Kamej

Eduard Petiška

Znění tohoto textu vychází z díla Kamej tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Baset v Praze v roce 2002.

§

Text díla (Eduard Petiška: Kamej), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 28. 3. 2025.

Lidský rozum má zvláštní osud v jednom druhu svých poznatků:

že jest obtěžován otázkami, kterých nemůže odmítnouti,

neboť jsou mu uloženy samou jeho přirozeností, na které

však také nemůže odpověděti, ježto přesahují

všechny schopnosti lidského rozumu.

— Immanuel Kant

Poslední středu roku 1903 šel Bedřich Hautse, jako každého dne, pozdě odpoledne do kavárny na Perštýně. Když položil ruku na mosazný knoflík zasklených dveří, vzpomněl si, že jeho žena má už pozítří narozeniny a že ještě nevyzvedl dárek, který pro ni objednal. Vrátil se znovu na ulici a vkročil do husté mlhy, která s rychle se snášejícím večerem dostávala barvu vychladlé kávy. Skoro poslepu procházel uličkami Starého Města. Plynové lampy obetkané mlhou zářily tak slabě, že nevrhaly ani stín chodců na vlhké chodníky. Ve tmě zaskřípěla náprava a zdálo se, že čtverec mlhy zčernal. Tady je to uhlířství – řekl si Bedřich a obrátil se k tmavým vratům skladiště zády. Před ním mdle prosvítalo okno malé výkladní skříně.

Přešel opatrně kluzkou dlažbu ulice a vstoupil do krámku. Zvonek nad dveřmi hluše klepl a kyvadlo stojacích hodin proti vchodu se zatřáslo a cinklo o závaží. V krámě nikdo nebyl. Prach tiše usedal na starý porcelán zdobený vybledlými růžemi, na obrazy, jejichž zažloutlé tváře se nořily do hluboké tmy, na pozlacené svícny, vázy a sklo. Bedřich chvíli čekal, vdechuje hořké i sladké pachy starých předmětů bez pána, jež přehlížel z velké lakované krabice dřevěný Napoleon, zčernalý, s uraženou rukou. Ale nikdo nepřicházel. Odhrnul tedy vyrudlý závěs, za nímž vedly schody k starožitníkovu bytu. Shora bylo slyšet rozhovor. Vystoupil po schodech a zaklepal.

V pokoji se štukovým stropem seděl za rokokovým stolkem mohutný stařec s vystupujícími čelistmi a šedivými rozcuchanými kníry. U selské židle, z které se právě zvedla, stála hubená starší žena v tmavém plášti. Pštrosí pero na klobouku se jí lehce chvělo.

„Promiňte, ale dole v krámě nikdo není…“

Stařec zachrčel: „To se zas toulá.“

Ztěžka se pozvedl a s dýchavičným supáním došel ke dveřím.

„Elis!“ zavolal. A ještě jednou: „Elis!“

Zdola se kupodivu ozval pisklavý hlas: „Chceš něco?“

Stařec neodpověděl. Potřásaje hlavou vrátil se šouravě na své místo.

Na stolku ležela malá karneolová kamej. Paní ji patrně prodávala a čekala na peníze.

„Počkejte, prosím,“ řekl stařec Bedřichovi, „už jsem vám to připravil.“ Obrátil se k ženě a vytáhl zvolna ze zásuvky kovanou krabici. „Nu co, nu co…“ bručel a podal ženě složenou bankovku. Neprohlížejíc ji, vsunula žena bankovku do rukávníku. Stařec se namáhavě vzpřímil. Žena roztržitě kývla hlavou na pozdrav a odešla.

„Šlechtična,“ protáhl stařec. „Sláva dohasíná, brzy bude po ní, pane. Tak. Včera to bylo ctí a zítra se tak bude nadávat. Aristokracie.“ Zasmál se krátce. „Smrt vezme duši a já zas nábytek a šperky. Nevím, nevím, ale myslím si, že přece jen dostávám ten lepší díl.“ Opět se zasmál a přisunul Bedřichovi oválný řezaný karneol. „Podívejte. Ta jemnost! Pane, to je věcička!“

Na kameji byla vyřezána dívčí hlava. Usmívala se smutně. V řezu se třpytil odlesk stojací lampy, která svítila za starcem. Bedřich bezděčně pozvedl kámen proti světlu. Bledá růžová barva kameje zkrvavěla a v řezbě se objevila místo dívčí hlavy červená růže.

„Líbí se?“ kývl stařec hlavou.

Bedřich mlčel, udiven proměnou obrazu na kameji. Střehl se však vyzradit starci tajemství, které právě poznal a o němž stařec zřejmě nevěděl. Byl sám obchodník a tušil, že by starožitník takové tajemství připočetl ve zlatkách k ceně kameje.

„Co stojí?“ otázal se lhostejně, pokládaje kamej opět na stolek.

Stařec přimhouřil oči:

„Dvakrát tolik co náhrdelník, který jsem vám měl opatřit. Ovšem – jen pro vás. Jinému bych tak levně neprodal.“

Bedřich se zatvářil odmítavě:

„Příliš mnoho za karneol.“

„Ale ta řezba,“ zdůrazňoval stařec.

„Přesto,“ řekl Bedřich. Vzápětí mu napadlo, že by neměl koupi zdržovat. Stařec může náhodou objevit tajemství kameje a bude své požadavky stupňovat.

„Koupím tu kamej,“ vyhrkl, snad dokonce o něco dřív, než byl úplně rozhodnut. „Doplatil bych zítra, nemám s sebou tolik peněz,“ dodal.

Stařec se rozveselil, vložil karneol do krabičky a podal ji Bedřichovi:

„Samo sebou se rozumí, samo sebou, pane Hautse. Vždyť se známe.“

Když Bedřich sestoupil do krámu, vzpomněl si, že vlastně přišel pro náhrdelník, a zastavil se. Bělovlasá stařena oprašující předměty ve výkladě se obrátila:

„Přejete si, pane, něco?“

„Ne,“ řekl chvatně. Ostatně, pomyslil si, kamej je, zdá se, cennější. Uvidíme. S tím vykročil ven, do vlhké tmy.

Do kavárny přišel později než obvykle. Jeho místo proti oknu bylo však prázdné. U stolu seděl redaktor Šulc a otáčel zamyšleně lžičkou v černé kávě.

„Co nového?“ zvolal Bedřich na redaktora, odkládaje kožich a klobouk přes opěradlo židle.

„Ale, samá neštěstí,“ ospale odpověděl redaktor. „V Chicagu vyhořelo divadlo i s obecenstvem. Panika, mrtví, asi sedm set. V Africe povstání proti Němcům. A Rusko s Japonskem, jen chvíli a už budou v sobě. Všude samí mrtví. Řeknu vám, příteli, už mne nebaví dělat noviny. Jak to může dlouho trvat v Evropě? Co nejdříve se něco strhne. Vzpomeňte si na mne. Stejně pořád v novinách píší o míru, cti a vlasti.“

„Mhm,“ přisvědčil nevzrušen Bedřich.

„Což vám, vám je dobře,“ řekl redaktor, „máte velký obchod a několik příručích. Když řeknete krep, tak je to krep, řeknete ryps, je to ryps a etamín je právě jen etamín. Noviny, to je jiná. Napíšete slovutný a myslíte si rošťák, napíšete ať žije a myslíte si – pojdi.“

Bedřich se díval na redaktora, jak si přejíždí dlaní pečlivě vyholené tváře a lysou lebku, která se trochu leskla, ale vnímal jeho slova, jen jako vnímáme na dlouhé cestě hučení vlaku.

„Ukáži vám něco,“ vpadl mu do řeči a vyňal z kapsy krabičku s kamejí.

„Nu, kamej,“ řekl redaktor obraceje ji v prstech.

„Ano,“ usmál se Bedřich, „ale podívejte se do ní proti světlu. Nu, co vidíte?“

„Nic, totiž dívčí hlavu,“ řekl redaktor.

Bedřich mu vzal prudce kamej z ruky. Ale bylo tomu tak. Měl pocit, že je okraden. Ale ta velká krvavá růže tam přece nedávno opravdu byla. Obchodníci neoplývají tak podivuhodnou fantazií – kdyby o tom někomu vyprávěl, neuvěří mu. Prohlížel kamej pozorně. Obvyklé zboží, pomyslil si. Provedl jsem hloupost.

Redaktor už hovořil zase o povstání v Koreji, o petici newyorského sdružení Židů k Rooseveltovi a ke Kongresu, aby vláda zakročila v Rusku, kde podle nezaručených pověstí se chystá v novém roce nové pronásledováni Židů, o tom, že císař Vilém k sobě povolal telegraficky pražského arcibiskupa Skrbenského – a čím více hovořil, tím se stával jeho hlas jednotvárnějším. Hovořil, ne aby sděloval, v hrdle ho to dráždilo k hovoru, nikoliv k myšlenkám.

Bedřich byl zahanben. Nerozuměl redaktorovým řečem. Myslil na růži, která se ztratila z kameje. Konečně zaplatil a vyšel na ulici. Od Vltavy vál ostrý vítr, začínal mráz a domovníci sypali na kluzké chodníky písek a popel.

Odkládaje doma, všiml si, že na věšáku z paroží visí zimník strýce Oskara. Služka, která přišla do předsíně, oznamovala, že se milostivá paní ještě nevrátila z návštěvy a v saloně čeká prý starý pán.

„V novém roce hodně úspěchů,“ řekl strýc, podávaje Bedřichovi obě ruce. „Jdu dřív,“ vysvětloval, „zítra odjíždím.“ A přivřel levé oko.

Jede za svou zpěvačkou, napadlo Bedřichovi.

„To víš,“ usmíval se strýc, „nejsem rád na silvestra sám. Ó, ženy, ženy,“ povzdechl operetně a opět usedl, povytahuje si švihácky proužkované kalhoty.

„Ty nic nemluvíš,“ zlobil se strýc naoko, „a kde je Anežka?“

„Na návštěvě,“ řekl stručně Bedřich.

„Rozumím, rozumím,“ kýval strýc hlavou, „je to třeba, známosti, a tak dále. Obchod jde, viď, všiml jsem si, reklamy, inzeráty, houf příručích, kretony i krepdešíny – další zlevnění, hohó, inu, inu. Také si nemohu stěžovat, lidi se ještě rádi napijí. Jsem vlastně dobrodinec. Vyrábím a prodávám to, co dává lidem zapomenout, že jsou lidmi. Větší štěstí jim stejně nemůže nikdo na světě dát.“

„Rád bych ti něco ukázal,“ nesměle začal Bedřich, „než přijde Anežka, víš. Koupil jsem jí k narozeninám…“ Při těch slovech otevřel krabičku. Zaleskl se v ní růžový kámen.

„Takové věcičky mám rád,“ mlaskl strýc jazykem, „ale tohle – nu, pěkně řezaná je, ale co to stálo?“

Bedřich řekl cenu.

„Ts, ts,“ zasykl strýc, „mnoho, nezdá se ti? A myslíš, že bude Anežka spokojena? Snad by ses měl ohlédnout ještě po něčem.“

Bedřich zvedl kamej a podíval se na ni. Skoro se ulekl. Zářila v ní krvavá růže.

„Ne,“ řekl po chvíli, „není to mnoho, je to podivuhodný kámen.“

Na chodbě se ozval dětský hlásek.

„Už jsou tu,“ zvedl se strýc.

Do pokoje vběhl s pokřikem osmiletý chlapec a za ním vstoupila s úsměvem mladá žena.

* * *

Druhého dne odpoledne odešel Bedřich Hautse z krámu dříve, aby zaplatil za kamej, co zbývalo doplatit. Byl poslední den v roce a mezi domy poletoval sníh. Na Perštýně dohonil muže, který tlačil dvoukolovou káru s černě natřenou rakví.

Umírá starý rok, pomyslil si Bedřich bezstarostně. Muž s rakví vjel do uličky a Bedřich byl nucen kráčet zvolna za ním. Nebyl pověrčivý, ale nemohl se zbavit dojmu, že jít na silvestra za rakví znamená šťastné proroctví pro příští rok. Ulička byla dlouhá a klikatá a pomalý krok muže s rakví začal Bedřicha dráždit. To věřím, myslil si, k mrtvému přijede vždycky včas, ale já musím ještě zpátky do obchodu.

„Poslyšte, nemohl byste rychleji…“ poklepal Bedřich člověku s rakví na rameno. Muž se zastavil a obrátil na Bedřicha tvář. Nebyl starý ani mladý. Přes levé oko měl černou pásku.

„Kam pospícháte,“ řekl, mírně se usmívaje, „vadí vám ta rakev? Ta putuje stejně stále před vámi, i když ji nevidíte.“

„Rakev mi nevadí,“ vzkřikl Bedřich, „ale vy! Nemůžete přidat do kroku?“

„Málo vidím,“ řekl muž, „jen ti, kteří dobře vidí, mohou pospíchat.“ A dodal: „Ale všichni dorazíme stejně, pane.“

„Silvestrovská filozofie,“ mínil nahlas Bedřich a pojal nenávist k tomu usměvavému klidu. Zabořil ruce do kapes kabátu a zlostně se ploužil rozmočeným sněhem, který se sypal do úzké hluboké uličky jako do štíhlého hrdla zaprášené lahve. Konečně kára vyjela na křižovatku dvou tichých ulic a Bedřich ji předběhl.

V krámku seděla stařena na židli s rukama v klíně. Zdálo se, že spí. Když ji oslovil, otevřela zarudlé oči a přijala peníze.

„Pán o tom ví,“ vysvětloval jí. „Je doma?“

Zatřásla se jí brada.

Bedřich se na ni nechápavě podíval. Byla vrásčitější a drobnější než jindy.

Dveře krámku se otevřely a v nich stál jednooký muž. Bedřich rychle vyšel. Na rakvi byla už vysoká vrstva sněhu.

Minul několik hostinců, z kterých vyhrávaly harmoniky a housle. Otvírané dveře vypouštěly oblaka kouře a páry čpící pivem a lacinou kořalkou. V loubí se ohřívala u prodavače pečených kaštanů nalíčená ženština, držela ve špinavých prstech lacinou dramku a dychtivě kouřila. Oddechl si až na Ferdinandově třídě. Nebral doposud ve svém životě smrt na vědomí a nechtěl s ní nic mít. Ne, kamej manželce darovat nemůže. Připomínala by mu tuhle historii.

V obchodě mu řekli, že na něho čeká za krámem paní. Anežka sem nechodívala často, a kdyby nebyl rozrušen tím, co se mu přihodilo, byl by se jistě podivil. Stála v šeru před kanceláří. Odemkl a vešli. Nabízeje jí křeslo, zmocnila se ho touha povědět jí o svém zážitku, ale podařilo se mu jen říci:

„Tak umřel.“

„Jak,“ užasla paní, nesedajíc si v roztržitém spěchu, „ty už víš? Vždyť nesu telegram.“ A podala Bedřichovi list papíru. „Budeme musit odřeknout hosty.“

„Strýc zemřel?“ Bedřich zastrčil papír do kapsy. Přemýšlel. Mrtvý bude musit na smutek maličko počkat. Hosty odřeknout nemůže. Je rád, že získal tak vážené známosti.

„Ví už o tom někdo?“

„Ne.“

„Hosty neodřekneme, má milá. Kdyby strýc byl živ, nahlédl by to,“ omlouval Bedřich své rozhodnutí. –

Hodiny bily pět a ještě seděl sám ve své kanceláři. Rty měl pevně sevřeny, brada mu vystupovala z obličeje a její hranatý tvar byl zřejmější, jako vždy, když uvažoval. Ruce založil na prsou, nohy natáhl pod psací stůl a hlavu zvrátil nazad. Z krámu zaléhal zvuk stahovaných rolet, prodavači pohvizdovali a oblékajíce kabáty šoupali nohama. V mléčném skle dveří kontoáru, které vedly do krámu, se setmělo.

„Pane Stehlíku,“ zavolal Bedřich.

Za mléčným sklem se objevila světlá skvrna a do dveří se vsunul obličej nejstaršího prodavače.

„Šel sem, chci se ho na něco zeptat,“ pokračoval Bedřich, nedívaje se na příchozího. „Vzal tady ten kámen ze stolu, dal ho k oku a podíval se na mne.“

Prodavač udiven zvláštním přáním a ještě více neobvyklým sípavým hlasem, opatrně uchopil malý růžový kámen a zvedl jej k oku. Bedřich sklonil hlavu ještě hlouběji a duse hlas v límci zašeptal:

„Co vidějí?“

„Je tam nějaká hlava,“ uvážlivě vykládal prodavač.

Bedřich vzhlédl:

„Nemýlejí se?“

„Ne,“ potřásl prodavač hlavou.

Bedřich úlevně oddychl:

„Můžou jít. Veselého silvestra.“

„Děkuju, pane šéf.“

Bedřich si přejel rukou čelo a tváře. Dobrá. Už myslil, že krvavá růže zvěstuje smrt. Že ho také poznamená.

Pod dlaní ucítil několik vousů, což mu připomnělo, že by se měl dát oholit. Takhle se před hosty nemůže ukázat. Zamkl kamej do stolu. Zapálil si cigaretu, a zamknuv kancelář, odešel zadním východem do silvestrovského večera.

* * *

Před jedenáctou byla zábava v plném proudu. Dámy seděly na pohovce a hovořily o slavnostním otevření místností českého ženského klubu, ke kterému má dojít v neděli. Pánové přešli do salonu, zakouřit si. Advokát Kühlwein, nekuřák, pokašlával v oblacích cigaretového dýmu.

„Ne,“ pravil komerční rada Posejpal, „s kandidaturou doktora Rezka si mladočeši mohou jen pohoršit. Kdopak jim uvěří, že Jeho Excelence, tajný rada a ministr v dispozici, se postaví za jejich prohlášení ostré opozice proti systému?“

„Pane rado,“ řekl stavitel, odhazuje zbytek cigarety do popelníku, „jsou jiné podvody, o kterých by se dalo hovořit…“

„Myslíte toho žižkovského starostu?“ otázal se Bedřich.

„To je jen zneužití úřední moci,“ vmísil se advokát.

„Říkáte – jen zneužití úřední moci,“ trpce potřásl stavitel hlavou.

„Relativně, ovšem,“ zdůrazňoval advokát. „Dejme tomu vzhledem k vraždě. Mám teď takový případ.“

„Divíte se?“ namítl rada. „Všude se připravuje válka. Ministr zeměbrany Niyri už dvakrát otevřeně přiznal, že na jaro musí být armáda připravena pro všechny možné případy na Balkánském poloostrově. Lidé chtějí před katastrofou užít, co se užít dá. A ten, kdo nemá peníze, bere je násilím. Mládež je samá hra na vojáky.“

„To je pravda,“ řekl Bedřich, „vidím to na svém chlapci. Hraje si jen se šavlí a s dřevěnou bambitkou. Chce být důstojníkem.“

„A co řemesla a obchod a živnosti? Všichni budou vojáky a kdo bude umět ještě udělat dejme tomu židli?“ rozhořčeně vykládal rada.

Advokát zvedl prst, a kývaje jím výstražně, pravil:

„Tento rok nám přinese ještě pěkné věci!“

„Ale pánové,“ usmíval se stavitel, „já na příklad na válku vůbec nevěřím.“

„Nevím proč, vy socialisto,“ rozkašlal se opět advokát.

„Pardon, socialista nejsem. Už proto ne, že chci raději stavět výstavné domy na nábřeží než kolonie v kasárenském slohu ve Vysočanech. Ale nedovedu si prostě představit za dnešních poměrů válku. Znamenala by prostě rozklad Rakousko-Uherska. Naopak věřím v růst blahobytu po odstranění vnitropolitických rozporů.“

„Málo čtete tisk,“ namítl doktor Kühlwein.

„Možná, ale cítím, že v příštích deseti letech stavební ruch poroste, a to je známka blahobytu, pánové. Do deseti let se také všechno uvnitř státu urovná tak, že od takového roku devatenáct set čtrnáct můžeme počítat s dlouhým obdobím míru a rozkvětu…“

„K tomu je ovšem zapotřebí svobody,“ podotkl rada.

Advokát zařečnil:

„Jen úplná svoboda politická a hospodářská může zaručit to, o čem mluvíte.“

„Dobýt takovou problematickou svobodu aspoň pro jednu generaci vyžaduje mnoho krve,“ řekl stavitel, „a je otázka, zda se to vyplácí, poněvadž další generace obvykle tuto svobodu ztrácí.“

„Já bych tomu, pánové, rozuměl tak,“ osmělil se Bedřich. „Svoboda je, abych tak řekl, když člověk nemá strach. Kdyby se podařilo udělat něco se strachem, odstranit ho nebo tak nějak, myslím, že by se lidé cítili svobodnými… Já myslím, že ani jiná svoboda není.“

Společnost se odmlčela. Vedle se dámy smály. Bedřich přerušil trapné ticho. Nalil koňak a vybídl k přípitku.

„Na zdraví a štěstí v příštím roce,“ zvolal stavitel.

„Snad už není půlnoc?“ podivil se přípitku advokát.

„Není,“ řekl stavitel, „ale je lepší připít novému roku víckrát.“

Pánové pozvedli číšky. Při třetím přípitku si Bedřich všiml růžového kamene v advokátově prstenu. Vzpomněl si opět na kamej a rozechvěl se. Když o půlnoci zhasli na chvíli světla, měl dojem, že se ze tmy na něj smutně usmívá dívčí tvář, která se zvolna mění v krvavou růži.

* * *

Bedřich přijal pozvání doktora Kühlweina, aby se přišel podívat na přelíčení s vrahem Marie Bezinkové. Dnes měl být vynesen rozsudek. Zda bude spravedlivý, či nespravedlivý, z toho si nedělal Bedřich starosti. Navykl si nestarat se o to, co se ho přímo netýkalo. Prospíval tím nejen obchodu, ale také vlastní hlavě, neboť ji nezatěžoval soucitem a marnou touhou po pravdě, ponechávaje si ji otevřenou pro zájmy, které slibovaly užitek. Nebyl by sem zašel, nebýt kameje. Nemiloval divadla a koncerty, natož takovou podívanou. Poslouchal-li hudbu, měl vždycky nepříjemný pocit, že ztrácí čas, který prospěšně využit mohl být proměněn na věci, jež lze nahmatat. Chodíval sice občas s manželkou na operu, ale jen proto, aby manželka toužící po rozptýlení nechodila sama a nevystavovala se nebezpečí, že jí osud poskytne společníka, o něhož Bedřich nestál.

Soudní síň byla plná. Několik řad sedadel obsadily pražské služky, které, jako by tu zastupovaly čest a zájmy svého stavu, se chovaly nadmíru nedůstojně. Obecenstvo zvědavě pozorovalo vraha.

„Co mu říkáte?“ naklonil se k Bedřichovi jeden ze stálých hostů soudní síně.

Bedřich by byl řekl – chudák, ale včas si uvědomil, že je to vrah. A byť by byl vrah hubený a sešlý – uvažoval lenivě.

„Musí dostat smrt. Zaslouží si ji,“ zašeptal opět Bedřichův soused.

Ano, bezpochyby, domníval se Bedřich. Je to už takové. Za peníze zboží a za smrt – smrt.

Porota se vracela z porady. Vrah, jak se očekávalo, byl odsouzen k smrti. Teď, pomyslil si Bedřich a zvedl vzrušen ruku s kamejí. Ale růže se neobjevovala. Potřásl hlavou, a pohrávaje si s kamejí v ruce, prohlížel bezděčně členy soudního tribunálu. Náhle se rozvila v kameji krvavá růže. Užasl a rychle ukryl kamej do hluboké kapsy kabátu. Místo vrahovi ukázala se růže soudci.

Dům, ve kterém Bedřich Hautse bydlil, zboží, jež prodával, i účty, všechno bylo srozumitelné, stálé, bez proměn. To všechno mělo svůj řád a bylo spojeno s určitými zvyklostmi. Kamej se z tohoto řádu vymykala. Byla předmětem za peníze, postrádala však klidu a služebnosti takových předmětů. Začínal věřit, že ačkoliv ji zaplatil, nebyla jeho, nýbrž on jejím. Nyní se ocitl opět tam, kde byl z počátku. Cožpak kamej neukazovala smrt?

Vracel se domů dříve než obvykle. Dům byl tichý, jen ze dvora zaslechl dětské hlasy. Rozeznal mezi nimi i hlas svého syna. Bedřich si očistil na rohožce boty, což činil zvlášť pečlivě od té doby, co dům koupil od zadluženého dřívějšího domácího pána. Se zalíbením přitom pohlížel na olejové malby na stěnách. Tomu, kdo vstoupil do domu, se naskytl po levici pohled na Karlův Týn, jehož lesy ukazovaly cestu ke sklepu a na dvůr, po pravici Kokořín s růžovým nebem, které stoupalo vzhůru podél schodiště a ztrácelo se v mdlém okru ostatní malby. Světlo dopadající velikým oknem na odpočívadlo zazářilo obrysům vyleptaným do skla, které představovaly nahou česající se ženu, stojící na snítce s fantastickými květy. Konečně stanul Bedřich v prvním poschodí, které s rodinou obýval.

Manželka nebyla doma.

Usedl do lenošky, rozevřel noviny a čekal. Do oběda nezbývalo mnoho času. Nečetl. Musil myslit na kamej. Neodolal a vylovil ji z kapsy. Leskla se mu mezi prsty, mdle růžová jako kousek zkamenělého masa. A dívka na ní se smutně usmívala. Jsem předrážděn, trpím halucinacemi, vymlouval si pocit neklidu. Zvedl kamej k oku. Tu se rozlétly dveře a do pokoje se vřítil jeho syn. Krvavá růže se objevila v kameji. Zděšeně vykřikl. Synek se udiveně podíval na otce, ale nedal se rušit ve hře. Sykaje a oddechuje jako parostroj objel stůl, přidal páry a zmizel v tunelu, jímž byla kuchyně.

Bedřich se nutil do smíchu. Dech mu jen zaskřípěl v hrdle, ale ulevilo se mu. Kdyby byla pravda to, čeho se domýšlel, zda by se neobjevil osudný obraz růže při pohledu na vraha odsouzeného k smrti? Ovšem, zachytil se spásné myšlenky, a rozvíjeje nit z tohoto klubka, dospěl k názoru, že jde jen o řadu náhod, které spojila jeho fantazie. Fantazie? Nikdy žádnou neměl, děsil se. Jak by si byl mohl vymyslet tak prapodivný příběh? Přepracovanost? Snad. Vyhledá lékaře. Redaktor Šulc mu poradí. Zná mnoho lidí a je Bedřichovi ostatně zavázán pro jakousi malou půjčku. Hned odpoledne ho vyhledá. –

Služka přinesla ubrus a začala prostírat. Paní patrně už přišla, pomyslil si Bedřich. Kdyby se tak mohl svěřit své ženě. Ale vysmála by se mu, neboť byla mladá, krásná a veselá a jediný malý klípek o přítelkyni pro ni znamenal víc než celá veliká smrt zakletá v kameji. Kdyby jí řekl, že se cítí churav, snášela by mu obklady a vařila zdravotní čaj s umíněností děvčátka, které baví léčit polámaného panáčka. Srovnávaje ji někdy se synkem, zdálo se mu, že je spíše jeho starší sestrou než matkou. Ačkoliv byl Bedřich jen o čtyři roky starší než jeho žena, míval chuť otcovsky jí domlouvat. Včas se však odmlčel. Takové počínání by skončilo nezdarem. Nechápala jeho rozvážný pohled na život a cítil, že kdyby jí prozradil své tajemství, zesměšnil by se.

Vběhla do pokoje se smíchem a podupávajíc. Stala se na chvíli kočárovým klusákem, jehož otěže držel její syn v pěsti.

„Pozor, ať nevylijete polévku,“ zavolal Bedřich a cítil, že se jeho hlas naprosto nehodí k veselému výjevu. Manželka se na něho podívala a v očích jí vyčetl jiskřičku úzkosti. Políbili se a usedli. Když mu nalévala polévku, ucítil, že její rukáv páchne cigaretovým kouřem.

Lhostejně se jí zeptal:

„Jak ses měla odpoledne?“

Odpověděla, hledajíc flíčky v talíři: „Celé dopoledne jsem byla u švadleny, představ si.“ Důraz na slově „celé“ přinutil Bedřicha zamrkat. Je jasné, řekl si v duchu, že smrt není jediným způsobem, jakým lze ztratit milovaného člověka.

* * *

Kdyby ulice dovedly vypravovat, co všechno bychom se nedozvěděli! O běhu chlapce za míčem, o rozpačitém přešlapování čekajícího milence, o dupavých nohách popelářů, o vážném kroku pohřebních hostí, kteří svými kročeji odměřují délku vlastního života.

Bedřichův krok byl nesouměrný, trhaný, zpomaloval se a zrychloval podle toho, nakolik se ponořoval do vlastní úzkosti a nakolik se jí snažil utéci. Vběhl do šedivého domu, z jehož průjezdu vanul pach cibulové polévky a čerstvě potištěného papíru. Redakce byla v druhém patře. Šedobradý stařeček vyslechl jeho přání, nedávaje se rušit ve vystřihování nějakých zpráv z cizích novin. Konečně se zvedl ze své židle v tmavém koutu chodby a zmizel měkkými kočičími pohyby v protějších dveřích. Za chvíli se vrátil a střihaje nůžkami vzduch pravil:

„Můžete dál.“

Stařečkův klid Bedřicha rozčiloval. Jak je to možné, že jsou na světě tak vyrovnaní lidé, když on sám je zbaven klidu?

Malou místnost zaplňovaly dva stoly. Za jedním seděl redaktor Šulc; volnou židli druhého stolu nabídl Bedřichovi.

„Omluvte mne prosím na chvilku, musím dočíst korektury, číslo jde okamžitě do tisku,“ řekl redaktor a přisunul Bedřichovi obrazovou revue. Venku se šeřilo, nebe připravovalo vánici a světlo stolní lampy ozařující lysou lebku redaktorovu se zdálo od vteřiny k vteřině přibývat na síle. Bedřich listoval bezmyšlenkovitě v revue, obracení stránek byl však pohyb, a nemohl-li pobíhat, jsa tísněn z jedné strany zdí a z druhé deskou psacího stolu, přenášel svůj neklid alespoň do prstů. Redaktor pročítal polohlasně zprávy:

„Z Mukdenu byl vyslán druhý pluk střelců v plném složení na ochranu ruských zájmů na Koreji.“

A co dál, přemítal Bedřich, mám snad manželku stopovat? Třeba se mýlím. Vzápětí se pozvedl z šera obraz jeho syna a Bedřich si vzpomněl na kamej. Růže v kameji se mu zdála skutečnější než kouř na rukávu manželky.

„Z Topeky (Kansas) v Severní Americe se oznamuje, že se tam… srazil vlak dělnický… více než 30 osob… zabito…“

Smrt, říkal si Bedřich, přece přichází, když ji nejméně čekáš. Nelze ji předpovídat a celá moje historie je k smíchu. Proč by nemohl starožitník zemřít? Staří lidé umírají, tak už tomu bývá. A strýc? Vedl na svůj věk nebezpečný život hojně zalévaný vínem a plný žen. Opačně však – může být i v smrti řád. Jako ve fyzice nebo v chemii. Pak by se dala určit vzorcem. Ale kamej lže. Lhala v soudní síni a bude lhát jistě zas. Vždyť by to bylo spiknutí proti rozumu.

„Z Nového Yorku se oznamuje, že tam od r. 1875 nebyly tak prudké zimy jako letos. Ve státu… dosáhl mráz…“

Začalo sněžit a v okamžiku se okno zalepilo vrstvou sněhu. Sněžilo prudce a vydatně. Mohl bych kamej zahodit, rozmýšlel se Bedřich. Ale věděl, že to neudělá, už předem. Příliš si ji zamiloval láskou smíšenou s úzkostí a taková láska bývá nejsilnější.

„Ze Soulu na Koreji se oznamuje, že tam přibylo oddělení amerikánského námořního mužstva na ochranu tamějšího vyslanectva.“

Co ti po tom, Bedřichu, oslovil se, aby si dodal důvěry. Nic mi není po světě, v němž mocní nutí ve válkách umírat méně mocné a slabé. Jsem volný a mohu si dělat, co chci. Ale cítil, že nevěří tomu, co si namlouvá. Nikdy se neobíral tolik sám sebou, a pokládal proto svůj stav za chorobný. To lze vyléčit, přesvědčoval se sám znovu a probíral události posledních dnů po tolikáté, zachycuje se každé maličkosti, která by mu mohla dopřát aspoň zrnko klidu, po němž tak toužil.

Listoval stále pomaleji, občas pohlédl k šeřivému oknu nebo k Šulcovi, který dokončoval, mhouře oči, korekturu, a suché teplo, v kterém hučela malá železná kamínka, ho zvolna ukolébalo do bezbolestné nálady blízké dřímotě.

Když opět otevřel oči, stál u Šulce šedobradý stařeček a podával mu list papíru.

„Šéfredaktor říkal, abyste to tam ještě dal. Máte něco vynechat,“ zašeptal a potichu vyšel.

Bedřich obrátil list, který držel v prstech, a přiměl se k zájmu o obrázek představující útok kozácké jízdy.

„To je zajímavé,“ bručel Šulc nad zprávou, kterou právě dostal. „Podívejme,“ otočil se k Bedřichovi, „tak ten vrah Marie Bezinkové utekl z vězení a soudce ranila mrtvice.“

Bedřich se podíval nechápavě na redaktora, a když porozuměl, vyběhl beze slova ven do vánice. Oslepen sněhem zatápal, pak se rozběhl znovu a nezastavil se až v přízemí svého domu, kde opíraje se o růžové nebe kokořínského hradu zprudka oddychoval. Do schodů stoupal jako starý, velmi starý muž.

„Kde je?“ zasípěl na poděšenou služku.

„Paní šla na procházku,“ vyhrkla.

„Karlík,“ rozkašlal se.

„Mladý pán šel s ní,“ řekla a zadrmolila, „jezus, co se stalo?“

Plačtivý výraz služebné a její strach sňal trochu úzkosti z Bedřichových ramen. Narovnal se.

„A kam šli?“

„Nevím, pane na nebi, docela nevím.“

Bedřich opět vyšel.

Vánice přestávala a kročeje chodců zanechávaly mokré černé stopy. Chodník s řadou zachumelených javorů se ztrácel v parku, odkud vanul předčasný vlhký soumrak. Tam na okraji tmy a šera šla žena s dítětem. Rozběhl se tam. Ale nebyla to jeho žena a nebyl to jeho syn. Lampář s dlouhým bidlem přešlapoval pod plynovými lucernami. Jedna za druhou se rozsvěcovala. Bedřich šel chvatně parkem a sníh těžký vodou se sesouval z větví stromů k zemi s tichým šramotem hned před ním, hned za ním. Otáčel se, upíral oči do tmy oslepen plynovým světlem, zdálo se mu, že jdou za ním, že jdou před ním, slyšel smích, hlasy, ale nikdo tu nebyl, jen sníh. Vrátil se po své stopě, přešel ulici a navštívil stavitele. Že ho to hned nenapadlo.

Stavitel ho přivítal v županu a trepkách.

„Není, prosím vás, Karel u vašeho Otíka?“ zeptal se Bedřich a hlas se mu zachvěl.

„Pojďte dál,“ bral stavitel Bedřicha za loket, „Karel tu není, Ota má chřipku, leží. Pojďte do pracovny, vypijeme skleničku pro zahřátí.“

Bedřich se mu vysmekl.

„Ne, ne, děkuji, ne,“ zadrkotal a vrhl se ke dveřím. Když za ním zapadly, stál stavitel dlouho v předsíni. Měl před očima bledý vylekaný obličej.

Bedřich zazvonil u komerčního rady. Nikdo mu nepřišel otevřít. V průvanu domovních dveří se setkal s domovnicí.

„Neviděla jste tu, prosím, vcházet paní s dítětem? Asi osmiletým chlapcem?“ vtiskl peníz do tlusté dlaně.

„Jo, pane,“ rozhovořila se vděčně domovnice, „sem chodí moc paniček s dětma. Máme v domě dětskýho doktora. Ale kdyby mi řekli, co měla paní na sobě, snad bych si vzpomněla.“

Bedřich bezradně máchl rukou, neboť nevěděl, co manželka oblékla. Konečně se mu zdálo malicherné uvažovat o tom.

A zase putoval mokrou ulicí, jejíž kaluže pily světlo pouličních svítilen. Do tmy uháněla světýlka fiakrů a kočárů. Snad jeli domů v kočáru a minuli jsme se, utěšoval se.

Vrátil se domů. Ještě nepřišli. A bylo šest hodin. Prošel prázdným bytem, všude bylo teplo a z kuchyně voněla připravovaná večeře. Zažehl cigaretu. Když ukládal sirky do kapsy, zavadil kloubem ukazováčku o krabičku s kamejí. Ne, nesmí dopustit, aby se to stalo.

Ale když stál před domem, pocítil náhle celou beznadějnost svého počínání. Což nezemřel starožitník, což nezemřel strýc a nebyl raněn mrtvicí soudce? Neúprosný strach ho dusil a drtil. Zalykal se, jako by krev neproudila k mozku tepnami, ale hrdlem. Potácel se parkem a dolů k Vltavě ulicemi plnými lidí spěchajících všemi směry, kteří do něho vráželi bezohledně a bez omluv, neboť měli cíl, kterého on postrádal. Sunul se po nábřeží k Národnímu divadlu a nesl v sobě veliký, těžký strach, pod jehož nákladem klopýtal.

Na Ferdinandově třídě spatřil mladou ženu spěchající ke stanovišti fiakrů. Podobala se jeho manželce. Chvátal za ní a dostihl ji, právě když vstupovala do kočáru. Byla to ona. Naskočil za ní.

„Kde je Karel?“ zvolal.

„U babičky,“ vydechla bezděčně, polekána úzkostí, která mu křivila tvář.

„Proč?“ ztlumil hlas.

„Proč?“ opakovala jeho otázku, dopřávajíc si času na rozmyšlenou. Odpovídala pomalu:

„Byla jsem v kavárně s Kamilou…“

Mlčela rozpačitě. Nemluvil. Poděsil ji tím. Stalo se něco Karlovi a Bedřich o tom ví?

„Babička je stará a málo vidí,“ zavyčítal Bedřich.

Drožka ujížděla po nábřeží cestou, kudy přišel. Manželka se dívala na vlhkou podlážku kočáru, a když míjeli osvětlený Žofín, zablýskla jí v očích vzdorovitá světla. Nemáš mi co vyčítat, říkala ta světla. Oddychovala krátce, stísněně, blízka pláči.

Babička bydlila v přízemí. U zvonku zaváhali. Zazvonil Bedřich. Za dveřmi bylo ticho. Před domem zařehtal kůň a drožka popojela. Zazvonil ještě jednou. V tichu zaslechli tikání kyvadlových hodin, které visely u babičky na chodbě. Uvnitř zavrzaly dveře. Zašuměly šouravé kroky. Zatajili dech a báli se podívat si navzájem do očí. Klíče zachřestily a babička otevřela.

Bedřich polkl: „Je tu Karel?“

Babička přimhouřila poloslepé oči:

„A proč by tu neměl být? Je v pokoji, prohlíží si staré pohlednice. Pojďte dál.“

Jeli domů. Manželka ožila a smála se. Karlík vyprávěl o vycpaném papouškovi, o hracím strojku, o palmách a moři na pohlednicích.

„Ta Kamila je směšná, představ si, že mi odpoledne říkala…“ ale nedopověděla. Setkala se s mužovým pohledem.

Bedřich nenacházel klidu. Teď to teprve začíná, myslil si a hladil syna po vlasech.

Ale večer byl klidný. Karel si po večeři hrál u krbu. Manželka, polekána Bedřichovým úzkostným pohledem, ovinula mu paže kolem krku a vyhýbajíc se jeho očím vyzvídala, co se stalo. Nic. Nic se nepřihodilo. A možná, zadoufal v duchu, že se nic nepřihodí. Karel je zdravý chlapec. Starožitník, strýc i soudce byli starci. V Bedřichovi začala růst naděje, vlastní sestra zoufalství. Ostatně nespustí Karla z očí.

V noci nemohl Bedřich usnout. Vstal a šel se podívat, zda Karel spí. Spal a dýchal pravidelně. Bedřich usnul až k ránu.

Bílé jitřní světlo zvolna a jistě vítězilo nad zlou předtuchou. Snad jsem se mýlil a krvavá růže v kameji ani nebyla, přemítal Bedřich v koupelně. Voda ho osvěžila. Téměř usměvavý vstoupil do jídelny.

„Karla bolí hlava,“ přivítala ho manželka.

Strnul.

„Nu, čemu se divíš?“ smála se jeho úleku žena. „Šel pozdě spát, měl včera mnoho dojmů a přejedl se.“

Nehýbal se.

„Nu tak mu přece přines prášek. Vypije ho v mléce a bude po bolesti,“ dodala netrpělivě.

Šel do lékárničky. Přinesl prášek.

„Jak je ti?“ ptal se Karla, když vypil mléko.

Karel se spokojeně usmál a ukusoval rohlík.

Bedřich se uklidnil. Hněval se na svou citlivost.

„Děláš si zbytečné starosti,“ řekla manželka, „počkej, povím ti něco veselého.“ A začala vypravovat o své přítelkyni, která jednoho dne ztratila při výletu do Šárky safírovou brož a druhého dne, když ji hledala, našla briliantovou náušnici, která jí ovšem nepatřila, ale kterou přijala jako náhradu prozřetelnosti za ztracený šperk. Není to zajímavé a rozkošné? Bedřich se pokoušel žertovat. Ano, byla to klidná snídaně. Zažehnávala stopy přestálé úzkosti.

Podíval se na Karla. Karel vůčihledně bledl, náhle sjel ze židle a padl na koberec. Vyskočili od stolu. „Lékaře!“ křičel Bedřich.

Lékař, starý známý, přišel okamžitě. V předsíni zavolal bodře na Bedřicha:

„Tak co, kde máte toho pacienta?“

Když ho dovedli k lůžku, zaraženě mlčel. Vyprávěli mu, co se stalo. Prohlížel bezvládného chlapce a beznadějně vzdychl:

„To nebyl prášek proti bolení hlavy, co jste mu dali,“ a sám zařídil převoz do nemocnice.

* * *

V polovici ledna se hnul na řekách led. V teplém vlhkém větru poletovaly krůpěje deště, bily do oken a odskakovaly od okenních říms. Bedřich seděl v pokoji ve vlhkém plášti, tak jak přišel z pohřbu. Zdrželi se s ženou dlouho na hřbitově a vrátili se pozdě jako bezútěšní poutníci.

Paní stála u okna a dívala se do tmy, v které přibývalo světel.

„Snad jsme ho neměli dávat do nemocnice. Stejně –“ zašeptala.

Bedřich pokrčil rameny a vyšel na chodbu. Když ho za chvíli volala, přišla služka a řekla, že pán odešel z domu.

Šel cestou, kterou chodíval do obchodu. Byla sobota a z hospody hrál šraml. V restauracích usedali hosté k večeři, číšníci zatahovali přes veliká okna žluté záclony. Snášel se jemný déšť a drožkařům stékaly po tlustých kabátech jemné stružky vody.

Vstoupil do hostince. Přinesli mu pivo. Nepil a pozoroval skvrny minulých jídel a nápojů na ubruse. Ale nevnímal, co vidí, hleděl skrze předměty daleko před sebe. Nač a proč je toto všechno, uvažoval. Toto všechno je pro toto všechno, říkal kdosi hluboko v něm.

Rozhlédl se v dlouhém sále a spatřil místo lidí za stoly krvavé růže, hořící ve svitu lamp. Hodil na stůl peníze a odešel.

Procházeje kterýmsi průjezdem, uslyšel hluk, hudbu a zpěv. Otevřel ramenem dvoukřídlé dveře. Šantán byl přeplněn. Z malého jeviště právě odjížděla na velocipédu krasojezdkyně v bílém trikotu a červené sukni. Potlesk roztřásl vetchou dřevěnou arénu. Pianista spustil kuplet. Na scénu vystoupil prohýbaje nohy v kolenou švihák v kostkovaném obleku s ulízanými vlasy. Rozšklebil ústa a zazpíval:

„V taneční hodině vytáčí svou Aničku

svižný krejčík, fešný Francl, tiskne její ručičku.

Valčík ale jemu nejde, točí se jak pometlo,

řízne sebou, druzí přes něj – aby se to nepletlo.“

Piano se rozehřmělo refrénem. Pianista se proměňoval ve velikou rozkývanou krvavou růži a obličeje, lesknoucí se jako lampy po celé délce šantánu, ztrácely lidskou tvář. Růže, samé růže.

Ještě na ulici slyšel Bedřich mečivý hlas:

„V Ameriku potom náhle pár tisíc s ním ulétlo,

z pokladny to vzal jen proto – aby se to nepletlo…“

Strohé kvádry domů se rozpadaly v lupeny růží, stromy vlhké deštěm mu kynuly jako růže rozvláté větrem. Papír, který se zmítal na dlažbě, rozkvetl růží. Chodil v ohromné zahradě smrti, tiše připravované budoucími dny.

Prochodil noc a ráno zamířil k hučící Vltavě. Uslyšel jitřní zvony mlékařských bandasek a sytil oči světlem rozlévajícím se pražskou kotlinou. Kráčel svažující se ulicí dolů k nábřeží. Odložil všechny starosti. Kamej, kterou doposud tiskl v hrsti, odhodil do bláta. Zajiskřila tam a děti běžící do školy volaly za ním:

„Pane, něco jste ztratil!“

Obracely růžové sklíčko proti světlu a ujišťovaly se navzájem:

„Vidíš růžičku?“

A ve směru, kterým se kamejí dívaly, mizel v stříbrném zimním světle Bedřich.

Toho roku zemřelo mnoho lidí, ale narodilo se jich víc.

Ediční poznámka

Text novely jsme převzali z jejího prvního vydání z roku 15. výročí autorova úmrtí. Napsána byla sice již v 50. letech, ale v tu dobu nemohla být z politických důvodů publikována. Zmíněné vydání, které se stalo předlohou naší e-knihy, obsahuje ilustrace Vladimíra Komárka, které jsme z licenčních důvodů převzít nemohli.

Redakce MKP

Eduard Petiška

Kamej

Obálka Jakub Tesař

Korektura Jitka Laixnerová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4169-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4170-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4171-6 (prc)

Table of Contents

Kamej

Ediční poznámka