nějaké krabice a přehrabovala se v kapsách kabátu. Vrátila se, skleněnou trubičku v ruce. Vyklepla z ní bílou pilulku vedle nevypitého hrnečku s čajem.

„Ty jsi nepila,“ řekla zklamaně. „Vezmi si pilulku a zapij. Škoda, že nemám teploměr.“

„Nepotřebuju teploměr. To jsou nervy, věř mi, nic jiného to není než nervy.“

Stála nad ní a čekala, až polkne pilulku a zapije ji čajem.

Polkla ji a rozkašlala se.

„Nemám horečku,“ opakovala umíněně, „nikdy nemívám horečky, ani tam jsem ji neměla.“

Dívka se vrátila ke své práci, Ira tiše ležela naznak. Počítala v duchu. Minuta má šedesát vteřin. I minuta je součást věčnosti. I do minuty se vejde pořádná část věčnosti. Možná, že věčnost je právě tahle minuta a po ní teprve začne čas, který se dá měřit.

„Myslíš, že zavolá?“ zeptala se.

Dívka v kapce světla kreslila. „Proč by nezavolal?“ řekla nepřesvědčeně. „Proč by ne?“ pokusila se přesvědčit sama sebe.

„Ty jsi ho neslyšela mluvit,“ řekla Ira, „chodili jsme po nábřeží a povídal, že to musím udělat. Jinak bychom se musili rozejít, poněvadž bych musila jít k matce do Benešova a on by zůstal v Praze, ale to jsem nechtěla, moc dobře vím, jak to dopadá, kdybychom se viděli jenom v neděli nebo jednou za čtrnáct dní. A představ si moji matku. To přece nešlo a on povídal, že bude všecko, jak to bylo, a já vidím, že to není, jak to bylo.“

„Už o tom nemluv, zbytečně se rozčiluješ.“

„Jen mě nech. Potřebuju o tom mluvit, potřebuju to ze sebe dostat všecko ven, jenže zas mi to narůstá a čím víc se toho zbavuju, tím víc to ve mně zase narůstá. Povídal mi taky, že když si to dám vzít, že bude shánět byt, a že má děti rád, ale ne teď, právě v téhle chvíli. Povídal, že mě má rád, a povídal: vždyť mě znáš, a já kývla. Posloucháš mě, nejdu ti na nervy?“

„Ale ne. Vypravuj, když ti to dělá dobře.“

„Proč mi nevolá, když říkal, že zůstane všechno při starém? Povídal, že má děti rád. A když tam člověk jde, tak čeká dítě, a když jde odtamtud, tak už ho nečeká a neví, jestli ho ještě někdy bude čekat. Jestli se v tobě něco nepřetrhlo a už nikdy nenajdeš pokračování, poněvadž jsi sama dovolila, aby se ta nit přetrhla.“

„Nemysli na to. Až si odpočineš, budeš studovat a dohoníš všechny zkoušky. Na to mysli.“

„Jsi děsná,“ řekla Ira, „jsi prostě děsná. Jsi pouhý živočich.“

„Děkuju pěkně.“ Dívka kreslila a nepřerušovala práci.

„Jsi odporně přesná, tvůj realismus mě zničí. Vůbec nevíš, co je to mít někoho rád.“

Dívka kreslila.

„Ty znáš jenom živočišné funkce, u tebe funguje společnost, muži a ženy, žaludek ti funguje, štětce ti fungujou… zdraví je třeba udržet… přikryj se, ať nenastydneš… a proč, proč je třeba udržet si zdraví, proč je třeba fungovat… proč, po tomhle všem… proč má člověk žít…?“

Dívka kreslila.

„Proč žiješ?“ rozčilila se Ira.

„Jednou ti to povím,“ řekla dívka, „dneska by to nemělo smysl.“

Na podlaze se rozdrnčel telefon.

„Jdi k tomu,“ volala Ira vzrušeně.

Dívka obešla pracovní stůl a poklekla před skříní. Zvedla sluchátko. Ira zatajila dech.

„Zase,“ položila dívka sluchátko. „Omyl. Buď máme podobné číslo s nádražím, nebo… je v tom nějaká chyba.“

Ira promluvila po delší přestávce:

„Co když se k nám nemůže dozvonit? Jestli je v telefonu chyba a Honza volá a nemůže se dovolat. Tohle je ale situace.“

Dívka vstala od stolu a přešla k lůžku.

„Přikryj se, prosím tě,“ řekla Iře a sáhla jí na čelo. Bylo rozpálené.

„A ty si pořád namlouváš, že mám horečku,“ řekla Ira, „nesmysl. Ne abys volala doktora.“

Dívka se vrátila ke své práci. Ira přimhouřila oči a pozorovala přítelkyni řasami. Žlutá kapka světla se protáhla a dala se do pohybu, stékala. Jako slza. Staří Egypťané věřili, že se člověk zrodil ze slzy božského oka. Člověk ze slzy. Člověk slza. Snad jsem se také tak narodila.

„Kdybys mohla usnout,“ řekla dívka. „Já se divím, že ti prášek nezabírá.“

„Už nikdy neusnu, spát nemá cenu.“

„Ještě ráda usneš.“

„Nikdy neusnu a to mě zabije, nevstanu a neusnu. A nebudu jíst. Vlastně už jsem mrtvá,“ zlomil se jí hlas.

„Aleale…,“ řekla dívka.

„Chceš pro mě něco udělat?“ zeptala se Ira. „Jestli pro mě chceš něco udělat, dej si telefon na stůl. Mám takový pocit, že Honza bude volat. Než obejdeš stůl… mohl by to položit.“

„Jestli mu za to nestojíš, aby podržel sluchátko…“

„A co jestli je v telefonu chyba? Prosím, prosím.“

Dívka obešla stůl, zvedla telefon a bezděčně pohlédla z okna. Vítr se utišil a zdálo se, že už neprší. Na rozblácené pláni pobíhali dva malí chlapci.

Vtom se jí telefon rozdrnčel v ruce. Položila přístroj na stůl a přitiskla k uchu sluchátko.

„Kdo je?“ zeptala se. „Haló, kdo tam?“

Ve sluchátku slabě zapraskalo a ozval se zaražený hlas:

„To jste zase vy? Tak to zase není nádraží?“

„Ne. Totiž ano. Totiž ne.“ Ohlédla se na Iru.

„Honza,“ řekla Ira.

Hlas na druhém konci zavěsil, ale dívka držela sluchátko dál. Usmívala se na Iru a hovořila do ohluchlého mluvítka:

„Dobře se jí daří, dobře.“

Předstírala, že naslouchá. Děti na pláni měly holínky a brodily se v obrovské kaluži.

„To bude ráda,“ řekla dívka. „Ano. Jistě. Ne, teď prosím vás ne.“ Zavěsila.

Ira seděla na lůžku:

„Povídej, povídej.“

„Přikryj se,“ rozkázala dívka. Ira se položila a přikryla se.

„Já to věděla,“ říkala přikrytá až k bradě, „já věděla, že zavolá. A nepovídal, kdy přijde?“

„Něco říkal,“ odpověděla dívka zamyšleně, „ale v sluchátku to hrozně praskalo… To nevadí, stejně nikam nejdeme, může přijít.“

„Ne, nikam nejdeme,“ řekla Ira.

Spěchala. Umlčovala bolest i stesk spěchem a každým krokem
vbíjela hlouběji své odhodlání a každým krokem slábla
pod neznámou tíhou.
                                         Zvedla ze země hůl a opírajíc se o ni
chvátala dál. Teď, cestou do říše stínů, cítila náklad,
který se rozhodla nést.
                                           Démoni sykali před ní v trávě, vířili na stezkách prach
a prach se ukládal do jejích stop a žárlivě smazával sebemenší svědectví,
jako by šlo vždycky o malá chvilková svědectví,
a ne o jejich směr.

To uslyšíš věci

Byli dva a rozráželi nohama v gumových holínkách žlutou hladinu veliké kaluže, využili toho, že přestalo pršet, ale jejich kroky byly pomalé, šourali se, protože měli v hlavě tu záležitost.

„Co kopáš? Nekopej. Stříká to,“ rozvážně napomenul starší mladšího.

Mladší hrnul špičkou holínky před sebou malý příboj a náhle nečekaně do příboje znovu kopl, až se zvedla blána žluté vody a postříkala staršího.

„Michale!“ rozkřikl se Olda.

Michal se dal na útěk. V běhu křičel:

„Pátá třída, medvědi…“

Ale nikdo ho nepronásledoval. Byla tu ta záležitost. Michal se zahanbeně vracel.

První uviděl Evžena Olda.

„Koukni, už jde,“ řekl bratrovi.

Michal se otočil.

Evžen šel po pěšině mezi oběma osamělými činžáky, nad mokrou plání se už smrákalo, všechno bylo jiné než toho letního dne, kdy celá věc začala.

Tehdy uviděl Evžena první Michal. Evžen šel po pěšině, pláň byla suchá, až se z ní prášilo, a na modré obloze se šinulo dopravní letadlo, protože byly dvě hodiny odpoledne.

„Heleď se, dlouhej Evžen,“ řekl tenkrát Michal.

„Ahoj,“ pozdravil tenkrát Evžena Olda, jako by mu na tom nezáleželo.

„Co tu, kluci, děláte?“ soukal si Evžen úzké černé kalhoty do pasu. Neměl žádné boky, kalhoty mu klouzaly a květovaná košile mu vylézala. Evžen byl hubený a klátil se kupředu. „Co děláte?“

„Votravujeme se,“ řekl Olda.

„Tak dělejte, ať vypadnete,“ poradil jim Evžen.

„Proč?“

„Mám tu rande,“ odplivl si Evžen. „No, chvíli tady zůstat můžete, ale malou.“

Zůstali.

Evžen obhlédl trávu a spustil se na suchý drn.

„Hergot, to je hic,“ nadul Evžen tváře a se sykotem vyfoukl vzduch. Rozepjal si všechny knoflíky košile a seděl tu s obnaženou hrudí.

„Co je to?“ zeptal se Olda a natáhl ukazováček.

„Nemakej na to,“ řekl Evžen lenivě, „to je pro štěstí, na řetízku, takový to. Jsem dostal.“

Olda se zarazil:

„Od holky?“

„Od holky,“ zapištěl Michal a svalil se pobaveně do trávy.

„Jo,“ sáhl si Evžen na krk a pohrával si s řetízkem, „od holky, od hodně velký holky, od mý mámy.“

„Naše máma je ještě v práci,“ ozval se Michal. Ležel naznak v trávě spálené sluncem. „A táta je taky ještě v práci.“

„Ty dneska nepracuješ?“ zeptal se Olda Evžena.

„Dneska jsem toho už nechal. Člověk se nesmí moc…“

„To můžeš jen tak nejít do práce?“ divil se Olda. „Náš táta…“

„To se ví, že můžu,“ nenechal ho Evžen domluvit, „přece se nepředřu. Jsem v učení, ale nepředřu se. Ulil jsem se. Starej Šantera, s kterým jsem v dílně, se ulil včera. My to koulíme. Šantera se vždycky podívá na svý ruce a povídá: Ručičky pomalu, ručičky pomalu. Oni ho tam už znají a mají z něj legraci. On si svý vždycky udělá a stejně si vydělá na melouchách víc než v dílně. Hlavní věc je, povídá, mít vždycky socialismus, a plácne se přes kapsu na zadku. Tam nosí prachy.“

„A to můžeš jít jen tak pryč?“

„Jen tak, to ne, jasan, musíš to vyčíhnout. Řek jsem Šanterovi: Mám rande, soudruhu. No a tak. Pro to mají chlapi vždycky to.“

„A nikdo tě nezastavil?“

„Ty máš otázek jak pes blech. Dej s tím pokoj.“ Evžen pohlédl na náramkové hodinky. „Už byste měli jít,“ řekl, „anebo ne. Vona se vás nelekne. To byste museli vypadat jinak.“

„Tebe se lekne?“ zeptal se Michal Evžena.

„Půjdu s ní na rybník,“ řekl Evžen. „Vy se, kluci, nechodíte koupat?“

„Nesmíme,“ řekl Michal, „jenom s tátou.“

Evžen se zasmál:

„No jo, tatíček še muší pošlouchat.“

Olda zrudnul, zvedl oblázek, prohodil jej zrezivělou obručí a strefil se do tlejícího slamníku. Mouchy s bzukotem zavířily. Potom si na něco vzpomněl a ulevilo se mu.

„Máme magnetofon,“ prohlásil.

„Pučenej,“ řekl Evžen.

„Ne, je náš, táta ho včera koupil.“

Michal se vzrušeně zvedl ze země:

„Večer nahrával, co si povídáme, a máma o tom nevěděla.“

„Ty mlč,“ mávl Olda rukou.

Michal zmlkl.

„Dobro,“ řekl Evžen, „taky si koupím magnetofon.“

„Já už umím nahrávat. Je to hrozně lehký. Hlavně abys nehejbal šňůrou od mikrofonu,“ řekl Olda.

„A to tě k tomu pustili?“ potřásl Evžen hlavou.

„A proč ne?“ zeptal se Olda.

„Poněvadž dospělí chtějí mít všecko pro sebe. Všecko mají a všecko chtějí. A lhát můžou taky, jak chtějí.“

„Náš táta nelže,“ ozval se Michal.

„Jo, jo, ale jdi, ty sardinko,“ řekl Evžen, „všecky se přetvařujou. Na ulici se dělají a v posteli jsou docela jiný. Já bych moh povídat. Lidi.“

„Jak to, že jsou v posteli jiný?“ zeptal se Michal.

„Mlč, prosím tě,“ okřikl ho Olda. Cítil, jak mu rozčilením začíná vysychat v krku. Zase stál před tím tajemstvím. Jakmile vyslovil Evžen slovo postel, bylo jasné, že se nejedná o postel, ale o tajemství. Kluci ve třídě dělali narážky na něco, co Olda nedovedl pochopit. Bylo to, jako by mu ukazovali jednotlivá ozubená kolečka, jako by mu zevrubně popisovali jednotlivé šroubky, ale on chtěl znát celý stroj a z jednotlivých kousků železa si ho nedovedl představit celý. A nač byl ten stroj dobrý? A byla to vůbec pravda, to o těch jednotlivých součástkách?

„Náš táta nelže. Máma taky nelže,“ opakoval Michal.

„Jojojo,“ roztržitě odpověděl Evžen a náhle se dal do smíchu. „A proč ne? To byste měli udělat, to.“

„Co bysme měli udělat,“ otázal se Olda.

„Dejte ten magnetofon večer vašim pod postel,“ řekl Evžen, „dejte jim ho pod postel a zapněte ho, až půjdou spát. To uslyšíte věci.“

„To nejde, táta večer nahrává písničky z rádia,“ namítl Michal.

„Ty mlč, prosím tě,“ řekl Olda.

„Všecko jde,“ tvrdil Evžen přesvědčeně. „Jak to říká Šantera, všecko jde, holky rychle, báby pomalu. Jen to udělejte. To uslyšíte věci.“

Michala se zmocnil nejasný strach.

„Já bych to tátovi neudělal,“ řekl.

„Jsi malej a hloupej, viď?“ zvrátil se Evžen dozpátku a opřel se o lokty. „Malej a hloupoučkej, co?“

„Se rozumí,“ snažil se Olda napodobit Evžena, „to nic není. Se rozumí, že to zkusíme.“

„Abyste měli jasno,“ zachechtal se Evžen. „Teda to uslyšíte věci.“

Potom stál Olda s Michalem dlouho na schodišti a myslil na to, co říkal Evžen. Michal jezdil vlhkou dlaní po leštěném zábradlí a vyptával se:

„Ty to uděláš? Jo? Uděláš to?“

„Udělám.“

„Jsi moc zvědavej?“

„Nemají mít před námi tajnosti. Mají nám povědět…,“ odmlčel se.

„Co?“

„Co?“ Olda přemítal. No jo, co. Jednou v noci vyšel potmě z dětského pokoje, spletl si směr a na chodbě sáhl do něčeho měkkého, vlhkého, jako na čenich, ale neměli nikdy psa ani kočku. Tehdy také věděl, že narazil na něco, a nevěděl, co to je. No jo, co? Tehdy to byl kousek tvarohu na talířku. Poznal jej, když nahmátl vypínač a rozsvítil. Prostě, – to chce světlo.

„Co?“ naléhal Michal.

„Tajemství,“ řekl Olda, „pojď k půdě.“

Vyběhli až na nejhořejší schod, posadili se tam a opřeli záda o plechová dvířka na půdu. Okénkem na posledním odpočívadle viděli silnici, kudy jezdíval otec s náklaďákem. Tady se vždycky radili.

Ale toho večera se nedalo nic udělat. Otec jel s náklaďákem do Košic. Nepřijel na noc ani druhý den. Pak se polámal magnetofon. A pak na to zapomněli. Vzpomněli si až včera.

Než šli rodiče do ložnice, zapnul Olda pod postelí magnetofon. Mikrofon ukryl u nohou nočního stolku.

„Až zhasnou,“ řekl Michalovi, „tak mi pověz.“

Zasklenými dveřmi ložnice dopadal lesklý pruh světla na ledničku. Michal vyhlížel klíčovou dírkou a hlídal ten lesk.

„Teďka,“ zachraptěl Olda, „co řeknou, všecko, co budou povídat… je naše.“

„Zhasli,“ oznámil Michal u dveří. Přidržoval si na hlavě dvě pera zastrčená do vlasů. Jedno slepičí a jedno krůtí. Před ním se rozkládala prérie a nad ním hvězdnatá obloha a kolem něho loviště nepřátelských kmenů. Stiskl kliku, až skřípla.

„Počkej,“ mávl na něho velitelsky Olda, „– až usnou.“

Okno bylo otevřené. Slyšeli, jak přijíždí na zastávku noční trolejbus, jak se obrací. Slyšeli, jak odjíždí a na cestě k domu někdo zakašlal.

„Už?“ pokročil Michal ke dveřím.

„Ještě ne.“

Bratři stáli chvíli vedle sebe u dveří a zatajovali dech.

„Už?“ zasyčel Michal.

„Teď,“ přikývl Olda a opatrně zmáčkl kliku.

Na chodbě, ve tmě, ztratil Michal krůtí pero. Cítil, jak se mu veliké pero skácelo na čelo, pohladilo ho po nose a neslyšně sklouzlo k zemi. Sehnul se, aby je našel, a vrazil přitom do ledničky.

Olda se ve dveřích dětského pokoje kousl do jazyku. Po silnici přejela motorka a přikryla všechny zvuky rámusem.

Michal přestal hledat pero a ponořil se do tmy ložnice.

„V pořádku?“ zeptal se ho Olda, když se vrátil zpátky do dětského pokoje. „Vypnuls ho?“

„Se rozumí,“ řekl Michal. Připadal si zálesácky. „Ztratil jsem po cestě krůtí pero. Kdybys šel ráno dřív ven, nešlápni na něj.“

Sotva ráno rodiče odešli, vytáhli bratři magnetofon a přetočili pásku.

„Tak to spusť,“ vybídl Olda Michala.

„Já? Proč já? Už jsem toho udělal dost. A šlápnul jsi mi na krůtí pero. Mám ho celý rozcuchaný.“

Olda váhal. Něco tu nebylo v pořádku. Něco tu nebylo v pořádku a něco mu bránilo, aby posunul šoupátko.

„Ty mlč,“ řekl Olda, a Michal právě nepromluvil ani slovo. „Ty mlč,“ a Olda vypnul magnetofon.

„Nebudeš přehrávat?“

„Ne.“

Když se odpoledne vrátili z družiny, stál magnetofon stále ještě v kuchyni na stole.

„Tak to spusť,“ řekl Olda nejistě.

„Já nic nebudu pouštět,“ odsekl Michal.

Nehonili se po bytě, zapomněli svařit mléko, které přinesli, posadili se k oknu a dívali se na pustou pláň, bez stromů a bez lidí.

„Pojď ven,“ navrhl Olda.

Obuli si holínky a rozráželi nohama žlutou hladinu veliké kaluže, využili toho, že přestalo pršet, ale jejich kroky byly pomalé, šourali se, protože měli v hlavě tu záležitost.

První uviděl Evžena Olda. Evžen šel po pěšině mezi oběma osamělými činžáky a nad mokrou plání se už smrákalo.

„Ahoj, Evžene,“ dovolil si Olda pyšně zavolat.

„Hojdana,“ odpověděl Evžen blahosklonně. Prošel okolo nich a nezastavil se.

Olda popoběhl za ním:

„Tak jsem to udělal,“ vyhrkl.

„Co?“ zpomalil Evžen chůzi.

„No, s tím magneťákem, dali jsme ho, víš, jak jsi říkal…“

„Cože?“

„Dali jsme ho do ložnice, pod postel… a ták…“

Evžen se zastavil:

„No a co?“

„Co?“

„Co jste na pásek nahráli?“

„Takový… hm… všecko možný…“

„My jsme to ještě ne –,“ začal důležitě Michal.

„Ty mlč!“ okřikl ho Olda.

Ale Michal měl okřikování dost.

„A šlápnul jsi mi na krůtí pero a loni jsi mi prokopl míč.“

„Nevšimej si ho,“ řekl Olda Evženovi, „něco ho kouslo.“

„A co jste teda nahráli?“ zeptal se Evžen.

„Pojď si poslechnout,“ řekl Olda.

Evžen pokrčil rameny:

„Můžu. Proč ne? Vaši jsou ještě v práci?“

„Jo. Máma s tátou jsou pořád v práci.“

Cestou do schodů nepromluvili ani slovo.

Magnetofon stál na stole tak, jak jej opustili. Olda otočil knoflíkem a ozvalo se tiché, sotva slyšitelné bzučení. Čekali, dokud se nerozsvítí zelené oko.

„Tady tím šoupneš nahoru,“ vysvětloval Olda Evženovi.

„Taky znám,“ řekl Evžen a posunul šoupátko.

Ticho na pásku bylo jiné než ticho v kuchyni. Bylo to ticho, které za sebou vleklo těžkou roušku tajemství, silné a mocné ticho, ticho na třetí, stále rostoucí krychle ticha.

Michal klečel na židli, lokty na stole, hlavu v dlaních. Olda a Evžen stáli s rukama v kapsách a pozorovali, jak se ticho zvolna odvíjí z jedné cívky na druhou.

Pak někdo na pásku otevřel dveře a někdo je zavřel, přiblížil se nezřetelný šum a praskot, nějaké klepnutí a vrznutí.

„To je zvláštní,“ řekla matka, „jak mě dneska bolí nohy. A v krámě nebylo ani moc lidí.“

Otec pokašlával.

„Zase jsi hodně kouřil,“ zazívala matka.

„Ale kdepak,“ řekl otec.

Matka se ozvala na druhém konci ložnice: „Ty už nebudeš číst?“ Dveře prádelníku se dlouze rozezpívaly. „Ani noviny? Ani sport?“

„Budu spát,“ řekl otec.

Pásek se odmlčel, přelévalo se jen vzdálené šumění.

„To je konec?“ zeptal se Evžen.

„Dobrou noc,“ promluvil magnetofonový pásek. „Dobrou noc,“ odpověděl magnetofonový pásek.

„Moc toho není,“ trhl Evžen hlavou.

„A pověz mi…,“ odvíjel se z pásku matčin hlas, „… pověz mi ještě něco hezkýho na dobrou noc…“

„Hezkýho?“ ozval se zastřený hlas otce.

„Člověk za celý den slyší málo hezkýho. Uměl jsi říkat moc hezký věci.“

„Dobrou noc,“ řekl otec, „dobrou noc,“ opakoval pomalu a bylo zřetelně slyšet jeho rozpaky. Chvíli bylo naprosté ticho. „… miláčku,“ zašeptal otec.

„Dobrou noc,“ řekla matka neobvyklým hlasem. V těch dvou slovech vítězila užaslá radost nad únavou a matčin hlas zněl kupodivu mladě a křehce.

Pozorovali mlčelivé odvíjení pásku z jednoho kotouče na druhý a nikdo se neodvažoval vztáhnout ruku a zarazit ticho, které kolem nich plynulo neúprosně a nezadržitelně bez nejmenšího klopýtnutí.

Maličké místo, na němž se zastaví chodec, je zdánlivě pevné,
a přece se bez ustání řítí prostorem…
„Ještě chceš dál?“ ptali se démoni. „Nechceš se vrátit?“
„Vyšla jsem, abych došla,“ odpověděla žena. —
Život je krátký,
velkým se může stát jen jeho směr.

Tetanus

Stála za řídkou záclonou pokoje. Pokoj byl v podkroví staré vily, a dokud pršelo, hučel déšť celým pokojem.

Jestli se v protějším činžáku rozsvítí některé okno, říkala si, jestli se rozsvítí, než napočítám tři, splní se mi přání. Jedna, počítala v duchu a dívala se do mokrého soumraku, dvě, odpočítávala, a tu se rozsvítilo v činžáku okno. I na dálku rozeznala za kuchyňským oknem postavy, jednu větší a dvě dětské.

Myslila na přání, které se jí splní, ještě když zaslechla krok svého muže na schodech. Čekala uprostřed pokoje, až zaškrábou knoflíky pláště o věšákovou stěnu, až v umývadle na chodbě zašplouchá voda, až se otevřou dveře a muž vstoupí.

Políbil ji a místo pozdravu řekl:

„Vágnerovi zemřela žena.“

„Nepovídej,“ řekla, ale myšlenkami byla u svého přání.

„Jak je to dlouho, co jsem ji viděl –,“ řekl a posadil se ke stolu, kde bylo prostřeno pro dva. Přinesla hrnec s polévkou a lovila sběračkou lepší kusy masa na jeho talíř. Odklonil se na židli, aby jí nepřekážel, a vyprávěl:

„Představ si. Šla po zahradě a škrábla se do nohy o větvičku. Rána se jí trochu podebrala a za pár dní prý ji začalo bolet v krku. Vypadalo to na angínu, jenže to nebyla angína. Byl to tetanus. Dneska umřela v nemocnici.“

„To je hrozné.“ Sáhla po lžíci.

Sáhl také po lžíci.

„A co je vlastně ten tetanus?“ zeptala se.

„Taková… nemoc…,“ řekl, „nemoc, kterou hned nepoznáš, a když ji poznáš, tak už je pozdě. Stačí maličké škrábnutí, maličké, ani ho nevidíš. Nic nepoznáš, a nemoc je v tobě a nemoc už ví, kdy umřeš, ale ty to nevíš.“

„Nemusili bychom se snad bavit o smutných věcech. Aspoň při večeři ne.“

„Ptala ses mě, co je tetanus,“ řekl. „Nejhorší je, že tu nemoc nepoznáš, a když ji poznáš, je pozdě.“

„Dneska se lidi očkují. Proti všemu.“

„To je to,“ řekl, „jen mi řekni, kdy se dát očkovat. Kdy?“

„A jak to dopadlo s bytem?“ zeptala se náhle, aniž se pokusila o nějakou souvislost.

Podíval se na ni nechápavě. Netušil, že po celou tu dobu sledovala své přání a všechno ostatní jí překáželo. Svraštil obočí.

„Družstvo se ustavilo,“ řekl, „… příští rok má dům stát.“

„Konečně. Nemohu se dočkat.“

Jedli mlčky roštěnku a brambory.

Chtěla mu udělat radost.

„Ten tetanus musí být hrozná nemoc,“ promluvila mezi dvěma sousty.

„Hrozná,“ řekl. Zastavil vidličku s nabodnutým soustem před ústy a díval se, jako by to viděl před sebou. „Nakonec… se člověk zadusí.“

Litovala, že začala hovořit, a do konce večeře už nepromluvila.

Po večeři vyšla na chodbu pro vanilkový pudink. Chodba byla zároveň spíž, lednička, šatna i umývárna. Dva talířky s pudinkem stály na skříni. Opatrně se pro ně natáhla. Když míjela mužův plášť, všimla si, že jej opět nedal na ramínko. Postavila pudinky na desku umývadla a sňala plášť z věšáku. Ne proto, že snad milovala pořádek, ale proto, že některé formy pořádku jsou výrazem šetrnosti a šetrnost rozmnožuje vklad ve spořitelně. Sňala plášť z věšáku a navlékla jej na ramínko. Přejela dlaní límec a tu si něčeho všimla. Strnula.

Na klopě mužova pláště, na tmavé látce se zachytily dva dlouhé plavé vlasy. Ani ona, ani muž neměl světlé vlasy. Obezřetně vlasy sejmula z pláště a tiskla je tak pevně nehtem palce k bříšku ukazováčku, až cítila ve špičce prstu bolest. Zvedla je proti žárovce, jako by se dal vlas prosvítit. Potom přiblížila vlasy k nosu a přičichla k nim. Ucítila pouze známý pach jablek na skříni, mýdlové vody v umývadle a pach starého dřevěného schodiště. Sáhla po skleněné misce s víčkem, která ležela na desce umývadla. Vymetla z ní prstem zbytky pudru a uložila do ní vlasy a přikryla je víčkem.

Její muž četl noviny. Postavila před něho talířek s pudinkem.

„Ještě pudink?“ podivil se.

Jedla s ním, pomalu ukrajovala lžičkou ze svého žlutého bochánku a dívala se na ubrus.

„Je mi pětatřicet,“ řekla.

„Jen žádnou sentimentalitu,“ pokusil se o úsměv.

„Je mi pětatřicet a Katku máme celý rok u babičky, skoro ji nevidím, a celý týden jsem v práci a večer ještě vařím a nemohu si nic koupit na sebe, chodím v jedné sukni a v jednom svetru.“

„Dovol,“ řekl, „s Katkou se vidíme skoro každou neděli a o prázdninách, samo sebou, o prázdninách také a do práce chodíme oba a tak dále. Šetříme. Nezdá se ti, že víme, nač šetříme?“

„Je mi pětatřicet.“

Viděl, že jí vlhnou oči. Jedla pudink a slzela. Lžička pomalu a pravidelně ťukala o talíř.

Vstal a obešel stůl. Pokoj byl malý, musil se spokojit procházkou mezi příborníkem a stolkem, na němž stála elektrická trouba na pečení a dvouvařič. Našpulil ústa, ale nehvízdal.

„To je všechno hezké,“ mluvil a díval se do stropu, „jenom mi pověz… proč mi to říkáš?“

„Člověk se žene a žene, pořád za tím samým, pořád dokola a najednou vrazíš hlavou do zdi.“

„K smíchu,“ řekl muž. „To, co děláme, musíme dělat, abychom se dostali tam, kam chceme. Myslíš, že mě to v podniku baví? Dávno ne. Ale dělám. Dělám a musím vydržet. Člověk je ten, kdo vydrží.“

„Já asi nejsem člověk.“

„Chceš vidět plán našeho bytu? Ještě můžeme něco pozměnit.“ Sehnul se k židli, ležela na ní aktovka, otevřel aktovku a vytáhl nějaký papír a položil jej před ni na ubrus. „Podívej se.“

Nevšímala si papíru, ačkoliv si před chvílí nepřála nic jiného než prohlížet plán nového bytu.

„Je mi pětatřicet, a kde jsme spolu byli? Pojď, půjdeme si zatančit.“

Odvážil se na ni pohlédnout. Zarudlé oči jí těkaly po ubruse. Byla bledá, a kdykoliv pobledla, vystupovaly jí pihy na lícních kostech zřetelněji.

„Dneska?“ řekl, „tančit? Snad teď večer, ne?“

„Ano,“ vzdychla, „teď večer. Jestli mě máš rád.“

„To nemyslíš vážně.“

„Jestli mě máš rád.“

„Večer chce každý mít svůj klid.“

Složila lokty na ubrus a ukryla do nich hlavu. Podle trhavého pohybu ramen poznal, že pláče.

Vzpomněla si v pláči na okno, které se rozsvítilo v činžáku a slibovalo jí splnění přání. Měla jsem si přát něco jiného, rozlítostňovala se.

„No tak půjdem,“ řekl zlostně.

„Ne, takhle ne,“ zavzlykala.

„Půjdeme,“ prohlásil věcně, s přemáháním.

Setřela si slzy rukávem svetru.

„A co si vezmu na sebe?“ zeptala se.

„To je tvá věc.“

Oči se jí znovu začaly plnit slzami.

„No něco,“ řekl tiše, „podíváme se.“

Otevřela šatník.

„Vezmi si třeba ty tmavé,“ poradil jí.

„Copak mám jiné?“

Pochopil otázku jako výčitku. „A co mám já?“ řekl.

„Můžeš jít v tom, v čem jsi byl na svatbě a co taháš na pohřby.“ Zmocnila se jí lítost, že použila slova svatba a slova pohřeb v jedné větě. Udělala pokus opravit se. „Vezmi si to, co jsi měl na svatbě,“ řekla mírně. „Já v bílém nemohu.“

Oblékali se, každý u své židle, každý mlčky pro sebe, o druhého se nestaral. Muž nemohl dopnout v pase kalhoty. Na pohřbu byl naposled před třemi lety.

„Nemohu je dopnout,“ řekl.

„Stáhni si přes ně vestu.“

Cítila, jak ji šaty v bocích opínají, a také střevíce s vysokým podpatkem nebyly zdaleka tak pohodlné jako před dvěma roky, kdy byli naposledy spolu v divadle. Byla však rozhodnuta polapit své štěstí a zajmout je i násilím.

Převlečený a přezutý odešel na chodbu.

„Počkej,“ volala za ním, „já tě okartáčuju!“

Vybelhala se za ním v těsných střevících.

Okartáčovala ho, a když jí chtěl vzít kartáč z ruky a oplatit jí službu, řekla:

„Ne, mě ještě ne, až se učešu.“

Rozčesávala si vlasy nad umývadlem a zhlížela se v zrcadle na zdi, propůjčovalo jejím hnědým vlasům popelavý lesk. Vlasy ukryté pod skleněným víčkem se třpytily jinak, zářivěji, nemohla jim upřít jejich lesk a to bylo v tom okamžiku také všechno, co jim záviděla.

„A kam půjdeme?“ zeptala se muže.

„Snad někam blízko,“ řekl.

„Někam, kde je pěkně,“ prohlásila. „Navrhni něco.“

„Do Konvalinky,“ řekl bezděčně, „do Maroka nebo do Atlasu…“

„To ty všechno znáš?“ potřásla hlavou.

„Slyšel jsem o těch podnicích. Prý se tam tancuje. Chce se ti přece tancovat.“

Vrátila se do kuchyně a vyhledala pod rádiem nedělní noviny. Reklamy restaurací a nočních podniků. Jela po nich prstem.

„Orion – vinárna s tancem, tam půjdeme,“ oznámila.

„Tam ne,“ řekl, „proč zrovna tam?“

„Chci někam, kde tě neznají,“ řekla, „nechci se setkat s tvými známými.“

„Tak ty si myslíš, že já někam docházím? Myslíš si, že utrácím po barech? To je nejlepší vtip, co jsem slyšel.“

„Aspoň se zasmějeme,“ přešla do útoku. Oblékla plášť a vzala ze stojanu deštník. Z vily vyšla první. Za oknem v přízemí odhrnul domácí závěs.

„Hergot, co vejrá,“ ulevil si muž, „tohle si nikdy neodpustí.“

Žárovky v pouličních svítilnách se nevyměňovaly. Některé zhasly věkem, některé rozbili chlapci z činžáků kamenem. Odumírající řada starých vil usínala ve tmě a v blátě.

„To je hrůza,“ řekla žena a vytahovala z blátivé cesty střevíčky při každém kroku, „málem mě to zuje,“ stěžovala si.

Byl by jí rád odpověděl: Máš, cos chtěla. Ale obtěžovalo ho něco jiného:

„Orion je na konci světa.“

„Ale?“ řekla, „aspoň uvidím konec světa.“

Došli na stanoviště trolejbusů ve chvíli, kdy se od chodníku pomalu rozjížděl taxík. Nadeběhla mu a zamávala. Taxík zastavil.

„Vinárna Orion,“ hlasitě přikázala řidiči.

Taxík se rozkymácel v jamách vymletých deštěm a těžkými buldozery, vyjel na silnici a přidal na rychlosti.

„Nechápu,“ řekl muž, „šetříme na byt a na zařízení a ty vyhazuješ peníze. Doslova vyhazuješ.“

„A kdo ti pověděl, že hlavní věc je ten byt a hlavní věc je to zařízení?“

„Nebolí tě hlava?“

„Neboj se a netěš se. Já nemám tetanus.“

„Hlouposti,“ zabručel muž.

„Jaképak hlouposti. Dobře jsi to s tou nemocí vystihl. Stačí škrábnutí a dostaneš ji a nevíš o tom, a když ji poznáš, je už pozdě. Já jenom nechci, aby bylo pozdě. Očkování, víš, proti všemu je zapotřebí se dát včas očkovat.“

Shovívavě mlčel. Ale nevydržel to dlouho.

„Poslouchej, je ti ten byt opravdu už lhostejný?“

„To jsou starosti,“ řekla a vzala ho za ruce a nastavila mu svůj obličej, bledý a modrý a žlutý, jak po něm přebíhala světla prvních neónových nápisů. „Nemysli na starosti. Uděláme si večer jako tehdy.“ Domnívala se, že ví, o jaký večer tehdy šlo, byla přesvědčena, že mají společné vzpomínky, které se nehýbají a čekají vždy na stejném místě, kdykoliv se k nim vracejí. On je však nenacházel na stejném místě, byly někde jinde a místo této vzpomínky bylo prázdné, zbyla po ní jen mělká stopa, do níž si nedovedl představit nic určitého, našel pouze nejasný pocit.

„Nemysli na žádné starosti,“ řekla a držela ho za ruce a dívala se na něho měkkým pohledem. Je dojemná, napadlo mu, je dojatá, řekl si po chvíli a posléze si určil její stav ještě jinak. Lehko se dojímá.

Do úzké uličky nemohl taxík zajet. Vystoupili a šli kousek cesty pěšky. Chodníky byly přeplněné lidmi.

„Tolik lidí, tolik lidí,“ říkala, „nezdá se ti, že jsou lidé na chodnících večer veselejší?“

„Nezdá,“ odpověděl, „jenom ty se mi zdáš. Nevím, jestli spím, nebo co to s tebou je.“

Odevzdali pláště v šatně. Přistoupila k benátskému zrcadlu a upravovala si účes. Pozoroval její hbité zvednuté paže, její nijak silné, přesto však lety přibývající tělo v napjatých šatech neutrálního střihu, tak neutrálního, že nikdy nemohl vyjít z módy.

Prudce se otočila.

„Jde se,“ řekla vesele a zapotácela se na vysokých podpatcích. Nebyla na ně zvyklá.

Nezachytil ji. Přidržela se dřevěného zábradlí a sestupovala před ním do vinárny. Sestupovala se vznešenou ledabylostí, s křečovitým předsevzetím pobavit se za každou cenu. A na zádech měla bílou nitku.

Viděl tu nit, ale nechal ji tam.

Vstoupili do sálu, kde seděly dvě tři dvojice, daleko od sebe, každá na svém ostrově. Bylo ještě příliš časně a na pódiu zíval klavírista.

Vybrala stůl blízko hudby. Číšnice jim přinesla vinný lístek.

„Čím vám posloužím?“

„Červené víno,“ řekla.

„Každému dvě deci trakie,“ řekl muž.

„Ne,“ řekla žena, „láhev toho vína.“

„Lituji, trakie došla. Máme bikaver.“

„Láhev bikaveru,“ řekla žena. Podezíravě utkvěla očima na vlasech číšnice. Byly plavé, ale do ruda. Nebyl to ten odstín.

„Pila jsi někdy bikaver?“ zeptal se muž ženy, když číšnice odešla.

„Ne.“

„A víš, kolik tu bude stát?“

„Ne.“

Mlčeli a nedočkavě se ohlíželi, kdy se vrátí číšnice. Trvalo jí dlouho, než přinesla láhev. A zas nevěděli, o čem hovořit.

Klavírista spustil směs charlestonů. Mezi černou lakovkou a černou nohavicí kalhot mu tryskala oranžová ponožka. Když dohrál, pohlédl s mdlým úsměvem mezi stoly a židle.

Seděli u své láhve vína a mlčeli.

Jsou také chvíle, kdy se myšlenky zděsí vlastní prázdnoty a překotně
vyrazí ze schránky slov a slova s vyvráceným víkem marně lapají
po náhlém poznání. Jsou také cesty, po kterých jdeš mlčky.
                                        Stoupali do hor cestou mrtvých. Slunce drásané
břitvami skal slzelo do soutěsky. Šero dýmalo
pod skalním převisem a z puklých balvanů.
Jenom pár kroků k hutím tmy…
                                          … brána pobitá ryšavou mědí, jako by na ni
přibili ohnivého netopýra…
                                            Démoni stanuli, mrak prachu se zhroutil k zemi.
„Otevři,“ zvolala žena, „otevři bránu… hlídači!“
„Kdo jsi?“ zeptal se hlídač. „Živá, nebo mrtvá?“
„Jsem živá, jak bývají mrtví,“ pravila žena, „a mrtvá, jak jen živí dovedou být.“

Ortel

Mladá číšnice se opírala bokem o pult vinárenské kuchyně.

„Nevím, proč chodí některý lidi do vinárny. Jako ti dva.“ Kuchařka krájela cibuli.

„Je to vůbec divnej pár,“ řekla číšnice.

Vrchní srkal horký čaj:

„Já je viděl a taky vím, proč jsou vám divný. Poněvadž nejsou mladý. Vám mladým je každý starší člověk nějak divný. Podezřelý.“

Kuchařka postrčila talířek se šproty s cibulí. Rozjel se po hladkém pultu a číšnice jej zachytila.

„No no,“ zvedla talířek, „jak máte starého syna, soudruhu?“

„Dejte mi pokoj se synem!“

„No no,“ řekla číšnice, „musí se hned křičet?“

Odešla z kuchyně.

Vrchnímu se roztřásl v ruce šálek s čajem. Kuchařka mu jej vzala z ruky.

„Co je?“ zeptala se, „je ti hůř?“

Seděl před ní zhroucený, pravičkou si tiskl levé rameno, bledý, lapal po dechu.

„Soudruhu,“ řekla kuchařka, „prokristapána.“

Rozrostl se do stran, do obrovitých rozměrů a někde na obvodu jeho kůže napjaté k prasknutí se převalovaly hlasy, kterým nerozuměl, protože měl hlavu uprostřed svého nesmírného těla, skrývala se v záhybech těla jako v údolí. Někdo se ho dotýkal přes tu dálku prsty z vody nebo mlhy, a nesli ho anebo vezli a po celou dobu měl dojem, že ho odklízejí a to, co s ním dělají, že je součástí úklidu, který nechápal, a opět se v něm probudil hněv a den, natahovaný jako pružina po řadu hodin, se mu naráz vysmekl a smrštil zpátky, k dnešnímu ránu. U dveří drnčel zvonek, ještě v polospánku tápal ke dveřím, odmykal nepravým klíčem, odemkl pravým klíčem a do chodby vstoupilo chladno a muž.

Vrchní si ve zmatku, s nímž vstával, zapomněl nasadit brýle a rozeznával jenom neurčitou podobu muže. Couval před ním do pokoje a hmatal na knihovničce po brýlích.

„Už mě nechceš znát?“ řekl host.

Vrchní si nasadil brýle.

„Pavo,“ polekal se.

„Konečně…,“ rozhlížel se příchozí po bytě, „dlouho jsme se neviděli.“

„Já bez brýlí…,“ zavazoval si vrchní šňůry županu, „posaď se přece, vlastně odlož si… Dělám teď v noci, vstávám později.“

Host stáhl ze sebe plášť a hodil jej do křesla.

„Je už deset hodin,“ řekl.

„Udělám ti turka.“

„Děkuju, ne. Ale zapálím si. Kouříš, nebo už zas ne?“

„Nekouřím.“

Vrchní se posadil na postel, z které před chvilkou vstal, a položil ploché dlaně na prostěradlo. Ucítil pod nimi teplo nedávného spánku. Stiskl zuby a zívl se zavřenými ústy.

Příchozí seděl s pravou nohou přehozenou přes levou, kýval špičkou pravé boty a dlouze vydechoval kouř. Jeho soustředěný klid vrchního znepokojoval. Čmáral prstem na vychládající prostěradlo úsečné netrpělivé čáry.

Nad rozměrnou hrací skříní s gramofonem, televizorem a magnetofonem visela fotografie v kovovém stříbřitém rámu. Na fotografii svítilo slunce, moře hnalo ke břehu pěnu a v písku stál vrchní a vedle něho chlapec. Oba v plavkách.

„Kolik je vlastně tvýmu klukovi?“ zeptal se host.

„Patnáct,“ odpověděl vrchní, „už je dvanáct let bez mámy. Škoda.“

„Pěkně sis to tu zařídil,“ ohrnul příchozí uznale ret.

„Chybí tady ženská.“

„No, zkraťme to. Pustili Elišku. Řekli jí, že je nevinná. Tohle věděla ona už před deseti lety. Oni k tomu došli až teď.“ Host vtáhl mocně kouř a vypustil jej nosem. „Halinu už pustit nemohou.“

„To je za náma,“ řekl vrchní, „už je to za náma.“

„V tom jsi celý ty,“ zamáčkl host rázně cigaretu, až mu pod palcem ujel popelník. „Copak máme někdy něco za sebou? Jestli je nějaká minulost, jestli tomu můžeme takhle říkat, tak je to zrovna to, co má člověk před sebou na talíři, pořád před sebou, pořád a pořád, až do smrti.“

„Buď tak laskavý a neřvi na mě,“ řekl vrchní, „nejsme v lese.“

„V lese jsi řval ty. Ale jinak. Pamatuješ tu noc před Štědrým večerem, jak jsi v lese brečel? Partyzán, a řval jsi jako… A ne kvůli Vánocům. Strachy. Brečel jsi strachy. Halina nikdy nebrečela. Ani v lese, ani jinde.“

„Co máš pořád… s Halinou?“

„Já? Ty s ní máš. Tebe měla ráda. Dokud byla živa.“

„Aha,“ řekl vrchní, „tak rovnou. Co chceš?“

„Ty jsi proti ní svědčil.“

„Proti komu?“

„Proti Halině. Svědčil jsi proti ní. Byla nevinná. Dokázali to před soudem. Teď po její smrti. Byla nevinná a ty jsi byl hlavní svědek. Svědčil jsi proti ní.“

Vrchnímu škubalo levé víčko.

„A co Olda?“ řekl. „Olda nic?“ zvolal. Zašermoval rukama: „Na Oldu sis nevzpomněl? Ne?“

Příchozí vytáhl cigaretu, dlouho ji válel mezi prsty, jako by si ji ubaloval. Pokročil ke gramorádiu, obrátil se k posteli, na které seděl vrchní se zdviženou bradou a dvěma křivými vráskami kolem úst, vrátil se na své místo, usedl a zapálil si.

„Olda se zabil na motorce,“ řekl.

„Ale když byl proces, tak byl Olda živý a zdravý,“ vyštěkl vrchní. „Dobře sis to na mě vymyslil, báječně, hergot.“

„Nemám rád omyly,“ řekl host unaveně, „chtěl jsem mít jistotu. Jasno. Chci a budu mít jasno.“

Vymrštil se z křesla a chvatně oblékl plášť. Vrchní se zvedl z postele a šel do chodby za ním. Host prošel bez pozdravu na schodiště. Vrchní za návštěvou zamkl a zavěsil řetěz. Když se vracel do pokoje, vyšel z kuchyně syn.

„Co je?“ zarazil se vrchní, „proč nejsi ve škole?“

„Máme to přehozený. Až odpoledne. Budeš ještě spát?“

Vrchní povzdechl:

„Ne.“ Vzal syna kolem ramen. „Mám hlad jako lidožrout.“

Šli spolu do kuchyně a vrchní zapálil plyn a postavil na plamen kávovou konvici. Na stole ležel synův sešit, trojúhelníky a kružítko.

„Děláš geo?“ zeptal se bodře vrchní.

Syn stál u stolu a pohrával si s plnicím perem.

„Tati,“ řekl, „jak to vlastně bylo s tou Halinou?“

Vrchní si právě ukrojil chleba a mazal jej máslem.

„Ty jsi poslouchal? Za dveřmi?“

„Bylo to slyšet až sem. Někdo proti ní křivě svědčil?“

„S tím si netrap hlavu.“ Vrchní si ukousl chleba a položil jej na talířek. Znovu se usmál na syna. Pak přenesl na konec stolu, který nebyl pokryt sešity, talířek, cukřenku a hrneček. Ale hrneček znovu odnesl k plynovému vařiči. Čekal, až začne voda v konvici bublat.

Syn usedl k sešitu. Nerýsoval, točil šroubkem kružítka.

„Proč proti ní křivě svědčil?“

„Jsou věci, kterým nerozumíš.“

„Náhodou tomuhle rozumím. Moc dobře tomu rozumím.“

„Ničemu nerozumíš.“ Vrchní spařil kávu horkou vodou. „Třeba musil svědčit tak, jak svědčil.“

„Za peníze. Někdo ho podplatil,“ řekl syn.

„Ne, za peníze ne. Musil, prostě musil. Byla doba, že musil.“

„Proč musil?“

„Kdyby to neudělal, zavřeli by ho.“

„Měl se dát zavřít,“ řekl syn.

„A co rodina toho člověka? Měla za něho trpět? Halinu by odsoudili tak jako tak a jeho by ještě zavřeli.“

„To nemyslíš vážně.“

„Dejme tomu, že si ho zavolali a řekli mu: Povězte nám všecko, ale všecko, to vás může zachránit. Byla doba, kdy povědět všecko znamenalo povědět to, co chtěl ten, co tě vyšetřoval. Nikdo se nikdy neptá, jaký jsi. Každý se chce dovědět to, co chce, a houby ho zajímá, co chceš ty. Otázky v těchhle věcech nemají cenu. On musil svědčit tak, jak svědčil.“ Vrchní se rozohnil, oči za brýlemi mu začaly mžikat a levé víčko poškubávalo.

„Svědčil, poněvadž se bál,“ řekl syn.

„Nebál se o sebe, bál se… o svou rodinu.“

„Měl se dát zavřít,“ řekl syn.

„Tomu nerozumíš,“ okřikl ho vrchní. Přenesl si hrneček s vřelou kávou k talířku a posadil se proti synovi.

„Ale rozumím,“ řekl syn klidně.

„Nerozumíš,“ rozkřikl se vrchní a vyskočil ze židle. Zachytil županem a židle se za ním skácela. „Tak vidíš,“ zvolal, jako by syna obviňoval.

„Nevím, proč se rozčiluješ,“ řekl syn.

Vrchní si zhluboka vzdychl, shýbl se pro židli a usedl. Beze slova se dal do snídaně. Sousta chleba s máslem žvýkal pomalu a lhostejně. Chvílemi krčil nos jako s odporem. Kávou si popálil pysky a jazyk, a když se po chvíli odvážil znovu upít už poněkud vychladlé kávy, cítil na rtech a jazyku znovu palčivou bolest.

„Halina tě měla ráda?“ zeptal se tiše syn.

„Nesmysl.“

„Mohla tě mít ráda, ale ty jsi o tom nevěděl. Máme v partě kluka, ten má rád holku a ta holka o tom neví.“

„Nesmysly.“

Syn se sklonil nad sešitem. Přiložil k sobě trojúhelníky a vztyčil kolmici.

„Víš, tati,“ řekl, „stejně jsem rád, že jsi proti ní nesvědčil ty.“ Nevzhlížel od sešitu a pokračoval v práci. „Kdybys to byl ty, asi… asi bych…“

„Podívej,“ řekl vrchní, „mlč a dělej si úkol.“

Položil nedojedený chléb na talíř a vyšel z kuchyně. V pokoji se posadil na rozestlanou postel a dlouho se díval na zarámovanou fotografii. Chlapec byl na ní menší a on si připadal větší. Tehdy.

A jak to bylo dál? Nemohl si vzpomenout. Ve velké hale sekalo mnoho kuchařek mnoho cibule a zástupy mladých číšnic roznášely malé uzené šproty. Nože projíždějící bílými těly cibulí cvakaly, jak narážely na prkénka, a mladé číšnice šoupaly lenivě nohama, šumot bolestivě rostl a rostl a někdo do toho šumění vrhl hlas jako kámen:

„Ležte klidně. Nehýbejte se.“

Pootevřel oči a slyšel sám sebe, jak šeptá:

„Já všecko… já všecko kvůli…“

A přitom ho zavalovala nesmírná lhostejnost. Byl by rád přivolal zlost, jenže zlost i lítost vyprchaly a všechno mu bylo jedno, nic se ho netýkalo. Čeho jsem se to zbavil, ztěžka se rozpomínal. Nějaké důležité pouto mezi ním a světem prasklo. Nedovedl si uvědomit jaké. Ale i to mu bylo lhostejné.

Hlídač podsvětí otevřel bránu pobitou mědí, první ze sedmi bran.
„Taková mladá?“ spustil s hovorností starců. „Který démon tě zavedl?
Tudy jich vešlo. Snad tě překvapil konec představení,
přichází někdy uprostřed jednání… Viděl jsem už leccos…“
Cítila jeho zpuchřelý dech, napůl vodu a napůl prach jako všechno
v krajině mrtvých, kde pohřbená tráva žloutla a tekla
a nad hlavou nebe, zatažené kořeny a vlášením, poprchávalo hlínou.
„My měříme jinak,“ uváděl ji hlídač do svého území, „poznal jsem leccos,
k nám přicházejí vaše životy se začátkem i koncem,
na zemi víte jen o začátku a prostíráte si
sladké odklady.
Když spadne opona, je pozdě na dodatečný výklad.“

Lhostejnost

Do kina přišla pozdě, v sále už zhasli a na plátně běžel reklamní film o saponátech. Protáhla se do své řady, všechna místa byla obsazena, kladla opatrně nohy ve vratkých střevíčkách do teplé tmy plné cizích bot a kolen, až spatřila lesklé opěradlo prázdného místa. Nemohlo patřit jinému než jí. Bedu poznala až potom. Byla oslepena a chvíli jí trvalo, než rozeznala jeho hranatou bradku.

„Co je?“ zašeptal, sotva vedle něho dosedla.

„Nic.“

Vzal ji za ruku a naklonil se k jejímu uchu:

„V sobotu si půjčím motorku a pojedem.“

„Prima,“ řekla bez nadšení. Uvažovala, jestli mu má o tom povědět. Člověk se těžko může nějaké věci zbavit, dokud ji nepředá někomu jinému, někomu, kdo tu neodbytnou věc ponese s ním. Přemítala, zatímco na plátně řádila povodeň v Itálii a někde zachraňovali horníky. Z aktualit neměla nic. Hned jak rozsvítili, vytáhla svou ruku z Bedovy a řekla:

„Než jsem skončila službu, přivezli nám vrchního z Orionu s infarktem. Vezu ti ho na lehátku, znáš přece u nás tu dlouhou chodbu, tamtudy ho vezu a najednou mi napadne, že je takový ticho. Najednou ticho jako rána z děla. Povídám si: nestalo se mu něco? A on už byl po smrti. Exitus. Ale byl tak divný…“

„Tobě je všecko divný,“ řekl Beda, „nechceš eskymo?“

„Díval se zvláštně, víš, tak, že je mu všecko jedno… a jako že se směje těm, kterým ještě všecko jedno není.“

„Proč nepíšeš povídky?“ podával jí Beda eskymo. „Ty bys dovedla psát. Pane, to bys dovedla.“

Vzala si eskymo a pomalu je rozbalovala.

„Co ti mám povídat,“ říkala, „bylo to hrozný.“

„Prosím tě, tos neviděla mrtvýho člověka? Co bys dělala u nás na pitevně?“

„Samozřejmě, viděla jsem už moc mrtvých lidí. Ale nejde o mrtvýho, jestli mi rozumíš, jde o ten výraz, víš?“

„Jez,“ doporučil jí, „rozehřívá se to.“

Jedla a uvažovala, jak by mu tu věc lépe přiblížila. Zatím zhasínala v sále světla a prodavačka eskyma spěchala s vracením drobných, v šeru kmitala její baterka a pak se rozsvítilo plátno a zahřměla hudba.

S prvními takty hudby jí přišla na mysl správná věta, aspoň se o ní domnívala, že vyjadřuje právě to, co pociťuje. Když se hudba při úvodních titulcích ztišila, pokusila se vysvětlit Bedovi, co ji rozrušilo.

„Myslíš,“ řekla, „že se…“

„Psst,“ okřikl ji někdo vzadu.

Beda se k ní naklonil. Zašeptala mu do límce kabátu: „Tvářil se, jako že to za nic nestojí… myslím život… vůbec… že je to zbytečný, a posmíval se tomu.“

Vzal ji potmě za ruku a pohrával si s jejími prsty.

„Co ta sentimentalita?“ řekl. „Radši se dívej, je to legrace.“

Hráli film sestříhaný ze starých grotesek. Hned na začátku někoho honili. Strážníci, pán v buřince, tlustá žena, všichni utíkali. Utíkali a padali. V hledišti kina se někdo zasmál, další se přidali a vznikl veselý rozptýlený hluk.

„Nejsem sentimentální,“ mohla říci docela nahlas.

Kývnul nepřítomně hlavou. Sledoval děj na plátně. Zasmál se.

Neměla z filmu žádné směšné dojmy. Proč toho chudáka honí celé město? Někoho strčili do vody, koukala mu z hladiny jenom hlava, prskal a koulel očima. Hlava sebou škubala, byla to odříznutá hlava na plochém talíři vodní hladiny. Zavřela oči, aby ji neviděla. Ale zachytila jiný obraz. Pohublá lidská hlava s obnaženýma očima, s nosem, který měl u kořene mělkou rýhu po brýlích, s řídkými vlasy na temeni a s mateřským znamením u pravého bílého a chladného ucha. Všechny vrásky vychládající kůže a stydnoucí rysy se spojovaly k němému nepřekonatelnému zoufalství, které je vespod každé lhostejnosti.

Otevřela oči. Na plátně se strhla bitka. Mohutný kníratý muž metal z cukrářského pultu obrovské šlehačkové dorty. Všude se lepila, lpěla a stříkala šlehačka. Na zdech, na hodinách, na nosech a bradách, na dekoltu dam, i pes klopýtal s čenichem pomazaným šlehačkou.

Cítila šlehačku i v hledišti, odporně měkkou, přeslazenou, lepkavou. Bořila se do ní.

„Není mi dobře,“ řekla Bedovi.

„Co je?“

„Není mi dobře.“ Zvedla se a tlačila se ven mezi opěradly a koleny. Postřehla, že ji Beda následuje s tváří obrácenou k plátnu.

„Co je?“ řekl jí na chodbě.

Neurčitě ukázala na prodavačku z bufetu a šatnářku, které se za nimi zvědavě dívaly.

Držel ji za loket: „Jsi nějaká bledá.“

„To nic není,“ vlekla se za roh, kde nikdo nebyl, a složila se vyčerpaně na osamělou židli.

„Byl tam špatnej vzduch,“ řekl.

„Prosím tě, nemluv mi o vzduchu.“ Vytáhla z kabelky kapesník a přitiskla jej k nosu.

„Z čeho by to bylo,“ přešlapoval před ní, „nevíš, z čeho by to mohlo být?“

Beze slova se zvedla a odešla na toaletu. Když se vrátila, slabě se usmála:

„Už to bude dobrý.“

„Vážně? Tak se vrátíme do sálu.“

Představila si teplou tmu, plyšový a gumový pach a sladkou šlehačku na plátně.

„Ne. Rozhodně ne. Aspoň já tam už nepůjdu.“

„A co kdybychom šli do kuřárny? Myslíš, že by ti kouř vadil?“

„Myslím, že by mi nevadil,“ řekla.

V kuřárně byla tma, otočil vypínačem. V matném světle stály popelníky na pochromované noze a kolem místnosti se táhly červeně čalouněné lavice.

Zažehl si cigaretu, odpálil zápalku nehtem do popelníku a pohlédl na dívku. Seděla v rohu, kde se lavice sbíhaly, a zvedala k němu obličej.

„No a…,“ řekl.

„Jaképak: no a…,“ otřásla se.

„Ty víš dobře,“ začal, prohlížeje si přitom žhavý konec cigarety, „že tě mám rád,“ řekl věcně, „a taky víš, že budu hotový až napřesrok. A to nebudu hotový vůbec, zdaleka ne vůbec hotový…“

„Copak je někdo někdy vůbec hotový?“ Vzpomněla si na toho mrtvého.

„Tak mě nech domluvit,“ řekl shovívavě, „já myslím hotový s vojnou a tak.“

„To už jsi mi říkal, že spolu budeme chodit, ale ženit že se nechceš.“

Byla bledá a cítil, že by mu jí mělo být líto. Řekl proto tišším hlasem:

„Nemám na to povahu. Co by z toho bylo, kdybych si tě vzal?“

„Manželství,“ odpověděla stroze.

„To – právě nechci. To jsou už jenom povinnosti, a když má někdo někoho rád, tak to nemůže být povinnost… My spolu můžeme chodit třeba celý život…“

„Tomu sám nevěříš.“

„Poslední dobou jsi zvláštní. Kdybych si nebyl jistý, tak bych řekl, že se stal malér.“

„Ovšem, ty jsi tak jistý.“

Postřehl výsměch, zpozorněl a zkoumavě ji přejel zrakem. Chodil s ní rok. Před rokem, když se seznámili, byla nějak svěžejší, byla prostě jiná, nezdržoval se pátráním proč, spokojil se zjištěním, že je tu rozdíl. A to je teprve začátek, nesl cigaretu k ústům.

Dívka se pod jeho zrakem hroutila, chvíli v ní rostl pocit naprosté zbytečnosti a lhostejnosti, jako by před ní ležel ten mrtvý z dnešního večera. Ale pak se vzbouřila.

„A co jestli se stal ten… malér,“ vyplivla to slovo s opovržením.

„Měla bys psát povídky,“ řekl klidně, „já jsem si jistý.“

„Chceš mi tím snad naznačit,“ přeskočil jí hlas zlostí, „chceš mi naznačit, že snad já…“

„Nic nechci naznačit,“ zahodil zbytek cigarety, vsunul pěsti do kapes u kalhot a roztáhl v kapsách prsty, až vyboulil látku. „Nechci se o tom ani bavit.“

„Chceš mě v tom nechat?“

„Tak… je to… nebo ne?“

„Chceš mě v tom nechat, kdyby to byla pravda?“

„A je to pravda?“

„A chceš mě v tom nechat?“

„A je to pravda?“

Hleděli si upřeně do tváře s náhlou nepochopitelnou nenávistí. Do kuřárny se vedralo několik taktů hlučného foxtrotu. Někdo patrně otevřel do sálu a zase zavřel.

Odtrhla pohled od Bedy a kreslila špičkou střevíčku stále se opakující čtverec na podlahu kuřárny.

„Tohle nikam nevede,“ řekl.

„Všecko je ti jedno. Ještě když jsem šla do kina, jsem to netušila. Ještě před chvilkou jsem o tom ani trochu nevěděla. Všecko je ti jedno. Jako tomu mrtvému.“

„Děkuju,“ řekl. S rukama v kapsách se dal do prohlížení filmové fotografie, která visela na zdi. Fotografie předváděla pohled do přepychového pokoje. Na gauči ležela žena ve večerních šatech a vedle ní stál muž. On a ona, nic jiného než on a ona. Všude. A věčně.

„Hm,“ zabručel a díval se na ten obrázek. „Tak mně je všecko jedno.“

„Promiň,“ řekla, „zapomněla jsem, ty ovšem sám sobě lhostejný nejsi. Děláš jenom to, co je ti příjemné. Co je ti nepříjemné, na to nejsi. Na to nemáš, jak říkáš, povahu.“

„Ano,“ řekl, „já jsem špatný, to přece víš, že jsem špatný, skrz naskrz špatný.“ Čekal, že mu bude jako vždy odporovat. Neodporovala. „Ty si to opravdu myslíš, ty si opravdu myslíš, že jsem špatný? Ale co bylo příjemný mně, bylo příjemný i tobě.“

„Neboj se,“ řekla, „postarám se o sebe. Umím se o sebe postarat. Mně není všecko jedno.“

„Nedělej si starosti,“ přistoupil k ní, „zařídím ti to.“

„Umím se postarat sama.“

„Slova, slova, slova…,“ řekl.

„Nic nechci,“ řekla a tváře měla rudé a kolem očí byla bílá. Posadil se k ní. Vzal ji za ruku.

„Ty jsi fajn holka,“ pokoušel se ji uklidnit, „ale přeskakuje ti to.“

Vytrhla mu z dlaně svou ruku:

„Aspoň mi to přeskakuje. U tebe nemůže nic přeskakovat. Ty… ty…“

„Klid, to chce klid,“ řekl, „koukej, už končejí, nech toho, už půjdou… no tak…“

Plakala do kapesníku, a když chvílemi ukázala obličej, nebyla tak pěkná jako před chvílí, v hádce. Rychle jí opuchaly oči a červenal jí nos.

Uvaděčky otevíraly dveře do sálu, závěrečná hudba bublala ze tmy, pak vyběhlo několik výrostků k šatně a hudba odumřela. V sále se vzedmul šum a lidé zaplnili předsíň před šatnami, zastavovali se těsně před otevřenými dveřmi kuřárny a nějaká starší žena dokonce nahlédla dovnitř.

„Přestaň,“ řekl Beda, „je to trapný.“

„Ty si myslíš, že brečím,“ stáhla kapesník, který jí zakrýval oči a nos, „kvůli tobě?“ Vstala a vytáhla z kabelky hřeben.

„Už je ti dobře?“ zeptal se jí.

„Pojď,“ řekla, „na vzduch.“

Schodiště bylo ucpané odcházejícími lidmi, postupovali jen zvolna krok za krokem kupředu.

Před nimi šel muž se ženou a osmiletým děvčátkem. Žena držela muže za ruku a děvčátko se drželo za ruku ženy.

Dívky se dotkl zvláštní něžný klid, stoupala k východu, jako by následovala krok za krokem unikající dosažitelný cíl.

„Bedo,“ řekla.

„Tak kam půjdeme?“ přimhouřil oči.

Ale možná, připouštěla, že je všechno omyl, že se přepočítala, a také mohla něco sníst.

A nevěděla, má-li z té útěchy mít radost, nebo ne.

„Naše váhy jsou jiné,“ pokračoval hlídač před druhou bránou,
„pokládáme na ně celé životy a vážíme jen jednou.
Na zemi vážíte stále a všechno zvlášť. Každou starost, každý úspěch,
a nesčítáte. Vážíte stále líc věcí,
ale rub bývá těžší. Poznal jsem leccos. Vím, jak přidržujete misku,
když se vám zlíbí prohlásit
malichernost za těžiště světa. Nazí přicházíte na svět,
ale potom těch slupek, až pro ně ztrácíte jádro.
Jen odlož čelenku. Kdo dojde až sem,
musí se zřeknout všeho přikrašlování.“

Hledali jsme hvězdu

Yvetka stoupala po schodech z podzemí kina a držela se matčiny ruky. Cítila se ztracená v strmém příkopu mezi zády, mezi raglány, hubertusy a dragouny dospělých, postrkována těmi, kdo pospíchali za ní. Zvrátila hlavu a objevila nad sebou strop s oslnivě modrou čárou zářivky. Přivřela oči, světelná čára se rozmazala, pootevřela oči a čára dostala přesné obrysy. Vtom zakopla o poslední schod.

„Dávej pozor,“ sevřela jí matka prsty. „Ano,“ obrátila se ke svému společníkovi, „máte pravdu.“

Yvetka postupovala k východu a dávala pozor, ale tady už nebyly žádné schody.

„Mami,“ řekla, „s tou šlehačkou, to byla legrace.“

Matka hovořila s mužem po své levici.

„Mami.“

Bylo to marné. Vyšli do průchodu, lidé se rozptýlili a mezi stíny hlav a těl jako mezi spěchajícími mraky vycházely a zapadaly neónové nápisy. Yvetka polohlasně četla:

„As-stra, bar, peči-vo, korstety…“

Byla by se ráda zeptala matky, co jsou to korstety a tak, jenže teď už bylo na pána vidět a matka s ním mluvila a on s ní, bez přestávky a pořád.

„Mně se Šejbalová hrozně líbí,“ říkala matka.

„Nenuťte mne,“ řekl pán, „abych pověděl, kdo se líbí mně.“

Matka se zasmála:

„Ale já myslela herecky.“

„A to já zas ne,“ řekl pán, „já nemyslel žádnou herečku.“

„Eriku,“ pohodila matka hlavou k Yvetce.

„Tak se podívejme,“ řekl pán, „přestalo pršet.“

Po mokrém náměstí ujížděla tramvaj a zvonek jí cvrlikal. Yvetce to připomnělo, že má zítra školu. Zkusila zaplašit školu vzpomínkou na šlehačkovou bitvu. Nedařilo se jí to. Zastavili před osvětleným výkladem s dámskými klobouky. Pán ukázal na bílý chlupatý, jako ojíněný klobouk:

„Tenhle by ti… by vám rozhodně slušel.“

„Opravdu?“ držela matka pána za ruku a pán se k ní nachýlil, jako by mu klouzaly podrážky a měl co nejdříve upadnout.

„Mami, já mám žízeň.“

„Počkej, Yvetko.“

Vedle výkladu s klobouky byl výklad s hračkami. Yvetka se chtěla zastavit, ale matka řekla:

„Chceš přece pít, nebo už nemáš žízeň?“

A nešli pít, namířili přes park, kde svítilny vrhaly na cestu bílé kruhy studeného světla a kde v křovinách poprchávala noc. Yvetka by byla nejraději skákala z jednoho bílého kruhu do druhého, kruhy však byly daleko od sebe, rozptýleny po parku a mezi nimi se prostíralo stále větší a větší území noci.

„Kdo první uvidí hvězdu, dostane korunu,“ řekla matka.

Yvetka byla stále o krok před nimi, nepouštěla se matčiny ruky, neodvážila se víc než o krok dopředu, aby se přiblížila hvězdě ukryté v některém zákrutu rozlehlé oblohy. Hovor za ní utichl. Všichni hledali hvězdu. Potom skřípl v křoví pták, Yvetka se lekla a couvla. Koutkem oka postřehla, že se matka s pánem líbá. Rychle popoběhla kupředu a matka ji pustila.

„Yvetko,“ volala matka, „co to děláš?“

Yvetka se zastavila v bílém kruhu pod svítilnou.

„Já nevím. Někdy je tak divoká,“ řekla matka.

„Kdy přijede rychlík?“ odkašlal si pán.

„Za hodinu.“

„Musím totiž do redakce,“ řekl pán, „mám dneska službu.“

Zmínka o rychlíku připomněla Yvetce, že dnes přijede otec.

„Půjdeme tatínkovi naproti?“

„Samozřejmě,“ řekla matka, „– a musíte už teď do redakce?“ vyptávala se pána. „Co se tak koukáš?“ řekla Yvetce. „Našla jsi už hvězdu?“

„Žádné nejsou,“ odpověděla Yvetka.

„Jen hledej.“

„Nebudu hledat.“

„Co s ní mám dělat?“ zeptala se matka pána.

„Nic. Je to dítě,“ řekl pán.

„Je mi osm,“ ozvala se Yvetka.

Pán odjel tramvají, matka se za ní dívala a mokré koleje se perlily.

„Bože,“ řekla matka, když osaměla s Yvetkou, „ty ses dneska chovala. Příšerně.“

„Já mám žízeň,“ ohlásila Yvetka.

„Pořád s tou tvojí žízní.“

„A co je to redakce?“

„Redakce? Taková kancelář, kde se dělají noviny.“

„A jak se dělají noviny?“

„Píšou se a… tisknou.“

Přešly koleje.

„Hele, mami,“ ukázala Yvetka vzhůru. „Hvězda.“

Na černé obloze nad parkem se blýskalo vzdálené třaslavé a zcela nepatrné světlo.

„Teď už to neplatí,“ řekla matka.

„Jo, jo,“ vyčítala Yvetka, „náhodou to platí. Dostanu korunu.“

„Ne,“ řekla matka, „platilo to v parku, ale tys nechtěla hledat hvězdu, a proto ti už nic nedám.“

„Ani jsi neřekla: tři korunky na hlavu.“

„Přece se nebudeš se mnou hádat.“

„Viděla jsem hvězdu. Dej mi korunu.“

„Nic ti nedám. Pořád jsi chtěla pít, tak pojď.“

Byfé se podobalo rozlohou nádražní hale. Z vysokého stropu visely nápisy: Teplá jídla, Studený stůl, Nápoje. Několik lidí postávalo u stolků a popíjelo pivo, čas večeře minul a dívka u výčepu zívala do hřbetu dlaně.

„Limonádu,“ poručila matka.

Dívka nalila do kalíšku krvavě červenou šťávu, hbitě překlopila kalíšek do sklenice, otočila pípou a do sklenice vystříkla v několika dávkách sodovka. Do naplněné sklenice ponořila dívka lžičku s dlouhým držátkem a zamíchala. Limonáda zapěnila.

Yvetka si odnesla sklenici ke stolku a napila se.

„Budu se učit tou… no… jak mi dala limonádu.“

„To bys to chytla,“ řekla matka.

Yvetka se napila.

„Dáš mi korunu?“

„Nedám.“

„Kdybych já ti něco slíbila, tak to musím taky udělat.“

„Nic jsem ti neslíbila.“

„Korunu. Když uvidím hvězdu.“

„Platilo to jenom v parku. A mlč.“

„Neříkala jsi, že to platí jenom v parku.“

„Ano, v parku. Všichni jsme hledali hvězdu.“

„Vy jste nehledali hvězdu,“ řekla Yvetka.

„Hledali jsme hvězdu.“

„Nehledali. Vy jste…“

Yvetka sklopila hlavu.

„No, co jsme…,“ pobízela ji matka, „jen řekni, co jsme.“

„… líbali jste se…,“ vydechla Yvetka. Shlížela do sklenice s limonádou. V růžové vodě běhaly bublinky a za sklenicí se pohybovaly matčiny nepokojné ruce, svlékaly rukavičky, skládaly je a zase je navlékaly.

„Hledali jsme hvězdu,“ řekla matka, „nevím, co jsi viděla.“

„Líba-“

„Jsi drzá a hloupá,“ nenechala ji matka domluvit.

Yvetka se začervenala. Nedaleko ní se věšela na mosazné zábradlí u pultu s nápoji malá ušpiněná holčička a poslouchala. Neštěstí nebylo ještě u konce.

„To mám za všechno. Že se o tebe starám, že máš čisté šaty, a ne jako tahle holka.“

„Nemusíš se o mě starat.“

„No tohle.“

„Nemusíš se o mě starat… když nechceš.“

„No tohle, no tohle.“

„A viděla jsem hvězdu a nedalas mi korunu.“

Matka otevřela kabelku a vylovila minci.

„Vem si ji,“ řekla, „vem si ji a dej pokoj.“

Yvetka si vzala korunu, napila se a čmárala hranou koruny po krůpějích rozstříknutých po desce stolu. Matka se roztržitě rozhlížela. Stěny přetékaly malbami. Raci a ryby, mrkev, rajčata a paprika, výseče dortů a skupiny obložených chlebíčků se řítily po stěnách v hrůzných rozměrech a šlehačka se vršila na zákuscích jako zimní horská krajina.

„To se šlehačkou byla legrace,“ nejistě navazovala matka rozmluvu.

Yvetka se napila a spojovala krůpěje na stole do písmene A.

„Přečti to,“ požádala matku.

„A,“ četla matka. „A jak Hardy spadl do bazénu, to ses nasmála, co?“

„A pes měl šlehačku na nose,“ rozpomněla se Yvetka.

„A jak v tom autě jeli pozadu a vjeli do domu.“

„A jak byl oblíknutej a pouštěl na sebe sprchu.“

„Tak se ti to líbilo?“

„Docela to bylo dobrý,“ řekla Yvetka.

„A nebudeš lhát?“

„Já nelžu.“

„Ale všichni jsme hledali hvězdy.“

„Já jsem hledala hvězdu, a proto jsem ji našla.“

„My jsme hvězdu nehledali?“

„Ne.“

„A co jsme dělali?“ otázala se matka výhrůžně.

„Vy jste se –“

„Jen to pověz, jen to ještě jednou pověz.“

Yvetka povzdychla. Špinavé děvčátko na ni vyplázlo jazyk. Yvetka také vyplázla na děvčátko jazyk.

„Fuj,“ řekla matka, „takhle se holčička nechová.“

Yvetka ukázala na cizí holčičku:

„Ona začala.“

„Jdi,“ poručila matka holčičce, „jdi pryč.“

Holčička popotáhla. Pověsila se na zábradlí a zhoupla se.

„Pojď na nádraží,“ řekla Yvetka.

U studeného stolu se Yvetka zastavila:

„Koupím něco tátovi. Mám korunu.“

„Za korunu nic nedostaneš.“

„Smažené brambůrky.“

„Ani smažené brambůrky.“

Na ulici se táhl za nimi ještě kus cesty grilovaný, bramborový a hrachový vzduch.

„Tatínek by nemohl pracovat v redakci?“

„Ne,“ řekla matka, „tati staví mosty. Je inženýr.“

„A co je víc, stavět mosty, nebo dělat v redakci?“

„To je hloupá otázka.“

„Stavět mosty je jistě víc. Každý člověk ví, co je most. A kdo ví, co je redakce?“

„Třesky plesky,“ řekla matka, „jak to bylo s hledáním hvězdy?“

„Ty víš.“

„Já vím. A nechci, abys tatimu vykládala nějaké hlouposti. Všichni tři jsme hledali hvězdu, rozumíš?“

„Já hledala hvězdu, vy ne.“

„A ty to budeš mlít a mlít a mlít.“

„Víš, co bych si přála? Abys byla stará a ošklivá.“

„Tak ti děkuju.“

„Aby ses nikomu nelíbila. Mně by ses líbila i tak. A těm ostatním se líbit nemusíš.“

„A tatimu se taky nemám líbit?“

„Tomu by ses přece líbila i ošklivá. Když jsi jeho.“

Odbočily spolu za roh, osvětlené hodiny ukazovaly, že rychlík přijede za půl hodiny.

„Podívej se,“ řekla matka, „ať jsi viděla, co jsi viděla, nic nesmíš tatimu povědět. Ty si něco vymyslíš a tati bude smutný. Chceš, aby byl smutný?“

„Ne.“

„Pamatuj si. Všichni jsme hledali hvězdu. Každý z nás hledal svou hvězdu. A buď ráda, že jsi ji našla. Dostala jsi korunu.“

„A co za ni koupím?“

„Přidám ti ještě jednu nebo dvě a můžeš tatimu koupit něco v byfé na nádraží. Ale pamatuj si: všichni tři jsme hledali hvězdu.“

„Vy jste ji ale nehledali.“

„Bože, copak na tom záleží, cos viděla. Kdyby se tě někdo ptal, nebo kdybys měla vyprávět, co jsme dělali po biografu, tak raději nic neříkej. Nejlepší bude, když budeš mlčet. Šli jsme na procházku a do byfé. O hvězdách raději nemluv.“

„A co mám koupit tátovi?“

„Pro mě za mě, co chceš.“

„A když to bude stát pět korun, dáš mi je?“

„Dám.“

„A sedm taky?“

„Taky.“

„A sedm padesát nebo osm korun? Taky bys mi dala třeba osm korun?“

„Proč ne. Třeba osm.“

Šly ulicí k nádraží podél kolejí pouliční dráhy perlících se v šikmých paprscích zářivek, podél rozsvícených výkladů, které rozmnožovaly světlo u dna ulice.

Yvetka se podívala vzhůru. Vyšší poschodí domů odplouvala v šeru a ještě výš se zdi a střechy rozpouštěly v tmavomodrých neprostupných vlnách noci.

„Stejně už není vidět žádnou hvězdu,“ řekla, jako by se omlouvala nějaké pravdě, která se brala na smrt s jejím vědomím.

Za druhou bránou se prášilo ze tmy vytrvale a smutně,
vzduch tu práchnivěl od počátku světa.
                                          Na ženu padla tíseň,
dychtila uchopit nějakou vzpomínku a dopřát si z ní
několik krůpějí léku. A když si vzpomněla, pohnula se jí v hrdle píseň,
na kterou nepomyslila od dětství. Byla to dětská píseň. Zpívala ji
tak dávno na louce zalité třepetavým světlem bělásků.
„Odlož tu píseň,“ přikázal hlídač, „kdo vchází do třetí brány,
musí se zbavit písní.“
                                          „Je to jen dětská píseň,“ slabě se bránila žena.
A hlídač řekl: „Kdo vchází do třetí brány podsvětní říše, ten musí
odložit dětství.“

Spálená voda

Holčička v ušpiněném kabátku se ještě jednou zhoupla na mosazném zábradlí a pak se propletla mezi stolky byfé a zatahala otce za rukáv.

„Dej mi na chlebíček,“ řekla.

Otec vsunul obě ruce do kapes kabátu a přebíral jejich obsah, rozepnul kabát a lovil po kapsách obleku.

„Nemáš náhodou drobný?“ zeptal se sebejistě přítele. Přítel upíjel zvolna laciný vermut. Postavil sklenku, sáhl do peněženky a podal holčičce tři koruny.

„Tak co, jak se říká?“ mrkl na ni otec.

„A kde jsme to zůstali?“ řekl přítel. Ohmatával pod stolní deskou svoje pouzdro s houslemi. Všechno bylo v pořádku. Leželo na odkládací ploše stolku tak, jak je tam před hodinou položil.

„Měli jsme jít někam, kde se dá sedět,“ opíral se otec lokty o stolek.

„Dobrý je to,“ pochvaloval si houslista, „ale dobrý.“

Otec upil ze svého vermutu a mlaskl jazykem o patro:

„Taky jsem jí pověděl: Jdi, ale Liduška,“ sevřel ruku v pěst a začal klepat kotníky prstů o stůl, „Liduška zůstane u mě. Měl jsem tě rád, ale cos mi udělala…“

„Mně budeš povídat. Já ji nechal. Před lety, to se ví. Já ji nechal.“

„Ona tě nechala. Říkala vždycky, že ona nechala tebe.“

„To říká ona. Ale já jí to slyšel na hlase. Na to musíš mít sluch. Hudební sluch.“

„Na co?“

„Jak mluvila. Mám rád andante, moderato, ale Lidka, to bylo samé allegro vivace, co povídám, presto, prestissimo. A ty pauzy!“

„Ona tě nechala, vyprávěla mi, jak to bylo. Prý jsi jí byl moc tlustý.“

„Nebyl jsem jí tlustý, byla do mě udělaná. Jenže já hned poznal, měla zvláštní pauzy v řeči, jako kdyby v těch pauzách brousila na člověka nůž. Pauzy odlehčujou, že ano, ale když udělala pauzu Lidka, to bylo jako závaží. A po něm hned prestissimo!“

„Byl jsi jí tlustý,“ řekl otec, „nesnášela tě.“

„Věšela se mi na krk, kamaráde,“ ohmatával houslista vzrušeně pouzdro s houslemi.

Holčička přiskákala sounož. Mezi umouněným palcem a ukazováčkem držela vykousaný půlměsíc obloženého chlebíčku. Na vlašském salátě se modralo vlákno kyselého sledě.

„Všecko si pamatuju,“ řekl houslista, „můžu ti ukázat místa, kde se mi věšela na krk.“

„Hergot,“ zavrčel otec a dopil vermut jedním douškem. Obracel prázdnou sklenku v prstech.

„Jdi,“ vybídl jej houslista, „ať ti naleje, já to zatáhnu.“ Vztyčil nad hlavu krátkou paži a zamával na dívku u nápojového pultu. Otec odsunul holčičku a cestou otíral stoly, zábradlí i pult.

„Liduško,“ oslovil houslista holčičku. A nevěděl, co by jí řekl.

„Zahraj,“ řekla holčička.

„Tady nemůžu,“ potřásl hlavou.

„A jinde můžeš?“

„Jinde by to šlo.“

„Pojď jinam.“

„Neotravuj,“ vracel se otec s plnou sklenkou.

„Půjdeme domů?“ zeptala se holčička.

„Za chvíli,“ odpověděl otec, „jenom co dopiju, a jdem.“

„Je jí podobná,“ utíral si houslista pot z holého temene hlavy, „bude z ní jednou hezká holka.“

„Přerazím ji, jestli bude po ní,“ zaklepal otec kotníky prstů o stůl.

„Budeš se v ní vidět,“ řekl houslista.

„A přerazím ji.“

„Budeš na ni psát básně.“

„Dej pokoj.“

„Na Lidku jsi psal taky básně. Pamatuješ se?“

„Dej nám svátek. Tehdá jsem nevěděl, co dělám. Vynašel jsem si úplně novou básnickou řeč. Nebudu používat jazyka, povídal jsem si, který převaluje kdekdo mezi zubama… ale pro Lidku,“ pitvořil se, „něco zvláštního, novýho… Měknul mi mozek. No.“

„Jednou jsem jí koupil francouzskou voňavku de Paris za sto padesát korun,“ upil houslista vermutu.

„Ty básně si pamatuju. Měla jim rozumět jenom ona a já. Měly být muzikální, chápeš, něco ef ef.“

„Já básničky nikdy, ne,“ funěl houslista, „já, já se rozhodl, že budu básnit životem. Život jako umění, jako symfonie, jako píseň… je to jasný?“

„Počkej,“ vysunul otec v zamyšlení bradu. „Jo, pamatuju si ji, tu báseň, dávej pozor.

Deindra paleo kva,
van zan, van zan, van zan…

Slyšíš, van zan, takový… zvonivý refrén. A dál:

Lompun don limbio,
bon rin, bon ron, bon run…

A nakonec: …“

Otec se držel stolu a recitoval se zavřenýma očima:

„Palmeo zaharen hel,
van zan, van zan…“

Houslista si odkašlal do kapesníku.

„Nevypadá to špatně,“ řekl, „má to něco do sebe.“

„Van zan, van zan,“ zarecitoval otec.

„Jenomže Lidka nebyla na básničky,“ ohmatával houslista pouzdro s houslemi, „spíš takhle –“

„Hergot,“ zaklel otec.

„Dneska ti to může být jedno,“ uklidňoval jej houslista, „dneska můžeš mít radost, že máš pokoj.“

„Samo sebou,“ přisvědčil otec chabě, „dneska z toho mám legraci.“

„Znáš to na Slovanským ostrově, jak se jde dolů k lodičkám? Tam mně dala pusu, první, ne já jí, ale ona mně. Pověsila se mi na krk.“

„Člověče,“ řekl otec, „z tebe je mi nanic.“

„Vždycky jsem měl dojem, že jí pod kůží běhá nějaký divoký zvíře nebo co. A to zvíře mělo svůj rytmus… to ti nezahraje žádnej nástroj… A ty s tvým: van zan… Kam s tím, na tohle byla třeba flinta.“

„Je mi z tebe nanic,“ řekl otec.

Houslista se toulal s radostným zadostučiněním mezi svými vzpomínkami, hryzl si zlehka jazyk a nastavoval lesklý úsměv.

Holčička přiskákala. Její skoky se zpomalily. Vyhlížela ospale. Opřela se zády o otce a kutálela hlavu s dlouhými světlými vlasy po otcově převlečníku.

„Už půjdeme domů?“

„Za chvíli,“ odpověděl otec, „jenom co dopiju, a jdem.“

„Bývalo to s ní pěkný,“ řekl houslista, „ale s takovými ženskými se člověk nežení. Ne,“ zavrtěl hlavou, „ta není na ženění. Některý jsou na ženění a některý ne… Bývalo to s ní pěkný…,“ hryzl si jazyk.

„Co jí u mě chybělo,“ zvedl otec sklenku, „všecko měla, i nový kožich jsem jí chtěl koupit.“

„Na zdraví,“ pokynul houslista sklenkou, „máš to za sebou, už se tě to netýká.“

„Samo sebou,“ přisvědčil otec, „teď je mi hej.“

„Pusť myšlenky k vodě. Pro Lidku se hodilo jenom jedno slovo, použiju mírný slovo, poslouchej, povím ti ho. Zkušená. Lidka byla zkušená. Vyznala se. Zkušená.“

„Myslíš?“ řekl otec.

„Náramně zkušená už tehdy, jak jsem s ní chodil já. Jestli si myslíš… Ty si myslíš, že nebyla?“

Otec byl v rozpacích:

„Já nevím.“

„Tys to nepoznal?“

„Ale poznal. Samo sebou, že jsem to poznal.“

„Můžeš být rád, že ses jí zbavil,“ řekl houslista. „Člověk se nerad zbavuje něčeho, nač si zvyknul, to je osud. Jenomže taková ženská je jako nemoc. Přece by sis nezvyknul na nemoc.“ Pozdvihl sklenku: „Na zdraví.“

„Všecko měla,“ otáčel otec sklenkou, „do práce nemusela, peníze jsem jí sehnal, koupelnu, telefon do bytu… Hned jsem jí povídal: Lidušku nedostaneš. Taky jsem jí pověděl: Co na něm máš? A taky jsem jí pověděl: Chci vidět, jestli pro tebe udělá co já.“

„Kdepak, na to žádná nedá,“ podíval se houslista nad výčep, „ještě pět minut a musím si vzít taxíka… ale dopovím ti to… Znáš tu ulici za vinohradskou vodárnou, jak se jmenuje… tam jsem si užil…“

„Nepovídej.“

„Bylo takhle zjara a teplo.“

„Nepovídej.“

„Můžeš být rád, že to máš za sebou.“

„Copak dneska,“ řekl otec, „dneska je mi všecko k smíchu.“

„Teda jí bylo vždycky všechno k smíchu. Smála se pizzicato, s pauzičkama, jako by se zalykala, a klepala si prstama na pusu, takhle…,“ přebíhal houslista třemi prostředními prsty po našpulených masitých rtech, „takhle si pleskala na pusu.“

„Mně se líbilo, jak se směje.“

„Bylo to pěkný.“

„A byla príma rostlá,“ řekl otec, „ta báseň: van zan, van zan… byla na její postavu. Dočista mi měknul mozek.“

„Jednou jsme šli takhle po Příkopech, víš, jak byl pavilón Myslbek,“ řekl houslista, „býval tam krámek s timahle… opičárnama…“

„S čím?“

„Skleněný tyhlety… a jiný… upomínky… a mezi nima seděl vycpaný medvídek, děsně debilní zvíře. Povídala: Koukni, to je tak pitomý, že kdyby to člověk neměl, bylo by mu to líto. Toho medvěda jsem jí koupil.“

„A já jí psal básně.“

„Ale toho medvěda jsem jí koupil daleko dřív,“ utěšoval houslista otce. „Všecko je už pryč. Naštěstí.“

Holčička sklouzla podél otcova kabátu a posadila se na bobek.

„Pojď domů,“ žadonila tiše.

„Už jdu,“ řekl otec a nehýbal se z místa. Upil vermutu. Jak mu nápoj stékal do hrdla, trnul mu jazyk vzadu u kořene, a mezi ohryzkem a bradou cítil nepříjemné svírání. „Pěkný prevít, tenhle vermut,“ zamlaskal.

„Pil jsem horší,“ řekl houslista. „Jednou jsem s ní jel na Karlštejn. To bylo taky fajn. Odpoledne jsme hledali houby… Škoda, žes mi nenapsal, že se s Lidkou ženíš. Byl bych ti napsal – nežeň se. Já do ní viděl.“

Houslista si hlasitě oddechl a odkolébal se k dívce u pultu s nápoji. Otec se zahleděl do hnědé tekutiny ve sklence. Má to vzhled jako spálená voda, přemítal, je to nesmysl, a přece to vypadá jako spálená voda.

Houslista si dal u pultu nalít vodku a rychle ji polkl, na jeden doušek. Zaplatil vermuty i vodku a kolébal se zpátky. Holčička čistila nasliněným prstem žlutou dlaždici v podlaze.

Otec ťukl nehtem do sklenky.

„Spálená voda,“ řekl houslistovi. V uších mu hučela celá povodeň.

„To je dobrý,“ zasmál se houslista a vytáhl pod stolkem pouzdro s houslemi, „spálená voda. To je dobrý.“

Otec se napil:

„Copak, teď je mi hej. Už je mi všecko k smíchu.“

„No ovšem,“ řekl houslista, „kdybys viděl… na těch Vinohradech… jako by jí pod kůží běhalo nějaký divoký zvíře… Třeba máš dojem, že tě potkalo neštěstí. Štěstí, kamaráde, štěstí. Dopij a půjdeme.“

„Já vím,“ řekl otec, „dneska z toho mám legraci.“

Zvedl sklenku, rozmáchl se a vypil ji do dna. Jazyk mu zatrnul vzadu u kořene a hrdlo se mu sevřelo. Udělalo se mu na okamžik mdlo. Zachytil se vysoké kovové nohy stolku a odrazil se od ní k východu. Holčička vstala a loudala se za nimi.

„Počkej,“ řekl otec houslistovi, „pověz mi, byl jsi s ní opravdu… byl jsi s ní tak… víš co…?“

Houslista se zastavil.

„A co myslíš?“ pohodil hlavou. „Z toho tě naštěstí nemusí už hlava bolet.“

„Ne, já z toho mám legraci,“ řekl otec. Opět se mu sevřelo hrdlo a jazyk ho tlačil a dusil v ústech. Potom sevření povolilo, tlak v ústech opadával a ucítil na tváři vlhko. Podíval se vzhůru, ale strop byfé byl naprosto suchý. Nemohl tomu uvěřit.

Potřebovala se zachytit na něčem pevném, ale zdálo se, že celý svět
se zachytil na ní, jako by se o ni opíral, sám na slabých nohou
a s měkkou páteří.
                                         Tma houstla od dna jako kaše a podobna řece,
do níž vstupujeme, plazila se nejdříve kolem jejích kotníků,
obejmula jí lýtka a brzy ji bila do kolen, zřetelně
cítila ostrý smirkový písek a trnité šlahouny servané z lesního břehu.
Po každém kroku stoupala hladina, která jí trhala oděv i pleť.
Stanula.
                                                           „Teď, napůl cesty?“ ovanul ji
zpuchřelý hlídačův dech. „Jsme před čtvrtou bránou.
Kdo do ní vchází, ten musí odložit krásu.“

Za obzorem obzor

„Nevyhlížej ho pořád,“ promluvila stará žena s masitými červenými tvářemi. Utírala pomalými krouživými pohyby vnitřek talíře. Odložila talíř na oplechovaný pult a vzala z hromady talířů jiný. Umývárna nádobí byl úzký kotec s širokým vysouvacím okénkem do byfé. U okénka stálo děvče v gumové zástěře a dívalo se k protějšímu espresu a sladkým zákuskům.

„Já ho nevyhlížím,“ odpovědělo děvče táhle, přemýšlení mu dělalo potíže, „já se koukám na tu holčičku.“

„Nevyhlížej ho,“ odložila stará žena talíř na plech, až to cvaklo. „Nesmíš ho pořád moc chtít… taky někdy povol… kdybys chtěla pořád moc, tak se ti vyhne… Jestli něco chceš moc, tak tě to mine…“

Děvče v gumové zástěře se odvrátilo od okna a protáhlo se kolem ženy ke dřezu.

„Tomu ty zase nerozumíš,“ zakývala stará žena soustrastně hlavou, „máš dlouhý vedení, je to tak? Je.“

„Koukala jsem na tu holčičku. Co dělá.“

„Budeš ho tak dlouho vyhlížet, až tě potká neštěstí. Co si představuješ? Mě by neobalamutil, ale tebe?“

Děvče převalovalo talíře ve dřezu. Voda slabě voněla odmašťovačem a klouzala mezi prsty jako vlažné ryby.

„Co pořád máte?“ mnulo děvče vodu v hrsti. „Pořád si ze mě utahujete. Já nikoho nevyhlížím.“

„A co včera, a co předevčírem…? Mně se nemusí nic vykládat. To já poznám. Když přijde, hned do tebe něco vjede. A kdyby s tebou začal chodit, jak by to asi dopadlo? Špatně. Teď ho toužíš vidět a jít s ním na schůzku. Kdyby s tebou šel, chtěla bys víc a víc. Láska je nenasytná, nestačí jí kousek, nedovede se uskrovnit. Nakonec chce víc než celýho člověka, chce i všechno, na co ten miláček myslí. Když bude mlčet, budeš se ho ptát: a na co jsi myslil teďka, a za chvíli zase: a na co teďka; budeš chtít vědět i to, na co ani nepomyslí. Láska je hlad. Jenom polykat, větší a větší kusy a docela nakonec spolkne sama sebe. Že nespolkne? Spolkne a je po ní.“

„Nemám žádného miláčka, jak vy říkáte. Nepotřebuju žádnýho.“

„Jenom to povídej, povídej. Já jsem si to taky povídala. Když jsem byla mladá. Dobře se to poslouchá a špatně dělá. Ty ho třeba nepotřebuješ, a co on? On potřebuje tebe. A už je to tady. Některý mužský jsou chudáci jenom proto, aby udělali chudáka z ženy. Rozumíš? Nerozumíš. To je těžká věc.“

Do okénka se vsunula hlava.

„Co se děje, dědku?“ vzala žena vlhký talíř a protáhla se s ním kolem děvčete k okénku.

Stařík v bílém plášti se zašklebil. Objížděl stolky, skládal do drátěného vozíku špinavé talíře a vozil je myčkám. Tou dobou byl provoz slabý a ve vozíku měl pouze několik kousků nádobí.

„Co jste, babo, u nás,“ zachrchlal stařík, „tloustnete. Svědčí vám. Aby si čerti rychtovali větší kotel.“

„A, v pekle je všeho dost. Když si jen vzpomenu, co za mýho života vzal čert.“

„Jo, a čerti jsou šviháci,“ zašklebil se stařík.

„Na to já, milej pane, už nedám. Vzala jsem si ze života poučení. A můžu poučení někomu předat? Nemůžu. Nejdřív jsem poučovala dceru. Pomohlo to? Nepomohlo. Teď tu poučuju Růžu. Pomůže to? Nepomůže.“

„Kompliment, markýzo,“ oslovil stařík děvče a v úkloně se dotkl bradou hrudi.

Děvče upřelo na staříka kulaté mdlé oči a vyprsklo smíchy.

„To ona dovede,“ řekla žena, „řehtat se. Poučit se nedá. Snad se potřebuje každý spálit sám.“

„Vy byste se už nespálila?“

„Nedala bych se už. Kdepak.“ Žena položila utěrku a talíř. „A pojďte si, dědku, zakouřit. Stejně máme jenom pár talířů.“ Protáhla se ke dveřím do průchodu.

Stařík se do okénka uklonil děvčeti:

„Kompliment, markýzo,“ drmolil.

Prošel poloprázdným byfé a ramenem si otevřel skleněné dveře do průchodu. Průchod byl opuštěný, z taneční restaurace nad byfé prosakovaly dolů sípějící zvuky houslí. Stařík zachrastil v kapse bílého pláště zápalkami a obešel roh.

Už tam stála a kouřila.

„Zase nemáte, co?“ oslovila ho a podala mu krabičku.

Zašklebil se provinile a poťouchle a vylovil z krabičky cigaretu.

„Uctivost,“ spojil ukazovák a prostředník na pravé ruce a dotkl se jimi srdce.

„Helejte, vy galáne,“ řekla, „nač vlastně šetříte?“

Stařík mocně zabafal, cigaretu držel ve štipci.

„Nač potřebujete peníze?“

„Na ženskou,“ řekl.

„Tu bych tak chtěla vidět. Jestli je jí osumdesát…“

„Šestnáct,“ zabafal, „je to moje vnučka… a já jí slíbil krajkový šaty.“

„Dědku,“ šermovala cigaretou, „to ji budete prodávat?“

„Jezus!“

„Že ji tak balíte.“

„Copak ji znáte? Vy ji ani trochu neznáte. To je děvče, to je nějaký děvče.“

„Tyhle hezký děvčata. Já je znám, taky jsem byla mladá a hezká.“

„Půjde na první ples.“

„Vy ji okrášlíte jako vánoční stromeček, někdo se na ni chytí a neštěstí je hotovo.“

„Když bude pořádnej… a bude k ní mít cit…“

„Víte, dědku, jak je to s láskou? Jednou, jako holka, jsem byla s tátou na vejletě a měla jsem žízeň. Táta povídá: To nic, až dojdeme k támhletomu stromu, bude po žízni. Byl to poslední strom před námi, za ním už byla samá modrá obloha. Došli jsme k tomu stromu a já měla žízeň pořád. Povídám: Táto, už jsme u toho stromu a já mám žízeň. A táta: Jakpak, ten strom je před náma. Před náma vám byl nový strom a za ním už nic než modrá obloha. Ale to není ten strom, povídám tátovi. A jak to víš, že ne, povídá táta, jen pojď, než dojdeme k tamtomu stromu, bude po žízni. A šli jsme, ale já si vypočítala, kolikátý strom to od nás je. Když jsme došli k němu, povídám: Táto, jsme u stromu a já mám pořád žízeň. To není on, povídá táta a ukáže před sebe. A byl před náma zase jiný strom a za ním už nic než modrá obloha. Já se nedala: Tohle, ukázala jsem, je devátý strom, a je to ten a je a je. A táta se na mě podívá a usměje se: Takový strom, povídá, u kterýho tě přestane žízeň, takový strom se nedá vypočítat. Za tím musíš pořád a pořád jít, až ho najdeš. A šli jsme dál a dál a vždycky byl před náma nějaký strom a za ním modrá obloha, vždycky byl nějaký strom poslední, a když jsme k němu došli, byl vlastně první. Víte, dědku, co je to obzor?“

„Jo, to je to před náma.“

„To je to, k čemu pořád jdete a nikdy si na to nešlápnete, nikdy to nechytíte, ale víte, že to je, a všichni vědí, že to je. Tak už jste poznal, jak je to s láskou?“

Stařík sál na své cigaretě, až se mu tváře propadaly. Jak vyfukoval kouř, tvořila se mu na tváři koule. Prohlédl si v myšlenkách oba konce cigarety a řekl:

„Rád bych jí udělal radost.“

„Pro mě za mě,“ trhla rameny, „kupte jí třeba zlatý kruhy…,“ poodešla k ústí průchodu.

Přišoural se za ní:

„Mohli bychom si zase povídat…“

„O čem?“

„Já…,“ rozpačitě vyprávěl, „já se ženil ve dvacátým roce, tehdá, když…“

„Nic si nebudeme povídat.“

Dokuřovali cigarety v napjatém ovzduší. Vedlejší ulice, do níž průchod ústil, se naplnila vozidly, kdykoliv se objevila na křižovatce červená. Auta se nastavěla jedno za druhým a vykašlávala bledě modrou výfukovou mlhu.

Před staříkem zastavila světle zelená volga.

„Víte co?“ promluvila žena, „kupte jí auťák. Kupte jí všecko, co si bude přát, a co si nebude přát, to jí kupte taky. Až se v těch věcech ztratí, až ji budete pod těma věcma hledat.“

„Jezus,“ povzdechl.

„Koukněte se do tý volgy, jsou šťastný, co. On černý vlasy, kudrnatý, ona blondýna, co jim chybí? Běžte se po nich opičit. Jestli má vaše vnučka tmavý vlasy, ať si je dá odbarvit…“

„Jezus,“ řekl stařík, „babo, vy jste zlá.“

Na křižovatce rozsvítili zelenou, proud aut se dal do pohybu. Zelená volga odšuměla.

„Zlá,“ řekla žena, „poněvadž vám neschvaluju, co byste rád. Dokud lidi kejvají, jsou hodný, jakmile má někdo jinej názor než ostatní, tak je zlej.“

„Nemůžete být taková,“ hlesl stařík.

„Víte, co je v životě hlavní věc? Nevíte. A kdybych vám to pověděla? Nerozuměl byste. A kdybyste i rozuměl, nač by vám to bylo? Nač jsou všecky moudrosti, když je člověk už starej a nemůže je vyzkoušet? Ani předat je nemůžete. Naučila jsem dceru šít a smažit koblihy. Jako by nebyly důležitější věci.“

„Když byla ještě malá,“ řekl stařík, „jako vnučka, učil jsem ji písničky.“

Žena prudce odhodila cigaretu a rozetřela ji na mokré dlažbě podrážkou. Stařík uštípl žhavý popel nehty, sfoukl z nedopalku opožděnou jiskru a schoval nedopalek do kapsy.

V restauraci nad byfé vyhrávali twist, několik desítek nohou šoupalo střevíci po parketu a vydávalo syčivý zvuk, jako by ucházela obrovská neviditelná duše.

Žena otevřela dveře umývárny nádobí a po staříkovi se už neohlédla. Děvče v gumové zástěře stálo u okénka a dívalo se k espresu a k pultu se sladkými zákusky. Hlavu v dlaních, nehnulo se a nevnímalo zvuk zavíraných dveří.

Staré ženě zacukal v masité tváři nepokojný nerv. Sáhla po talíři a utěrce. Krátkými krouživými pohyby začala utírat vnitřek talíře.

Stěží udržovala rovnováhu ve tmě bez opory a bez jakýchkoli jistot,
kromě jediné, ale tu máme vždy, a pak
zdálo se jí, že za sebou slyší měkké psí tlapy, že ji doprovází pes.
To naděje, kterou ztratila, ji našla i tady.
„Rozběhni se kupředu,“ řekla naději, „a rozhlédni se, možná, že ještě…“
                                                  „Jsme před pátou bránou,“ ohlásil hlídač,
„kdo vchází do páté brány, musí odložit všechnu naději.“

Přestávka

Dověděl se to už odpoledne. Mezi dvěma schůzemi zvedl telefon a vytočil známé číslo. Nečekal zlou zprávu, a proto, když se dověděl to nejhorší, co se mohl dovědět, neodpovídal a lékař na druhém konci drátu se zeptal: Haló, slyšíte mě? Odpověděl: Ano, slyším, děkuju. A zavěsil sluchátko.

Od toho okamžiku uvízlo všechno ve zvláštním světle, které vrhala nečekaná zpráva. Přítomnost i budoucnost se pohybovala pod zrůdným drobnohledem, který rozkládal zdánlivě celistvý povrch věcí i událostí na nepatrné částečky, na nešťastné, nepřátelsky se tvářící částečky.

Vyjel se svou světle zelenou volgou z garáže do pozměněné skutečnosti. Jeho žena čekala před domem, měla na sobě pod teplým pláštěm večerní šaty.

„Není ti zima?“ přivítal ji, když usedla vedle něho do vozu.

„Není. A rozsviť světla, zapomněl jsi rozsvítit světla.“

Rozsvítil světla a mlčky řídil vůz uličkami Starého Města.

„Moc ti vadí, že přijdeme po začátku?“ zeptala se.

„Na tom nezáleží,“ řekl. Viděl věci jinak než ona.

Položila mu paži za záda na opěradlo:

„Když se to tak vezme – je to vlastně jenom malá operace. Za chvíli budu mít po ní a bude pokoj. Zkoušky byly to hlavní. A dopadly dobře, sám jsi přece dneska slyšel lékaře. Jsou negativní.“

„Jistě, zkoušky dopadly dobře,“ řekl a zastavil.

Stáli na konci řady vozidel před křižovatkou a čekali na zelenou. Měl pocit, že se na něho někdo dívá. Ohlédl se. Před průchodem kouřil stařík v bílém plášti, vyhublý a splasklý jako svlečená rukavice. Vedle něho rozkládala rukama silná stará žena.

Až budu tak starý jako oni, zamyslil se, bude už všechno za mnou, všechno se promění ve vzpomínku. Stáří je vlastně dobrodiní.

„Zelená,“ upozornila ho jeho žena. Za vozem zavřeštěl klakson.

Rozjel se za vozidly, která dosáhla úrovně křižovatky.

„Je to docela malá operace,“ říkala žena. Cítil její paži na ramenou. „A potom budeme mít děti. Je mi skoro báječně. Možná, že mi to dělá pomyšlení, že se už nebude nic odkládat. Že jdu na to. A že bude pokoj.“

„Jistě, to dělá hodně.“

„Zvláštní je na tom… Dokud jsem nevěděla, že půjdu na operaci, dokud byla operace daleko ode mě, cítila jsem neklid. A teď, když má všechno začít za pár hodin, je mi dobře. Určitě je mi líp než před čtrnácti dny.“

Přemohl se a řekl:

„Je to malá operace, a jsem proto klidný. Dovedeš si představit, jak bych vypadal, kdybys měla jít na nějakou velikou operaci. Tedy do divadla bych tě nevezl, s tím nepočítej.“

„Jako bych tě neznala,“ poklepala mu na rameno, „žijeme spolu deset let. Nemáš dojem, že je to dlouho?“

„Nemáš dojem, že je to chvilka?“ řekl a odbočil na parkoviště u divadla.

Odložili si v šatně a jeho žena si před zrcadlem upravovala vlasy.

„Vypadám špatně,“ usmála se omluvně, „ale cítím se báječně.“

„Vypadáš moc hezky, ohromně ti to sluší.“

Podíval se na lístky, které držel v ruce.

„Máme lóži číslo pět,“ oznámil.

„Lóži?“ podivila se. „A proč odkládáme v šatně?“

„Na tom nezáleží,“ řekl a vzal ji za loket. „Máš studené ruce. Není divu,“ rychle se opravoval, „takový sychravý večer.“

V lóži seděl jediný muž. Soustředěně sledoval, co se děje na scéně. Na lysé lebce se mu zachycoval matný odraz reflektoru.

Posadili se.

„Víš, o co jde?“ vyptávala se ho potichu.

„Opera,“ řekl se slabým stínem opovržení.

„A stejně je od tebe hezké, že ses přemohl a jdeš se mnou na operu. Kvůli mně. Ale počkej, děti budu tahat na koncerty.“

Na jevišti zpívala dívka převlečená za chlapce.

„Promiň,“ řekl své ženě, „půjdu koupit program.“

Opustil lóži a vykročil do osvětlené chodby, uvaděčka se bavila se šatnářkou a držela ještě několik programů. Koupil jeden a šel dál, minul východ, pokračoval obloukovitou chodbou až k druhé šatně s neukojenou potřebou jít a jít, jako by pravidelnost kroků vnášela řád a přesnost i do jeho myšlenek. Došel před dveře lóže, ale nevstoupil. Šatnářky a uvaděčka se přestaly bavit, bylo mu to trapné a vzpomněl si na zadní schodiště. Vyhledal ty dveře, kde se na skle vinuly leptané secesní lilie, zavřel je za sebou tiše, a pokračoval ve své cestě bez konce od jedné stěny odpočívadla k druhé.

Cítil v sobě veliké prázdné místo, jako když někdo odejde, ale ona ještě neodešla, seděla v lóži a čekala, až se vrátí s programem. Tohle je předtucha, přemítal, tak tohle je předtucha jejího konce. Nedovedu si představit, jaké to bude pak. Člověk se rodí s prázdným místem uprostřed hrudi, a je-li vůbec štěstí, pak je to pocit, že místo v hrudi není prázdné.

„No ne,“ oslovil ho muž s cigaretou mezi prsty. „Tos mi nemohl říct, že jdeš dneska taky do divadla?“

„Já,“ řekl v rozpacích, „o tom nevěděl.“

Muž se pobaveně protahoval. Zapálil si cigaretu a s cigaretou v ústech se začal česat.

„Taky,“ mluvil na půl úst, „jsi utek. Na mě opera není. Dcera pořád: půjdeme, půjdeme… Myslím, že bude brzy konec prvního jednání…“ Zalkl se kouřem, vytáhl cigaretu z úst a přestal se česat. Rozkašlal se a uklidnil se teprve po chvíli. „A jak se díváš na to, co se u nás ve výzkumáku chystá?“

„Na to nemám teď ani pomyšlení,“ odpověděl.

Za sklem dveří se pohnul stín.

„Pojď na schody, kdyby mě někdo viděl, že tu kouřím…“

Vystoupili o několik schodů výš. Za okénkem s mřížkou šplhal po modré noci žlutý stonek neónu. Sotva došplhal určité výšky, vypučely na něm zelené lístky. Royal – vybuchl do tmy název voňavky a všechno pohltila tma.

„Máš pravdu,“ pokašlával kolega, „když má člověk jednou výzkumák za zády… A všiml sis té paničky? Potkal jsem ji na chodbě.“

„Neviděl jsem žádnou paničku.“

„Tos tedy přišel o moc. Stála za to.“

„Poslouchej, ty jsi přece taky ztratil ženu…“

„Jak to taky?“

„Chtěl jsem se tě jen zeptat, jaké to bylo, když jsi ztratil ženu.“

„Já ji neztratil, já se rozved. To nebyla ztráta. Nestěžuju si.“

„Komu taky.“

„Komplikace, viď, komplikace… ty jsi taková komplikovaná povaha. Žena není muž, to si laskavě uvědom. Nemá tu hloubku jako muž. Jenom v ní, prosím tě, nehledej, co v ní není. Sázím se, že muž nese dvě třetiny svého osudu v sobě. Ale žena nese dvě třetiny svého osudu na sobě.“

„Zdá se, že už je přestávka,“ řekl. Sestoupil dolů na chodbu. Jednání skutečně skončilo. Manželka rozmlouvala s holohlavým divákem.

„Dovol, abych vás představila,“ přivítala svého muže.

Po celý rozhovor se zabýval potají prázdným místem, které v sobě objevil, a obcházel v něm jako v prázdném pokoji, z něhož se vystěhoval někdo blízký a zanechal po sobě ve spěchu spoustu předmětů, kterých se denně dotýkal. Bral předměty jeden po druhém a opět je odkládal. Ty předměty se odstěhují až na konec.

„Kde jsi byl tak dlouho?“ zavěsila se mu na paži. Kráčeli chodbou krok za krokem za skupinou sedmnáctiletých děvčat.

„Nechtěl jsem tě rušit,“ odpověděl nepřesvědčivě a podal jí program.

„Chceš číst taky?“ Nastavila mu program před oči.

Tvářil se, že čte, a po chvilce s údivem zjistil, že opravdu čte. Dávalo to dokonce smysl.

„Zavíráme – oznamuje hlídač,“ četl v duchu. „– Nechte mě projít ještě naposled těmito dveřmi, dlouho jsem někoho hledal, až dnes jsem jej konečně nalezl. Je to dívka, je hned za těmito dveřmi – prosí Michel. – Nikdo tam není – odpovídá hlídač, – musíte odejít. Otevře dveře a světlem ukáže prázdný prostor…“

„Je mi horko,“ řekla žena, „mohli bychom jít ven, před divadlo?“

„Nachladneš, je tam sychravo.“

„Nenachladnu.“

„Vyzvednu ti plášť.“

Přehodil jí plášť přes ramena a vyšli před divadlo.

„Bojíš se, že mám horečku,“ řekla, „ale nemám. Je mi báječně. A ta hudba je taky báječná. Je to opera o touze. Počkej, přitáhnu ti kravatu. Opera o snu a nenaplněné touze.“

„Neměla bys chodit na smutné hry.“

„Myslíš, že už jsem na tom tak špatně?“

„Prosím tě,“ pospíšil si, „snad nikdy jsem nebyl tak přesvědčen, že jsi na tom dobře, jako právě dneska.“

„Víš, co vidím, když zavřu oči? Zelenou louku a les a slunce. Jako když jsme byli na Šumavě na vysokoškolský brigádě.“

„To už je dávno.“

„Až to budu mít za sebou, mohli bychom se přestěhovat na venkov.“

„Kam budeš chtít,“ řekl, „zařídíme výměnu bytu. To by šlo. Hravě.“

Znovu se pustilo do deště, vítr zaháněl krůpěje pod stříšku, ustoupili ke vchodu.

„Na Šumavě nám tehdy taky pršelo,“ řekla, „to bylo tenkrát vody. Šli jsme v dešti na poštu pro balíček. V balíčku byl angrešt a letní jablka. Hned bych si dala angrešt.“

„Jablka máme doma.“ Kolik je to vlastně půl roku, počítal, šest měsíců, březen nebo duben, ještě půl roku do dubna, ale možná také dřív, nebo až za rok touhle dobou.

„Co tam vidíš?“ přitiskla se k němu.

„Neón,“ řekl bezvýrazně.

Ze tmy se šplhal žlutý stonek a naskakovaly na něm zelené lístky.

„Velkoměstská příroda,“ řekla pobaveně.

Přivřel oči proti náhlému náporu větru. Ještě půl roku, možná rok, ale víc ne.

„Pojď dovnitř, nachladneš,“ přidržoval jí klouzající plášť.

„Tobě je zima?“ řekla. „Jestli je ti zima, půjdeme dovnitř. Kvůli mně ne. Mně není zima. Ani zdání.“

Ohlédl se. Předsíň divadla se vyprazdňovala. Přestávka byla u konce. Vrátili se dovnitř, aby představení nepokračovalo bez nich.

Prošli šestou bránou jak splavem, proud odnášel nazad na vzdutých vlnách
duhová oka pozemských vůní, změť polibků, z kterých se tu a tam pozvedlo
slovo jak tříska, povodeň srážela střechy a vybírala si z hnízd
důvěrně známou krajinu s domem a studnou, s ptáky a stromy a zvěří,
a nakonec ponořila lepkavý jazyk do nejzazšího úkrytu plic
a odplavila
vůni matčina objetí.

Sám

Chodba spojovala kuchyň s pokojem. Ústily do ní dveře ze spíže, z koupelny a klozetu a proti nim se leskly veliké dvoukřídlé dveře, které vedly na schodiště. Byt se skládal ze samých dveří, ale nebylo úniku.

V pokoji klečel na křesle chlapec a odhrnoval záclonu. Čekal, až vyrazí ze tmy neónový stonek. Narůstající zelené lístky odpočítával nahlas:

„Jedna, dvě, jedna, dvě, jedna, dvě…“

Uměl počítat málo, ale počítal s chutí. V hrsti žmoulal packu chlupaté opičky. Opice visela na té pacce jako hruška na větvi, hlavou dolů a nepřestávala se šklebit růžovou tlamou.

Neón byl neúnavný a chlapec ochaboval.

„Fíšo,“ napomenul opičku, „nespi. Zítra půjde maminka s Emílkem na procházku a Fíša půjde s Emílkem a Emílek s maminkou…,“ zazíval. „Zítra nepřijde pán,“ sliboval opičce.

Jenomže pán bude chodit asi každý den. Bude s matkou v tomhle pokoji a Emílek musí do kuchyně a musí být zticha. Z pokoje se přenášejí do kuchyně hlasy a zvuky, kroky a smích.

Ale dnes odpoledne nebylo slyšet nic.

Déšť kloval do římsy a duněl a zvonil v okapu. Emílek seděl na truhlíku u kamen a hladil opici.

„Počkej,“ ozvala se na chodbě matka, „nech mě aspoň chvilku, musím mu to přece povědět.“

Dveře kuchyně se otevřely a zůstaly napůl otevřené. Na chodbě se svítilo a ta legrační lampička nad zrcadlem promítala na stěnu chodby mohutné mávající křídlo nějakého cizího stínu. Matka stála na prahu kuchyně, zarudlá ve tváři, nad uchem se jí uvolnil účes, usmívala se, ale ne na chlapce, i když se na něho dívala, usmívala se něčemu, co bylo nebo co bude, ne tomu, co je.

„Emílku,“ zavolala na chlapce, „jdu do biografu. Kdybys měl hlad, tamhle jsou housky.“

„Tak mi ho ukaž,“ řekl cizí stín na chodbě, „jen mi ho ukaž, stejně mi ho budeš musit ukázat.“

Matka vstoupila do kuchyně, aby udělala místo muži. Muž vypadal vesele, koulel směšně očima.

„A hele,“ řekl, jakmile spatřil Emílka, „tohle by se mělo zapít.“

„Pověz pánovi, strýčkovi,“ opravovala se, „jak se jmenuješ.“

„Emílek,“ řekl chlapec.

„Né,“ řekl muž, „von je docela chytrej, že jo?“

„No dovol,“ řekla matka.

Muž vzal matku za ruku a políbil jí prsty. Když se opět napřímil, pokynul Emílkovi.

„Pojď přece blíž,“ řekla matka, „když ti… strýček něco chce.“

Emílek se přišoural a táhl opici za sebou.

„Co to máš?“ zeptal se muž.

„Řekni, co máš,“ postrčila matka chlapce kupředu.

Chlapec sklopil hlavu. Mužovy boty byly veliké a nosil ponožky se širokým červeným pruhem.

„Fíšu,“ hlesl chlapec.

„Fízu?“ nastavil muž ucho.

„Fíšu,“ hlesl chlapec znovu.

„Koukni se, ty Fíšo,“ řekl muž a luskl prsty. Rozlehla se rána podobná výstřelu. „Hele,“ luskl muž po druhé, „hele a hele,“ louskal vzduch a vzduch mu v prstech pukal. „To tě naučím, chceš?“

„Jéje,“ řekla matka, „ale toho rámusu.“

„Nebo,“ rozkročil se muž a natáhl paži. Prsty složil v pěst, jenom palec vyčníval z pěsti vzhůru jako tlustý červený hřebík. „Co?“ řekl muž, zatvářil se nadšeně a polapil palec do hrsti druhé ruky. „Co?“ zálibně se ptal a zvedl hrst. „Kde je palec?“ jásal. „Hele, já jsem ho odčaroval. Poněvadž jsem kouzelník. Velkej kouzelník,“ vypnul hruď.

„Tak dost,“ smála se matka, „tak už dost.“

„A jestlipak posloucháš?“ zeptal se ten cizí kouzelník s rudou tváří a pruhovanými ponožkami.

„Jakpak ne,“ řekla matka, „viď, Emílku.“

Emílek sklopil hlavu a šoupal nohou.

„Poslouchat se musí, rozumíš,“ rozkazoval muž, „pořádek musí být, nebo sekec, zatracenej sekec.“ To slovo se mu zalíbilo. „Se-kec.“

„Prosím tě, nestraš ho,“ řekla matka.

„Správně,“ odpověděl, „správně, trochu strašení udržuje pořádek. To nikdy neškodí. Trochu strašení. Tak co, Fíšo?“

„Ne Fíšo,“ smála se matka, „Emílku.“ Smála se zvláštním způsobem, Emílek si toho povšiml už předtím, smála se kloktavě někde v krku, nebo hluboko v těle, Emílek nevěděl, jaký je to smích a odkud se bere, ale cítil, že je to cizí, záhadný a snad i nepřátelský smích. Když se lidi smějí, bývá legrace. Tenhle smích však nebyl pro legraci, byl pro něco jiného a Emílek nevěděl, pro co. Nedůvěřivě couvl ke svému truhlíku na uhlí.

„Jen ho poplašíš,“ řekla matka s úsměvem.

„Ať si zvyká,“ řekl muž. „Pojď, jde se. Ať chytíme začátek.“

„Hned,“ popoběhla matka na chodbu, „mám si vzít klobouk, nebo šátek?“

Muž zůstal v kuchyni a zavolal do chodby:

„Vem si klóbrc.“

Upřel oči na chlapce, který se schoulil na truhlíku.

„Hele,“ pohupoval se v kolenech, „dej si pozor,“ a zahrozil na něho ukazováčkem.

„Už jse-em!“ volala matka.

„Fajn,“ vyrazil z kuchyně.

Chlapec se podíval za ním. Cizí člověk objal matku v pase a tlačil ji ke skříni. Skříň praštěla, jak se matka o ni opírala zády.

„Přijdeme pozdě, ne, nelechtat,“ zalykala se, „pojď, nech toho.“

Chlapec vstal z truhlíku a vlekl Fíšu k prahu kuchyně. Vytahoval dolní ret ke špičce nosu. Vtom muž matku pustil, opřel se o věšák a byl zase směšný, ale už ne tolik jako předtím, než na ustrašeného chlapce křičel a hrozil.

„Teda,“ vykřikoval na matku a třel si hřbet o věšákovou stěnu, jako by se chtěl poškrábat mezi lopatkami, „teda, myslím, že potřebuješ řádně prohnat, řádně, to ti povídám.“

Matka odemkla dveře bytu.

„Emílku,“ řekla, „jdi hezky do kuchyně.“

Zhasla na chodbě a vyšla na schodiště. Muž proklouzl za ní.

Emílek se odšoural do kuchyně. Pod stolem a v koutech se usazovala tma a truhlíku na uhlí se propadlo dno.

Kdyby do truhlíku skočil, padal by a padal. Emílek si přitáhl židli k vypínači, vylezl na ni a rozsvítil. Žluté světlo svléklo naráz z nábytku podoby, do kterých jej navlékalo šero, a truhlík na uhlí se proměnil opět v truhlík.

„Fíšo, máš strach?“ řekl chlapec hodně nahlas.

Vzal Fíšu do náruče, rychle otevřel na chodbu a rozběhl se k vypínači mezi spíží a koupelnou. Rozsvítil na chodbě, ale tma hrozila ještě za zasklenými dveřmi pokoje. Opírala se o sklo černými tlapami. Chlapec prudce otevřel dveře, vyskočil na gauč a rozsvítil v pokoji.

Na stolku stála láhev a dvě sklenky. Byla prázdná, z lepkavého hrdla skápla jediná červená kapka. Zachytil ji prstem a olízl. Po olíznutí se na špičce prstu objevilo malé čisté bílé místečko.

„Budeme počítat, Fíšo, chceš?“

Klekl si v křesle a čekal, až se objeví za oknem počitadlo. Neónový stonek se vztyčil a vypučely zelené lístky, jeden po druhém.

„Jedna, dvě, jedna, dvě…“

Bylo to unavující.

„Fíšo, chceš pohádku?“ Zakýval Fíšovi hlavou. „Chceš, že chceš.“

Vylezl s opicí na gauč a zvedl telefonní sluchátko. Tohle dovedl. Hledal chvíli číslo, které vypadá jako držadlo tatínkova deštníku. Na otce měl slabé vzpomínky, odešel už dávno a nepřicházel. Zbyl po něm ve skříni deštník.

„Tady je to,“ zabořil prst do kotouče a vytočil dvojku. Pak uvažoval a hledal číslo jako dvě kolečka. Vytočil osmičku. A nakonec kolečko s takovým ocáskem. Přiložil sluchátko k uchu.

Nějaký hlas zaujatý vlastní dokonalostí vyprávěl pohádku o velrybě:

„… a pak šla velryba na půdu a věšela prádlo, ó jé, ta měla moc prádla,“ vykládal hlas.

Chlapec si představil velikou rybu, jak mu chodí někde nad hlavou po půdě a dupe obrovskými ploutvemi, a dostal strach. Praštil sluchátkem na vidlici, popadl Fíšu a běžel do kuchyně. Posadil se na truhlík a to mu připomnělo toho cizího muže. Jak stál rozkročený a hrozil.

„Neboj se, Fíšo,“ řekl, jak nejhlasitěji uměl. Opice se šklebila. „Jo,“ řekl chlapec, „je jedna pohádka. Byl jeden kouzelník, jeden velkej kouzelník, uměl bouchat prstama a byl zlej. Jeden zlej kouzelník šel do bijáku. A v bijáku je tma. Já byl v bijáku, Fíšo. Von šel do bijáku a v bijáku pořád byla tma. Velkej kouzelník potmě neviděl. A zakopnul. Von vůbec neviděl a seknul sebou. A byl mrtvej. Moc mrtvej. Už nemoh bouchat prstama. Nekřičel. Bylo po něm. Chceš housku, Fíšo? Já taky ne.“

Poposedl na hraně truhlíku, truhlík se naklonil, a jak se chlapec snažil udržet rovnováhu, opice spadla do uhlí. Když ji vytáhl, měla růžovou tlamu zašpiněnou mourem.

„Že se nestydíš,“ řekl, „jedeš se umejt!“

Vlekl opici do koupelny. Rozsvítil a napustil do umývadla vodu. Namočil opici do umývadla, namydlil ji a důkladně ji třel kartáčem, až se jí oči ztrácely v pěně.

Světlíkové okénko nebylo dovřené, někdo o patro výš pouštěl vodu do vany, světlík šuměl.

„Teď tě usuším, ty uličníku,“ řekl Emílek, „kde mám na tebe brát pořád čas.“

Třel opici růžovou tlamu ručníkem.

Vtom přestal světlík šumět a nějaký dětský hlas poprosil:

„Maminko, už.“

„Hop do vany,“ řekla neviditelná matka.

Voda ve vaně zamlaskala.

„Fíšo, ty uličníku,“ řekl Emílek, „ty bys potřeboval tátu.“

„Kde mám rybičky?“ stěžoval si dětský hlas.

„Jestli se zítra tak umažeš,“ řekl Emílek, „dostaneš sekec.“

„Podrž hezky hlavičku,“ ozval se matčin hlas.

„Kde je ta lodička, co mi udělal tatínek?“ řeklo dítě.

Emílek utřel Fíšovi tlamu a posadil se na vanu.

„Zítra půjde maminka s Emílkem na procházku,“ začal tiše vyprávět, „a Fíša půjde s Emílkem…“

„Uši ne,“ řeklo dítě.

„Čisté uši, ty nám sluší,“ zazpívala matka.

Emílek si mimoděk sáhl na ucho.

„Už máme rozestláno,“ oznamovala matka.

Emílek vzal Fíšu za packu a loudal se do kuchyně. Mezi mycím stolem a oknem stála Emílkova postýlka. Bíle natřená dřevěná postýlka. Emílek hodil Fíšu do postele. Teď byl Fíša v kleci, za dřevěnou mříží. Ležel mezi rozhozenými peřinami.

„Už máme rozestláno,“ oznámil Emílek.

Dříve stávala postýlka v pokoji, u matky, vedle gauče. Teprve nedávno ji matka přestěhovala do kuchyně.

„Já nechci spát v kuchyni,“ řekl matce Emílek.

„Já nechci věcí,“ odpověděla mu matka.

„Spi,“ poručil Emílek Fíšovi, „nebo s tebou nepůjdu na procházku.“

A protože nevěděl, jak pokračovat ve hře, vrátil se do koupelny.

Ve světlíku syčela sprcha. Dítě se smálo, prskalo a vykřikovalo.

Emílek se podíval do vany. Byly v ní staré noviny a na nich tři páry střevíčků.

„No tak, no tak,“ promluvil ve světlíku matčin hlas. Zněl vesele.

Emílek se vrátil do kuchyně. Fíša ležel zhroucený mezi peřinou a poduškou. Emílek prostrčil mezi laťkami postýlky ruku a vymetl ze shrnutého prostěradla drobty.

Výlevka vedle sporáku zavrčela a zachrochtala. Emílek se poškrábal ve vlasech a pomalu zvedl dolní ret ke špičce nosu.

„Neboj… se… Fíšo,“ vypravil ze sebe. Shýbl se pro pohrabáč. Výlevka ztichla. Nic se nepohnulo.

Emílek se odšoural do koupelny.

„Já už jdu spát,“ ohlásil světlíkovému okénku.

„Hopla z vany,“ spěchala matka. Dítě poskakovalo na rohožce, jak je otírala osuškou. Emílek se zaklonil a pozoroval strop.

„Pusinku,“ řeklo dítě.

Emílek sjel z okraje vany a udělal na okénko dlouhý nos.

V okénku se ozval zvuk našpulených sajících úst, a znovu, a ještě a ještě.

Emílek popadl kartáč a rozmáchl se. Kartáč prorazil sklo, vyrazil cípatý otvor a praskliny jako paprsky černého slunce se rozstříkly do všech stran až k dřevěnému rámu. Kartáč v letu narazil na zeď a dopadl dole měkce do sazí a smetí. Světlík povzdechl.

Emílek stál s pootevřenými ústy před vanou a naslouchal. Ale nad ním všechno utichlo.

Byl sám.

„Jsme před sedmou bránou,“ promluvil hlídač, „odlož své srdce.
Za sedmou bránou ho není třeba.“
                   Ale tentokrát se žena vyhnula čepeli, která dělí
podsvětí od světa. Mohla snad se srdcem odložit paměť své lásky?
Mohla snad vypáčit ze srdce podobu muže a nehybně ležet
jak uschlý list na ploché hladině času?
                                          Vzepřela se a lstivě hodila za sebe kámen,
jako by házela srdce.
                                       Hlídač netušil lest. Klam je nad síly mrtvých.
Klam je výkupným živých.

Výročí

Odnesla dítě z koupelny do ložnice, dítěti koukaly z osušky jenom ospalé oči, navlékla mu pyžamo, uložila je a přikryla po bradu a dala mu dobrou noc.

„Ještě sen,“ prosilo dítě.

Uchopila do hrsti vzduch, vsunula pěst pod peřinu a vypustila z ní pod peřinu sen.

„O čem?“ zeptalo se dítě.

„O třech bílých štěňátkách,“ řekla matka, „jedno má červenou, druhé žlutou a třetí modrou mašli.“

Potom běžela pod sprchu sama, chvatně se osušila a spěchala do obývacího pokoje, ale cestou ztratila trepku a musila se vrátit. Pravá punčocha jí vypadla z rukou, a když si navlékala levou punčochu, ztratila rovnováhu a zachytila se stolu. Nádobí na prostřeném stole zadrnčelo a jedna vinná sklenka málem upadla.

Rozběhla se k zrcadlu v lakových střevících, které ji nutily vždycky do kolébavé chůze, a sáhla po hřebenu. Při česání křivila tvář a snažila se vyhladit nitky vrásek. Bože můj, povzdechla si.

Nyní bylo všechno připraveno, mohl přijít, ale nepřicházel. Usedla v obývacím pokoji k prostřenému stolu, ke dvěma velkým a dvěma malým talířům, ke dvěma sklenkám na pivo a dvěma na víno, k příborům a prázdnému místu pro studenou mísu, kterou přinese z ledničky, až usednou za stůl, k váze se žlutými květy, jejichž jméno neznala a které koupila při večerním nákupu.

Kdykoliv oblékla sváteční šaty, oblékla sváteční náladu a potřebovala s někým hovořit. Ale v pokoji nikdo nebyl a vedle, v ložnici, dítě už spalo. Samota ji skličovala. Pohrávala si s nožem a uhlazovala střenkou přehyb ubrusu.

„Tak už jsme spolu pět let,“ promluvila sama k sobě. „Poslouchej,“ oslovila prázdnou židli proti sobě, „už jsme spolu pět let. To mi bylo osmadvacet. Před pěti lety.“

Přešla ke gauči a opatrně se na něm usadila, aby se nepomačkala. Spěch se jí v lýtkách proměnil v mdlou bolest a vyhřátý vzduch pokoje se na ni snesl jako jemná hustá síť. Nebránila se.

Probudila se hněvivě a nepamatovala si, z jakého snu se na ni vrhla zlost. Bylo jí trapně jako člověku, kterého potká křivda.

Vstala a zmáčkla knoflík rozhlasového přijímače. Potřebovala spláchnout špatnou náladu. V rozhlase hrál experimentální džez. Vypnula přijímač a toulala se po pokoji. Prohlížela si těch několik obrazů na zdech, jako by byly nové.

Někdo zvonil. Překvapilo ji to. A přece celý večer čekala na zazvonění.

„Arno,“ řekla mu ve dveřích. „Co se děje? Stalo se…“ Byly to zbytečné otázky.

Vstoupil s rukama v kapsách, svlékl plášť a odložil ruce do kapes u kalhot. Byl o šest let mladší než ona, ale teď vypadal starší. Vždycky si přála, aby vypadal starší než ona, ale vypadal starší jenom za jistých okolností. Ty okolnosti si nikdy nepřála. Stál na pestrém hadříkovém koberci v předsíni, s rukama v kapsách u kalhot a prohlížel si ji. Pěkně od lýtek, v nichž se ozývala opět mdlá bolest, od lýtek kuželkovitě klenutých, prohlížel si ji s přimhouřenýma očima, vzhůru po silných stehnech k úzkému pasu, k tomu kupodivu úzkému pasu a dál k mírnému svahu ňader, šplhal se pohledem po velkých růžových korálech na jejím hrdle, a výš po tváři s širokou lícní kostí a zastavil se jí na očích, měla je odhalené, zastavil se jí na nich pohledem těžce unikajícím pod pokleslými víčky.

„Tys někde byla?“

„Proč?“

„Nafintila ses… jako… jako…“

Na skráních se leskl potem nebo deštěm, prameny vlasů mu přetékaly do čela.

Vzbouřila se. Byla to náhlá nesmyslná vzpoura.

„… jako morče,“ napadlo jejímu mužovi.

„Byla jsem v biografu,“ řekla.

„V biografu,“ řekl po ní, „do biografu se chodí v takových šatech.“

„Co máš proti mým šatům? Jsou to docela hezké šaty.“

„V takových šatech do biografu,“ vytáhl z kapsy kapesník a zase jej zastrčil.

„Ano,“ řekla, „oblékla jsem si takové šaty a šla jsem do biografu.“

„Co hráli?“ zeptal se posměšně.

„A s kým jsem tam byla, to tě nezajímá?“

„Nedělej se,“ řekl, „Jenom se nedělej,“ šel do koupelny, omyl si ruce a opláchl tvář. „Je tu něco k pití?“ Vzal kartáč a hrábl si s ním dvakrát třikrát do vlasů. „Je něco k pití, nebo ne?“

„Probudíš Vendulku,“ řekla.

„Máš něco k pití?“ vyšel z koupelny.

„Nemám,“ zamžikala očima.

Vrátil se do koupelny, předklonil se a nastavil ústa pod kohoutek vodovodu. Otočil kohoutkem, vyrazil proud vody, přelil se mu přes ústa, nos i tvář a zamokřil mu kabát a límec košile. Utřel si tvář i límec do osušky a uvelebil se na chodbě na víko košíku se špinavým prádlem. Zul si levou botu o pravou a vjel nohou v ponožce do papuče.

„Večeřet nebudu,“ zouval si papučí druhou botu. Noha se mu smekala, nešlo to. „Nebudu večeřet,“ opakoval tvrdošíjně.

„Když nebudeš, nebudeš.“

Hledal, čím by ji ranil.

„A svlékni ty… poťapaný šaty, ty růžový poťapaný šaty… vypadáš v nich jako… jako…“

Zmizela v ložnici.

„Jako tlustý morče,“ podařilo se mu zout druhou botu.

Šel za ní do ložnice a mlčky se svlékl. Ležela na své půlce manželské postele a zakrývala si obličej poduškou. Měla rozsvícenou noční lampičku a posunuté stínidlo vypouštělo šikmý pruh světla až na koberec, na mužovy hubené zarostlé nohy.

„Proč se schováváš do polštáře,“ nedával jí pokoj, „na svýho mladýho se můžeš koukat pořád, jenom se na mě dívej.“

Oblékl si obráceně pyžamové kalhoty a vlezl pod přikrývku. Lehl si na bok a natáhl ruku po jejích vlasech. Snažil se jí násilím obrátit hlavu k sobě. Vzpírala se a nakonec povolila. Dala si otočit hlavu, jenže on už zapomněl, co tím sledoval, a nechápavě si ji prohlížel a náhle ji pustil.

Položil se naznak. Jakmile zavřel oči, propadal se do studené zpocené propasti.

„Padám,“ řekl, „padám hluboko.“

„Byla jsem v biografu,“ úpěnlivě oznamovala, „budu chodit každý den do biografu,“ přesvědčovala ho nejistě.

„Padám,“ ozval se naříkavě, „nemůžu se ničeho chytit a padám.“

„Tohle by Fanda nikdy neudělal,“ řekla.

Posadil se. Nekonečný pád skončil.

„Tak začni,“ řekl, „jen mi vyprávěj o svém prvním mužovi, pověz mi něco o tom dědečkovi.“

„Bylo mu pětačtyřicet.“

„Copak dělal dědeček, co dělal?“

„Moc věcí, které neděláš… Nosil mi květiny…“

„A proč jsi ho se mnou podváděla? Proč? Víš, co jsi?“

„Chodili jsme spolu do divadla…“

„Počkej, nech toho. Víš, co jsi?“

„Byl daleko jemnější.“

„Odpověz. Víš, co jsi?“

„Jestli mě chceš ponižovat…“

„Ale ty dobře víš, co jsi.“

„Ponižuješ mě.“

„Proč ses toulala se mnou po hotelích, co?“

U dveří zazvonil zvonek.

„Zvoní,“ řekl. „Asi klekání.“

Ležela a nehýbala se.

„Povídám, zvoní,“ řekl, „jestli si myslíš, že půjdu otevřít, to tedy nepůjdu.“

Zvonek zvonil a chrčel.

„Zničí nám zvonek,“ řekl lhostejně.

Dítě v postýlce se převrátilo na druhý bok.

Vstala a vyklouzla na chodbu. Zvonek se zalykal a chraptěl. Rozhlížela se po županu. Zvonek bez přestání cinkal a chrčel. Pobíhala ve zmatku po předsíni. Zvonek zvonil a někdo zvenčí začal bušit na dveře. Vyděsila se. Snad hoří, bože, snad hoří. Stáhla z věšáku mužův plášť. Déšť, který se zachytil v rukávech, ji zastudil na zápěstí a límec ji chladil na šíji. Přidržela si rozvírající se plášť na prsou a prudce otevřela.

Za dveřmi stáli dva muži. Jeden z nich stále ještě nespouštěl prst ze zvonku.

„Přestaň,“ okřikl ho druhý.

„Ješš –,“ zasykl ten, co zvonil, a spustil paži. „Tady není svatba?“

„Ne,“ řekla.

„Zpět,“ usmál se na ni, „Harolde,“ poklepal svému společníkovi na rameno, „to není to poschodí.“

„Jakýpak Harold,“ bránil se ten druhý. „Omluvte nás, paninko.“

Zabouchla dveře. Třásla se zimou, rozčilením a zlostí.

„Počkej,“ ozvalo se za ní tiše.

V předsíni stál její muž v pyžamových kalhotách s nahou hrudí.

„Zůstaň tak, počkej, zůstaň.“

Nepochopila ho a rychle svlékla mokrý plášť.

Ale on ji viděl stále v tom plášti, jak přebíhá chodbu nějakého malého hotelu. Měla na sobě jeho plášť, mrzlo a v pronajatém pokoji se potáhla okna bílou srstí jinovatky. Měla na sobě jeho plášť a připadala mu v něm menší, než skutečně byla, slabá a bezbranná.

„To byla tenkrát zima, co?“ řekl.

Pověsila plášť na věšák a šla do ložnice.

„Ty mi nerozumíš,“ řekl a usilovně a marně skládal slova, kterými by jí vysvětlil, co má na mysli.

Ulehl vedle ní na svou půlku manželské postele. Lampička na nočním stolku ještě svítila.

„Promiň,“ řekl. „A kolik let vlastně jsme spolu?“

„Pár let to už bude,“ odpověděla a zhasla.

Srdce jí v hrudi na chvíli znehybnělo
jako pták před zkázou kroužící shora.
                                            „Sedm bran,“ promluvil hlídač, „můžeš projít
jen jedním směrem. Já se však vracím. Čekají. Slyšíš?“
                                          Tmu pomalu svlékalo šero.
Na slunci mrtví slepnou a ve tmě podsvětí vidí…
                                          … podzemní svahy pokryté
těmi, kdo scházejí z povrchu země. Někteří polehávali
a jiní putovali matně po krajině jako stín vržený mrakem.
Bloudili bez paměti, bez naděje.
                                          Jaká bolest mít v takové krajině srdce.

Otázka

Luděk vyšel za matkou do kuchyně, cestou trochu cvičil prsty, už se těžko ohýbaly, a bylo mu také horko. Matka krájela velký čokoládový dort, v napjaté pozornosti pootevírala ústa a vysouvala bradu. Luděk ji chvíli pozoroval.

„Neodklepávej mi popel do kastrolu,“ napomenula ho matka, „nemám to ráda.“

„A jak se ti líbí,“ sebral ukazováčkem ze stolu čokoládovou pilinu a olízl ji z prstu jazykem, „co říkáš mojí nevěstě?“

„To máme šest…,“ počítala matka nožem porce, „koukni, už to  víš. Mně se ani za měsíc, ani za rok nebude líbit víc. Poněvadž to nezáleží tolik na ní, jako na její rodině. Máma jí utekla, když holce bylo pět let. Já nic neříkám. Nic.“

„Jenže, to je smutný, ne, dost smutný, ne, když malý holce uteče máma.“

„Já nic neříkám,“ ponořila matka dlouhý nůž do vřelé vody, „ale kde máš záruku, že neudělá tobě, co její máma udělala jejímu tátovi. Některý věci jsou dědičný.“ Vytáhla nůž z vody, otřela jej do utěrky a nasadila na druhou půlku dortu. „Ale já nic neřekla. Nic. Já nechci nikomu kazit štěstí, když si o něčem myslí, že je to jeho štěstí. Třeba v tom štěstí je… Kam to klepeš popel…?“

„Ona,“ řekl syn, „nechce jít ještě spát.“

„Asi se dobře baví.“

„Jo.“ Obrátil se a vykročil do jídelny. Cestou vrazil do věšákové stěny přeplněné kabáty.

U příborníku se zastavil, opřel se o něj bokem, kouřil a díval se na svatební tabuli. Na jednom konci seděl jeho otec a mluvil s otcem nevěsty, kreslil mu vedle talíře nehtem nějakou mapu a zvedal obočí. Stará teta zpozorovala ženicha, jak stojí u příborníku, vstala od stolu a vzala ho za loket:

„Pořád mi to vrtá, Luděčku, v hlavě, kolikpak je jí.“

„Osmnáct,“ řekl.

„Alealeale,“ podivila se a vrátila se na svou židli.

Nevěsta se bavila s Danou, se svou hubenou nosatou přítelkyní. Rudla popíjel.

Ženich obešel stůl a sehnul se k Rudlovi:

„Něco to chce,“ usoudil, „ty jsi můj nejlepší kamarád, bez diskuse, něco to chce.“

Ženichův starší bratr držel proti světlu láhev. Byla prázdná.

„Povídal jsem vám, nebo ne: pozvete Kócu,“ řekl.

„Cos povídal, Stevo?“ zeptala se teta. „Měli jsme někoho pozvat?“

„Ale Koce, mýho přítele,“ řekl starší bratr.

„A co zatancovat si,“ mínil Rudla, „to by bylo príma.“

„Něco to chce,“ přiručkoval ženich po opěradlech židlí na své místo. „Něco to chce,“ promluvil na nevěstu.

„Jasně,“ prohlásila, „zatancovala bych si.“

„Spát se ti teda nechce jít.“

„Hádáš dobře.“

Matka přinášela velký čokoládový dort.

„Hurá,“ řekla stará teta.

Otec vytahoval zátku z láhve vína. Držel láhev mezi kotníky nohou, táhl vývrtku a rudl námahou.

„Počkej, ukaž,“ mnul si otec nevěsty dlaně.

„To je moje práce.“

„Ukaž… ty si myslíš, že holiči nemají sílu, že si to myslíš…? Půjč mi to a já ti ukážu…“

„Nejdřív nevěstě,“ kladla matka porci dortu na talířek před Helenu.

„Budeme tancovat,“ prohlásila nevěsta.

„Na to nejsme zařízený,“ povzdechla matka.

Stevo ukázal lžičkou na matku:

„Měli jsme pozvat Kócu.“

Matka se shovívavě usmívala:

„A pročpak jsme měli pozvat pana Koce?“

„Je s ním legrace.“

„Ták?“

„Já pro něho skočím.“

Matka se přiblížila s dortem.

„Jenom máloulinko,“ řekla teta.

„Já pro něho skočím,“ zvedl se Stevo, „aby to jako lítalo.“

Nevšímali si ho. Ženich si třel zátylek:

„Tak tobě se nechce spát, chce se ti tancovat.“

„Stačí, když trošku pohneme židlema,“ řekla nevěsta.

„Čtyři židle stačejí,“ ukazoval Rudla, „dáme je na sebe pod okno a je to. Může tancovat vždycky jeden pár a je to.“

Otec obcházel stůl s lahví vína.

„Mně máloulinko,“ řekla teta.

Stevo šel k ženichovi a vzal ho kolem krku:

„Jdu. Pro Kócu. Aby to… lítalo. Brácho,“ domlouval ženichovi, jako by ho budil, „jdu, pro Kócu. Něco zažiješ.“

„Kam jdeš?“ zeptala se matka ve dveřích Stevy.

„Pro Kócu.“

„Teď?“

„Neb zítra bůjde pozdě.“

„Kam jde?“ zeptala se jí teta.

„Dělá hlouposti.“ Položila tác se zbytkem dortu před otce. „Pověz mu přece něco.“

„A co?“

„Jde pro pana Koce. Teď. V noci.“

„Ať jde. Trochu čerstvýho vzduchu mu prospěje. Steva,“ mrkl na tchána, „vyštudoval techniku při zaměstnání. Udělal inženýra po večerech. Luděk může taky.“

„A zvýší mu to plat?“ Tchán potřásl hlavou.

„Já mám na to svůj názor,“ řekl otec, „vem si dnešní mzdovou politiku…“

Rudla pokládal pod oknem židle sedadly na sebe. Dana mu pomáhala.

Když se vrátila ke stolu, rozhlížela se:

„A kam si teď mám sednout?“

„Na moje místo,“ vyskočila nevěsta, „pojď,“ podala ženichovi ruku.

„Já?“

„Půjdeme si zatancovat. Rudlo, dejte tam Olivera.“

Gramorádio doposud šeplalo nezřetelnou hudbu. Rudla přepnul na gramofon a nasadil přenosku na desku. Zaduněl twist.

„Pojď.“

„A já nemám chuť tancovat.“

„Když dovolíš, tak si s Helenou zatancuju já,“ řekl Rudla.

Ženich kývl.

Úzký prostor mezi židlemi a stolem pokrýval z jedné třetiny koberec. Ale dvě třetiny byly naleštěné parkety.

„Oni tancují,“ zatleskala teta, „a proč nejdou k sobě? Přece při valčíku –“

„Ale to není valčík,“ řekla matka mrzutě.

„Já vím,“ řekla teta, „a… kolik jí vlastně je?“

„Osmnáct.“

„Vy netančíte?“ usmála se Dana na ženicha.

„Tančím. Všecko tančím. Když mám chuť.“

Rudla poklesl v kolenou, šel do dřepu, před očima se mu vlnila Helenina kolena semknutá úzkou sukní.

„Co je Luďkovi?“ vydechl skoro u země.

„Vím já,“ shlížela na něho. Šrouboval se k ní vzhůru. „Dělat v televizi musí být zajímavý,“ řekla.

„Jsem tam teprv rok,“ ochaboval v pohybu, neuměl zároveň tančit a hovořit, „ale zajímavá práce to je.“

„Pracujete taky s kamerama?“

„Někdy,“ odpověděl neurčitě.

Otec obcházel s láhví vína.

„Člověče,“ naléval Luďkovi, „ty piješ jako kuře.“

„Já už mám dost,“ řekl ženich, „dal bych si černou.“

„Kávu?“ vztyčila se matka. „Kdo chce kávu?“

„Pomůžu ti,“ nabídla se teta. Obezřetně vypila naráz svou sklenku a zmizela za matkou v kuchyni.

Otec postavil prázdnou láhev za příborník k ostatním a přisedl zase k tchánovi.

„To máš tak,“ řekl, „zákony byly, jsou a budou. Musí být i za socialismu i za komunismu a tak dále.“

„Dej tam to jéje jejé,“ poradila nevěsta Rudlovi.

„Zákony,“ ukousl tchán špičku doutníku, „byly vždycky proti člověku,“ připaloval si, „protože chrání společnost. A člověk byl vždycky jako jednotlivec proti společnosti.“

„Tancujete báječně,“ řekla Helena, „kde jste se tohle naučil?“

„Ne,“ odporoval otec, „lidi dohromady, to je společnost, člověk nemůže být proti… když je… uvnitř… rozuměj, když jsem uvnitř, nemůžu být venku a proti.“

Ženich matně zamával na Rudlu:

„A dolů a nahoru…“

„To jste se naučil v televizi?“ řekla Helena.

Teta kladla v kuchyni šálky na podnos.

„Jako když jsem byla mladá,“ říkala, „jako zamlada.“ Namířila prst na matku a na sebe: „My dvě jsme si ještě nepřipily,“ stěžovala si. „A jestlipak znáš tuhletu?“ nasadila notu tenkým zastřeným hlasem. „Skleničku vína má každý rád, při ní vzpomíná, koho měl rád…“

Matka rozdělovala kávový prášek do šálků.

„Na to se nepamatuju,“ řekla.

„Všude panuje zákon,“ roztáhl otec paže, „v celý přírodě, všecko má všude svý zákony.“

„A co náhoda?“ řekl tchán.

„Náhoda je taky zákon… zákon… který jsme ještě nepoznali…“

„Měl jsi studovat filozofii.“

„Co povídáš… to mám z hlavy… a sem tam nějaká knížka…“

„Už byste toho mohli mít dost,“ volala Dana na tančící.

„Má pravdu,“ přestala nevěsta tančit. „Teď vy, Dano,“ řekla.

Dana vstala a pustila nevěstu na svou židli. Nevěsta dosedla poněkud ztěžka a napila se. Ohmatávala si čelo.

Ženich ji objal kolem pasu:

„Co je?“

„Bolí mě hlava.“

Steva se vřítil do jídelny. Nestačil ještě svléknout plášť, pokřikoval s kloboukem v ruce:

„Někdo přišel! Někdo přišel!“ Spatřil matku, pokládající na stůl podnos s kávou. „Tohle ne, něco k pití,“ pokřikoval.

„Vezmu si prášek,“ řekla nevěsta. Odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře do jídelny.

„Teto,“ představoval Steva, „to je Kóca.“

Teta podala ruku hubenému mladému muži se slámovým plnovousem. Steva ho pohladil po vousech:

„Vytáhl jsem ho. Byl už skoro v posteli, ale já ho vytáhl. Tenhle je Rudla a ta krasavice je Dana. A tenhle, to nic, to je ženich.“

Koc se ukláněl jenom hlavou a hluboce. Přitom si kartáčoval plnovousem kravatu a vestu.

„Jenom s ním jdu,“ přisunul Steva před Koce sklenku, „a už je legrace. Sotva s ním člověk jde, už něco zažije.“

„Jdeme po schodech nahoru, no, pověz to ty, Stevo…“

„A zazvoníme vám o patro níž, a teďka…?“ Steva se dal do smíchu: „Pověz to radši ty…“

„U brady prorokovy,“ popadl se Koc důstojně za plnovous, „otevřela nám ženská…“

Ženich je opustil, šel za nevěstou do ložnice.

Nevěsta si přisunula k posteli malé čalouněné sedátko, seděla na něm předkloněna, s hlavou složenou do loktů na podušce.

„Heleno,“ zašeptal. „Nechceš jít spát?“

Zavrtěla na podušce hlavou.

„Je ti zle?“

Podepřela si bradu pěstmi:

„Je, ale duševně.“

„Máš takhle malinký očička. Měla bys jít spát.“

„Tím to není.“

„A čím?“

Posadil se k ní na postel.

„To ti nemůžu povědět.“

„Proč mi to nemůžeš povědět?“

„Je mi to líto.“

Vedle v jídelně volal otec:

„Pojďte nás rozsoudit!“

„Jdi je rozsoudit, Kóco,“ bručel Steva.

„Já nechci, aby ti bylo něco líto,“ řekl ženich, „chci, aby ti bylo dobře.“

Nechala si hladit nahou paži.

„Měla bys mi povědět, co je ti líto. Já bych ti taky pověděl, kdyby mi bylo něco líto.“

„Šel bys tancovat?“

„A pojď radši spát.“

„Já bych byla tak ráda šťastná,“ vzdychla, „nevíš, jak ráda bych byla šťastná.“

„Pověz mi, co je ti líto.“

„Půjdeš na vysokou?“

„Po večerech? Jako Steva? Ale já mám dobrý místo.“

„Půjdeš na vysokou?“

„Co bych tam dělal?“

„Rudla je v televizi,“ řekla.

Vzal ji za obě ruce, nebránila se, jenom slabě trhla hlavou, jako by polkla vzlyknutí.

„Ne, nerozepínej mě,“ prudce vstala.

Rozpačitě povstal z postele a drátěnka zazvučela jako struna.

Přistoupila k němu a vzala ho kolem krku.

„Máš,“ zaváhal, „… takovýhle malinký očička.“

„Já,“ držela ho kolem krku, „prostě nevím… jestli tě mám dost ráda.“

Užasl:

„Jak to?“

„Haló,“ volal Steva za dveřmi ložnice a zaklepal. „Je tu žádost, aby se nevěsta ještě jednou, naposledy, ukázala. Jestli ještě může.“

Přistoupila ke dveřím:

„Už jdu.“ Dotkla se několikrát ze zvyku účesu.

„Jak jsi to myslela?“ pokročil k ní ženich.

„Mně je to líto,“ řekla a otevřela.

„Chtěl vám popřát dobrou noc,“ představoval Steva přítele.

„My ještě nejdeme spát,“ řekla s naivním údivem.

„Podívej se, jak jsou šťastný,“ upozorňovala teta matku, „jenom se na ně podívej, jak jsou šťastný. To jim to přeju.“

„Měli byste jít spát,“ křičel otec na druhém konci stolu, „v šest vám jede rychlík.“

„My to doslavíme za vás,“ sliboval tchán.

„Ale to jsou báječný fousy,“ oslovila nevěsta Koce.

„Můžeš si šáhnout,“ řekl Steva.

Šli ke stolu. Ženich zadržel nevěstu.

„Jak to?“ hučel jí do ucha.

„Vždyť je mi to taky líto,“ vymanila se mu.

Následoval ji se skleslými rameny, nesl na nich únavu celého dne a tíhu alkoholu, šoupal nohama po koberci a hučel s nesmyslnou tvrdošíjností:

„Jak to?“

„Kdo jsi?“ zeptala se žena stínu, polehávajícího při nekonečné cestě.
„Nevím, kdo jsem,“ odpověděl stín.
„A kým jsi byl?“ — „Nevím, kým jsem byl.“
Připomínal starce, kterému věk smazal křídové čáry paměti,
nebo člověka, jenž dovede ztrácet paměť
a přidržovat se hřbetu pravd jen lehce.
                                          Ti, kdo se drží pevně, vždycky se udeří.
„Ukaž mi cestu k vladaři podsvětí.“ — „Je tu nějaká cesta?
Nikdy jsem o žádné neuvažoval.“

Nekonečná ulice

„Tam se řádí,“ řekl voják a ukázal na rozsvícené okno ve čtvrtém patře činžáku. Bylo dokořán. Hrnula se z něho hudba do vlhké noční ulice.

„Větrají,“ zjišťoval svobodník.

„Nějaký večírek.“

„Anebo svatba. Někoho to trefilo… A jde se.“

„Počkej, člověče, to by mohla být svatba. Vidíš, jak se naklání z okna, soudruzi námořníci, to je kočka.“

„Copak můžeš na takovou dálku vidět.“

„Mám dobrý oči, musíš mít dobrý oči.“

Svobodník upřel pohled na okno, ale viděl jen obrys člověka.

„Třeba je to chlápek,“ řekl.

„Prosím tě, chlápek, vždyť to má tady vpředu.“

Brýlatý voják, který je doprovázel, nejevil zájem o rozsvícené okno.

„Pojďte už,“ naléhal.

„Neotravuj,“ doporučil mu trpělivě voják, „ještě je fůra času.“

Mlčky kráčeli nekonečnou ulicí, nad hlavou jim visely z černého stropu oblohy lampy s mrtvým výbojkovým světlem, které studilo. Jen občas potkávali pozdního chodce. Brýlatého vojáka pobízela prázdná ulice ke spěchu. Byl stále několik kroků před černovlasým kudrnatým vojákem a před svobodníkem.

„O co,“ řekl svobodník černovlasému, „že vím, na co myslíš. Že máš v hlavě tu ženskou v okně.“

„A víš, že ne? Toho ženicha.“

„To věřím. Ty chlape. Jestlipak ti už zase psala?“

„Píše mi od rána do večera.“ Černovlasý vytáhl náprsní tašku, napěchovanou lejstry a fotografiemi, a nalistoval dopis. Převrátil v prstech obálku na zalepenou stranu. Místo zálepky se červenal srdcovitý otisk dívčích rtů.

„Ukaž,“ chňapl svobodník obálku a postavil se s ní k osvětlenému výkladu. „A kruci,“ zkoumal otisk rtů, přenesený na papír přesně i s drobnými kolmými vráskami, které přerušovaly červeň, „a kruci.“

„Dobrý. Ne?“ řekl černovlasý.

„Ty máš kliku. Vojto,“ zavolal brýlatého, „pojď se kouknout, to stojí za to.“

Vojta se vrátil k výkladu a pohlédl zběžně na obálku.

„Rozumíš tomu?“ zatřepal svobodník obálkou. „To je pusinka, co? Víš, jak musí holka dlouho líbat, aby se prolíbala do takovýhle formy?“

„Od rána do večera,“ řekl černovlasý.

„Kluci, pojďte už,“ naléhal Vojta.

„Ty nemusíš závidět žádnýmu ženichovi,“ vracel svobodník obálku černovlasému. „Sázím se, že když ti posílá takový pozdravy, je ti taky jaksepatří věrná.“

Kráčeli nekonečnou ulicí.

„Budeš se ženit?“ ozval se Vojta vpředu.

Černovlasý se krátce pochybovačně zasmál:

„Ona si myslí, že se hned budu ženit.“

„Máme to za pár,“ hvízdl svobodník.

„Ona si myslí, že si ji hned vezmu, sotva se doma přezuju.“

„A ty ne?“

„Co nám chybí? Můžeme spolu chodit. Potřebuju si našetřit na motorku. V komunále nemám budoucnost. Na motorce můžu jezdit do závodu do Strakonic.“

Svobodníkovi plul před očima lehce vrásčitý otisk dívčích rtů:

„A co když ti ji zatím klofne někdo jiný?“

„Není jediná, člověče, to si piš. Žádná není jediná.“

„Co tomu říkáš, Vojto?“ zeptal se svobodník.

„Jedna musí být jediná,“ zamumlal Vojta.

„Mluv jasně, chlape.“

„Že jedna musí být jediná,“ opakoval Vojta hlasitěji, a opět zamumlal: „Tu si pak člověk vezme.“

„A co tomu říkáš ty, lakýrníku?“ otočil se svobodník k černovlasému.

„Pojďme na pivo,“ řekl černovlasý. „Mně v tom bijáku vyschlo. Jenom na skok, do výčepu. Zrovna tady.“

„U krásný šenkýřky?“

„Panebože, já bych pil, na lásku i na civil,“ zazpíval černovlasý.

„Pojďte radši do kasáren,“ naléhal Vojta.

„Kruci, tyhle ženatý chlapi mi jdou na nervy,“ postrčil svobodník Vojtu před sebe přímo do rozkývaných dveří výčepu.

Výčepní pult stál těsně u vchodu a kromě pultu se stříbrnými lesklými pípami byl v malé místnosti jediný stůl a na něm zasklená skříňka s pišingry, čokoládou, slanými tyčinkami a mandlemi v soli. Malý číšník právě odsypal na talíř barevné skleněné korálky a chopil se dvou věnců naplněných sklenic.

„Ahoj, mládenci,“ přivítala je žena za výčepním pultem.

Měla růžovou pleť jahodového mléka, na černém svetru přišpendlenou bílou zástěrku, která trochu odstávala na vysokém poprsí. „Jdete si sednout do sálu?“

„Zůstaneme tady,“ řekl svobodník, „každý si dáme jednu.“

Chodbičkou spojující výčep se sálem vnikal do výčepu hluk hovoru a tabáková mlha.

Načepovala tři sklenice a čekala, až opadne pěna.

„Co byste řekla vy,“ pokračoval svobodník, „právě jsme povídali… co byste řekla, je nějaký děvče jediný, nebo není žádný jediný? Myslím tak… pro muže.“

„Mělo by být jediný,“ foukla do pěny, „vy si myslíte, že ne?“

„Já se jenom ptám,“ řekl svobodník.

„A je nějaký muž jediný pro děvče?“ zapálil si černovlasý cigaretu. „Žádný muž není žádnýmu děvčeti jediný… to… říkám já.“

„Měl by být pro ni jediný,“ dotáčela půllitr, „to by pak byla láska… a co vy?“ usmála se na Vojtu. „Vy neříkáte nic?“

„Je ženatý,“ sáhl svobodník po sklenici, „musí mlčet.“

„Ne, vážně,“ usmívala se, „já kdybych si někoho vzala, musela bych být jeho jediná. On by samo sebou byl můj jediný. To samo sebou.“

„A proč jste se nevdala?“ sáhl po své sklenici černovlasý. „S touhle figurou.“

„Vy vždycky pleskáte,“ zachichotala se. „Asi nepřišel ten pravý, ne? Já za to nemůžu.“

„A jak by musil vypadat? Ten pravý.“

„Kdo ví,“ řekla zpěvavě.

„Vojto, pij,“ zavelel svobodník.

„Mohl by vypadat jako Vojta?“

„Dej pokoj,“ zvedl Vojta sklenici.

„Nechte ho,“ zastala se Vojty, „pan Vojta je pořádný člověk. To se hned pozná.“

Vojta se dotkl okrajem sklenice brýlí a na skle ulpěla pěna. Sňal brýle a pomalu si je otíral kapesníkem.

„Víš co, Vojto, rozveď se a vem si tuhle slečnu. Neproděláš.“

„Vy byste byl dohazovač,“ chichotala se.

„Je šikovný hodinář. Jenom by to u vás tikalo.“

„A kdo by tikal,“ zeptala se, „já, nebo pan Vojta?“

„Soudruzi, pijte, ať to nezteplá,“ upozorňoval svobodník. „On má domek, mohla byste se nastěhovat k němu. A má taky zahradu, mám pravdu, Vojto, a úly a dva záhony s jahodama.“

„Dej pokoj,“ zamumlal Vojta.

Svobodník postavil na plech skoro dopitou sklenici:

„Máte v ulici svatbu.“

„V domě?“ řekla.

„Ne, v ulici, tam dole.“

„Mohla být vaše,“ řekl černovlasý, „vaše, tady v domě, kdyby se Vojta rozvedl. S váma by moh mít nejmíň pět dětí.“

„Ježíšku,“ chichotala se.

„Že by se, Vojto, k tobě hodila.“

Vojta rozpačitě hladil sklenici.

Z chodbičky vyšel muž v hubertusu. Němě se klaněl na všechny strany, a jak se ukláněl, svítila mu holá lebka.

„Na shledanou, pane plukovníku,“ řekla žena za pípou.

Muž vyšel těžkopádně na ulici.

„On je plukovník?“ zeptal se zaraženě svobodník.

„Já nevím,“ smála se, „já mu tak říkám. Připomíná mi plukovníky ze starých anglických filmů.“

„Tak co,“ postavil černovlasý prázdnou sklenici na plech, „dám vás dohromady? Přece uznáš, že se slečna k tobě hodí. A já vás pak,“ mrknul na ženu, „přijdu navštívit.“

„Co je moc, to je moc,“ tvářila se pohoršeně.

„Prosím vás,“ řekl Vojta, „máte tu telefon?“

„Copak jsi odtud nikdy netelefonoval?“ divil se černovlasý. „Do chodbičky a vlevo.“

„Známku,“ zamávala za ním mincí.

„Ty bys zapomněl známku, člověče,“ chechtal se černovlasý.

„Nemáte si ho dobírat,“ zastala se ho.

„Když mi ty ženatý jdou na nervy,“ řekl černovlasý, „kolik mu bylo, když se ženil?“

„Nech toho,“ promluvil bodře svobodník, „máme to za pár.“

„Koho nám sem zas pošlou…,“ řekla.

Vojta vyšel z chodbičky. Z nepochopitelného důvodu sňal brýle a krátkozrace se usmíval.

„Mám kluka,“ zamumlal.

„Co je?“

„Mám kluka.“

„Ty máš ženu v porodnici?“

Vojta si vážně nasadil brýle:

„Od včerejška.“

„A to jsi nám nic neřek?“

„Blahopřeju,“ chichotala se žena za pultem.

„Klu-ka,“ slabikoval svobodník. „To se musí zapít. Co dáš?“

„Kluci,“ koktal Vojta, „já, nezlobte se, já nemám prachy. To pivo si zaplatím, ale na víc ne-nemám.“

Černovlasý si zapálil novou cigaretu.

„Pije se na můj účet,“ řekl.

Žena se na něj zkoumavě zahleděla. Zkřivil obočí a kůže nad nosem se mu sevřela do dvou ostrých svislých čar. Každý nosíme v sobě nějaký smutek, který vystoupí na povrch jen tehdy, když se nablízku někdo raduje.

„Tak jedeme, jedeme,“ vykřikoval svobodník a hrnul sklenice pod pípu. „To je přece důvod. To je pořádnej důvod.“

Netrpělivě hledáš cestu ve světě počáraném cestami tak hustě,
že pod tolika vrypy, škrábanci a rýhami poztrácel tvar a najít
znamená vynalézat.
                                     Rozhrnovala lhostejné houštiny stínů,
sestupovala hlouběji a hlouběji…
                                                … tvář boha podsvětí ronila světlo
a chladné paprsky lehaly před trůn jak svlečené hadí kůže.
                                           Vrhla se před ním k zemi:
„Vladaři mrtvých, prosím… jenom jednou…“
                                           „Nepros,“ promluvil vladař mrtvých,
„každá prosba se mi vysmívá. Čas tvých přání minul.
Nadchází dlouhý čas nesplnění.“

Hotel pro cizince

Vyšel z výčepu, klobouk držel stále v ruce a dopřál studenému nočnímu vzduchu, aby mu ochlazoval holou lebku. Opatrně a rozvážně přecházel ulici, jako by se vyhýbal modrým světelným skvrnám na mokré dlažbě, které vrhal neónový nápis hotelu.

Hotelová hala byla pustá, jen vzadu, vedle tělesa ústředního topení, seděli dva černoši a tlumeně se bavili.

„Promiňte,“ oslovil příchozího vrátný se zlatými brýlemi, „promiňte, pane…,“ bloudil prstem po hustě popsané stránce knihy hostí.

„Vágner,“ řekl holohlavý.

„Pane Vágner,“ mlaskl vrátný lítostivě, „bohužel… máte dvoulůžkový pokoj a obsadil jste jenom jedno lůžko… bohužel… přijela nám delegace… všichni se musíme přizpůsobit poměrům… je to velmi slušný pán, kterého jsme vám přidali na pokoj… bývalý hoteliér…“

„Klíč je nahoře?“

„Prosím.“

Holohlavý muž se uklonil a vstoupil do výtahu. Pokyny pro použivatele výtahu přibité na stěně kabiny měly ohnutý roh. Muž se pokusil vrátit roh do původní polohy a přežehlit jej nehtem. Výtah zastavil ve třetím patře. Muž prošel po plyšovém koberci nehlučně chodbou a u dveří pokoje zatajil dech. Uvnitř se nic nehýbalo. Otevřel dveře, ale za nimi byly ještě jedny. Na ty zapomněl. Zatajil znovu dech. Uvnitř bylo ticho. Stiskl kliku a vstoupil.

Na posteli blíže oknu ležel šedovlasý, pečlivě učesaný vyholený muž v oranžovém pyžamu. Stínidlo noční lampičky smekl dozadu, aby mu světlo dopadalo na knihu, kterou četl.

„Tak nás dali dohromady,“ položil knížku na pokrývku.

„Já jsem Vágner.“

„Těší mě. Šilan. Jezdíte do Prahy často?“

„Jednou týdně.“

„Jsem po půl roce v Praze poprvé. Myslel jsem, že se pobavím, ale nestálo to za nic.“

„Nevadilo by vám, kdybych se vykoupal?“

„Ne. Voda je teplá.“

Muž odložil klobouk do křesla, pověsil převlečník na ramínko do skříně a zul boty. V ponožkách otevřel dveře koupelny a zmizel za nimi.

Když stál nahý před vanou, do které s dutým hřímáním dopadala horká voda, rozrazila ho zima. Udělal několik pleskavých kroků k topení, bylo vlažné.

Vana se plnila pomalu, čekal a třel si střídavě dlaněmi paže. Prohlížel si ramena potřísněná pihami a ohmatával malý výrůstek na levé paži. Výrůstek ho znepokojoval, kdykoliv si na něj sáhl, ale teď neměl čas zabývat se svým stárnoucím tělem a naslouchat snad vzdáleným, snad blízkým signálům smrti. Čekal, až se vana naplní vodou, a zatímco ho začínala zahřívat teplá pára stoupající z vody, otřásal jím vnitřní mráz, nemohl se ho stále zbavit, trval vlastně od okamžiku, kdy mu ředitel školy řekl:

„Sedněte si.“

Usedl do měkkého koženého křesla v malé ředitelně, přeplněné nábytkem a vysílací skříní a věšákem, na němž nyní visel jeho převlečník, zplihle jako vlajka na půl žerdi.

„Je mi smutnou povinností,“ promluvil ředitel, „tím spíše, že to není špatná žákyně. Promiňte, proč se nedostavila matka?“

„Nevím,“ odpověděl, „matku jsem dva roky neviděl. Ale snad stačí otec…“

„Proto jsme vám napsali,“ řekl spokojeně ředitel, „proto jste, soudruhu, tady. Nu. Zkrátka a dobře. Dcera vám nic neříkala?“

„Ještě ne. Sejdu se s ní odpoledne. Vidíme se každý týden jednou. Vždycky, když přijedu do Prahy na ústředí.“

„Týká se to… tedy všechno se týká toho případu na chatě. Nechci vás zdržovat,“ řekl ředitel, „je to chata u Mníšku.“

Zavřel oba kohoutky, měl ve zvyku napouštět do vany zároveň horkou i studenou vodu, míchat je podle pravidla střední cesty. Ponořil pravou nohu do vany. Voda byla správně namíchaná, tady mu střední cesta vycházela, v životě to bylo jiné.

S dcerou se scházel ve tři hodiny odpoledne, měl na ni čas jednou za týden od tří hodin do pěti, tak se dohodli s manželkou u soudu, v době, kdy dceři bylo třináct let. Scházeli se vždycky ve stejné cukrárně, první léta proto, že dcera milovala sladkosti a on si ji s radostí kupoval za hory čokoládových trubiček se šlehačkou, poslední rok sladkosti odmítala s tvrdošíjným a neúplatným odhodláním dát svému tělu tvar, jaký se předváděl na obrazovkách televizorů, v kinech a ilustrovaných časopisech. Tentokrát přišla až v půl čtvrté, nebylo by na tom záleželo, kdyby to nebylo právě dnes, stejně se rozcházeli dříve než v pět. Když vyrostla z dětských zájmů, nevěděl často, o čem by s ní mluvil, hovor brzy vyschl, a k tomu začínala v dívčí tváři převládat podoba matky. Jakmile si uvědomil podobu jejího nosu, obočí, brady a především křivku poněkud ohrnutých rtů, ztrácel sebevědomí a skličoval ho zvláštní zmatek.

„Ahoj, tati,“ přišla s půlhodinovým zpožděním, „čekáš dlouho? Musila jsem jít na nákup.“

Věděl, že lže, ale nic jí na to neodpověděl. Už dávno se přesvědčil, že skutečnost je pro ni pouze surovina, z které modeluje své výmysly. Pohlédl na ni zběžně a přinutil se, aby se díval na její červené kožené rukavice místo na její obličej.

„Kolik je ti let?“ otázal se jí.

„Přece to víš,“ řekla roztržitě, „ale dneska… nezlobíš se, viď… dneska musím ve čtyři na piano… v hudebce přehodili hodiny kvůli pohřbu… někomu umřela babička…“

„Ne, kolik je ti let, Mítěno…?“

„Šestnáct,“ žasla.

„Už bys mohla mít rozum.“

Přinesli jí kávu. Kroužila lžičkou v šálku a škrábala jí o dno. Míchala kávu se skloněnou hlavou a nastavovala otci upravený účes. Nebylo jí vidět do očí, proto si ji rychle prohlédl. Modrý nepromokavý plášť si nechala na sobě, seděla na kraji židličky, jako by v příštím okamžiku musila odběhnout. Špičkou levé pokrčené nohy udržovala rovnováhu a z paty se jí vyzouval červený střevíček s jehlicovitým podpatkem.

„Aha,“ řekla neočekávaně a zvedla hlavu, „ty ses to dověděl.“

V rozpacích se opět zahleděl na nedbalou hromádku jejích rukavic.

„Dostal jsem dopis. Od ředitelství. Dneska jsem byl na vaší škole.“ Od rozmluvy s ředitelem si umiňoval, že jí nebude nic vyčítat. Že se pokusí porozumět jí a vyjít jí s pochopením vstříc. Ale čekal na ni víc než půl hodiny a byl unaven. „Pěkně začínáš svůj život,“ řekl a cítil, jak je nesnesitelný, a snad proto ještě přidal: „Moc pěkně začínáš svůj život.“

„Všecko bylo jinak, než ti napovídali,“ prohlásila s drzou převahou.

„Nic mi nenapovídali. Odkud víš, že mi něco napovídali. To jsou fakta.“

„Náhodou jsem se koupala.“

„Teď? Mítěno. Je málem už zima. Kdopak se koupe v takovém počasí?“

„Jo, ty myslíš v řece?“ řekla ironicky. „V řece, ty si myslíš, že se budu koupat v řece, jo?“ vychutnávala své drobné vítězství. „Tam přece ani řeka není, to je chata u lesa a koupání je daleko.“

„Copak jsi neříkala, že ses koupala?“ dal se chytit.

„Pod sprchou, víš,“ vysvětlovala trpělivě, „oni mají v chatě bezvadnou koupelnu, tak jsem ji šla zkusit.“

„A bylas tam sama.“

„Nebyla sama. S klukama. Byli tam se mnou tři kluci.“

„Myslím… sama… děvče, sama.“

„A co je na tom?“ žasla.

„Co je na tom, co je na tom. Tři kluci a děvče. A přijdou rodiče.“

„Koukni se,“ překonávala se v trpělivosti, „kdyby tam byly tři holky a jeden kluk. No kdyby. Dělal by někdo kvůli tomu rámus?“

„To je něco jiného. Tomu klukovi přece nepůjde o pověst.“

„Prosím tě, tati, co s těma pověstma?“

„A kdyby ten kluk byl v situaci, jako jsi byla ty?“

„Nebyla jsem v žádný situaci,“ prohlásila tak sebevědomě, až měl pocit, že jí křivdí.

„Hmhm,“ sebral síly, „tomu neříkáš situace… když přijdou rodiče toho chlapce, naštěstí… nebo naneštěstí… mají vlastní klíče… přijdou neočekávaně… potichu si odemknou… a… prosím –“

„Co – prosím?“

„Mám ti to opakovat? Nestydíš se, když ti říkám, co se stalo, ani trochu ti není hanba…?“

„Myslíš, že mě vyhodí ze školy, jo? Ty tři kluci nebyli z naší školy, a kdyby byla Pepíkova máma nevyváděla, tak se vůbec, ale vůbec nic nestalo. Jeho táta byl fajn, ale máma… měl jsi ji vidět, ta ti tak křičela a nadávala… a vůbec neměla proč…“

„Nemyslím, že by tě vyhodili ze školy. Mluvil jsem s ředitelem a myslím, že tě prozatím nevyhodí. Podmíněně, ovšem. Budou tě pozorovat a třídní kolektiv se postará…“

„Kdo? Dana nebo Pája nebo Kinda? Tati. Ty vůbec nevíš, jak to u nás vypadá.“

„Říkáš, že ses koupala… sprchovala… a proto…“

„Tati,“ řekla, „mám přece dokázaný, že jsem panna.“

Zrudl. Měl trapný pocit, že tu sedí nahý, a zatoužil alespoň přikrýt si kloboukem holou hlavu.

„O tom se nemluví,“ řekl neobratně.

„A proč?“

„Bylo,“ zadrhával, „bylo… jaksi… štěstí, že rodiče přišli… že přišli v tu chvíli, kdy přišli…“

„Tati, tati,“ její trpělivost neznala mezí.

„Říkáš, že ses sprchovala.“

„Už jsem ti to povídala.“

„A seděla jsi v křesle zabalená do deky.“

„Přiběhla, jak blázen… já nevěděla, že se na mě tak vyřítí… určitě jí nějaký prášky nebo pije… Pepík taky povídal, že jeho máma asi tajně pije… jednou našel v ložnici nějakou láhev… anebo jí prášky… kdyby byla normální, tak se na mě nevyřítila… a měls vidět, jak mi rvala deku… úplně tó…“

„Říkáš, že ses tentokrát jenom sprchovala.“

Vzmáhal se v něm vnitřní mráz, ačkoliv ležel ve vaně, přikrytý teplou vodou. Nevěděl, jak dlouho tu leží, ale podle vody vychládající pod jeho zády usoudil, že tu leží už pěkně dlouho. Vstal a namydlil se. Když sáhl po rukojeti sprchy, vrátila se mu myšlenka na dceru, jak se asi sprchovala na chatě, a kdo ví, co je lež a co pravda a jak je to s lékařskými důkazy v těch věcech a co tomu říkala její matka, která se hádá s novým manželem v ložnici.

Splachoval proudem vody pěnu z hrudi a stehen, mýdlové stružky mu stékaly po kůži, lechtaly ho v podkolení a jeho veliké vadnoucí tělo se zachvívalo pod lehce bičujícími krůpějemi.

To je dobré, pochodoval na místě ve vaně, bylo mu příjemně, poprvé za celý dnešní den. Prodlužoval si chvíli pod sprchou až do přesycenosti. Pak se rychle osušil a vklouzl do pyžama. A napadlo mu, že na chatě nebyla se svým chlapcem, ale s třemi chlapci, a téměř poskočil do vedlejšího pokoje, aby unikl svým představám.

Bývalý hoteliér ještě četl.

„To jste se vyšpláchal,“ přivítal ho.

Skládal si kalhoty na ramínko, vázanku pověsil na tyč ve skříni, každý kus oděvu zkoumavě přejížděl zrakem. Staromládenečtím, sáhl po ponožkách, miluji pořádek a stává se ze mne starý mládenec. A byla na chatě s třemi chlapci.

„Člověk se přijede do Prahy pobavit, a nepobaví se. Takhle Paříž,“ vykládal hoteliér. „Tam vysílali striptýz i v televizi.“

A máma toho kluka z ní tahala deku. Propána.

„Víte, co je zajímavý,“ řekl hoteliérovi, „člověk má, dejme tomu, dítě…,“ pokoušel se nahlas seřadit myšlenky, „je to moje dítě… ale to dítě je úplně jiný… Dejme tomu… s cizím bych si možná rozuměl víc… Proč se říká: moje dítě…“

„Vy jste ohromně pořádný člověk,“ řekl muž na posteli, „jak si všechno tak precizně ukládáte… samozřejmě, dítě… děti nejsou nikdy takhle pořádný…“

„Ono to vlastně už není dítě,“ vsoukal se do své postele.

„To je nejhorší,“ řekl hoteliér. „… A vy byste nevěděl o něčem… jak se říká… nějaká… dámská zábava…“

„Nevím. Já jedu v Praze vždycky na ústředí.“

„Ať mi nikdo neříká, že tu něco takového není. Přese všechno. Jenomže já ztratil kontakt. To je to.“

V cukrárně se zdržela jenom půl hodiny, rozmluva s otcem se jí nezdála tak důležitá jako jemu.

„Buď tak hodná,“ řekl jí, „nenamlouvej mi nic o hodině na piano.“

„Dobře,“ zasmála se. Stála u své stoličky a posouvala ji před sebou střídavě levým a pravým kolenem.

Měl chuť udeřit ji. Nebo obejmout. Nebyl si zcela jistý tím, co má udělat. Jako u její matky. Měl jsem lépe vybírat matku svého dítěte, uvažoval.

„Víte, co je zajímavý,“ řekl hoteliérovi, „když začnete chodit s nějakým děvčetem, nikdy si nepomyslíte, že vlastně chodíte se svojí dcerou.“

„To myslíte opravdu?“ zeptal se polekaně hoteliér. Napjatě sledoval svého spolunocležníka, který vstal a šel bos k zrcadlu. Na toaletním stolku byl telefon. Zvedl sluchátko a oznámil vrátnému číslo.

„Zapomněl jsem,“ omlouval se hoteliérovi, „dávám dceři vždycky nějakou korunu… Haló, je to byt paní Machulové? Není… promiňte.“ Položil sluchátko. „Už jsem k nim dlouho nevolal. Snad změnili číslo.“ Vsoukal se znovu do postele.

„Vrátný má telefonní seznam,“ řekl hoteliér.

„Děkuji,“ pohnul holohlavý muž krkem, jako by se chtěl vleže uklonit. „Je už pozdě.“

„Nebude vás rušit světlo?“ řekl bývalý hoteliér. „Ještě bych chvíli četl.“

„Světlo mi nevadí.“

Zavřel oči a na spuštěném víčku se mu procházela dcera zabalená v dece, o jejíž cípy klopýtala. Hladil si pod přikrývkou paže a nahmatal přes měkký flanel výrůstek na levé paži. A tak může jednoho krásného dne člověk zemřít, snil a sledoval dívku vrávorající v dece, a někdo cizí ponese tvé jméno. Kam?

„Kdo se chce rozhlížet, ať nestaví zdi,“ promluvil vladař mrtvých,
„člověk se zazdívá sám, a když klade poslední cihly nad úrovní čela,
zděsí se slepoty… někdo však ani tehdy…“

Jak vařit čaj

Otevřel dveře a za nimi stála jeho matka. Čekal manželku a zatvářil se překvapeně.

„Co je?“ řekla matka. „Jestli jdu nevhod, jen to klidně pověz. Můžu zase jít. Jestli se ti zdá, že je už na návštěvu pozdě.“

„Ani nápad,“ vzpamatoval se, „jen pojď dál.“

Pomohl jí z pláště.

„Mohla jsem přijít zítra,“ řekla matka, „mohla jsem se zítra znova šplhat do pátého patra. Jsem sice stará, ale nezáleží mi na tom. Když v pátém patře bydlí můj syn.“

V těch dvou letech, kdy byl ženatý, snášel špatně matčiny patetické věty. Cítil se příliš dospělý, aby hrál úlohu syna.

Vedl ji do pokoje:

„Přišla jsi na televizi?“

„Dovol,“ řekla, „ale můžeš ji zapnout, jestli se chceš dívat. Já ti nechci kazit večer. Jen si ji zapni, nebráním ti.“

Zapnul televizi. Matka se posadila bokem k obrazovce, aby dokázala, že jí nejde o program.

„Nevím, jak bych ti to pověděla…,“ sepnula v klíně krátké masité prsty.

„Moment,“ řekl a odešel do kuchyně. Voda v konvici vařila. Vypnul plyn. Odzátkoval láhev rumu, nalil si do hrnečku a dolil vřelou vodou. Byl to už několikátý grog. Vařil si grog, kdykoliv čekal na manželku, a čekal celé odpoledne a teď byl večer. Pozdě večer. A protože byl grog horký, vzal jiný hrneček a vylil do něj zbytek rumu z láhve. Vypil jej jediným douškem. Potom si napustil do sklenky vodu a vypláchl si nad výlevkou ústa.

Cestou do pokoje uvažoval, kam schoval nenačatou láhev rumu. Měl pro své láhve několik skrýší a poslední dobou se mu často stávalo, že zapomínal, kam láhev uložil.

„To je zábava,“ ukázala matka posměšně na televizor.

Na obrazovce veslovala pažemi džezová zpěvačka. Měla na hlavě široký klobouk s peřím.

„Co proti ní máš?“ zeptal se podrážděně.

„Nic,“ řekla, „tohle je tvůj byt a můžeš si tu dělat, co chceš.“

„No, prosím.“

„Co to má znamenat?“

„Že si tu mohu dělat, co chci. Sama jsi to řekla.“

„Ano, ale dělat,“ řekla významně matka. „Jsi hrozně pasívní. Už jako dítě…“

„Nechme toho,“ posadil se do křesla proti ní a zapálil si cigaretu.

„Prosím tě, ztiš trochu to ječidlo,“ požádala ho matka. Poslechl ji. „Dříve jsi nekouřil. Až v manželství,“ řekla. „Jsi hrozně pasívní. Už jako dítě jsem tě musila do všeho strkat. I do hry. I do hry.“

„Nikam jsi mě nemusela strkat.“

„Ani by ses nehnul, seděl bys jak pec nám spadla. Ani, ani by ses nehnul.“

„Ale hnul bych se.“

Zpěvačka na obrazovce si něco broukala. Stoupala po strmých schodech a kolem ní pluly papírové obláčky.

„Tak ty jsi přesvědčený, že by ses hnul.“

„Do svatby jsi mě taky nestrkala.“

„Ne, to máš pravdu, tam ses dostrkal sám. A řekni, jsi šťastný?“

„Jsem,“ vykřikl.

„Jen když jsi šťastný.“

„Mám hezkou chytrou ženu,“ řekl, jako by vyplňoval dotazník.

„Hezká je,“ mačkala si matka prsty, až jí zbělely klouby, „a chytrá teprve.“

„Nedovedu si představit život s jinou. Mám ji rád.“

„Jen když ji máš rád.“

„Mám ji rád a jsem s ní šťastný.“

„I kdybys ji neměl rád, tak bys ji měl rád, poněvadž by ses na nic jiného nezmohl. I kdybys měl od klece klíč, tak si neodemkneš. Už jako chlapec…“

„Moment,“ řekl a odešel do kuchyně. Napil se grogu. Byl horký, ale dal se pít. Cukr, vzpomněl si, chybí tomu cukr. Přesto vypil celý hrneček. Potom si vypláchl nad výlevkou ústa a vrátil se do pokoje.

„Už jako chlapec ses nechtěl s nikým kamarádit. Rozvedená, muž bůhvíkde, zaměstnaná osm hodin denně a ty ve věku, kdy bys potřeboval nejen matku, ale i otce…“

„Mami, nech toho,“ řekl.

Matka se zadívala na obrazovku. Kolem zpěvačky pluly papírové hvězdy a měsíc.

„Jde do nebe,“ namířila matka ukazováček na zpěvačku. Povzdechla. „Jenom když jsi šťastný. Nechci ti kazit tvoje štěstí. I za cenu toho… že budu mlčet.“

„O čem budeš mlčet?“

„O tom, proč jsem přišla.“

Pohlédl do křesla proti sobě. Seděla v něm malá zavalitá paní, rudá vzrušením, se sepnutýma rukama, a v kloubech prstů jí lehce praskalo.

„Ty něco víš?“

Přikývla slavnostně.

„Jen to řekni, neber ohledy.“

„Je to zlé,“ řekla, „chodí často tak pozdě domů?“

„O tom se nechci bavit.“

„Kdyby měla dítě, bylo by všecko jiný.“

„Víš, že to nejde. Po tom neštěstí.“

„Ty tomu říkáš neštěstí? Neštěstí nám připravuje osud, nebo bůh nebo jak se tomu dneska říká, nevím, ale něco, na co nemáme vliv. Za neštěstí nemůžeme. Ale ona si dala pomoct a za to mohla.“

„Tys k tomu radila,“ řekl. „Tys ji tam zahnala.“

„Protože,“ otřásala se jako v pláči, ale neplakala, „doufala jsem, že ji necháš, že se rozejdete a že bude pokoj.“

„Tys ji tam zahnala,“ křičel.

„Nekřič na matku,“ řekla, „to je to jediný, co umíš. Křičet na matku.“

Dobře, že piju, pomyslil si, kde se to ve mně bere, dobře, že jsem se pořádně napil.

„Nebudu křičet,“ řekl šeptem, „jsem unavený, půjdu spát.“

„Naznačuješ mi tím, abych šla? Opravdu tě nechci okrádat o spánek, nechci tě připravit o odpočinek. Nemusíš mi dvakrát říkat: mámo jdi, už tě nechci vidět…“

Zíral na obrazovku, aby se vyhnul matčině tváři. Moře omývalo skalnatý břeh a z vln se vynořila hlava tuleně. Udělalo se mu nevolno. Ochabl.

Matka vstala:

„Můžeš mi otevřít?“

„Moment,“ řekl a odešel do kuchyně. Láhev byla prázdná, hrneček byl prázdný. Podíval se za skříň. Povalovala se tam ženská punčocha. Zvedl ji, zmačkal a mrštil s ní znovu za skříň. Zdálo se mu, že se rozpomíná. Vyšel z kuchyně na balkón. Šlápl do kaluže, v prošlapaných dlaždičkách se zachytila dešťová voda. A pršelo, z hluboké chladné tmy se na něho vrhl drobný déšť. Zaklel a poklekl k bedně na uhlí. Nadzdvihl víko a šátral dlaní po kusech uhlí a mouru. Konečně nahmátl láhev. Sevřel jí pevně hrdlo a v náhlém strachu, že by mu mohla vyklouznout a rozbít se, uchopil ji i druhou rukou a balkónové dveře, které zatím vítr přirazil, otevíral opatrně loktem.

Matka stála v kuchyni a čekala na něho.

„Piješ,“ řekla.

Pokusil se ukrýt láhev za zády.

„Kvůli ní, všecko kvůli ní. Dej mi tu láhev,“ poručila mu. Postřehla však v jeho výrazu něco neobvyklého. Zarazilo ji to a řekla odevzdaně: „Tak si ji nech. Když je to tvá radost.“

Otočila se pomalu, aby přehlédla celou kuchyň.

„Je tu nepořádek,“ předběhl ji, „je tu chlív.“

Povzdechla mateřsky:

„Nikdy jsi neužíval hrubá slova.“

„Jsem sám,“ řekl a postavil láhev na mycí stůl plný nádobí, postavil ji za záda, jako by ji bránil tělem. „Jsem pořád sám a mluvím se sebou a neberu si servítky. Nezasloužím si, abych bral na sebe servítky. Nemůžu se k ničemu odhodlat,“ přiznal se pod jejím zrakem, který ho opět tlačil před sebou, jako tolikrát, ale tentokrát nevěděl, kam ho tlačí.

„Odhodlej se,“ řekla prudce, „vždyť ti s ní chodí Bertík.“

Vyhrabal mezi špinavými příbory v dřezu vývrtku, špičkou vývrtky natrhl obal z umělé hmoty přikrývající zátku, zabodl vývrtku do zátky a pomalu, velice pomalu kroutil držákem. Vytáhl zátku a nalil si do nejbližšího hrnečku. Přehlédl, že jsou v něm zbytky mléka. Chutnalo to odporně. Bertík byl jeho nejlepší přítel. Býval.

„Bertík, říkáš.“

„Musila jsem ti to povědět. Nenechám přece svýho syna v hanbě. A teďka jednej, musíš něco udělat. Advokáta mám…“

Zase mě tlačíš před sebou. Hledal jiný hrneček. Nalil si. Zase mě tlačíš před sebou, abych měl co nejvíc slunce, a tobě nevadí, že jsi ve stínu za mnou. Jenže, co když chci být ve stínu já. Napil se a říhl. S uspokojením postřehl zděšení v matčině tváři.

„Dobře, já si to vyřídím. Sakramentsky.“

„Synáčku,“ řekla matka, „nepřeju si nic jiného než tvoje dobro. Nevím, jestli mě dobře chápeš.“

„Chápu. A proč zrovna Bertík?“ zeptal se.

„Copak jí záleží na tom, kdo to bude?“

„Jdu spát,“ řekl.

„Nebudu tě okrádat o spánek,“ řekla matka a nehýbala se z místa.

„To je od tebe hezké,“ vyšel na chodbu.

Musila za ním. Pomohl jí do pláště.

„Mohla jsem přijít zítra,“ řekla matka, „opravdu by mi na tom nezáleželo. Mohl jsi mi říct: Mami, jdi dneska domů a přijď zítra. Ale stejně si myslím, že je lepší, když to víš dřív.“

„Rozhodně,“ řekl, „co se má člověk dovědět, ať se doví.“

„A jednej,“ řekla matka mezi dveřmi.

Vtom zazvonil na chodbě telefon.

Sáhl po sluchátku.

„Ne,“ uhodil sluchátkem do vidlice. „Omyl,“ řekl matce, „samé omyly. Nějakou paní Machulovou.“

„Není ti to podezřelé? Tyhle omyly? Musíš jednat. Jednat,“ nastavila mu matka rty. Dotkl se jich bradou.

Sotva za ní zamkl, nalil si v kuchyni znovu. S hrnečkem šel do pokoje, díval se chvíli na obrazovku plnou pelikánů, pak vypnul televizor a vrátil se do kuchyně. Opět se mu udělalo nevolno.

„Uvařím si čaj,“ řekl nahlas, „hořký silný čaj. To mě postaví na nohy. Čistý čaj.“

Napustil do konvice vodu a postavil ji na vařič.

„A do čaje dám jenom trochu rumu. Nebo… trochu víc…“

Otevřel plyn a uchopil zapalovač.

Ale pak odložil zapalovač a zkusil dveře na balkón. Byly zavřené. Zkusil kuchyňské dveře, zapadly přesně do zámku. Přisunul si k vařiči židli, opřel se o lenoch a natáhl nohy. Zhluboka vdechoval mastný vzduch. Pach svítiplynu brzy zesílil a přikryl jako prapor toho, kdo se domníval, že poprvé v životě neprohrává.

Ale žena v území smrti svolávala svou rozprášenou odvahu
a srdce jí začalo bubnovat,
až se skalnaté hvězdy na hliněném nebi pokryly prachem
a stíny znepokojené zvukem, na který dávno zapomněly,
se zvedaly a opouštěly svá místa…
                                                    „Zadrž ty bubny,“ zhrozil se bůh,
„tvé šílené bubny probudí mrtvé a mrtví rozrazí brány a zavalí svět.
Bude jich více než živých.“
                                            „Jen poodhrň hlínu, ať spatřím…“

Recept

Pili svařené víno s hřebíčkem a skořicí. Gramofon hrál „Begin the Beguine“ v nejnovějším provedení. Zdeněk přinesl s sebou spoustu desek. Přišel s Libuší.

„Vaši se opravdu vrátějí až po půlnoci?“ zeptala se Libuše Emana. Chtěla mít vždycky jistotu.

„Nejdřív v jednu,“ řekl Eman.

Jiřina se opírala zády o polštáře na gauči. Málem ležela. Odfukovala:

„Já už nemůžu pít.“

„Musíš, to se nedá nic dělat, jenom pít a pít,“ pobízel ji Eman.

„To už moc holkám pomohlo,“ řekl Zdeněk, „v takových případech je to nejlepší věc, co můžeš udělat.“

„Vy nic nepijete a já to mám všecko vypít,“ zabědovala.

„Co, já že nepiju?“ zvedla Libuše sklenici posetou zevnitř drobnými kuličkami sražené páry.

Zdeněk a Eman zvedli také sklenice a řekli:

„Podívej,“ a „jen do toho.“

„Jak ti je?“ naklonil se k polehávající Jiřině Eman.

„Emánku,“ chytila ho kolem krku a přitáhla se k němu, takže opět seděla. Sňal jí ruce ze svého krku a vtiskl jí do hrsti plnou sklenici.

„Nic necítíš?“ řekl Eman.

„Je mi… nanic.“ Váhala s napitím.

„Tak pij, Jiřino,“ napila se Libuše.

„Je mi hrozně… divně,“ řekla Jiřina a udělala volnou rukou pohyb, jako by si chtěla Emana přitáhnout. Uhnul a ukázal jí na sklenici.

„Čím ti bude divnějc, tím líp,“ usrkl Zdeněk svařeného vína. Vyměnil desku. „Smím prosit, tajemná cizinko?“ oslovil Libuši. Libuše se dala do smíchu.

„Vždyť se známe už půl roku.“

„A nezní to?“

„Jenom moc nedupejte,“ radil Eman, „pod náma je vzteklá partaj.“

„A nad váma?“

„To ujde.“

„Až budu moucha, budu tancovat na stropě.“

Jiřina pila.

„Tak je to dobře,“ pochvaloval Eman.

„Je mi hrozně divně… ale mám dojem, že to vůbec nepomůže. A já…,“ škytla, „víno vůbec špatně snáším… A… a líbím se ti?“

„Ale jo.“

„Dneska jsem nemohla z krámu ani na skok… to mám vlasy, řekni, že mám účes… takový ‚vstanu a du ‘… já se ti ani nemůžu líbit…“

„Prosím tě, nebreč mi.“

„To je vínem. Vždycky… když piju víno, tak je mi… všecko k pláči… i ty… jsi mi k pláči… protože piju víno…“

„Pojď sem,“ zavolal Eman na Zdeňka.

Přestali tančit a Libuše ihned dopadla do ušáku a cvičila nohama před sebou ve vzduchu.

„Vidíš?“ řekl Eman. „Vidíš Jiřinu?“

„Co brečíš, Jiřino?“ posadil se Zdeněk vedle ní.

„Já za to nemůžu. Mně je všecko k pláči.“

„Všecko je pro legraci,“ řekl Zdeněk.

„Není nějaký jiný způsob?“ zeptal se Eman. „Neexistuje něco jinýho místo pití, ale aby to bylo taky jednoduchý a aby to účinkovalo?“

„Slyšela jsem,“ ozvala se v ušáku Libuše, „že se mají dát nohy do horký vody.“

„Chcete mě opařit,“ zaplakala Jiřina.

„Ne vařící, jenom hodně teplou,“ řekla Libuše.

V gramofonu se překřikovaly bigbeatové kytary.

„Pst,“ zasyčel Zdeněk, „tohle je kousek, co?“

„Já do vody nechci,“ prohlásila rozhodně Jiřina, „já vám do žádný vody nepůjdu.“ Na jeden ráz vypila víno ze své sklenice a vypila i usazeninu na dně.

„Emane, dolej,“ řekl Zdeněk.

„A budeme pít a pít a pít,“ oznámila slavnostně Libuše a zhoupla se v ušáku.

„Tolik toho zase není,“ řekl Eman.

Jiřina se vzepřela o stůl a vstala. Těžkopádně kráčela ke dveřím.

„Měla bys jít s ní,“ řekl Zdeněk Libuši.

„Tak počkej,“ zavolala Libuše na Jiřinu. Jiřina už byla v předsíni.

„Pospěš si,“ řekl Zdeněk.

„Heleď,“ řekla mu Libuše a tanečním krokem odešla za Jiřinou.

„Vlastně,“ vyměnil Zdeněk desku, „jsou přece takový komise… je to dost jednoduchý… a bude mít pokoj…“

„Kdyby se nestyděla,“ lovil Eman hřebíček z Jiřininy sklenice. „Všecko by bylo jednoduchý, kdyby se nestyděla.“

„Nechápu,“ řekl Zdeněk. „Ale zvoral jsi to s ní elegantně.“

„Kádrovat umí každej, ale něco udělat… Až se to stane tobě…“

„My se s Libuší budeme brát.“

„Před vojnou?“

„Třeba. Její rodiče mají domek, říkala Libuše, že by nám dali jeden pokoj.“

„Člověče. Ale já si Jiřinu brát nechci. Co bych z toho měl?“

Jiřina se v koupelně opírala levou rukou o umývadlo a namáčela pravou do studené vody a přejížděla si s ní obličej. Libuše stála ve dveřích koupelny a zívala.

„Mně je hrozně divně,“ stěžovala si Jiřina a osušovala se. Jak stáhla z očí ručník, uviděla se v zrcadle. „Já vypadám,“ naříkala, „já vypadám.“

„Tak pojď už,“ pobízela ji Libuše. Byla se svým obrazem v zrcadle spokojena.

„Napij se, Jiřino,“ zval ji Eman, když se vrátily.

Upila a natáhla se na gauč.

„Pije jako slepice,“ řekla Libuše. „Emane, měl bys trochu ledový vody? Mám na ni chuť.“

Eman šel do kuchyně pro vodu. Poklekl k ledničce a vytáhl z misky tři kousky ledu a hodil je do sklenice. Zabouchl ledničku a obrátil se. Libuše stála za ním.

„Ušetřila jsem ti cestu,“ vzala mu sklenici z ruky.

Napila se, podržela sklenici v ruce a nastavila mu vlhké chladné rty. Ucouvl.

„Chudáčku,“ řekla, „máš starosti.“ Oči se jí leskly pod alkoholovou mlhou. Usrkla vody a uchopila mezi zuby hranolek ledu. Opět mu nastavila ústa. Nepouštěla třpytivý hranolek ze zubů a řekla:

„Kousni si,“ – znělo to jako „kouchni chi“.

„A co Zdeněk?“ řekl rychle. Z nějakého podvědomého pocitu kamarádské cti, nebo z něčeho jiného, nebylo mu jasné, proč to říká.

Vyplivla led do sklenice.

„My se budeme se Zdeňkem brát,“ řekla, jako by ji to omlouvalo.

Nad nimi se rozlehl tlumený úder, něco těžkého dopadlo na podlahu bytu nad nimi. Strop se zachvěl.

Eman povytáhl obočí:

„Někdo se svalil z židle.“

„Bojím se,“ přitiskla se k němu. Jako by strach byla hra.

„Čeho?“ ustoupil.

„Tebe ne,“ vzpamatovala se, „tebe nikdy. Chudáčku.“

„Jdeme,“ poručil sobě i jí.

Jiřina ležela na gauči, snad spala. Zdeněk skládal desky do kufříku. Pokojem se toulala Libušina voňavka a pach kořeněného vína.

„Mělo by se vyvětrat,“ řekl Eman. „Zhasnu na chvíli a otevřu okno.“

Zhasl a otevřel okno. Bylo to veliké okno, vešli se k němu všichni tři a zbylo ještě místo pro Jiřinu. Závan vzduchu z ulice ji probudil. Otřásla se. Protáhla své pomačkané hedvábné šaty mezi ušákem a gaučem k oknu.

Opírali se o lokty a dívali se dolů do prázdné ulice s šupinatým dlážděním. Po svahu dolů do města klouzala žebra výbojkových lamp jako odplouvající pruhy staniolu. Dole, pod kopcem, se chvěla nad nějakým náměstím bledě modrá a růžová pěna.

„Chtěla bych mít křídla,“ řekla Jiřina ospale.

„Takhle auťák,“ namítla Libuše.

„Letěla bych nad městem,“ vykládala Jiřina, „a koukala bych lidem do oken a všecky by byli šťastný a nikdo by nebrečel…“

„On by si dal někdo líbit, abys mu koukala do oken,“ řekl Eman.

„A víte, že by to nebylo špatný takhle letět…,“ zatřepetal Zdeněk z okna do tmy bílou rukou.

„Zdenda letí,“ zatleskala Libuše.

„Anebo pršet,“ řekla Jiřina, „jako mrak… byla bych z malilinkých kapiček… pršela bych… a byla bych všude…“

„Na tom něco je, to by mě nenapadlo,“ řekl Zdeněk.

„A já vás teda poslechnu,“ prohlásila znenadání Jiřina, „jdu do vody.“

„Do jaký vody?“ řekla Libuše.

„No, do horký vody.“

„Už je pozdě,“ řekl Eman, „budeme se musit rozejít.“

„Můžeš si to, Jiřinko, udělat doma,“ poradila jí laskavě Libuše.

Ulicí nahoru se šplhal autobus.

„Jezdí ve tři čtvrti na dvanáct,“ ohlašoval Eman.

V přeplněném autobuse se svítilo a bylo vidět průvodčí, prodírající se mezi cestujícími.

„Taky bych někam jel,“ řekl Eman, „někam daleko.“

„Napusť mi horkou vodu,“ prosila Jiřina.

Nevšímal si jí. Červená koncová světla autobusu se plazila vzhůru strmou ulicí, pomaleji a pomaleji.

„Že mu to dá práci, než to vyšlape,“ řekl Zdeněk.

„Hlavně, že jedou,“ nespouštěl Eman pohled z dvou mizejících červených bodů. „Hlavně, že jedou pryč. Můžou všemu ujet. Všemu ujedou.“

„Ale takhle namačkaný,“ řekla Libuše.

„Jenom ji napusťte,“ vzlykala Jiřina, „můžete mě třeba opařit…“

Tehdy vladař mrtvých, přemožen láskou tak čistou a neústupnou,
vztáhl prst a nehtem odškrábl hlínu mezi kořeny stromů.
                                            Žena spatřila…
zelenou srst trávy a bílou srst ovcí a modrý stůl
s přetékající mísou slunce. Po svahu kráčel muž se skloněnou hlavou,
pátral po otvoru v zemi… Kdo klopí hlavu, hledá
spojení s těmi, kdo nejsou…
                                           Potácel se. Potácí se pevnina, nebo člověk?
„Teď odlož srdce,“ přikázal bůh a žena se vzdala srdce,
jako by se dělila o chléb, podarovanému krajíc a sobě hlad. Její stín
ztratil paměť a s pamětí touhu i přání.
                                           Stín přišel k stínům.

Půlnoční anděl

Noční autobus se sunul vzhůru strmou předměstskou ulicí ven z města.

„Všecko byl omyl,“ zašeptala žena na předposledním dvojsedadle, ale pro hukot motoru ji nebylo slyšet.

Vedle ní seděl u okna patnáctiletý chlapec s tváří otočenou ke sklu. Okno bylo pokryté blátivými stříkanci a za nimi odplouvalo nazad město s nákladem stále řídnoucích světel a rostoucích hlubokých stínů. Ve skle se zrcadlili cestující napěchovaní do uličky mezi sedadly, na temné hladině se houpaly jejich papírové tváře. Do obrazu na okně vstoupil pojednou matčin obličej. Předklonila se, aby viděla synovi do očí.

„Ráda bych… musíš vědět, že to všecko byl omyl.“ Snažila se něco vyčíst z jeho výrazu.

„Tak dobře,“ vsunul ruce do kapes. Měl ohromnou chuť schovat se celý. Skryl aspoň ruce.

„Tušila jsem, že to tak dopadne, ale nechtěla jsem tomu věřit. Budu k tobě upřímná, a ty buď ke mně taky upřímný. Slibme si, že budeme upřímný,“ tahala mu ruku z kapsy.

Bránil se jenom nepatrně, ze zvyku. Stiskla mu prsty.

„Týden nebyl doma,“ vyprávěla. Nedovedla mluvit o ničem jiném. „Když se za týden vrátil… tak jsem ho vyhodila. Dávno si to zasloužil. Ale když já neumím být sama.“

Znal to zpaměti. Celou cestu, než dojeli do Prahy, i po Praze mluvila o té své záležitosti.

„Ze začátku byl hodný. Ze začátku je každý hodný. Ale my budeme na sebe hodný pořád,“ přesvědčovala ho neúnavně. „Proč nemluvíš, pověz přece taky něco.“

„Ale jo,“ zahučel.

„Teď se to změní,“ řekla, „budeme žít spolu a bude nám dobře. Víš, že teď sama nevím, jak jsem s ním mohla dva roky žít? Tak co? Máš radost, že jedeš domů?“

„Ale jo,“ řekl. Snažil se představit si domov, nábytek, koberec a záclony nebo obrazy a dařilo se mu to špatně. Nebyl dva roky doma, ani na Vánoce, a kdykoliv si představil pokoj, ve kterém spával, pletla se mu do toho ložnice s řadou železných postelí. Domov, to byl nápis na plechovém štítku přibitém na zdi budovy v kasárenském slohu. Domov bylo především něco napsaného na štítku.

„Nevíš, jak mě mrzí, že jsem za tebou tak málo jezdila,“ vzala ho opět za ruku. Styděl se a pohlédl kradmo na lidi stojící v uličce. Nikdo se na něho nedíval. „Můžeš mi to odpustit?“ řekla v návalu lítosti. „Jsem tak sama, nikoho nemám než tebe. Musíme si všechno odpustit a zapomenout a začneme jinak a líp.“

Vlevo od dveří jsem měl doma postel. A za postelí skřínku s knížkami a věcmi. Kdoví kam je dali. Možná, že je uklidil táta.

„Co dělá táta?“ zeptal se.

„Táta,“ narovnala se a pustila jeho ruku. Mlčela. Tahle malá načesaná ženská je tedy moje máma, uvažoval lenivě. Asi ode mě něco chce, když si mě veze domů. Nemá, kdo by jí nosil uhlí nebo ryl na zahrádce.

„Co dělá táta?“ zeptal se zlomyslně.

„Přece víš, že se před půldruhým rokem oženil,“ řekla nevrle, „má s ní už dítě.“

„Kde bydlí?“ pokračoval v trápení.

„Ty ho chceš navštívit? Aby tě naváděl. To by ses dal navádět?“

„Nenaváděl mě,“ řekl.

„Tomu nerozumíš. Nasazuje na mě. Že jsem ho opustila. Ale já, já jsem s ním žila jako opuštěná. Skoro čtrnáct let jsem s ním žila jako opuštěná. Žili jsme spolu, ale já byla sama, neustavičně sama, i když byl doma, tak jsem byla sama. Tomu ještě nerozumíš.“

„Ale jo.“

„Já nemůžu být sama. Já neumím být sama. Musím někoho mít. Tvýho tátu jsem neměla. Vůbec mě nechápal. Vždycky jsem potřebovala někoho, kdo by mě chápal. Rozumíš?“

A teď mě chytí za ruku, pomyslil si.

„Já se prostě bojím být sama,“ pokusila se obemknout svými krátkými teplými prsty jeho úzkou vlhkou dlaň.

Autobus zastavil mezi předměstskými ohradami. Zastříkané okno ukázalo malou osvětlenou čekárnu a litinový sloup s kulatými hodinami.

„Bude půlnoc,“ nakláněla se matka, „za pár minut.“

Jestlipak prodala vzduchovku, uvažoval. Mohla ji prodat, i když mi ji koupil táta.

„Musíme se dívat,“ říkala s něhou, která v něm vyvolávala pouze pocit zahanbení, a nakláněla se a tiskla se k němu a natahovala krk, „dívej se, jestli neuvidíš půlnočního anděla.“

Recituje, uvažoval s opovržením.

„Víš, když jsem byla malá holka, přála jsem si moc věcí. A moje babička říkávala: Počkej si na půlnoc, to lítá po světě anděl a tomu, kdo ho poprosí, splní přání. Ale já jsem nikdy nevydržela, vždycky jsem usnula a půlnoc jsem zaspala.“

„Vona ho viděla?“

„Kdo?“

„Babička viděla toho anděla?“

„Ne, jak by ho mohla vidět? To jen tak říkala.“

„Dělala si z tebe legraci.“

„To není legrace,“ zaraženě vysvětlovala matka, „to je docela hezká pohádka.“

„V kolik budeme… doma?“

„Asi v půl druhý,“ řekla. „Máš hlad?“

„Ne.“

„Chodím z práce v pět. Jestli chceš, můžeme dřív večeřet. Po večeři jsme hrávali spolu dámu,“ řekla s nadějí.

„To jsem byl malej.“

„Šachy neumím,“ zalitovala.

„Mě šachy nebaví.“

„A co tě baví?“

„Něco se už najde.“

Autobus projel chudě osvětlenou osadou a vnořil se znovu do deštivé tmy.

„Tenhle všude nestaví,“ promluvila matka.

Jen si mě prohlížej, řekl si v duchu, co na mně máš?

„Ach, bože, ty jsi veliký. Ty jsi tak vyrost. Nemáš sám radost, že jsi takový pěkný?“

Vnutil se do kašle.

„To budou u nás koukat,“ řekla, „v sobotu půjdeme spolu do biografu.“

Zneklidněl a neodpověděl. Byl by se rád zeptal i na vzduchovku a na plno jiných věcí. Na kluky například.

„Jsi vždycky tak málomluvný?“

V rozpacích si povytahoval puky kalhot.

„Svěř se mi se vším,“ řekla, „jsem přece tvoje máma. Mně můžeš povědět všecko. Kdo by ti líp rozuměl než já? Nebo myslíš, že ti nerozumím?“

„Ale jo,“ řekl.

„Všecko se změní,“ slibovala, „večer si budeme povídat, co se za den stalo.“

Autobus zastavil.

„Co je?“ přitiskl čelo na sklo.

„Závory,“ řekla, „jako bys nevěděl, že jsou tady závory.“

Řidič vypnul motor a čekal. Z neurčitého hluku vystoupily hlasy, útržky vět a slova. Nějaká dívka vyprávěla vepředu obsah Hamleta:

„A Lukavský byl hrozně nešťastnej, poněvadž mu oddělali tátu…“

„Proč ty závory nezatahujou v poledne… to má člověk k lepšímu, po směně…,“ ozval se chraptivý hlas.

„Ale nám to nevadí,“ řekla tiše matka synovi do ucha, „hlavně, že si tě vezu domů. Hned si uděláš pohodlí.“

„A tak jim to odved Lukavský za tátu…,“ vyprávěla vpředu dívka.

„Kde bydlí táta,“ zeptal se matky. „Kam se přestěhoval?“

„Co máš s tátou? Myslíš, že se o nás zajímá?“

„Já nevím,“ řekl.

„Má s ní dítě a chce mít od nás pokoj. Ať ho teda má.“

Ze zatáčky vyjela lokomotiva, sama, bez vagónů, a světlo reflektoru se dotklo dlouhého těla autobusu. Na okno dopadl měkký bílý kouř a hroutil se zdráhavě k zemi.

Vzpomněla si na půlnočního anděla.

„Kdyby,“ řekla, „byl… takový anděl… co by sis přál?“

„Nic bych si nepřál.“

„Dřív jsi měl vždycky nějaký přání.“

„Nemám žádný.“

„Ani jediný?“

„Ne.“

„Ani to, abys…?“

„Co abych?“

Řidič zapnul motor a autobus se otřásl. Kolébali se přes koleje.

„Ani to, abys byl pořád se mnou?“ řekla mazlivě.

Co ode mě chce, co jenom asi chce?

„Nesnáším samotu,“ řekla, „ty bys chtěl snad být sám?“

„Ale jo,“ zamumlal.

„Opravdu?“

„Ale ne,“ řekl.

Svítá. V síti záclon vázne blanité světlo,
telefon doposud mlčí, dům se otočil teprve dvakrát v čepech vodovodu,
a pak detonace motorky pod oknem, třaskání plechové pěsti
do napjaté kůže mladého dne — — 
                                           Život je krátký,
velký je jen jeho směr.

Eduard Petiška
Hotel pro cizince

Obálka Jakub Tesař

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 20. 12. 2024

ISBN 978-80-274-4172-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4173-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4174-7 (prc)