Večeře s milionáři

a jiné události

Eduard Petiška

Výbor z povídek

Znění tohoto textu vychází z díla Večeře s milionáři a jiné události tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1979.

§

Text díla (Eduard Petiška: Večeře s milionáři a jiné události), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 24. 1. 2025.

„Dvojice je jen jiné jméno pro naději.“

I

Faidra

… ale i nejmenší ze střípků objevuje víc

než dlouhá řada zrcadel. Zrcadlit něco bývá větší ctí

než zrcadlit všechno.

V maličkém střepu spatřila

semínka trávy, která jí vítr jednou přivanul do vlasů,

a muž je vybíral ústy…

Žnula seno vzpomínek. Stačilo

jediné škrtnutí slzy a celá úroda byla v plamenech.

Taxíkář vysadil svého zákazníka před hlavním nádražím. Zapnul blikač, chtěl se otočit, ale bránil mu dlouhý proud vozidel ujíždějících v jeho směru. Musil čekat. Sáhl opět do kapsy krátkého svrchníku. Anonymní dopis tam byl. Byl tam stále, po ruce, už od rána, kdy jej našel ve schránce na dopisy. Znal jej nazpaměť. Když si dopis přečetl poprvé, zdál se mu nesmyslný, ale teď, kdy měl za sebou celé dopoledne a část odpoledne, zdál se mu pouze těžko pochopitelný, po všech těch myšlenkách a složitých úvahách. A bylo tu několik okolností, které posilovaly podezření. Jsem v síti, pěkně mě zapletli, abych se ani nehnul. Jenomže já jim tu síť protrhnu.

Blikač na palubní desce mrkal. Taxíkář vyrazil nečekaně pro sebe i pro nákladní auto, které za ním přibrzdilo.

Nad městem putoval mrak a déšť zametal přední sklo vozu. Obraz ulice se chvěl jako za vrstvou zakaleného rosolu. Ještě tohle, pomyslil si. Je to opravdu jenom deštěm, nebo začínám špatně vidět? Jenom ne brýle. S brýlemi bych vedle ní vypadal ještě starší.

Syn čekal na rohu. Dnes nestál pod hodinami, tiskl se do výklenku krámských dveří. Jakmile uviděl otcův taxík, přeběhl několika skoky chodník.

„Ahoj,“ posadil se vedle otce, „už jsem myslel, že se něco stalo.“ Ukázal zamženým okénkem na nárožní hodiny.

„To víš,“ odpověděl otec s přivřenými ústy, „vezl jsem takovýho chlapa…“

Zařadil se s vozem za trolejbus a mlčky, krátkými pohledy si prohlížel syna. Nesmysl, naprostý nesmysl, uvažoval. Jak je hubený a jak se češe, jako holka. A na tváři a na bradě má sem tam žlutý chloupek. Nedovede se ještě ani pořádně oholit. Mně když bylo sedmnáct, tedy v tomhle věku jsem už vypadal jinak. Jako mužský.

Předjel trolejbus. Nesmysl, naprostý nesmysl, přesvědčoval se. Ale neuklidnilo ho to.

„Kdes byl včera večer?“ zeptal se.

„V kině.“

„Co hráli?“

„Nějakej italskej film.“

„Měl jsem jít s tebou,“ řekl otec, „byl jsem sám doma a nemohl jsem usnout.“ Čekal odpověď, a když se nedočkal, dodal: „Dáša šla cvičit.“ Pokusil se dodat svým slovům zvláštní důraz: „Byl jsem docela sám doma.“

„Dáša přece chodí cvičit –,“ řekl syn.

„Počkej,“ zarazil ho, „jak to Dáša? Pro mě je to Dáša, protože je moje žena. Ty víš dobře, že jí nemáš říkat Dáša. Dovolil by sis říct nebožce matce Máňo?“

„A jak jí mám říkat?“

„Nějak… Zkrátka jinak. A co dneska? Jdeš někam?“

„Mám sraz s klukama. Jdeme na big beat. Ale peníze nechci. Nemusíš mi vůbec nic dát. Jeden známej tam hraje na kytaru, tak nám to zařídí. Nepotřebuju ani korunu.“

„Mně se to nelíbí.“

„Proč? Co je na tom zlýho? Na tom přece není nic špatnýho.“

„Pořád s klukama. Nemáš děvče?“

„Ne.“

„Vůbec nechodíš s holkama?“

„Nemám žádnou.“

„V tvých letech jsem chodil s děvčetem.“

„Mám se taky ženit v devatenácti?“

„Užívat chceš, to se ti hodí. Užívat, jenom užívat.“

Otec sjel k chodníku a zastavil před velkým potravinářstvím.

„Slíbil jsem Dáše nákup. Vezmeš jí to nahoru.“

Postavil se do řady u pultu a zaklonil hlavu, aby sklem výkladní skříně, průhledem mezi plechovkami s chřestem a lahvemi mavrudu, spatřil auto a syna, jak v něm sedí vzpřímený, bez pohnutí. Je to naprostý nesmysl. Zabořil pěsti do kapes svrchníku. Dopis mu zapraskal v kapse pod klouby prstů. Dneska je to nesmysl, přemítal, ale měl by mít děvče, aby to byl nesmysl i zítra.

Před pultem s obloženými chlebíčky stála dvě děvčata. Tmavovláska držela chlebíček v hrsti a okusovala jej shora, od vajíčka, od řezu kyselé okurky. Plavovláska držela svůj chlebíček palcem a ukazováčkem a zvedala malíček. Ukusovala nepatrná sousta.

Může si vybrat, přemítal otec, děvčat je hodně a každá jiná. Ano, tohle je řešení pro všechny případy. I když je anonym samozřejmě nesmysl. Jura sedí v autě jako přibitý. Člověk, který by se něčeho takového dopustil, neseděl by jako přibitý, člověk, který dělá takové věci, se především umí oholit. A nesedí jako přibitý. A holí se pečlivě, poněvadž má vyhlídku. Člověk s vyhlídkou na něco se holí. A neumí takhle sedět. Převracel myšlenky z boku na bok, stále tytéž myšlenky z boku na bok.

„Přejete si, prosím?“ řekla prodavačka.

Dal semlít kávu, nakrájet salám, koupil cukr a máslo.

Zaslechl dívčí smích.

Tmavovláska snědla všechno, co bylo na chlebíčku, a odložila se smíchem suchý krajíček žemle na talíř. Plavovláska ještě ukusovala nepatrná sousta. Shlížela sebevědomě na rozesmátou přítelkyni, žvýkala opatrně, jako by si nechtěla poranit účes.

To se divím, uvažoval, já v jeho letech.

„Ještě tamtu malou láhev vína,“ objednal povzbuzen vzpomínkami. S plnou náručí balíčků se vrátil do auta. Složil je na zadní sedadlo a láhev vína zajistil sáčkem cukru, aby nesklouzla.

„Tam,“ řekl, když se rozjeli, „v krámě, tam ti byla dvě děvčata… Juro, ty spíš?“

„Nespím.“

„Tváříš se, jako bys spal. Přece nemůžeš být pořád takový… jako unuděný… já v tvých letech… měl by sis vyjít s děvčetem. Člověče. Musíš si nějakou najít.“

„A proč musím?“

„Protože musíš,“ podrážděně vykřikl otec. Unikalo mu něco, o čem byl přesvědčen, že mu uniknout už nemůže. „Zkrátka,“ dodal zdánlivě klidně, „najdeš si děvče, nebo… nebo tě tu vysadím.“

„Já můžu jít pěšky,“ řekl Jura, „mně to nic neudělá.“

Otec sjel prudce k chodníku a zastavil.

„Prosím,“ řekl, „a balíčky vezmi s sebou.“

Jura neohrabaně sbíral balíčky, příliš dlouhé paže mu při tom bránily, jeho pohyby byly pomalé, bezděčné, nepromyšlené.

„Dělej, dělej,“ rozčiloval se otec. Sledoval synovy pohyby s nechutí a odporem. „Řekni Dáše, že přijdu domů až večer.“

Ale za hodinu, když se vracel prázdný ulicí, v které bydlil, neodolal. Zajel k domu, vystoupil do třetího patra, odemkl si byt a vešel do pokoje.

Dáša seděla ve svetru a v dlouhých kalhotách na sedačce u elektrických kamínek. Na kolenou jí ležela rozevřená kniha.

„Zavírej za sebou,“ přivítala ho, „je tu děsná zima.“

Zabouchl dveře.

„Kde je Jura?“ zeptal se.

„Copak ho hlídám?“

„Dal ti nákup?“

„Dal. Ale zapomněl jsi na chleba.“

„Co děláš?“

„Čtu.“

„Měli bychom si vážně promluvit,“ řekl a přistoupil k ní.

„Hned nebo až pak?“

„Hned.“ Byl by jí rád pověděl o tom anonymním dopise, ale trapnost celého případu v něm vyvolávala pocit studu a nedovedl jej překonat. Je to naprostý nesmysl. Pohladil ji po vlasech.

„Jak ti jde nacvičování?“ zeptal se.

„Jde to,“ zhoupla se na sedačce, a jak stál za ní, přitiskla se k němu zády. Ucítil i přes látku svrchníku její lopatky na stehnech.

„Jsi náramná,“ řekl.

„Ano?“

„Náramná. Půjdeme večer spolu do kina. Koupím lístky.“

Přestala se pohupovat:

„Večer? To nejde. Máme nácvik na závody. Potřebuju si zlepšit kladinu a vůbec.“

„Dobře,“ řekl uraženě. „Budu zase sám doma.“

„Věděl jsi, koho si bereš.“

„Nikdy nevíme, koho si bereme.“

„Ale u mě jsi to věděl.“

„Dobře,“ řekl a šel ke dveřím.

„Tak počkej, chtěl jsi si se mnou vážně promluvit,“ sklapla knihu.

„Pak,“ odpověděl, „to má dost času.“

Zamkl za sebou dveře bytu a zaváhal. Přitiskl ucho ke klíčové dírce. Doufal, že zaslechne hlasy, ale nezaslechl nic. Je chytrá, pomyslil si, je nemožně chytrá. Jsem v síti, zapletli mě, abych se ani nehnul. Jenomže já jim tu síť protrhnu.

Odemkl znovu byt a vešel do kuchyně. Jura se učil u kuchyňského stolu.

„Co děláš?“ zeptal se ho.

„Počítám,“ řekl Jura.

„To vidím,“ rozčilil se otec. „Dal jsi ty věci Dáše?“

„Dal.“

„Tak… večer jdeš na big beat. S kamarády. Jenom s kamarády?“

„Co je zase?“

„Mluv se mnou slušně. Dělal sis kafe?“

„Ona,“ řekl Jura, „dělala kafe. Dala mi taky.“

„Ona, ona,“ posměšně opakoval otec. „A ty jdeš na big beat s kamarády.“

Jura podtrhl výsledek a přikývl.

Otec vyšel z kuchyně. Na chodbě se setkal se svou ženou.

„Ty jsi tady ještě?“ řekla Dáša.

„Nějak jsem tě překvapil,“ zasmál se nepřirozeně, „snad ses mě nelekla?“

„Co bych se tě lekala? Ty jsi divný.“

„Já jsem divný. Ještě řekni, že já cvičím na kladině.“ Napodobil vztekle několik gymnastických cviků pažemi.

Rozesmála se a hladila si ve smíchu boky.

„Kam jdeš?“ zeptal se jí.

„Napít se.“

„Je ti zima a piješ vodu.“ Všude tušil lži.

„Uvařím si čaj.“

„Na všecko máš odpověď. Na všecko.“

„Není ti něco?“

„Je,“ řekl, „je mi něco.“ Práskl dveřmi.

Nedá se to zastavit, říkal si, když sestupoval po schodech dolů, nedá se to ničím zastavit, leda bych nechal doma svoje oči, aby se ustavičně dívaly, aby se za ní koulely a žalovaly mi, až se večer vrátím.

Před domem opět zaváhal. Povšiml si ve výkladní skříni velikého plakátu s písmeny: BIG BEAT. Plakát byl přelepen pruhem papíru s nápisem: ODLOŽENO. Ale on přece říkal, že půjde.

Usedl do vozu a zvolna se rozjel. Vtom se před ním vynořila mávající postava. Přibrzdil a pootevřel dvířka.

„Můžete mě vzít s sebou?“ Na chodníku stál v dešti nějaký cizí muž s kufříkem.

„Big beat,“ řekl taxíkář.

„Prosím?“

„Jen si sedněte. A kam to bude?“

Rozjeli se proti dešti a obraz ulice se za sklem třásl jako za vrstvou rosolu.

Velký smích

Nestálým životem dolujeme nějakou stálost, ale jaký

nástroj,

takové dílo. To, co nás má přesáhnout, můžeme

dobývat jen tím,

co nás přesahuje. I to, co trvá, není v klidu.

Kdyby se tak dala věčnost zarazit jako hřebík,

aby se nehnula, kdyby se dala zadržet tato chvíle…

Rukama? Klíčem v zámku?

„Měla jsem strašný hlad,“ řekla a ukousla nepatrný kousek obloženého chlebíčku, převalovala jej v ústech a vysvětlovala: „Nechci tam přijít s hladovýma vočma.“

„Milado, kouká na tebe,“ dala se její přítelkyně do smíchu.

„Jakej je?“

„Dost starej. Ne docela, ale dost.“ Eli odložila suchý krajíček žemle, z které snědla celé obložení.

„Starej? To nevadí. Prosím tě, ty jíš legračně chlebíčky.“

„Jím, co mi chutná,“ řekla Eli.

„Ještě se kouká?“

„Ohlédni se a uvidíš.“

Milada se ohlédla s nápadnou nenápadností. Před pultem s potravinami stál menší muž v krátkém svrchníku, s plochou kostkovanou čepicí na hlavě. Jakmile se ohlédla, odvrátil tvář. Svrchník byl na zádech odřený a okraje měl pomačkané.

„Co si dovoluje?“ urazila se Milada dodatečně. Vsunula zbytek chlebíčku do úst. „Kolik máš?“ zeptala se.

„Dvacet,“ řekla Eli.

Milada polkla sousto:

„To stačí pro obě.“

Eli se rozesmála.

„Ty se jenom směješ,“ řekla Milada, „vyvádíš jak malá.“

„Mně je…,“ smála se Eli, „… mně je tak směšně, víš…“

„Ať se mi tam takhle hloupě nechechtáš,“ řekla přísně Milada a přejela si lehce zápěstím plavý účes nad uchem. Nebylo jí ještě osmnáct, ale oči měla popsané zkušenostmi, které nejdou už nikdy z očí vymýt, ani slzami, ničím, člověk je může jenom přikrýt novými zkušenostmi. „Uvědom si ještě jednu věc,“ vytáhla rtěnku a zrcátko, „že to není žádný logál…,“ črtala si červeň na rty.

„Ale já dovedu jenom trochu německy,“ zamyslila se Eli, „nebylo by přece jenom líp, kdybychom si sedly spolu, poněvadž…“

„Ne. Sedneme si zvlášť, to je lepší. Mně můžeš věřit.“

„Když ty mluvíš anglicky.“

„Tak se nauč,“ řekla Milada, „ale na brunety, já nevím… ty by ses mohla líbit… já nevím, některý národy mají třeba rádi brunety. Na blondýnky jsou ale všichni. Hlavně černoši. Jeden černoch mi povídal… jasně – syn náčelníka… že by si mě vzal hned s sebou. Měl plantáže a takový věci. Řekla jsem mu: Sorry, drahoušku, Afrika je na mě moc daleko.“

„Já bych s černochem nemohla chodit.“

„Ale. Nejsi snad rasistka?“

Eli se dala do smíchu.

„Tak půjdeme,“ řekla shovívavě Milada.

Hotel Imperial byl naproti.

„Vidíš ty bouráky,“ upozorňovala Milada.

„Už jsi v něčem takovým jela?“

„Jela. Taky se chtěl se mnou oženit.“

„Byl hezký?“

„Ucházející. Jenže ten bourák mu nepatřil. Tak co si dovoloval?“

Na schodech stál uniformovaný vrátný. Pozdravil je malou úklonou. Jeho uniforma připomněla Eli kapitána parníku a málem vyprskla. Šatnářce dala Milada dvě koruny.

„To máš tolik peněz?“ řekla jí Eli cestou do kavárny.

„Ty bys jí podala ruku. Říkám ti, že to není logál. A teď se rozejdeme. Budeš dělat, co jsem ti povídala. K prázdnému stolku, rozumělas.“

„To se ti řekne. Ty už jsi tady byla. Stokrát nebo tisíckrát. A já umím jenom trochu koktat německy.“

Milada rázně opustila přítelkyni. Eli se okamžik uklidňovala před otáčecími dveřmi a pak proplula dovnitř.

Místnost byla zařízena stylově, v něčem, co se podobalo historickému slohu natřenému bílým lakem. Jako cukrová klec. Eli unikal nedovřenými rty tichý smích. V sále sedělo jenom pět mužů, každý z nich seděl u jiného stolku. Kavárna působila opuštěně. U stolku blízko baru rozeznala Eli Miladu. Otáčecí dveře za jejími zády došuměly. Muž, který četl noviny, spustil noviny na kolena, prohlédl si ji a opět si tvář zakryl novinami.

Bezděky se ušklíbla, byla to její obrana proti různým překvapením. Posadím se hned ke vchodu, rozhodla se, jako by jí možnost úniku dodávala jistoty. Vybrala si křeslo u stolku pro dva. Křeslo bylo nepohodlné, změnila několikrát polohu, nakonec vstala a přesedla do protějšího křesla, které mělo jiný tvar. Bylo ještě nepohodlnější, neodvažovala se však vrátit zpátky.

„Přání?“

„Šťávu,“ řekla vrchnímu.

„Jednu šťávu s ovocem,“ bezbarvě řekl vrchní. „A zákusek?“

Zavrtěla hlavou. Kdo ví, kolik tu stojí zákusek. Zatoužila nahlédnout do peněženky, nemá-li v ní nějaké drobné, na které zapomněla. Ale muž s novinami v ruce se na ni opět díval. Styděla se před ním přehrabovat se v peněžence.

V kavárně panovala nuda, ale v tom vlažném vanilkovém ovzduší nudy se hromadilo zvláštní napětí.

Vrchní postavil před Eli šťávu. V opalizující tekutině narážely na sebe dvě višně a srpek mandarínky. Napila se ledové limonády a odkašlala si. Potom už neměla nic na práci. Poposedla v křesle a s rukama v klíně střídala pohled na sklenici s pohledem na třásně zřasených záclon. Byla by ráda věděla, co dělá Milada, ale Miladu měla nyní za sebou. Vyklonila se z křesla a vyhlédla k baru. Milada seděla u stolku sama a před ní stál šálek s kávou. Chyba, polekala se Eli, měla jsem si dát také kávu. Kdo ví, kolik tu stojí šťáva.

Několikrát zavadila očima o muže s novinami. Jeho bílý tlustý obličej stál nad obdélníkem novin jako hlava bysty. Pojednou odložil noviny, šustivý praskot papíru se rozlehl tichem kavárny, až sebou Eli trhla, povstal, a jak stál, ukázalo se, že má neobyčejné břicho, pečlivě zakryté světle šedým sakem, jehož klopy nemířily příkře k zemi, nýbrž klesaly jenom velice mírně ke knoflíku. Sunul se k východu, došel však pouze k Eli. Nasadil si široký úsměv.

„Die Fräulein,“ uhlazoval si rukou modročernou kštici, „… wartet…“ Stiskl s usměvavou rozhodností rty, odsunul druhé křeslo a posadil se proti Eli. Usmíval se, jako by chtěl ještě něco povědět. Něco zábavného nebo významného. Tak to pověz, myslila si Eli. A přitáhla si blíž sklenici s limonádou. Aby přemohla nejistotu, ponořila lžičku do sklenice, vylovila kousek mandarínky a soustředěně ji žvýkala. Muž se usmíval, mlčel a jeho úsměv měl zvláštní naléhavost důležité zprávy.

„Qué tomamos para beber?“ vypravil muž neočekávaně ze sebe, „camarero,“ mávl na vrchního, „camarero…“ Hlas měl mladý a jasný.

Za okamžik stály na stole dvě sklenice. „Bitte,“ vyzval Eli, „bitte, bitte…“ Otevřel obrovské cigaretové pouzdro a položil je na stůl. „Bitte,“ řekl ještě jednou. Nevypadal už tak tlustě.

Eli se zasmála, krátce, zaraženě.

„Nekouřím,“ řekla. Nerozuměl a usmíval se neměnným způsobem. „Ne-kou-řím,“ slabikovala. Přesto nerozuměl. Snažila se vzpomenout si na to slovo v cizí řeči, nebylo to nic platné, nevzpomněla si na nic.

„Zle-čno,“ řekl muž, vytáhl ze stříbrného pouzdra cigaretu a cvakl zapalovačem.

Zavrtěla hlavou. Ťukl prstem na sklenici. Zvedl ji, lehce se uklonil, aby bylo zřejmé, na čí zdraví pije.

Eli zavrtěla hlavou. Uchopil ji za ruku a vtiskl jí sklenici do prstů. Znovu pozvedl svou sklenici. Usmíval se jinak, nesmlouvavě, netrpělivě. Usrkla tedy několik kapek nápoje, voněl po koření, nebyl nepříjemný, napila se, předpokládala, že to bude pálit, a nepálilo, napila se ještě a ještě. Bylo jí do smíchu. Tlustý muž pokuřoval, usmíval se spokojeně, vítězně.

Vyklonila se z křesla, aby zjistila, co dělá Milada. Seděla tam stále sama. Zapalovala si cigaretu.

„Promiňte,“ řekla Eli. Muž potřásl nechápavě rukou s cigaretou. „Promiňte,“ opakovala Eli a protáhla se mezi stolkem a křeslem. Dostala chuť promluvit si s Miladou, nemohla se ubránit.

Musila přejít celou kavárnu nohama, kterým namáhavě vnucovala každý krok. Měla dojem, že ji nohy v pohybu kupředu zdržují. Sledovala modrý pruh koberce před sebou a udržovala si podle koberce směr. Když došla k baru, Miladina židle byla prázdná. Překvapením zamrkala.

„Slečna šla ven,“ oznámil jí číšník.

Poručila nohám, aby šly ven, a udržovala tentokrát směr podle žlutého pruhu. Proplula otáčivými dveřmi do vestibulu. Milada stála u akvária, levý loket v pravé dlani a kouřila.

„Povídala jsem ti, aby ses ke mně nehlásila,“ oslovila ji. „Každá sama u svýho stolu.“

Eli ji neposlouchala. Cítila nebývalou převahu.

„Všimla sis ho?“ řekla.

„Hm.“

„Je to určitě milionář,“ řekla Eli, „má plantáže, milióny a takový věci.“

„Hm.“

„A ten bourák mu patří.“

„Kterej?“

„Tenhle,“ namířila Eli ukazováček přímo před sebe, kde za velkými skly hlavních dveří stálo při chodníku stříbřité, velice ploché a velice široké auto.

„Hm.“

„To ti nestačí?“ zeptala se Eli.

„Člověk tě sem vezme a ty tu děláš ostudu,“ řekla Milada. „Neumíš se prostě chovat.“

„Umím jen trochu německy. Říkala jsem ti to. Jenom trošínku německy.“

„Kam jdeš?“

„Pro kabát, do šatny,“ dala se Eli do smíchu. „Já ti ho odkážu, chceš? Já ti ho, Miládko, odkážu.“

Milada šla za ní k šatně:

„Poslouchej, to nemyslíš vážně.“

Eli si oblékala kabát.

„To nemyslíš vážně. On tam čeká.“

„Ti to říkám, že ti ho odkazuju. Vysvětli mu to. Anglicky mu to vysvětli.“

„Jestli odejdeš, tak je mezi náma konec.“

Eli ji neposlouchala. Snad ji ani neviděla. Pospíchala k východu.

Na ulici pršelo. Krůpěje deště jí stékaly po obličeji, nedbala o ně a nestírala je. Usmívala se a chvílemi se zasmála nahlas, pro sebe, ale neulevilo se jí, smích v ní neubýval.

Ach ne, usmívala se, jak je život směšný, jak ta Milada koukala, na to nezapomenu. Ach, jak se jen koukala, ať to někdo udělá po ní.

Z pocitu náhle nabyté všemohoucnosti se dala do zpěvu.

Proti ní šli dva chlapci. Když je míjela, zastavili se a zírali za ní. Přestala zpívat a zrudla. Zatoužila po nějakém úkrytu, kde by se před všemi schovala. Před všemi. Vkročila do prvních domovních dveří, prošla chodbou pod schodiště a s údivem poznávala, že se jí všechna radost proměňuje v nejasný stesk a smutek.

Dala se nad tím do smíchu a přidržovala se prázdné nádoby na popel. Smála se ještě hezkou chvilku, než se rozvzlykala.

Idyla

Jenom zmatení démoni se ptají

sami sebe:

Jsou mezi lidmi pouta, o nichž nevíme? A sílí, když

je přetneme?

Kde jsou ta pouta? V mase? V kostech?

U kuchyňského stolu se holil starší muž. Pečlivě napínal dvěma prsty kůži na tváři a stahoval břitvou pěnu žilkovanou rezatými zbytky vousů. Právě v okamžiku, kdy do kuchyně vešla žena v teplákách, oddělil se mužovi od břitvy chomáček zarezlé pěny a dopadl mu na obnošený, místy prodřený svetr.

„Hergot,“ zaklel a pokoušel se malíčkem smést se svetru pěnu.

„Něco jsem přinesla,“ řekla žena v teplákách. Skrývala za zády věc.

„Na tebe je spolehnutí,“ zastavil muž břitvu a držel ji před sebou s pokrčenou paží, „pivo jsem si přinesl sám.“

„Ach, nech toho,“ odfoukla si žena rozcuchané vlasy s čela, „nezačínej a radši se podívej.“ Pomalu ukazovala ruku, kterou skrývala za zády. Držela v ní bělostnou vázičku ovinutou porcelánovými růžemi, zvedala ji zvolna vzhůru s nadšeným očekáváním, svítila jí na pozadí hnědé teplákové bundy, nakonec se ruka s vázičkou zastavila na mohutných ňadrech, držela ji pyšně jako matka obzvlášť povedené dítě.

Položil břitvu na stůl:

„Co je to?“

„Váza,“ podivila se okázale. „Arnošte,“ zavolala na sedmnáctiletého mladíka, který seděl na stoličce a piloval si nehty. „Arnoštku, podívej se přece. Nelíbí se ti?“

Arnošt si piloval nehet na palci.

Otec se chopil znovu břitvy. „Myslí si to co já,“ řekl.

Matka postavila vázu na kredenc.

„Není krásná?“

„Ty…,“ napínal si otec kůži na tváři, „ty jsi…,“ holil se, „ty jsi se zbláznila.“

Arnošt zastrčil pilníček:

„Tak já jdu.“

„Už zase někam jdeš?“

„Ty sis taky byla pryč,“ řekl otec, „my chlapi máme taky svý.“

„Arnošte,“ ozvala se bezradně matka, „chtěla jsem ti přinést známky, ale nemá. Nemá známky.“

„Tak já jdu,“ řekl Arnošt a odešel a nechal pootevřené dveře.

„Zavři,“ slyšel otce volat na matku, „zavři!“

Činžák stál na pusté pláni na okraji města. Za silnicí vedoucí do polí odumíralo několik starých vilek s dřevěnými verandami. Další činžák stál také osaměle na neviditelném půdorysu budoucího sídliště a vítr hnal déšť drobný jako dým přes pustou pláň mezi osiřelé domy. I zastávku trolejbusu, laminátový přístřešek, jako by jeho nešťastný tvůrce s úlevou odhodil a opustil.

Arnošt se dovlekl do přístřešku, ale Jašek tu ještě nebyl. Stál pod stříškou sám, trolejbus právě odjel. Vítr se třel o vlny laminátu a pokoušel se strhnout střechu. Arnošt si zapálil cigaretu. S údivem pozoroval své dlouhé hubené prsty. Trochu se mu chvěly.

Jašek přijel až druhým trolejbusem.

„To je počas,“ řekl, „kdybych ti to neslíbil, tak jsem nepřijel.“

„Jestli nechceš –,“ řekl Arnošt nejistě.

„Co řeknu, to platí. Držím slovo.“

Jašek šel první a zachycoval vítr širokými rameny.

„Ty se bojíš?“ zeptal se Arnošta.

„Čeho?“

„To z tebe udělá chlapa.“

Pěšina ke vzdálenému činžáku vedla kolem jámy se zavážkou, nemohli jít přímo a mokli a klouzali po mazlavém jílu.

„Po tom přestane člověk vypadat jako kluk. Ty bys chtěl být do smrti klukem?“

„Heleďse,“ zahodil Arnošt rozmoklý kousek cigarety, „chtěl jsem to já, nebo jsem to nechtěl? Tak vidíš.“

„Já jen, jestli sis to nerozmyslil. Třeba se netěšíš. Třeba se ani netěšíš.“

„Náhodou se těším, fakt, už se těším.“

„Já, Arno, nemám podělaný kluky rád. Ty jsi docela fajn kamarád. Sice seš mladší, ale jako bys byl stejně starý jako já. Hraješ príma basket, vyznáš se v motorkách a nepotřebuješ nic jinýho, než abys byl pořádnej chlap. Podívej se na mě, co to ze mě udělalo.“ Jašek se pokusil nadmout pod pláštěm hrudník.

Arnošt by si byl rád zapálil novou cigaretu, ale bylo marné se o to i jen pokusit. V tomhle větru a dešti.

„Jestli myslíš na Evu,“ řekl Jašek, „pusť ji klidně z hlavy. Poněvadž mi ještě bude jednou moc vděčná.“

„Nemyslím na Evu,“ řekl Arnošt, „proč mám myslit na Evu. Já s ní nic nemám. Teda fakticky.“

„Ale myslit na ni můžeš. A nemá to cenu.“

Obešli popelnice, bidlo na klepání koberců a konečně měli pod nohama pevný cementový chodníček před panelovým činžákem.

„Bydlí v pátým patře,“ řekl Jašek. „A nemají výtah.“

Dlouho si čistil boty o rohožku v domovních dveřích.

„Nesmíme nanýst špínu,“ vykládal, „nemá to ráda.“

Stoupali po schodech, v syrovém vzduchu se neslo ze sklepa tlumené bušení pračky, dům skrýval pravidelně bušící srdce.

„V pátým patře jsou jenom garsonky,“ vysvětloval Jašek, a když vystoupili do čtvrtého patra, řekl: „Nech mě mluvit. Neskákej mi do řeči.“

Zazvonil u levé garsoniéry. V garsoniéře zaklapaly vysoké podpatky. Jašek si odkašlal.

„Dobrý odpoledne, Heleno,“ pozdravil mladou ženu v černém županu posetém žlutými květy.

„Dobrý… odpoledne…,“ řekla trochu zaraženě mladá žena, a prohlížela si Arnošta.

„To je Arnošt,“ představoval Jašek.

„Tak to je Arnošt,“ podala Arnoštovi ruku a najednou byli všichni tři před věšákovou stěnou a Jašek si svlékl plášť a šálu, a čepici hodil furiantsky na přihrádku nad věšáky, ale čepice spadla, chytil ji ve vzduchu, vyhodil ji znovu na přihrádku a zase sklouzla.

„Ukaž,“ dala se Helena do smíchu a vzala čepici a položila ji na přihrádku.

Arnošt zatím pověsil svůj plášť, díval se do zrcadla a přihlazoval si mokré vlasy. V zrcadle viděl za sebou hlavu mladé ženy, její kaštanové natupírované vlasy, tupý nos, příliš plné rty – a otočil se. Ne, štíhlá rozhodně nebyla a měla ohromné poprsí. Arnošt si vzpomněl na matku a bylo mu, jako by se právě dopustil nějaké trapnosti.

Helena je postrčila za věšákovou stěnu. Garsoniéra se nořila do povadlého světla deštivého dne a vypadala v něm velmi pohodlně se širokým gaučem a polštáři, útulně s figurkami, tretkami a obrázky. Posadili se do křesel kolem plynových kamínek. Jašek natahoval nohy téměř až k nim.

„Abych oschnul,“ kýval střevíci před plamenem.

„Tady je hrozný bláto, hoši,“ řekla Helena.

Arnošt se opatrně rozhlížel. Nad gaučem visela veliká fotografie moderní lokomotivy a před ní vedle schůdků stála nějaká postava. To je její muž, pomyslil si, a to je jeho lokomotiva. Všiml si, že zpozorovala jeho pohled. Rychle sklopil oči na Jaškovy nohavice. Jako by ho přistihla při něčem nedovoleném.

„Upečeš si nohy,“ řekl schválně nahlas.

„Neboj,“ zavrtěl sebou Jašek v křesle, zaujal pohodlnější polohu.

„Nevíte, jaká je tu nuda,“ řekla Helena, „propána, tady je nuda.“

„Třeba by sis měla najít nějaký flek. No. Něco malýho,“ poradil Jašek.

„Dělat prodavačku? Za pár stovek?“ řekla Helena. „Já bych věděla co. Ale to je těžký.“ Vstala a vytáhla za květovanou záclonkou kytaru. Postavila se ke gauči a několikrát sáhla do strun.

„Takhle trochu teplýho do žaludku by nebylo?“ otočil k ní Jašek hlavu. „Úplně mě rozrazila zima.“

Odložila kytaru.

„Udělám kávu,“ řekla a zmizela za zástěnou, kde byla přípravna.

Jašek se naklonil spiklenecky k Arnoštovi:

„Mně je vždycky zima, když chce zpívat. A co jí říkáš? Správná, co? A tady. Má toho dost, ne?“

Helena se vrátila:

„Za moment to bude.“

„Príma,“ přehodil si Jašek nohy, aby se osušil i z druhé strany.

„Rozumíte hudbě?“ zeptala se Arnošta.

„Ne.“

„Co to povídáš,“ řekl Jašek, „rozumí hudbě, a náhodou moc jí rozumí. Jenže je skromnej,“ zamrkal na Arnošta.

„Ne, ne…,“ koktal Arnošt, „nerozumím, vůbec na nic nehraju.“

„Jo a co ta trumpeta a… a harmonika,“ tvrdil Jašek.

„Vůbec ne,“ bránil se Arnošt, „ne,“ a najednou se dopálil, „kruci, přece to musím vědět já, jestli rozumím hudbě.“

„To nevadí,“ uklidňovala ho Helena, „zahraju vám svoji písničku. Jašek ji už zná. Zahraju ji jenom pro vás.“

Sáhla po kytaře a začala hrát. Melodie byla prostá a Arnošt měl dojem, že ji někde slyšel.

„Príma,“ řekl Jašek potměšile, když přestala hrát.

Nepostřehla jeho potměšilost a řekla:

„Jenomže nemám k písničce slova. Slova dělají hodně.“

„Něco jako Láska nebeská nebo Lampióny, lampióny,“ řekl Jašek. „Ale to by ti mohl Arnošt něco složit. Na básničky je kanón.“

„Já? Na básničky?“

„Jen se nedělej,“ řekl Jašek.

„To by bylo báječný,“ vydechla Helena.

Za zástěnou se rozlehlo pískání. Helena se zamyšleně odkolébala k vařiči připravit kávu.

„Člověče, co to říkáš?“ rozčileně šeptal Arnošt.

Jašek mávl rukou:

„Ty ničemu nerozumíš. Děláš jenom hovadiny.“

„Ale já…,“ zašeptal Arnošt.

Helena přinesla šálky s kávou, cukřenku a skleněnou misku s cigaretami. Zapálila si, vyfoukla kouř a řekla:

„To jste mi udělal radost.“

Arnošt neměl dost síly, aby jí odporoval.

„Je to pro něj maličkost,“ řekl Jašek, „vyhrál už dvakrát estéem a otiskli mu básničku v novinách.“

Arnošt upíjel kávu.

„Oslaďte si ji přece,“ řekla, „básníci jsou pořád zamyšlený,“ uchichtla se.

Jašek v křesle téměř ležel, dlouhé silné nohy natažené před sebou až k mřížce plynových kamen, držel si talířek s šálkem na břiše a míchal. Vyhlížel spokojeně. Byl spokojený se svým dílem, se světem i s teplem a kávou. Pomrkával spiklenecky na Arnošta, když se Helena nedívala.

„Co myslíte,“ vyzvídala Helena na Arnoštovi, „já si představovala k písničce takový slova… jako že jsem sama a nikoho nemám… Víte, jako že je večer v nějaký zahradní restauraci a sedím tam jenom já a číšníci překlápějí židle na stoly… já myslím, že je to dost smutný, když je člověk sám…,“ zvedla pojednou víčka a rozevřela oči dokořán, jako by jimi chtěla pohltit celou velikou samotu.

„Složí ti blues, nemám pravdu?“ srkal Jašek kávu.

Helena vytáhla z kapsy županu papírek.

„Něco jsem si napsala, ale není to ono… Jsem smutná,“ četla, „a zpívám si… Jenomže teď by to potřebovalo rým.“

„Rýmy musí být,“ řekl Jašek a položil šálek na dřevěný tác. „Kafe vaříš príma.“

„Chceš ještě jedno?“ zeptala se.

„Ne, děkuju, já už budu musit jít. Mám dneska moc obstarávání.“

„Už jít?“ řekla.

Arnošt se pohnul, jako by se chystal povstat. Jašek mu položil ruku na rameno a přidržel ho v křesle.

„Arno, zítra se uvidíme,“ řekl, vzepřel se dlaní na Arnoštově rameni a vztyčil se.

„Co tak pospícháš?“ řekla Helena.

Jašek roztáhl paže a narovnal se v kříži. Místo odpovědi zašel za věšákovou stěnu a objevil se s čepicí na hlavě.

„Dobře to slož,“ oblékal si kabát, a když mu Helena otvírala dveře, zavolal na Arnošta: „A rýmy. Rýmy musí být.“

Sotva se Helena vrátila, řekla:

„Je už dlouho váš kamarád?“

„Dlouho.“

„Nezdá se vám zvláštní?“

„To je.“

„Někdy se mi zdá, že ho nesnesu, že ho vyhodím. Zdaleka není tak jemný jako vy.“

„Já nejsem jemný,“ zabručel Arnošt.

„To se pozná,“ řekla, „a pomůžete mi s tou písničkou?“

„Když já… když on… lhal… Já nikdy nic neskládal.“

„Kdopak by byl tak skromný,“ přitáhla si křeslo těsně k němu. Cítil lak na jejích vlasech a zvláštní vlhkost pokožky na jejích skráních, také župan se žlutými květy něčím voněl, pudrem, kompotem nebo ještě něčím jiným. Držela mezi palcem a ukazováčkem lístek s načmáranými slovy tak, aby viděl, co je na něm napsáno. Jsem smutná a zpívám si, četl, jsem smutná a, četl, jsem smut, četl.

„Musíte mi s tím pomoct,“ zatřásla lístkem.

Měl bych ji teď vzít kolem ramen, napadlo mu, nebo jak se to dělá ve filmech, jenže necítil vzrušení, spíš neurčitou úzkost, a zase si představil Jaška, slyšel v duchu už předem jeho chechtot, a zároveň se snažil soustředit se na její přání.

„A co…,“ řekl, „napsat: jsem osamělá…“

„To nejde, když se zpívá: osamělá, je to moc dlouhý,“ dotkla se ho ramenem.

„A co…,“ horečně přemýšlel, jako by ho dobrý nápad zbavil její tísnivé blízkosti, „třeba… Jsem sama…“

„To je ono,“ řekla, „je to pravda a je v tom i ten smutek a není to dlouhý. Vy asi nejste nikdy sám, máte kamarády, rodiče a děvče…“

Položil na stůl svou pomačkanou krabičku cigaret. Postrčila před něj skleněnou misku s cigaretami:

„Vezměte si ode mě.“

Vzal si, a zatímco si zapaloval, rozvažoval, jestli je sám, jestli má kamarády. Kamarády by měl, ale ne pořád, a pak, když se to tak vezme, ten Jašek je opravdu divný. Proč mu to nezařídil jinak? Takhle si to nepředstavoval. Bavit nějakou paničku. A rodiče? A děvče?

„Máte nějaké děvče?“ uhodla jeho úvahy.

„Ne,“ řekl.

„To je dobře, dneska nejsou holky hodný.“

Proč nejsou hodný, přemýšlel. Nenechala ho dlouho přemýšlet. Vstala, založila ruce za hlavu a protáhla se. Župan se jí napnul na břiše a na ňadrech.

„Necháme toho skládání,“ prohlásila, „nač mám skládat, že jsem sama, když teďka zrovna nejsem. Člověk se nemá trápit, je to tak?“

Přikývl.

Spustila paže a kočičími kroky přešla ke gramorádiu.

„Pustíme si tango,“ řekla, „zatančíme si trochu.“

„Tancuju twist,“ vyfoukl kouř. S cigaretou v ruce si byl jistý.

„Twist se tancuje moc na dálku,“ řekla upřímně.

Spustila desku a vykročila k němu. Musil odložit cigaretu.

„Tohle neumím,“ řekl, „twist mi jde líp.“

„Povedu vás,“ uchopila ho za ruku a vedla jeho kroky. Dával pozor, aby jí nešlápl na nohu, a byl tím tak zaujat, že zapomněl, že tančí s ženou. Deska dohrála. Spustila ji znovu.

„Tohle tango miluju,“ řekla. Cítil, jak ho silně svírá, a přestal dávat pozor na kroky, zapomněl, že tančí, a hlavu mu plnila jediná myšlenka. Jsem s ní sám, a musím něco udělat. Už kvůli Jaškovi, už kvůli němu.

„Jak se vám tančí?“ položila mu hlavu na hruď, její účes se mu plazil po tváři.

„Dobře,“ řekl vyschlým hlasem.

„Víte,“ vrněla mu na hrudi, „člověk nemá nic odkládat. Žádnou radost. Poněvadž zítra už možná vůbec žádná radost nebude. Je to tak?“

„Hm.“ Byl by přisvědčil všemu.

Tančili těsně kolem gauče. Ach, teď – dodával si odvahy.

Předešla ho. Zakopla o roh gauče a v pádu ho strhla s sebou. Gramofon hrál tango, dohrál, jehla chvíli škrábala po desce, potom se kotouč samočinně zastavil a bzučel jenom proud v rádiu a tři pravidelně se střídající tóny větru narážejícího na okap a z hlubiny domu bušila pračka, ale mohlo to být i srdce.

Když vstal, sáhl do skleněné misky po cigaretě. Střehl se ohlédnout. Zapálil si a uslyšel za zády smích. Prudce se otočil.

„Čemu se směješ?“ vybuchl podezíravě.

Ležela na gauči, nesnažila se ani přikrýt se a pohupovala se na polštářích smíchy.

„Arnoštku,“ řekla, „jsem ráda na světě.“

Zavadil pohledem o obraz s lokomotivou nad gaučem a se smutnou vítězoslávou, která v něm narůstala, se smísilo pohrdání a posměch. S cigaretou v ústech šel k věšáku.

„Ne,“ vykřikla, „ještě nechoď!“ Vyskočila z gauče a v běhu si zapínala černý župan se žlutými květy.

„A co,“ řekl, navlékaje si druhý rukáv pláště.

„Počkej ještě,“ zaprosila.

Sáhl po knoflíku dveří.

„Ale přijdeš zase, viď,“ hladila mu klopy pláště, „musíš přijít, jsem sama, víš, skoro celý týden, musíš, musíš, počkej, potáhne tě to sem, přičaruju si tě, musíš přijít…“

Jediným trhnutím otevřel dveře. Stála za nimi dívka.

„Promiňte,“ řekla, „nechci vyrušovat, ale mohla byste mi půjčit trochu cukru? Zítra vám ho odvedu.“

„Samozřejmě,“ řekla Helena klidně. „Pozdravuj strýčka,“ křikla za Arnoštem, který sestupoval po schodech.

Přecházel větrnou pláň a nemyslil na nic.

Doma škrabala matka u stolu brambory, otec, sklenici piva před sebou, četl noviny.

„Arnošte,“ řekla matka, „to jsi tu brzo… Já jí stejně nevěřím. Celý život cestovala, tak aby neměla známky, na dopisech a pohlednicích.“

Otec vzhlédl od novin:

„Člověče, já si snad přece jenom koupím holicí strojek. Koukni,“ ukázal červený šrám na bradě, „a takhle abych šel večer s brigádou do divadla.“

Prošel kolem matky a otce do pokoje, hladil žebra ústředního topení, měl nutkání něco dělat, a šeptal si:

„Nic, nic, nic…“

Ještě nikdy mu nepřipadal svět tak nepochopitelně prázdný, zbytečný a nesmyslný. Copak až to povím Jaškovi, přestal hladit topení. A s tou samotou měla vlastně pravdu. Podíval se na pendlovky, byla ještě spousta času. Basketbalový trénink zahajoval až za hodinu. Přesto vytáhl ze skříně sportovní pytel a hodil si jej přes rameno.

Telefon

A nebylo nikoho, aby ji omyl, jak se sluší učinit

mrtvým, ale ona byla mrtvá

i živá. Tak omyla živá mrtvou a oblékla ji do jemných

svatebních šatů,

už jen obrys ženy a brzy vzpomínka.

Opustila jej, dřív než se mu podařilo vyslovit její

jméno.

Ti, kdo odcházejí navždycky, se zapomínají loučit.

„A máme cukr,“ postavila dívka na stůl sáček s cukrem. Stůl byl pokrytý velkými čtvrtkami a bylo jich tolik v tak pestrém nepořádku, že nebylo vidět ani kousek stolní desky. Dívka zasunula šňůru ponorného vařiče do zdi a vnořila kovovou spirálu do kastrolu s vodou. „Úplně jsem zapomněla, že nám došel cukr. A sousedka měla návštěvu…“ Dívka sebrala z nízkého třínohého stolečku prádlo a prostírala pro dva. „To je ti s ní… Úplný román, Iro.“

Ira ležela na polním rozkládacím lehátku v příliš těsném flanelovém pyžamu, které nebylo její, přikrytá až k bradě bíle povlečenou pokrývkou, jejíž bělost připomínala starý sklovitě tající sníh. Ležela nehybně, držela před sebou knížku a nečetla.

Dívka pobíhala po ateliéru v černých manšestrových kalhotách a černém svetru ke krku jako poplašený havran mávající křídly.

„Havran děl: Už víckrát ne,“ řekla Ira.

Dívka přenesla stoleček k lůžku.

„Mohla by sis vymyslit něco jiného, už bys mohla začít s něčím jiným,“ řekla.

„Bude to asi utkvělá myšlenka.“ Ira sklapla knížku a převalila se na bok.

„Bolí tě něco?“

„Ne. Myslím, že už jsem dobrá. Jenom utahaná. Jsem strašně utahaná.“

„Vypiješ si čaj a můžeš spát.“

„Když usnu, tak ho vidím a hádáme se. Pořád se hádáme, a já se nechci hádat.“

„Dám ti prášek pro spaní. Jestli ho někde najdu.“

„Nač? Spím dobře, jenom se mi zdá o Honzovi a hádáme se.“

„No bóže,“ řekla dívka a šla vypnout vařič. Spařovala čaj a vraštila čelo a vysouvala z úst špičku jazyka.

„Za celou tu dobu mě nepřišel navštívit,“ řekla Ira. „Nemyslím tam, chápu, proč asi nechtěl jít za mnou tam, ale proč aspoň nezavolal, nebo proč nezavolá sem. Ví, že máš telefon. Proč nezavolá?“

„Napij se raději čaje a vyspi se.“

„Říkal, abych to udělala, abych nezapomněla, jaký to bylo dřív, a že se všechno zase vrátí.“

„Napij se čaje, to ti udělá dobře.“

Dívka se posadila na sedačku, vzala si z talířku suchar, ukousla a zapila čajem.

„Proč nepiješ?“ zeptala se přísně Iry.

Ira poslušně zvedla svůj hrneček, ale nepila.

„Nemá cenu myslet pořád na stejnou věc,“ řekla dívka, „pořád a pořád dokola. Kdyby teď zavolal, co bys mu řekla?“

„Nevím, co bych mu řekla. Jen kdyby zavolal.“

„Pij, dokud je čaj teplý, nebo mi tu nastydneš. Mám s topením trápení. A v tomhle mám pracovat.“ Dívka zaklonila hlavu, podržela u rtů hrneček dnem vzhůru, aby jí sklouzla na jazyk kaše rozmočeného cukru.

Irou proběhla při pohledu na přítelkyni slabá nevolnost. Viděla, jak dívce chutná čaj, suchar i cukrová usazenina na dně hrnečku, byla zdravá a pohybovala se v nepořádku svého ateliéru cílevědomě, všechny její pohyby měly určitý smysl a všechno vykonávala s nepochopitelnou chutí. Čím déle se na ni Ira dívala, tím jí bylo hůře. Hledala, čím by nevolnost přemohla.

„Havran děl: Už víckrát ne,“ řekla.

„Opravdu,“ řekla dívka, „už bys mohla začít s něčím jiným.“

Pokoušela se uvést věci a papíry na pracovním stole do jakéhosi pořádku. Odnášela celé náruče pokreslených čtvrtek pod okno. Malý elektrický radiátor postavila na pracovní stůl, aby jí ohříval ruce. S uspokojením přerovnala na stole krabici s tužkami, tuše, barvy a štětce. Pak sňala se skříně stolní lampu.

„Budu musit svítit,“ řekla, „ale sklopím stínidlo, aby ti nesvítilo do očí. Piješ?“

„Piju,“ odpověděla Ira, ale nepila.

„A zdřímni si.“

„Ano.“ Na spánek neměla pomyšlení.

„Musím zítra odevzdat návrh na tu obálku.“

„Ano.“ Neposlouchala ji.

„Buď hodná, Ajrín,“ řekla dívka, „a spi.“

Ira ležela s otevřenýma očima. Její přítelkyně se nyní hýbala ve žluté kapce světla jako drobný živočich pod mikroskopem v osvětleném zorném poli, z něhož nemůže utéci. Zajetí, uvědomila si Ira, zajetí je pocit, který mám už týdny. Byla jsem v jeho zajetí, když mě denně vodil na dlouhé procházky a přemlouval mne, abych se k tomu odhodlala, byla jsem v zajetí té věci a po ní jsem v zajetí jeho mlčení.

„Proč svítíš?“ řekla Ira. „Venku je ještě světlo.“

„To mi nestačí.“

„Ale já můžu ještě docela dobře při denním světle číst.“ Měla chuť přít se.

Zazvonil telefon. Ira se vzrušeně posadila na lůžku.

„Přikryj se,“ řekla její přítelkyně.

Telefon zazvonil znovu.

„Vem to, vem to,“ naléhala Ira.

Dívka obešla pracovní stůl a poklekla před skříní. Telefonní přístroj ležel na podlaze.

Zvedla sluchátko.

Ira ji dychtivě sledovala. Přítelkyně k ní byla obrácena zády.

„Co chcete?“ ptala se někoho v sluchátku.

„Kdo je?“ šeptala Ira.

„Omyl,“ zavěsila sluchátko. „Chtěl nádraží.“

Ira ulehla a dívka vstoupila do žluté kapky světla.

„Povídal mi, že mám zbytečný starosti,“ řekla Ira, „že bude všecko, jako bylo. A je? Je vůbec někdy něco, jako to bylo?“

„Měla by sis vzít prášek pro spaní.“ Dívka položila tužku a vystoupila z kapky světla.

„Ty nejsi v zajetí,“ řekla Ira.

Dívka jí sáhla na čelo:

„Poslyš, ty máš teplotu.“

„Hlouposti. Jsem už docela dobrá. Celá historie je za mnou. Historie,“ mumlala, „nic ti nenapadá? Nic? Moje historie,“ rozkládala pažemi. Kniha se svezla s pokrývky a dopadla na zem. „Moje historie. Já mám svou vlastní historii,“ padla obličejem na polštář a rozeštkala se.

„A tohle ke všemu,“ řekla dívka.

„Promiň,“ položila se Ira na záda, „jsem asi komická.“

„Ale vůbec ne,“ řekla dívka, „každý člověk má svou historii, samozřejmě, svoji válku, své střídání civilizací i svůj pád impéria. A období rozkvětu. Tomu rozumím.“ Šla ke skříni, otevřela ji a přehazovala nějaké krabice a přehrabovala se v kapsách kabátu. Vrátila se, skleněnou trubičku v ruce. Vyklepla z ní bílou pilulku vedle nevypitého hrnečku s čajem.

„Ty jsi nepila,“ řekla zklamaně. „Vezmi si pilulku a zapij. Škoda že nemám teploměr.“

„Nepotřebuju teploměr. To jsou nervy, věř mi, nic jiného to není než nervy.“

Stála nad ní a čekala, až polkne pilulku a zapije ji čajem.

Polkla ji a rozkašlala se.

„Nemám horečku,“ opakovala umíněně, „nikdy nemívám horečky, ani tam jsem ji neměla.“

Dívka se vrátila ke své práci, Ira tiše ležela naznak. Počítala v duchu. Minuta má šedesát vteřin. I minuta je součást věčnosti. I do minuty se vejde pořádná část věčnosti. Možná že věčnost je právě tahle minuta a po ní teprve začne čas, který se dá měřit.

„Myslíš, že zavolá?“ zeptala se.

Dívka v kapce světla kreslila. „Proč by nezavolal?“ řekla nepřesvědčeně. „Proč by ne?“ pokusila se přesvědčit sama sebe.

„Ty jsi ho neslyšela mluvit,“ řekla Ira, „chodili jsme po nábřeží a povídal, že to musím udělat. Jinak bychom se musili rozejít, poněvadž já bych musila jít k matce do Benešova a on by zůstal v Praze, ale to jsem nechtěla, moc dobře vím, jak to dopadá, kdybychom se viděli jenom v neděli nebo jednou za čtrnáct dní. A představ si moji matku. To přece nešlo a on povídal, že bude všecko, jak to bylo, a já vidím, že to není, jak to bylo.“

„Už o tom nemluv, zbytečně se rozčiluješ.“

„Jen mě nech. Potřebuju o tom mluvit, potřebuju to ze sebe dostat všecko ven, jenže zas mi to narůstá, a čím víc se toho zbavuju, tím víc to ve mně zase narůstá. Povídal mi taky, že když si to dám vzít, že bude shánět byt, a že má děti rád, ale ne teď, právě v téhle chvíli. Povídal, že mě má rád, a povídal: vždyť mě znáš, a já kývla. Posloucháš mě, nejdu ti na nervy?“

„Ale ne. Vypravuj, když ti to dělá dobře.“

„Proč mi nevolá, když říkal, že zůstane všechno při starém? Povídal, že má děti rád. A když tam člověk jde, tak čeká dítě, a když jde odtamtud, tak už ho nečeká a neví, jestli ho ještě někdy bude čekat. Jestli se v tobě něco nepřetrhlo a už nikdy nenajdeš pokračování, poněvadž jsi sama dovolila, aby se ta nit přetrhla.“

„Nemysli na to. Až si odpočineš, budeš studovat a dohoníš všechny zkoušky. Na to mysli.“

„Jsi děsná,“ řekla Ira, „jsi prostě děsná. Jsi pouhý živočich.“

„Děkuju pěkně.“ Dívka kreslila a nepřerušovala práci.

„Jsi odporně přesná, tvůj realismus mě zničí. Vůbec nevíš, co je to mít někoho rád.“

Dívka kreslila.

„Ty znáš jenom živočišné funkce, u tebe funguje společnost, muži a ženy, žaludek ti funguje, štětce ti fungujou… zdraví je třeba udržet… přikryj se, ať nenastydneš… a proč, proč je třeba udržet si zdraví, proč je třeba fungovat… proč, po tomhle všem… proč má člověk žít…“

Dívka kreslila.

„Proč žiješ?“ rozčilila se Ira.

„Jednou ti to povím,“ řekla dívka, „dneska by to nemělo smysl.“

Na podlaze se rozdrnčel telefon.

„Jdi k tomu,“ volala Ira vzrušeně.

Dívka obešla pracovní stůl a poklekla před skříní. Zvedla sluchátko. Ira zatajila dech.

„Zase,“ položila dívka sluchátko. „Omyl. Buď máme podobné číslo s nádražím, nebo… je v tom nějaká chyba.“

Ira promluvila po delší přestávce:

„Co když se k nám nemůže dovolat? Tohle je ale situace.“

Dívka vstala od stolu a přešla k lůžku.

„Přikryj se, prosím tě,“ řekla Iře a sáhla jí na čelo. Bylo rozpálené.

„A ty si pořád namlouváš, že mám horečku,“ řekla Ira, „nesmysl. Ne abys volala doktora.“

Dívka se vrátila ke své práci. Ira přimhouřila oči a pozorovala přítelkyni řasami. Žlutá kapka světla se protáhla a dala se do pohybu, stékala. Jako slza. Staří Egypťané věřili, že se člověk zrodil ze slzy božského oka. Člověk ze slzy. Člověk slza. Snad jsem se také tak narodila.

„Kdybys mohla usnout,“ řekla dívka. „Já se divím, že ti prášek nezabírá.“

„Už nikdy neusnu, spát nemá cenu.“

„Ještě ráda usneš.“

„Nikdy neusnu a to mě zabije, nevstanu a neusnu. A nebudu jíst. Vlastně už jsem mrtvá,“ zlomil se jí hlas.

„Aleale…,“ řekla dívka.

„Chceš pro mě něco udělat?“ zeptala se Ira. „Jestli pro mě chceš něco udělat, dej si telefon na stůl. Mám takový pocit, že Honza bude volat. Než obejdeš stůl… mohl by to položit.“

„Jestli mu za to nestojíš, aby podržel sluchátko…“

„A co jestli je v telefonu chyba? Prosím, prosím.“

Dívka obešla stůl, zvedla telefon a bezděčně pohlédla z okna. Vítr se utišil a zdálo se, že už neprší. Na rozblácené pláni pobíhali dva malí chlapci.

Vtom se jí telefon rozdrnčel v ruce. Položila přístroj na stůl a přitiskla k uchu sluchátko.

„Kdo je?“ zeptala se. „Haló, kdo tam?“

Ve sluchátku slabě zapraskalo a ozval se zaražený hlas:

„To jste zase vy? Tak to zase není nádraží?“

„Ne. Totiž ano. Totiž ne.“ Ohlédla se na Iru.

„Honza,“ řekla Ira.

Hlas na druhém konci zavěsil, ale dívka držela sluchátko dál. Usmívala se na Iru a hovořila do ohluchlého mluvítka:

„Dobře se jí daří, dobře.“

Předstírala, že naslouchá. Děti na pláni měly holínky a brodily se v obrovské kaluži.

„To bude ráda,“ řekla dívka. „Ano. Jistě. Ne, teď prosím vás ne.“ Zavěsila.

Ira seděla na lůžku:

„Povídej, povídej.“

„Přikryj se,“ rozkázala dívka. Ira se položila a přikryla se.

„Já to věděla,“ říkala přikrytá až k bradě, „já věděla, že zavolá. A nepovídal, kdy přijde?“

„Něco říkal,“ odpověděla dívka zamyšleně, „ale v sluchátku to hrozně praskalo… To nevadí, stejně nikam nejdeme, může přijít.“

„Ne, nikam nejdeme,“ řekla Ira.

To uslyšíš věci

Zhlížela se v prasklém zrcadle svého nedlouhého

života: toto je svět, v kterém jsem žila.

Teprve roztříštěný

nabízí na hranách střepů své jiskření.

Lidské oči uhýbají velkému světlu.

Jiskření snášejí líp.

Byli dva a rozráželi nohama v gumových holínkách žlutou hladinu veliké kaluže, využili toho, že přestalo pršet, ale jejich kroky byly pomalé, šourali se, protože měli v hlavě tu záležitost.

„Co kopáš? Nekopej. Stříká to,“ rozvážně napomenul starší mladšího.

Mladší hrnul špičkou holínky před sebou malý příboj a náhle nečekaně do příboje znovu kopl, až se zvedla blána žluté vody a postříkala staršího.

„Michale!“ rozkřikl se Olda.

Michal se dal na útěk. V běhu křičel:

„Pátá třída, medvědi…“

Ale nikdo ho nepronásledoval. Byla tu ta záležitost. Michal se zahanbeně vracel.

První uviděl Evžena Olda.

„Koukni, už jde,“ řekl bratrovi.

Michal se otočil.

Evžen šel po pěšině mezi oběma osamělými činžáky, nad mokrou plání se už smrákalo, všechno bylo jiné než toho letního dne, kdy celá věc začala.

Tehdy uviděl Evžena první Michal. Evžen šel po pěšině, pláň byla suchá, až se z ní prášilo, a na modré obloze se šinulo dopravní letadlo, protože byly dvě hodiny odpoledne.

„Heleďse, dlouhej Evžen,“ řekl tenkrát Michal.

„Ahoj,“ pozdravil tenkrát Evžena Olda, jako by mu na tom nezáleželo.

„Co tu, kluci, děláte?“ soukal si Evžen úzké černé kalhoty do pasu. Neměl žádné boky, kalhoty mu klouzaly a květovaná košile mu vylézala. Evžen byl hubený a klátil se kupředu. „Co děláte?“

„Votravujeme se,“ řekl Olda.

„Tak dělejte, ať vypadnete,“ poradil jim Evžen.

„Proč?“

„Mám tu rande,“ odplivl si Evžen. „No, chvíli tady zůstat můžete, ale malou.“

Zůstali.

Evžen obhlédl trávu a spustil se na suchý drn.

„Hergot, to je hic,“ nadul Evžen tváře a se sykotem vyfoukl vzduch. Rozepjal si všechny knoflíky košile a seděl tu s obnaženou hrudí.

„Co je to?“ zeptal se Olda a natáhl ukazováček.

„Nemakej na to,“ řekl Evžen lenivě, „to je pro štěstí, na řetízku, takový to. Jsem dostal.“

Olda se zarazil:

„Od holky?“

„Od holky,“ zapištěl Michal a svalil se pobaveně do trávy.

„Jo,“ sáhl si Evžen na krk a pohrával si s řetízkem, „od holky, od hodně velký holky, od mý mámy.“

„Naše máma je ještě v práci,“ ozval se Michal. Ležel naznak v trávě spálené sluncem, „a táta je taky ještě v práci.“

„Ty dneska nepracuješ?“ zeptal se Olda Evžena.

„Dneska jsem toho už nechal. Člověk se nesmí moc…“

„To můžeš jen tak nejít do práce?“ divil se Olda. „Náš táta…“

„To se ví, že můžu,“ nenechal ho Evžen domluvit, „přece se nepředřu. Jsem v učení, ale nepředřu se. Ulil jsem se. Starej Šantera, s kterým jsem v dílně, se ulil včera. My to koulíme. Šantera se vždycky podívá na svý ruce a povídá: Ručičky pomalu, ručičky pomalu. Oni ho tam už znají a mají z něj legraci. On si svý vždycky udělá a stejně si vydělá na melouchách víc než v dílně. Hlavní věc je, povídá, mít vždycky socialismus, a plácne se přes kapsu na zadku. Tam nosí prachy.“

„A to můžeš jít jen tak pryč?“

„Jen tak, to ne, jasan, musíš to vyčíhnout. Řek jsem Šanterovi: Mám rande, soudruhu. No a tak. Pro to mají chlapi vždycky to.“

„A nikdo tě nezastavil?“

„Ty máš otázek jak pes blech. Dej s tím pokoj.“ Evžen pohlédl na náramkové hodinky. „Už byste měli jít,“ řekl, „anebo ne. Vona se vás nelekne. To byste museli vypadat jinak.“

„Tebe se lekne?“ zeptal se Michal Evžena.

„Půjdu s ní na rybník,“ řekl Evžen. „Vy se, kluci, nechodíte koupat?“

„Nesmíme,“ řekl Michal, „jenom s tátou.“

Evžen se zasmál:

„No jo, tatíček še muší pošlouchat.“

Olda zrudl, zvedl oblázek, prohodil jej zrezivělou obručí a strefil se do tlejícího slamníku. Mouchy s bzukotem zavířily. Potom si na něco vzpomněl a ulevilo se mu.

„Máme magnetofon,“ prohlásil.

„Pučenej,“ řekl Evžen.

„Ne, je náš, táta ho včera koupil.“

Michal se vzrušeně zvedl ze země:

„Večer nahrával, co si povídáme, a máma o tom nevěděla.“

„Ty mlč,“ mávl Olda rukou.

Michal zmlkl.

„Dobro,“ řekl Evžen, „taky si koupím magnetofon.“

„Já už umím nahrávat. Je to hrozně lehký. Hlavně abys nehejbal šňůrou od mikrofonu,“ řekl Olda.

„A to tě k tomu pustili?“ potřásl Evžen hlavou.

„A proč ne?“ zeptal se Olda.

„Poněvadž dospělí chtějí mít všecko pro sebe. Všecko mají a všecko chtějí. A lhát můžou taky, jak chtějí.“

„Náš táta nelže,“ ozval se Michal.

„Jo, jo, ale jdi, ty sardinko,“ řekl Evžen, „všecky se přetvařujou. Na ulici se dělají a v posteli jsou docela jiný. Já bych moh povídat. Lidi.“

„Jak to, že jsou v posteli jiný?“ zeptal se Michal.

„Mlč, prosím tě,“ okřikl ho Olda. Cítil, jak mu rozčilením začíná vysychat v krku. Zase stál před tím tajemstvím. Jakmile vyslovil Evžen slovo postel, bylo jasné, že se nejedná o postel, ale o tajemství. Kluci ve třídě dělali narážky na něco, co Olda nedovedl pochopit. Bylo to, jako by mu ukazovali jednotlivá ozubená kolečka, jako by mu zevrubně popisovali jednotlivé šroubky, ale on chtěl znát celý stroj a z jednotlivých kousků železa si ho nedovedl představit celý. A nač byl ten stroj dobrý? A byla to vůbec pravda, to o těch jednotlivých součástkách?

„Náš táta nelže. Máma taky nelže,“ opakoval Michal.

„Jojojo,“ roztržitě odpověděl Evžen a náhle se dal do smíchu. „A proč ne? To byste měli udělat, to.“

„Co bysme měli udělat?“ otázal se Olda.

„Dejte ten magnetofon večer vašim pod postel,“ řekl Evžen, „dejte jim ho pod postel a zapněte ho, až půjdou spát. To uslyšíte věci.“

„To nejde, táta večer nahrává písničky z rádia,“ namítl Michal.

„Ty mlč, prosím tě,“ řekl Olda.

„Všecko jde,“ tvrdil Evžen přesvědčeně. „Jak to říká Šantera, všecko jde, holky rychle, báby pomalu. Jen to udělejte. To uslyšíte věci.“

Michala se zmocnil nejasný strach.

„Já bych to tátovi neudělal,“ řekl.

„Jsi malej a hloupej, viď?“ zvrátil se Evžen dozpátku a opřel se o lokty. „Malej a hloupoučkej, co?“

„Se rozumí,“ snažil se Olda napodobit Evžena, „to nic není. Se rozumí, že to zkusíme.“

„Abyste měli jasno,“ zachechtal se Evžen. „Teda to uslyšíte věci.“

Potom stál Olda s Michalem dlouho na schodišti a myslil na to, co říkal Evžen. Michal jezdil vlhkou dlaní po leštěném zábradlí a vyptával se:

„Ty to uděláš? Jo? Uděláš to?“

„Udělám.“

„Jsi moc zvědavej?“

„Nemají mít před námi tajnosti. Mají nám povědět…,“ odmlčel se.

„Co?“

„Co?“ Olda přemítal. No jo, co. Jednou v noci vyšel potmě z dětského pokoje, spletl si směr a na chodbě sáhl do něčeho měkkého, vlhkého, jako na čenich, ale neměli nikdy psa ani kočku. Tehdy také věděl, že narazil na něco, a nevěděl, co to je. No jo, co? Tehdy to byl kousek tvarohu na talířku. Poznal jej, když nahmátl vypínač a rozsvítil. Prostě – to chce světlo.

„Co?“ naléhal Michal.

„Tajemství,“ řekl Olda, „pojď k půdě.“

Vyběhli až na nejhořejší schod, posadili se tam a opřeli záda o plechová dvířka na půdu. Okénkem na posledním odpočívadle viděli silnici, kudy jezdíval otec s náklaďákem. Tady se vždycky radili.

Ale toho večera se nedalo nic udělat. Otec jel s náklaďákem do Košic. Nepřijel na noc ani druhý den. Pak se polámal magnetofon. A pak na to zapomněli. Vzpomněli si až včera.

Než šli rodiče do ložnice, zapnul Olda pod postelí magnetofon. Mikrofon ukryl u nohou nočního stolku.

„Až zhasnou,“ řekl Michalovi, „tak mi pověz.“

Zasklenými dveřmi ložnice dopadal lesklý pruh světla na ledničku. Michal vyhlížel klíčovou dírkou a hlídal ten lesk.

„Teďka,“ zachraptěl Olda, „co řeknou, všecko, co budou povídat… je naše.“

„Zhasli,“ oznámil Michal u dveří. Přidržoval si na hlavě dvě pera zastrčená do vlasů. Jedno slepičí a jedno krůtí. Před ním se rozkládala prérie a nad ním hvězdnatá obloha a kolem něho loviště nepřátelských kmenů. Stiskl kliku, až skřípla.

„Počkej,“ mávl na něho velitelsky Olda, „– až usnou.“

Okno bylo otevřené. Slyšeli, jak přijíždí na zastávku noční trolejbus, jak se obrací. Slyšeli, jak odjíždí a na cestě k domu někdo zakašlal.

„Už?“ pokročil Michal ke dveřím.

„Ještě ne.“

Bratři stáli chvíli vedle sebe u dveří a zatajovali dech.

„Už?“ zasyčel Michal.

„Teď,“ přikývl Olda a opatrně zmáčkl kliku.

Na chodbě, ve tmě, ztratil Michal krutí pero. Cítil, jak se mu veliké pero skácelo na čelo, pohladilo ho po nose a neslyšně sklouzlo k zemi. Sehnul se, aby je našel, a vrazil přitom do ledničky.

Olda se ve dveřích dětského pokoje kousl do jazyku. Po silnici přejela motorka a přikryla všechny zvuky rámusem.

Michal přestal hledat pero a ponořil se do tmy ložnice.

„V pořádku?“ zeptal se ho Olda, když se vrátil zpátky do dětského pokoje. „Vypnuls ho?“

„Se rozumí,“ řekl Michal. Připadal si zálesácky. „Ztratil jsem po cestě krůtí pero. Kdybys šel ráno dřív ven, nešlápni na něj.“

Sotva ráno rodiče odešli, vytáhli bratři magnetofon a přetočili pásku.

„Tak to spusť,“ vybídl Olda Michala.

„Já? Proč já? Už jsem toho udělal dost. A šlápnul jsi mi na krůtí pero. Mám ho celý rozcuchaný.“

Olda váhal. Něco tu nebylo v pořádku. Něco tu nebylo v pořádku a něco mu bránilo, aby posunul šoupátko.

„Ty mlč,“ řekl Olda, a Michal právě nepromluvil ani slovo. „Ty mlč,“ a Olda vypnul magnetofon.

„Nebudeš přehrávat?“

„Ne.“

Když se odpoledne vrátili z družiny, stál magnetofon stále ještě v kuchyni na stole.

„Tak to spusť,“ řekl Olda nejistě.

„Já nic nebudu pouštět,“ odsekl Michal.

Nehonili se po bytě, zapomněli svařit mléko, které přinesli, posadili se k oknu a dívali se na pustou pláň, bez stromů a bez lidí.

„Pojď ven,“ navrhl Olda.

Obuli si holínky a rozráželi nohama žlutou hladinu veliké kaluže, využili toho, že přestalo pršet, ale jejich kroky byly pomalé, šourali se, protože měli v hlavě tu záležitost.

První uviděl Evžena Olda. Evžen šel po pěšině mezi oběma osamělými činžáky a nad mokrou plání se už smrákalo.

„Ahoj, Evžene,“ dovolil si Olda pyšně zavolat.

„Hojdana,“ odpověděl Evžen blahosklonně. Prošel okolo nich a nezastavil se.

Olda popoběhl za ním:

„Tak jsem to udělal,“ vyhrkl.

„Co?“ zpomalil Evžen chůzi.

„No, s tím magneťákem, dali jsme ho, víš, jak jsi říkal…“

„Cože?“

„Dali jsme ho do ložnice, pod postel… a ták…“

Evžen se zastavil:

„No a co?“

„Co?“

„Co jste na pásek nahráli?“

„Takový… hm… všecko možný…“

„My jsme to ještě ne-,“ začal důležitě Michal.

„Ty mlč!“ okřikl ho Olda.

Ale Michal měl okřikování dost.

„A šlápnul jsi mi na krůtí pero a loni jsi mi prokopl míč.“

„Nevšímej si ho,“ řekl Olda Evženovi, „něco ho kouslo.“

„A co jste teda nahráli?“ zeptal se Evžen.

„Pojď si poslechnout,“ řekl Olda.

Evžen pokrčil rameny:

„Můžu. Proč ne? Vaši jsou ještě v práci?“

„Jo. Máma s tátou jsou pořád v práci.“

Cestou do schodů nepromluvili ani slovo.

Magnetofon stál na stole tak, jak jej opustili. Olda otočil knoflíkem a ozvalo se tiché, sotva slyšitelné bzučení. Čekali, dokud se nerozsvítí zelené oko.

„Tady tím šoupneš nahoru,“ vysvětloval Olda Evženovi.

„Taky znám,“ řekl Evžen a posunul šoupátko.

Ticho na pásku bylo jiné než ticho v kuchyni. Bylo to ticho, které za sebou vleklo těžkou roušku tajemství, silné a mocné ticho, ticho na třetí, stále rostoucí krychle ticha.

Michal klečel na židli, lokty na stole, hlavu v dlaních. Olda a Evžen stáli s rukama v kapsách a pozorovali, jak se ticho zvolna odvíjí z jedné cívky na druhou.

Pak někdo na pásku otevřel dveře a někdo je zavřel, přiblížil se nezřetelný šum a praskot, nějaké klepnutí a vrznutí.

„To je zvláštní,“ řekla matka, „jak mě dneska bolí nohy. A v krámě nebylo ani moc lidí.“

Otec pokašlával.

„Zase jsi hodně kouřil,“ zazívala matka.

„Ale kdepak,“ řekl otec.

Matka se ozvala na druhém konci ložnice: „Ty už nebudeš číst?“ Dveře prádelníku se dlouze rozezpívaly. „Ani noviny? Ani sport?“

„Budu spát,“ řekl otec.

Pásek se odmlčel, přelévalo se jen vzdálené šumění.

„To je konec?“ zeptal se Evžen.

„Dobrou noc,“ promluvil magnetofonový pásek. „Dobrou noc,“ odpověděl magnetofonový pásek.

„Moc toho není,“ trhl Evžen hlavou.

„A pověz mi…,“ odvíjel se z pásku matčin hlas, „… pověz mi ještě něco hezkýho na dobrou noc…“

„Hezkýho?“ ozval se zastřený hlas otce.

„Člověk za celý den slyší málo hezkýho. Uměl jsi říkat moc hezký věci.“

„Dobrou noc,“ řekl otec, „dobrou noc,“ opakoval pomalu a bylo zřetelně slyšet jeho rozpaky. Chvíli bylo naprosté ticho. „… miláčku,“ zašeptal otec.

„Dobrou noc,“ řekla matka neobvyklým hlasem. V těch dvou slovech vítězila užaslá radost nad únavou a matčin hlas zněl kupodivu mladě a křehce.

Pozorovali mlčelivé odvíjení pásku z jednoho kotouče na druhý a nikdo se neodvažoval vztáhnout ruku a zarazit ticho, které kolem nich plynulo neúprosně a nezadržitelně bez nejmenšího klopýtnutí.

Hledali jsme hvězdu

„Naše váhy jsou jiné,“ pokračoval hlídač

v podsvětí,

„pokládáme na ně celé životy a vážíme jen jednou.

Na zemi vážíte stále a všechno zvlášť. Každou

starost, každý úspěch,

a nesčítáte. Vážíte stále líc věcí,

ale rub bývá těžší.“

Yvetka stoupala po schodech z podzemí kina a držela se matčiny ruky. Cítila se ztracená v strmém příkopu mezi zády, mezi raglány, hubertusy a dragouny dospělých, postrkována těmi, kdo pospíchali za ní. Zvrátila hlavu a objevila nad sebou strop s oslnivě modrou čárou zářivky. Přivřela oči, světelná čára se rozmazala, pootevřela oči a čára dostala přesné obrysy. Vtom zakopla o poslední schod.

„Dávej pozor,“ sevřela jí matka prsty. „Ano,“ obrátila se ke svému společníkovi, „máte pravdu.“

Yvetka postupovala k východu a dávala pozor, ale tady už nebyly žádné schody.

„Mami,“ řekla, „s tou šlehačkou, to byla legrace.“

Matka hovořila s mužem po své levici.

„Mami.“

Bylo to marné. Vyšli do průchodu, lidé se rozptýlili a mezi stíny hlav a těl jako mezi spěchajícími mraky vycházely a zapadaly neónové nápisy. Yvetka polohlasně četla:

„As-stra, bar, peči-vo, korstety…“

Byla by se ráda zeptala matky, co jsou to korstety a tak, jenže teď už bylo na pána vidět a matka s ním mluvila a on s ní, bez přestávky a pořád.

„Mně se Šejbalová hrozně líbí,“ říkala matka.

„Nenuťte mne,“ řekl pán, „abych pověděl, kdo se líbí mně.“

Matka se zasmála:

„Ale já myslela herecky.“

„A to já zas ne,“ řekl pán, „já nemyslel žádnou herečku.“

„Eriku,“ pohodila matka hlavou k Yvetce.

„Tak se podívejme,“ řekl pán, „přestalo pršet.“

Po mokrém náměstí ujížděla tramvaj a zvonek jí cvrlikal. Yvetce to připomnělo, že má zítra školu. Zkusila zaplašit školu vzpomínkou na šlehačkovou bitvu. Nedařilo se jí to. Zastavili před osvětleným výkladem s dámskými klobouky. Pán ukázal na bílý, chlupatý, jako ojíněný klobouk:

„Tenhle by ti… by vám rozhodně slušel.“

„Opravdu?“ držela matka pána za ruku a pán se k ní nachýlil, jako by mu klouzaly podrážky a měl co nejdříve upadnout.

„Mami, já mám žízeň.“

„Počkej, Yvetko.“

Vedle výkladu s klobouky byl výklad s hračkami. Yvetka se chtěla zastavit, ale matka řekla:

„Chceš přece pít, nebo už nemáš žízeň?“

A nešli pít, namířili přes park, kde svítilny vrhaly na cestu bílé kruhy studeného světla a kde v křovinách poprchávala noc. Yvetka by byla nejraději skákala z jednoho bílého kruhu do druhého, kruhy však byly daleko od sebe, rozptýleny po parku a mezi nimi se prostíralo stále větší a větší území noci.

„Kdo první uvidí hvězdu, dostane korunu,“ řekla matka.

Yvetka byla stále o krok před nimi, nepouštěla se matčiny ruky, neodvážila se víc než o krok dopředu, aby se přiblížila hvězdě ukryté v některém zákrutu rozlehlé oblohy. Hovor za ní utichl. Všichni hledali hvězdu. Potom skřípl v křoví pták, Yvetka se lekla a couvla. Koutkem oka postřehla, že se matka s pánem líbá. Rychle popoběhla kupředu a matka ji pustila.

„Yvetko,“ volala matka, „co to děláš?“

Yvetka se zastavila v bílém kruhu pod svítilnou.

„Já nevím. Někdy je tak divoká,“ řekla matka.

„Kdy přijede rychlík?“ odkašlal si pán.

„Za hodinu.“

„Musím totiž do redakce,“ řekl pán, „mám dneska službu.“

Zmínka o rychlíku připomněla Yvetce, že dnes přijede otec.

„Půjdeme tatínkovi naproti?“

„Samozřejmě,“ řekla matka, „– a musíte už teď do redakce?“ vyptávala se pána. „Co se tak koukáš?“ řekla Yvetce, „našla jsi hvězdu?“

„Žádné nejsou,“ odpověděla Yvetka.

„Jen hledej.“

„Nebudu hledat.“

„Co s ní mám dělat?“ zeptala se matka pána.

„Nic. Je to dítě,“ řekl pán.

„Je mi osm,“ ozvala se Yvetka.

Pán odjel tramvají, matka se za ní dívala a mokré koleje se perlily.

„Bože,“ řekla matka, když osaměla s Yvetkou, „ty ses dneska chovala. Příšerně.“

„Já mám žízeň,“ ohlásila Yvetka.

„Pořád s tou tvojí žízní.“

„A co je to redakce?“

„Redakce? Taková kancelář, kde se dělají noviny.“

„A jak se dělají noviny?“

„Píšou se a… tisknou.“

Přešly koleje.

„Hele, mami,“ ukázala Yvetka vzhůru. „Hvězda.“

Na černé obloze nad parkem se blýskalo vzdálené třaslavé a zcela nepatrné světlo.

„Teď už to neplatí,“ řekla matka.

„Jo, jo,“ vyčítala Yvetka, „náhodou to platí. Dostanu korunu.“

„Ne,“ řekla matka, „platilo to v parku, ale tys nechtěla hledat hvězdu, a proto ti už nic nedám.“

„Ani jsi neřekla: tři korunky na hlavu.“

„Přece se nebudeš se mnou hádat.“

„Viděla jsem hvězdu. Dej mi korunu.“

„Nic ti nedám. Pořád jsi chtěla pít, tak pojď.“

Byfé se podobalo rozlohou nádražní hale. Z vysokého stropu visely nápisy: TEPLÁ JÍDLA, STUDENÝ STŮL, NÁPOJE. Několik lidí postávalo u stolků a popíjelo pivo, čas večeře minul a dívka u výčepu zívala do hřbetu dlaně.

„Limonádu,“ poručila matka.

Dívka nalila do kalíšku krvavě červenou šťávu, hbitě překlopila kalíšek do sklenice, otočila pípou a do sklenice vystříkla v několika dávkách sodovka. Do naplněné sklenice ponořila dívka lžičku s dlouhým držátkem a zamíchala. Limonáda zapěnila.

Yvetka si odnesla sklenici ke stolku a napila se.

„Budu se učit tou… no… jak mi dala limonádu.“

„To bys to chytla,“ řekla matka.

Yvetka se napila.

„Dáš mi korunu?“

„Nedám.“

„Kdybych já ti něco slíbila, tak to musím taky udělat.“

„Nic jsem ti neslíbila.“

„Korunu. Když uvidím hvězdu.“

„Platilo to jenom v parku. A mlč.“

„Neříkala jsi, že to platí jenom v parku.“

„Ano, v parku. Všichni jsme hledali hvězdu.“

„Vy jste nehledali hvězdu,“ řekla Yvetka.

„Hledali jsme hvězdu.“

„Nehledali. Vy jste…“

Yvetka sklopila hlavu.

„No, co jsme…,“ pobízela ji matka, „jen řekni, co jsme.“

„… líbali jste se…,“ vydechla Yvetka. Shlížela do sklenice s limonádou. V růžové vodě běhaly bublinky a za sklenicí se pohybovaly matčiny nepokojné ruce, svlékaly rukavičky, skládaly je a zase je navlékaly.

„Hledali jsme hvězdu,“ řekla matka, „nevím, co jsi viděla.“

„Líba-.“

„Jsi drzá a hloupá,“ nenechala ji matka domluvit.

Yvetka se začervenala. Nedaleko ní se věšela na mosazné zábradlí u pultu s nápoji malá ušpiněná holčička a poslouchala. Neštěstí nebylo ještě u konce.

„To mám za všechno. Že se o tebe starám, že máš čisté šaty, a ne jako tahle holka.“

„Nemusíš se o mě starat.“

„No tohle.“

„Nemusíš se o mě starat… když nechceš.“

„No tohle, no tohle.“

„A viděla jsem hvězdu a nedalas mi korunu.“

Matka otevřela kabelku a vylovila minci.

„Vem si ji,“ řekla, „vem si ji a dej pokoj.“

Yvetka si vzala korunu, napila se a čmárala hranou koruny po krůpějích rozstříknutých po desce stolu. Matka se roztržitě rozhlížela. Stěny přetékaly malbami. Raci a ryby, mrkev, rajčata a paprika, výseče dortů a skupiny obložených chlebíčků se řítily po stěnách v hrůzných rozměrech a šlehačka se vršila na zákuscích jako zimní horská krajina.

„To se šlehačkou byla legrace,“ nejistě navazovala matka rozmluvu.

Yvetka se napila a spojovala krůpěje na stole do písmene A.

„Přečti to,“ požádala matku.

„A,“ četla matka. „A jak Hardy spadl do bazénu, to ses nasmála, co?“

„A pes měl šlehačku na nose,“ rozpomněla se Yvetka.

„A jak v tom autě jeli pozadu a vjeli do domu.“

„A jak byl oblíknutej a pouštěl na sebe sprchu.“

„Tak se ti to líbilo?“

„Docela to bylo dobrý,“ řekla Yvetka.

„A nebudeš lhát?“

„Já nelžu.“

„Ale všichni jsme hledali hvězdy.“

„Já jsem hledala hvězdu, a proto jsem ji našla.“

„My jsme hvězdu nehledali?“

„Ne.“

„A co jsme dělali?“ otázala se matka výhrůžně.

„Vy jste se –“

„Jen to pověz, jen to ještě jednou pověz.“

Yvetka povzdychla. Špinavé děvčátko na ni vyplázlo jazyk. Yvetka také vyplázla na děvčátko jazyk.

„Fuj,“ řekla matka, „takhle se holčička nechová.“

Yvetka ukázala na cizí holčičku:

„Ona začala.“

„Jdi,“ poručila matka holčičce, „jdi pryč.“

Holčička popotáhla. Pověsila se na zábradlí a zhoupla se.

„Pojď na nádraží,“ řekla Yvetka.

U studeného stolu se Yvetka zastavila:

„Koupím něco tátovi. Mám korunu.“

„Za korunu nic nedostaneš.“

„Smažené brambůrky.“

„Ani smažené brambůrky.“

Na ulici se táhl za nimi ještě kus cesty grilovaný, bramborový a hrachový vzduch.

„Tatínek by nemohl pracovat v redakci?“

„Ne,“ řekla matka, „tati staví mosty. Je inženýr.“

„A co je víc, stavět mosty, nebo dělat v redakci?“

„To je hloupá otázka.“

„Stavět mosty je jistě víc. Každý člověk ví, co je most. A kdo ví, co je redakce?“

„Třesky plesky,“ řekla matka, „jak to bylo s hledáním hvězdy?“

„Ty víš.“

„Já vím. A nechci, abys tatimu vykládala nějaké hlouposti. Všichni tři jsme hledali hvězdu, rozumíš?“

„Já hledala hvězdu, vy ne.“

„A ty to budeš mlít a mlít a mlít.“

„Víš, co bych si přála? Abys byla stará a ošklivá.“

„Tak ti děkuju.“

„Aby ses nikomu nelíbila. Mně by ses líbila i tak. A těm ostatním se líbit nemusíš.“

„A tatimu se taky nemám líbit?“

„Tomu by ses přece líbila i ošklivá. Když jsi jeho.“ Odbočily spolu za roh, osvětlené hodiny ukazovaly, že rychlík přijede za půl hodiny.

„Podívej se,“ řekla matka, „ať jsi viděla, co jsi viděla, nic nesmíš tatimu povědět. Ty si něco vymyslíš a tati bude smutný. Chceš, aby byl smutný?“

„Ne.“

„Pamatuj si. Všichni jsme hledali hvězdu. Každý z nás hledal svou hvězdu. A buď ráda, že jsi ji našla. Dostala jsi korunu.“

„A co za ni koupím?“

„Přidám ti ještě jednu nebo dvě a můžeš tatimu koupit něco v byfé na nádraží. Ale pamatuj si: všichni tři jsme hledali hvězdu.“

„Vy jste ji ale nehledali.“

„Bože, copak na tom záleží, cos viděla. Kdyby se tě někdo ptal, nebo kdybys měla vyprávět, co jsme dělali po biografu, tak raději nic neříkej. Nejlepší bude, když budeš mlčet. Šli jsme na procházku a do byfé. O hvězdách raději nemluv.“

„A co mám koupit tátovi?“

„Pro mě za mě, co chceš.“

„A když to bude stát pět korun, dáš mi je?“

„Dám.“

„A sedm taky?“

„Taky.“

„A sedm padesát nebo osm korun? Taky bys mi dala třeba osm korun?“

„Proč ne. Třeba osm.“

Šly ulicí k nádraží podél kolejí pouliční dráhy perlících se v šikmých paprscích zářivek, podél rozsvícených výkladů, které rozmnožovaly světlo u dna ulice.

Yvetka se podívala vzhůru. Vyšší poschodí domů odplouvala v šeru a ještě výš se zdi a střechy rozpouštěly v tmavomodrých neprostupných vlnách noci.

„Stejně už není vidět žádnou hvězdu,“ řekla, jako by se omlouvala nějaké pravdě, která se brala na smrt s jejím vědomím.

Přestávka

Stěží udržovala rovnováhu ve tmě bez opory a bez

jakýchkoli jistot,

kromě jediné, ale tu máme vždy, a pak

zdálo se jí, že za sebou slyší měkké psí tlapy,

že ji doprovází pes.

To naděje, kterou ztratila, ji našla i tady.

„Rozběhni se kupředu,“ řekla naději,

„a rozhlédni se, možná že ještě…“

Dověděl se to už odpoledne. Mezi dvěma schůzemi zvedl telefon a vytočil známé číslo. Nečekal zlou zprávu, a proto, když se dověděl to nejhorší, co se mohl dovědět, neodpovídal a lékař na druhém konci drátu se zeptal: Haló, slyšíte mě? Odpověděl: Ano, slyším, děkuju. A zavěsil sluchátko.

Od toho okamžiku uvízlo všechno ve zvláštním světle, které vrhala nečekaná zpráva. Přítomnost i budoucnost se pohybovala pod zrůdným drobnohledem, který rozkládal zdánlivě celistvý povrch věcí i událostí na nepatrné částečky, na nešťastné, nepřátelsky se tvářící částečky.

Vyjel se svou světle zelenou volhou z garáže do pozměněné skutečnosti. Jeho žena čekala před domem, měla na sobě pod teplým pláštěm večerní šaty.

„Není ti zima?“ přivítal ji, když usedla vedle něho do vozu.

„Není. A rozsviť světla, zapomněl jsi rozsvítit světla.“

Rozsvítil světla a mlčky řídil vůz uličkami Starého Města.

„Moc ti vadí, že přijdeme po začátku?“ zeptala se.

„Na tom nezáleží,“ řekl. Viděl věci jinak než ona.

Položila mu paži za záda na opěradlo:

„Když se to tak vezme – je to vlastně jenom malá operace. Za chvíli budu mít po ní a bude pokoj. Zkoušky byly to hlavní. A dopadly dobře, sám jsi přece dneska slyšel lékaře. Jsou negativní.“

„Jistě, zkoušky dopadly dobře,“ řekl a zastavil.

Stáli na konci řady vozidel před křižovatkou a čekali na zelenou. Měl pocit, že se na něho někdo dívá. Ohlédl se. Před průchodem kouřil stařík v bílém plášti, vyhublý a splasklý jako svlečená rukavice. Vedle něho rozkládala rukama silná stará žena.

Až budu tak starý jako oni, zamyslil se, bude už všechno za mnou, všechno se promění ve vzpomínku. Stáří je vlastně dobrodiní.

„Zelená,“ upozornila ho jeho žena. Za vozem zavřeštěl klakson.

Rozjel se za vozidly, která dosáhla úrovně křižovatky.

„Je to docela malá operace,“ říkala žena. Cítil její paži na ramenou. „A potom budeme mít děti. Je mi skoro báječně. Možná že mi to dělá pomyšlení, že se už nebude nic odkládat. Že jdu na to. A že bude pokoj.“

„Jistě, to dělá hodně.“

„Zvláštní je na tom… Dokud jsem nevěděla, že půjdu na operaci, dokud byla operace daleko ode mě, cítila jsem neklid. A teď, když má všechno začít za pár hodin, je mi dobře. Určitě je mi líp než před čtrnácti dny.“

Přemohl se a řekl:

„Je to malá operace, a jsem proto klidný. Dovedeš si představit, jak bych vypadal, kdybys měla jít na nějakou velikou operaci. Tedy do divadla bych tě nevezl, s tím nepočítej.“

„Jako bych tě neznala,“ poklepala mu na rameno, „žijeme spolu deset let. Nemáš dojem, že je to dlouho?“

„Nemáš dojem, že je to chvilka?“ řekl a odbočil na parkoviště u divadla.

Odložili si v šatně a jeho žena si před zrcadlem upravovala vlasy.

„Vypadám špatně,“ usmála se omluvně, „ale cítím se báječně.“

„Vypadáš moc hezky, ohromně ti to sluší.“

Podíval se na lístky, které držel v ruce.

„Máme lóži číslo pět,“ oznámil.

„Lóži?“ podivila se. „A proč odkládáme v šatně?“

„Na tom nezáleží,“ řekl a vzal ji za loket. „Máš studené ruce. Není divu,“ rychle se opravoval, „takový sychravý večer.“

V lóži seděl jediný muž. Soustředěně sledoval, co se děje na scéně. Na lysé lebce se mu zachycoval matný odraz reflektoru.

Posadili se.

„Víš, o co jde?“ vyptávala se potichu.

„Opera,“ řekl se slabým stínem opovržení.

„A stejně je od tebe hezké, že ses přemohl a jdeš se mnou na operu. Kvůli mně. Ale počkej, děti budu tahat na koncerty.“

Na jevišti zpívala dívka převlečená za chlapce.

„Promiň,“ řekl své ženě, „půjdu koupit program.“

Opustil lóži a vykročil do osvětlené chodby, uvaděčka se bavila se šatnářkou a držela ještě několik programů. Koupil jeden a šel dál, minul východ, pokračoval obloukovitou chodbou až k druhé šatně s neukojenou potřebou jít a jít, jako by pravidelnost kroků vnášela řád a přesnost i do jeho myšlenek. Došel před dveře lóže, ale nevstoupil. Šatnářky a uvaděčky se přestaly bavit, bylo mu to trapné a vzpomněl si na zadní schodiště. Vyhledal ty dveře, kde se na skle vinuly leptané secesní lilie, zavřel je za sebou tiše, a pokračoval ve své cestě bez konce od jedné stěny odpočívadla k druhé.

Cítil v sobě veliké prázdné místo, jako když někdo odejde, ale ona ještě neodešla, seděla v lóži a čekala, až se vrátí s programem. Tohle je předtucha, přemítal, tak tohle je předtucha jejího konce. Nedovedu si představit, jaké to bude pak. Člověk se rodí s prázdným místem uprostřed hrudi, a je-li vůbec štěstí, pak je to pocit, že místo v hrudi není prázdné.

„No ne,“ oslovil ho muž s cigaretou mezi prsty. „Tos mi nemohl říct, že jdeš dneska taky do divadla?“

„Já,“ řekl v rozpacích, „o tom nevěděl.“

Muž se pobaveně protahoval. Zapálil si cigaretu a s cigaretou v ústech se začal česat.

„Taky,“ mluvil na půl úst, „jsi utek. Na mě opera není. Dcera pořád: půjdeme, půjdeme… Myslím, že bude brzy konec prvního jednání…“ Zalkl se kouřem, vytáhl cigaretu z úst a přestal se česat. Rozkašlal se a uklidnil se teprve po chvíli. „A jak se díváš na to, co se u nás ve výzkumáku chystá?“

„Na to nemám teď ani pomyšlení,“ odpověděl.

Za sklem dveří se pohnul stín.

„Pojď na schody, kdyby mě někdo viděl, že tu kouřím…“

Vystoupili o několik schodů výš. Za okénkem s mřížkou šplhal po modré noci žlutý stonek neónu. Sotva došplhal určité výšky, vypučely na něm zelené lístky. Royal – vybuchl do tmy název voňavky a všechno pohltila tma.

„Máš pravdu,“ pokašlával kolega, „když má člověk jednou výzkumák za zády… A všiml sis té paničky? Potkal jsem ji na chodbě.“

„Neviděl jsem žádnou paničku.“

„Tos tedy přišel o moc. Stála za to.“

„Poslouchej, ty jsi přece taky ztratil ženu…“

„Jak to taky?“

„Chtěl jsem se tě jen zeptat, jaké to bylo, když jsi ztratil ženu.“

„Já ji neztratil, já se rozved. To nebyla ztráta. Nestěžuju si.“

„Komu taky.“

„Komplikace, viď, komplikace… ty jsi taková komplikovaná povaha. Žena není muž, to si laskavě uvědom. Nemá tu hloubku jako muž. Jenom v ní, prosím tě, nehledej, co v ní není. Sázím se, že muž nese dvě třetiny svého osudu v sobě. Ale žena nese dvě třetiny svého osudu na sobě.“

„Zdá se, že už je přestávka,“ řekl. Sestoupil dolů na chodbu. Jednání skutečně skončilo. Manželka rozmlouvala s holohlavým divákem.

„Dovol, abych vás představila,“ přivítala svého muže.

Po celý rozhovor se zabýval potají prázdným místem, které v sobě objevil, a obcházel v něm jako v prázdném pokoji, z něhož se vystěhoval někdo blízký a zanechal po sobě ve spěchu spoustu předmětů, kterých se denně dotýkal. Bral předměty jeden po druhém a opět je odkládal. Ty předměty se odstěhují až nakonec.

„Kde jsi byl tak dlouho?“ zavěsila se mu na paži. Kráčeli chodbou krok za krokem za skupinou sedmnáctiletých děvčat.

„Nechtěl jsem tě rušit,“ odpověděl nepřesvědčivě a podal jí program.

„Chceš číst taky?“ Nastavila mu program před oči.

Tvářil se, že čte, a po chvilce s údivem zjistil, že opravdu čte. Dávalo to dokonce smysl.

„Zavíráme – oznamuje hlídač…,“ četl v duchu. „Nechte mě projít ještě naposled těmito dveřmi, dlouho jsem někoho hledal, až dnes jsem jej konečně nalezl. Je to dívka, je hned za těmito dveřmi – prosí Michel. – Nikdo tam není – odpovídá hlídač – musíte odejít. – Otevře dveře a světlem ukáže prázdný prostor…“

„Je mi horko,“ řekla žena, „mohli bychom jít ven, před divadlo?“

„Nachladneš, je tam sychravo.“

„Nenachladnu.“

„Vyzvednu ti plášť.“

Přehodil jí plášť přes ramena a vyšli před divadlo.

„Bojíš se, že mám horečku,“ řekla, „ale nemám. Je mi báječně. A ta hudba je taky báječná. Je to opera o touze. Počkej, přitáhnu ti kravatu. Opera o snu a nenaplněné touze.“

„Neměla bys chodit na smutné hry.“

„Myslíš, že už jsem na tom tak špatně?“

„Prosím tě,“ pospíšil si, „snad nikdy jsem nebyl tak přesvědčen, že jsi na tom dobře, jako právě dneska.“

„Víš, co vidím, když zavřu oči? Zelenou louku a les a slunce. Jako když jsme byli na Šumavě na vysokoškolský brigádě.“

„To už je dávno.“

„Až to budu mít za sebou, mohli bychom se přestěhovat na venkov.“

„Kam budeš chtít,“ řekl, „zařídíme výměnu bytu. To by šlo. Hravě.“

Znovu se pustilo do deště, vítr zaháněl krůpěje pod stříšku, ustoupili ke vchodu.

„Na Šumavě nám tehdy taky pršelo,“ řekla, „to bylo tenkrát vody. Šli jsme v dešti na poštu pro balíček. V balíčku byl angrešt a letní jablka. Hned bych si dala angrešt.“

„Jablka máme doma.“ Kolik je to vlastně půl roku, počítal, šest měsíců, březen nebo duben, ještě půl roku do dubna, ale možná také dřív, nebo až za rok touhle dobou.

„Co tam vidíš?“ přitiskla se k němu.

„Neón,“ řekl bezvýrazně.

Ze tmy se šplhal žlutý stonek a naskakovaly na něm zelené lístky.

„Velkoměstská příroda,“ řekla pobaveně.

Přivřel oči proti náhlému náporu větru. Ještě půl roku, možná rok, ale víc ne.

„Pojď dovnitř, nachladneš,“ přidržoval jí klouzající plášť.

„Tobě je zima?“ řekla. „Jestli je ti zima, půjdeme dovnitř. Kvůli mně ne. Mně není zima. Ani zdání.“

Ohlédl se. Předsíň divadla se vyprazdňovala. Přestávka byla u konce. Vrátili se dovnitř, aby představení nepokračovalo bez nich.

Sám

Prošli šestou bránou jak splavem, proud odnášel

nazad na vzdutých vlnách

duhová oka pozemských vůní, polibků,

z kterých se tu a tam pozvedlo

slovo jak tříska, povodeň srážela střechy a vybírala si

z hnízd

důvěrně známou krajinu s domem a studnou, s ptáky

a stromy a zvěří,

a nakonec ponořila lepkavý jazyk do nejzazšího

úkrytu plic

a odplavila

vůni matčina objetí.

Chodba spojovala kuchyň s pokojem. Ústily do ní dveře ze spíže, z koupelny a klozetu, a proti nim se leskly veliké dvoukřídlé dveře, které vedly na schodiště. Byt se skládal ze samých dveří, ale nebylo úniku.

V pokoji klečel na křesle chlapec a odhrnoval záclonu. Čekal, až vyrazí ze tmy neónový stonek. Narůstající zelené lístky odpočítával nahlas:

„Jedna, dvě, jedna, dvě, jedna, dvě…“

Uměl počítat málo, ale počítal s chutí. V hrsti žmoulal packu chlupaté opičky. Opice visela na té pacce jako hruška na větvi, hlavou dolů a nepřestávala se šklebit růžovou tlamou.

Neón byl neúnavný a chlapec ochaboval.

„Fíšo,“ napomenul opičku, „nespi. Zítra půjde maminka s Emílkem na procházku a Fíša půjde s Emílkem a Emílek s maminkou…,“ zazíval. „Zítra nepřijde pán,“ sliboval opičce.

Jenomže pán bude chodit asi každý den. Bude s matkou v tomhle pokoji a Emílek musí do kuchyně a musí být zticha. Z pokoje se přenášejí do kuchyně hlasy a zvuky, kroky a smích.

Ale dnes odpoledne nebylo slyšet nic.

Déšť kloval do římsy a duněl a zvonil v okapu. Emílek seděl na truhlíku u kamen a hladil opici.

„Počkej,“ ozvala se na chodbě matka, „nech mě aspoň chvilku, musím mu to přece povědět.“

Dveře kuchyně se otevřely a zůstaly napůl otevřené. Na chodbě se svítilo a ta legrační lampička nad zrcadlem promítala na stěnu chodby mohutné mávající křídlo nějakého cizího stínu. Matka stála na prahu kuchyně, zarudlá ve tváři, nad uchem se jí uvolnil účes, usmívala se, ale ne na chlapce, i když se na něho dívala, usmívala se něčemu, co bylo nebo co bude, ne tomu, co je.

„Emílku,“ zavolala na chlapce, „jdu do biografu. Kdybys měl hlad, tamhle jsou housky.“

„Tak mi ho ukaž,“ řekl cizí stín na chodbě, „jen mi ho ukaž, stejně mi ho budeš musit ukázat.“

Matka vstoupila do kuchyně, aby udělala místo muži. Muž vypadal vesele, koulel směšně očima.

„A hele,“ řekl, jakmile spatřil Emílka, „tohle by se mělo zapít.“

„Pověz pánovi, strýčkovi,“ opravovala se, „jak se jmenuješ.“

„Emílek,“ řekl chlapec.

„Né,“ řekl muž, „von je docela chytrej, že jo.“

„No dovol,“ řekla matka.

Muž vzal matku za ruku a políbil jí prsty. Když se opět napřímil, pokynul Emílkovi.

„Pojď přece blíž,“ řekla matka, „když ti… strýček něco chce.“

Emílek se přišoural a táhl opici za sebou.

„Co to máš?“ zeptal se muž.

„Řekni, co máš,“ postrčila matka chlapce kupředu.

Chlapec sklonil hlavu. Mužovy boty byly veliké a nosil ponožky se širokým červeným pruhem.

„Fíšu,“ hlesl chlapec.

„Fízu?“ nastavil muž ucho.

„Fíšu,“ hlesl chlapec znovu.

„Koukni se, ty Fíšo,“ řekl muž a luskl prsty. Rozlehla se rána podobná výstřelu. „Hele,“ luskl muž podruhé, „hele a hele,“ louskal vzduch a vzduch mu v prstech pukal. „To tě naučím, chceš?“

„Jéje,“ řekla matka, „ale toho rámusu.“

„Nebo,“ rozkročil se muž a natáhl paži. Prsty složil v pěst, jenom palec vyčníval z pěsti vzhůru jako tlustý červený hřebík. „Co?“ řekl muž, zatvářil se nadšeně a polapil palec do hrsti druhé ruky. „Co?“ zálibně se ptal a zvedl hrst. „Kde je palec?“ jásal. „Hele, já jsem ho odčaroval. Poněvadž jsem kouzelník. Velkej kouzelník,“ vypnul hruď.

„Tak dost,“ smála se matka, „tak už dost.“

„A jestlipak posloucháš?“ zeptal se ten cizí kouzelník s rudou tváří a pruhovanými ponožkami.

„Jakpak ne,“ řekla matka, „viď, Emílku.“

Emílek sklopil hlavu a šoupal nohou.

„Poslouchat se musí, rozumíš,“ rozkazoval muž, „pořádek musí být, nebo sekec, zatracenej sekec.“ To slovo se mu zalíbilo. „Se-kec.“

„Prosím tě, nestraš ho,“ řekla matka.

„Správně,“ odpověděl, „správně, trochu strašení udržuje pořádek. To nikdy neškodí. Trochu strašení. Tak co, Fíšo?“

„Ne Fíšo,“ smála se matka, „Emílku.“ Smála se zvláštním způsobem, Emílek si toho povšiml už předtím, smála se kloktavě někde v krku, nebo hluboko v těle, Emílek nevěděl, jaký je to smích a odkud se bere, ale cítil, že je to cizí, záhadný a snad i nepřátelský smích. Když se lidi smějí, bývá legrace. Tenhle smích však nebyl pro legraci, byl pro něco jiného a Emílek nevěděl, pro co. Nedůvěřivě couvl ke svému truhlíku na uhlí.

„Jen ho poplašíš,“ řekla matka s úsměvem.

„Ať si zvyká,“ řekl muž. „Pojď, jde se. Ať chytíme začátek.“

„Hned,“ popoběhla matka na chodbu, „mám si vzít klobouk, nebo šátek?“

Muž zůstal v kuchyni a zavolal do chodby:

„Vem si klóbrc.“

Upřel oči na chlapce, který se schoulil na truhlíku.

„Hele,“ pohupoval se v kolenou, „dej si pozor,“ a zahrozil na něho ukazováčkem.

„Už jse-em!“ volala matka.

„Fajn,“ vyrazil z kuchyně.

Chlapec se podíval za ním. Cizí člověk objal matku v pase a tlačil ji ke skříni. Skříň praštěla, jak se matka o ni opírala zády.

„Přijdeme pozdě, ne, nelechtat,“ zalykala se, „pojď, nech toho.“

Chlapec vstal z truhlíku a vlekl Fíšu k prahu kuchyně. Vytahoval dolní ret ke špičce nosu. Vtom muž matku pustil, opřel se o věšák a byl zase směšný, ale už ne tolik jako předtím, než na ustrašeného chlapce křičel a hrozil.

„Teda,“ vykřikoval na matku a třel si hřbet o věšákovou stěnu, jako by se chtěl poškrábat mezi lopatkami, „teda, myslím, že potřebuješ řádně prohnat, řádně, to ti povídám.“

Matka odemkla dveře bytu.

„Emílku,“ řekla, „jdi hezky do kuchyně.“

Zhasla na chodbě a vyšla na schodiště. Muž proklouzl za ní.

Emílek se odšoural do kuchyně. Pod stolem a v koutech se usazovala tma a truhlíku na uhlí se propadlo dno.

Kdyby do truhlíku skočil, padal by a padal. Emílek si přitáhl židli k vypínači, vylezl na ni a rozsvítil. Žluté světlo svléklo naráz z nábytku podoby, do kterých jej navlékalo šero, a truhlík na uhlí se proměnil opět v truhlík.

„Fíšo, máš strach?“ řekl chlapec hodně nahlas.

Vzal Fíšu do náruče, rychle otevřel na chodbu a rozběhl se k vypínači mezi spíží a koupelnou. Rozsvítil na chodbě, ale tma hrozila ještě za zasklenými dveřmi pokoje. Opírala se o sklo černými tlapami. Chlapec prudce otevřel dveře, vyskočil na gauč a rozsvítil v pokoji.

Na stolku stála láhev a dvě sklenky. Byla prázdná, z lepkavého hrdla skápla jediná červená kapka. Zachytil ji prstem a olízl.

„Budeme počítat, Fíšo, chceš?“

Klekl si v křesle a čekal, až se objeví za oknem počitadlo. Neónový stonek se vztyčil a vypučely zelené lístky, jeden po druhém.

„Jedna, dvě, jedna, dvě…“

Bylo to unavující.

„Fíšo, chceš pohádku?“ Zakýval Fíšovi hlavou. „Chceš, že chceš.“

Vylezl s opicí na gauč a zvedl telefonní sluchátko. Tohle dovedl. Hledal chvíli číslo, které vypadá jako držadlo tatínkova deštníku. Na otce měl slabé vzpomínky, odešel už dávno a nepřicházel. Zbyl po něm ve skříni deštník.

„Tady je to,“ zabořil prst do kotouče a vytočil dvojku. Pak uvažoval a hledal číslo jako dvě kolečka. Vytočil osmičku. A nakonec kolečko s takovým ocáskem. Přiložil sluchátko k uchu.

Nějaký hlas zaujatý vlastní dokonalostí vyprávěl pohádku o velrybě:

„… a pak šla velryba na půdu a věšela prádlo, ó jé, ta měla moc prádla,“ vykládal hlas.

Chlapec si představil velikou rybu, jak mu chodí někde nad hlavou po půdě a dupe obrovskými ploutvemi, a dostal strach. Praštil sluchátkem na vidlici, popadl Fíšu a běžel do kuchyně. Posadil se na truhlík a to mu připomnělo toho cizího muže. Jak stál rozkročený a hrozil.

„Neboj se, Fíšo,“ řekl, jak nejhlasitěji uměl. Opice se šklebila. „Jo,“ řekl chlapec, „je jedna pohádka. Byl jeden kouzelník, jeden velkej kouzelník, uměl bouchat prstama a byl zlej. Jeden zlej kouzelník šel do bijáku. A v bijáku je tma. Já byl v bijáku, Fíšo. Von šel do bijáku a v bijáku porád byla tma. Velkej kouzelník potmě neviděl. A zakopnul. Von vůbec neviděl a seknul sebou. A byl mrtvej. Moc mrtvej. Už nemoh bouchat prstama. Nekřičel. Bylo po něm. Chceš housku, Fíšo? Já taky ne.“

Poposedl na hraně truhlíku, truhlík se naklonil, a jak se chlapec snažil udržet rovnováhu, opice spadla do uhlí. Když ji vytáhl, měla růžovou tlamu zašpiněnou mourem.

„Že se nestydíš,“ řekl, „jedeš se umejt!“

Vlekl opici do koupelny. Rozsvítil a napustil do umývadla vodu. Namočil opici do umývadla, namydlil ji a důkladně ji třel kartáčem, až se jí oči ztrácely v pěně.

Světlíkové okénko nebylo dovřené, někdo o patro výš pouštěl vodu do vany, světlík šuměl.

„Teď tě usuším, ty uličníku,“ řekl Emílek, „kde mám na tebe brát pořád čas.“

Třel opici růžovou tlamu ručníkem.

Vtom přestal světlík šumět a nějaký dětský hlas poprosil:

„Maminko, už.“

„Hop do vany,“ řekla neviditelná matka.

Voda ve vaně zamlaskala.

„Fíšo, ty uličníku,“ řekl Emílek, „ty bys potřeboval tátu.“

„Kde mám rybičky,“ stěžoval si dětský hlas.

„Jestli se zítra tak umažeš,“ řekl Emílek, „dostaneš sekec.“

„Podrž hezky hlavičku,“ ozval se matčin hlas.

„Kde je ta lodička, co mi udělal tatínek,“ řeklo dítě.

Emílek utřel Fíšovi tlamu a posadil se na vanu.

„Zítra půjde maminka s Emílkem na procházku,“ začal tiše vyprávět, „a Fíša půjde s Emílkem…“

„Uši ne,“ řeklo dítě.

„Čisté uši, ty nám sluší,“ zazpívala matka.

Emílek si mimoděk sáhl na ucho.

„Už máme rozestláno,“ oznamovala matka.

Emílek vzal Fíšu za packu a loudal se do kuchyně. Mezi mycím stolem a oknem stála Emílkova postýlka. Bíle natřená dřevěná postýlka. Emílek hodil Fíšu do postele. Teď byl Fíša v kleci, za dřevěnou mříží. Ležel mezi rozhozenými peřinami.

„Už máme rozestláno,“ oznámil Emílek.

Dříve stávala postýlka v pokoji, u matky, vedle gauče. Teprve nedávno ji matka přestěhovala do kuchyně.

„Já nechci spát v kuchyni,“ řekl matce Emílek.

„Já nechci věcí,“ odpověděla mu matka.

„Spi,“ poručil Emílek Fíšovi, „nebo s tebou nepůjdu na procházku.“

A protože nevěděl, jak pokračovat ve hře, vrátil se do koupelny.

Ve světlíku syčela sprcha. Dítě se smálo, prskalo a vykřikovalo.

Emílek se podíval do vany. Byly v ní staré noviny a na nich tři páry střevíčků.

„No tak, no tak,“ promluvil ve světlíku matčin hlas. Zněl vesele.

Emílek se vrátil do kuchyně. Fíša ležel zhroucený mezi peřinou a poduškou. Emílek prostrčil mezi laťkami postýlky ruku a vymetl ze shrnutého prostěradla drobty.

Výlevka vedle sporáku zavrčela a zachrochtala. Emílek se poškrábal ve vlasech a pomalu zvedl dolní ret ke špičce nosu.

„Neboj… se… Fíšo,“ vypravil ze sebe. Shýbl se pro pohrabáč. Výlevka ztichla. Nic se nepohnulo.

Emílek se odšoural do koupelny.

„Já už jdu spát,“ ohlásil světlíkovému okénku.

„Hopla z vany,“ spěchala matka. Dítě poskakovalo na rohožce, jak je otírala osuškou. Emílek se zaklonil a pozoroval strop.

„Pusinku,“ řeklo dítě.

Emílek sjel z okraje vany a udělal na okénko dlouhý nos.

V okénku se ozval zvuk našpulených sajících úst, a znovu a ještě a ještě.

Emílek popadl kartáč a rozmáchl se. Kartáč prorazil sklo, vyrazil cípatý otvor a praskliny jako paprsky černého slunce se rozstříkly do všech stran až k dřevěnému rámu. Kartáč v letu narazil na zeď a dopadl dole měkce do sazí a smetí. Světlík povzdechl.

Emílek stál s pootevřenými ústy před vanou a naslouchal. Ale nad ním všechno utichlo.

Byl sám.

Výročí

„Jsme před sedmou bránou,“ promluvil hlídač,

„odlož své srdce.

Za sedmou bránou ho není třeba.“

Ale tentokrát se žena vyhnula čepeli, která dělí

podsvětí od světa. Mohla snad se srdcem odložit

paměť své lásky?

Mohla snad vypáčit ze srdce podobu muže

a nehybně ležet

jak uschlý list na ploché hladině času?

Vzepřela se a lstivě hodila za sebe kámen,

jako by házela srdce.

Hlídač netušil lest. Klam je

nad síly mrtvých.

Klam je výkupným živých.

Odnesla dítě z koupelny do ložnice, dítěti koukaly z osušky jenom ospalé oči, navlékla mu pyžamo, uložila je a přikryla po bradu a dala mu dobrou noc.

„Ještě sen,“ prosilo dítě.

Uchopila do hrsti vzduch, vsunula pěst pod peřinu a vypustila z ní pod peřinu sen.

„O čem?“ zeptalo se dítě.

„O třech bílých štěňátkách,“ řekla matka, „jedno má červenou, druhé žlutou a třetí modrou mašli.“

Potom běžela pod sprchu sama, chvatně se osušila a spěchala do obývacího pokoje, ale cestou ztratila trepku a musila se vrátit. Pravá punčocha jí vypadla z rukou, a když si navlékala levou punčochu, ztratila rovnováhu a zachytila se stolu. Nádobí na prostřeném stole zadrnčelo a jedna vinná sklenka málem upadla.

Rozběhla se k zrcadlu v lakových střevících, které ji nutily vždycky do kolébavé chůze, a sáhla po hřebenu. Při česání křivila tvář a snažila se vyhladit nitky vrásek. Bože můj, povzdechla si.

Nyní bylo všechno připraveno, mohl přijít, ale nepřicházel. Usedla v obývacím pokoji k prostřenému stolu, ke dvěma velkým a dvěma malým talířům, ke dvěma sklenkám na pivo a dvěma na víno, k příborům a prázdnému místu pro studenou mísu, kterou přinese z ledničky, až usednou za stůl, k váze se žlutými květy, jejichž jméno neznala a které koupila při večerním nákupu.

Kdykoliv oblékla sváteční šaty, oblékla sváteční náladu a potřebovala s někým hovořit. Ale v pokoji nikdo nebyl a vedle, v ložnici, dítě už spalo. Samota ji skličovala. Pohrávala si s nožem a uhlazovala střenkou přehyb ubrusu.

„Tak už jsme spolu pět let,“ promluvila sama k sobě. „Poslouchej,“ oslovila prázdnou židli proti sobě, „už jsme spolu pět let. To mi bylo osmadvacet. Před pěti lety.“

Přešla ke gauči a opatrně se na něm usadila, aby se nepomačkala. Spěch se jí v lýtkách proměnil v mdlou bolest a vyhřátý vzduch pokoje se na ni snesl jako jemná hustá síť. Nebránila se.

Probudila se hněvivě a nepamatovala si, z jakého snu se na ni vrhla zlost. Bylo jí trapně jako člověku, kterého potká křivda.

Vstala a zmáčkla knoflík rozhlasového přijímače. Potřebovala spláchnout špatnou náladu. V rozhlase hrál experimentální džez. Vypnula přijímač a toulala se po pokoji. Prohlížela si těch několik obrazů na zdech, jako by byly nové.

Někdo zvonil. Překvapilo ji to. A přece celý večer čekala na zazvonění.

„Arno,“ řekla mu ve dveřích. „Co se děje? Stalo se…“ Byly to zbytečné otázky.

Vstoupil s rukama v kapsách, svlékl plášť a odložil ruce do kapes u kalhot. Byl o šest let mladší než ona, ale teď vypadal starší. Vždycky si přála, aby vypadal starší než ona, ale vypadal starší jenom za jistých okolností. Ty okolnosti si nikdy nepřála. Stál na pestrém hadříkovém koberci v předsíni, s rukama v kapsách u kalhot a prohlížel si ji. Pěkně od lýtek, v nichž se ozývala opět mdlá bolest, od lýtek kuželkovitě klenutých, prohlížel si ji s přimhouřenýma očima, vzhůru po silných stehnech k úzkému pasu, k tomu kupodivu úzkému pasu a dál k mírnému svahu ňader, šplhal se pohledem po velkých růžových korálech na jejím hrdle, a výš po tváři s širokou lícní kostí, a zastavil se jí na očích, měla je odhalené, zastavil se jí na nich pohledem těžce unikajícím pod pokleslými víčky.

„Tys někde byla?“

„Proč?“

„Nafintila ses… jako… jako…“

Na skráních se leskl potem nebo deštěm, prameny vlasů mu přetékaly do čela.

Vzbouřila se. Byla to náhlá nesmyslná vzpoura.

„… jako morče,“ napadlo jejímu mužovi.

„Byla jsem v biografu,“ řekla.

„V biografu,“ řekl po ní, „do biografu se chodí v takových šatech.“

„Co máš proti mým šatům? Jsou to docela hezké šaty.“

„V takových šatech do biografu,“ vytáhl z kapsy kapesník a zase jej zastrčil.

„Ano,“ řekla, „oblékla jsem si takové šaty a šla jsem do biografu.“

„Co hráli?“ zeptal se posměšně.

„A s kým jsem tam byla, to tě nezajímá?“

„Nedělej se,“ řekl, „jenom se nedělej,“ šel do koupelny, omyl si ruce a opláchl tvář. „Je tu něco k pití?“ Vzal kartáč a hrábl si s ním dvakrát třikrát do vlasů. „Je něco k pití, nebo ne?“

„Probudíš Vendulku,“ řekla.

„Máš něco k pití?“ vyšel z koupelny.

„Nemám,“ zamžikala očima.

Vrátil se do koupelny, předklonil se a nastavil ústa pod kohoutek vodovodu. Otočil kohoutkem, vyrazil proud vody, přelil se mu přes ústa, nos i tvář a zamokřil mu kabát a límec košile. Utřel si tvář i límec do osušky a uvelebil se na chodbě na víko košíku se špinavým prádlem. Zul si levou botu o pravou a vjel nohou v ponožce do papuče.

„Večeřet nebudu,“ zouval si papučí druhou botu. Noha se mu smekala, nešlo to. „Nebudu večeřet,“ opakoval tvrdošíjně.

„Když nebudeš, nebudeš.“

Hledal, čím by ji ranil.

„A svlékni ty… poťapaný šaty, ty růžový poťapaný šaty… vypadáš v nich jako… jako…“

Zmizela v ložnici.

„Jako tlustý morče,“ podařilo se mu zout druhou botu.

Šel za ní do ložnice a mlčky se svlékl. Ležela na své půlce manželské postele a zakrývala si obličej poduškou. Měla rozsvícenou noční lampičku a posunuté stínidlo vypouštělo šikmý pruh světla až na koberec, na mužovy hubené zarostlé nohy.

„Proč se schováváš do polštáře,“ nedával jí pokoj, „na svýho mladýho se můžeš koukat pořád, jenom se na mě dívej.“

Oblékl si obráceně pyžamové kalhoty a vlezl pod přikrývku. Lehl si na bok a natáhl ruku po jejích vlasech. Snažil se jí násilím obrátit hlavu k sobě. Vzpírala se a nakonec povolila. Dala si otočit hlavu, jenže on už zapomněl, co tím sledoval, a nechápavě si ji prohlížel a náhle ji pustil.

Položil se naznak. Jakmile zavřel oči, propadal se do studené zpocené propasti.

„Padám,“ řekl, „padám hluboko.“

„Byla jsem v biografu,“ úpěnlivě oznamovala, „budu chodit každý den do biografu,“ přesvědčovala ho nejistě.

„Padám,“ ozval se naříkavě, „nemůžu se ničeho chytit a padám.“

„Tohle by Fanda nikdy neudělal,“ řekla.

Posadil se. Nekonečný pád skončil.

„Tak začni,“ řekl, „jen mi vyprávěj o svém prvním mužovi, pověz mi něco o tom dědečkovi.“

„Bylo mu pětačtyřicet.“

„Copak dělal dědeček, co dělal?“

„Moc věcí, které neděláš… Nosil mi květiny…“

„A proč jsi ho se mnou podváděla? Proč? Víš, co jsi?“

„Chodili jsme spolu do divadla…“

„Počkej, nech toho. Víš, co jsi?“

„Byl daleko jemnější.“

„Odpověz. Víš, co jsi?“

„Jestli mě chceš ponižovat…“

„Ale ty dobře víš, co jsi.“

„Ponižuješ mě.“

„Proč ses toulala se mnou po hotelích, co?“

U dveří zazvonil zvonek.

„Zvoní,“ řekl. „Asi klekání.“

Ležela a nehýbala se.

„Povídám, zvoní,“ řekl, „jestli si myslíš, že půjdu otevřít, to tedy nepůjdu.“

Zvonek zvonil a chrčel.

„Zničí nám zvonek,“ řekl lhostejně.

Dítě v postýlce se převrátilo na druhý bok.

Vstala a vyklouzla na chodbu. Zvonek se zalykal a chraptěl. Rozhlížela se po županu. Zvonek bez přestání cinkal a chrčel. Pobíhala ve zmatku po předsíni. Zvonek zvonil a někdo zvenčí začal bušit na dveře. Vyděsila se. Snad hoří, bože, snad hoří. Stáhla z věšáku mužův plášť. Déšť, který se zachytil v rukávech, ji zastudil na zápěstí a límec ji chladil na šíji. Přidržela si rozvírající se plášť na prsou a prudce otevřela.

Za dveřmi stáli dva muži. Jeden z nich stále ještě nespouštěl prst ze zvonku.

„Přestaň,“ okřikl ho druhý.

„Ješš-,“ zasykl ten, co zvonil, a spustil paži. „Tady není svatba?“

„Ne,“ řekla.

„Zpět,“ usmál se na ni, „Harolde,“ poklepal svému společníkovi na rameno, „to není to poschodí.“

„Jakýpak Harold,“ bránil se ten druhý. „Omluvte nás, paninko.“

Zabouchla dveře. Třásla se zimou, rozčilením a zlostí.

„Počkej,“ ozvalo se za ní tiše.

V předsíni stál její muž v pyžamových kalhotách s nahou hrudí.

„Zůstaň tak, počkej, zůstaň.“

Nepochopila ho a rychle svlékla mokrý plášť.

Ale on ji viděl stále v tom plášti, jak přebíhá chodbu nějakého malého hotelu. Měla na sobě jeho plášť, mrzlo a v pronajatém pokoji se potáhla okna bílou srstí jinovatky. Měla na sobě jeho plášť a připadala mu v něm menší, než skutečně byla, slabá a bezbranná.

„To byla tenkrát zima, co?“ řekl.

Pověsila plášť na věšák a šla do ložnice.

„Ty mi nerozumíš,“ řekl a usilovně a marně skládal slova, kterými by jí vysvětlil, co má na mysli.

Ulehl vedle ní na svou půlku manželské postele. Lampička na nočním stolku ještě svítila.

„Promiň,“ řekl. „A kolik let vlastně jsme spolu?“

„Pár let to už bude,“ odpověděla a zhasla.

Otázka

Srdce jí v hrudi na chvíli znehybnělo

jako pták před zkázou kroužící shora.

Tmu pomalu svlékalo šero.

Na slunci mrtví slepnou a ve tmě podsvětí vidí…

… podzemní svahy pokryté

těmi, kdo scházejí s povrchu země. Někteří polehávali

a jiní putovali matně po krajině jako stín vržený

mrakem.

Bloudili bez paměti, bez naděje.

Jaká bolest mít v takové krajině srdce.

Luděk vyšel za matkou do kuchyně, cestou trochu cvičil prsty, už se těžko ohýbaly, a bylo mu také horko. Matka krájela velký čokoládový dort, v napjaté pozornosti pootevírala ústa a vysouvala bradu. Luděk ji chvíli pozoroval.

„Neodklepávej mi popel do kastrólu,“ napomenula ho matka, „nemám to ráda.“

„A jak se ti líbí,“ sebral ukazováčkem se stolu čokoládovou pilinu a olízl ji s prstu jazykem, „co říkáš mojí nevěstě?“

„To máme šest…,“ počítala matka nožem porce, „koukni, už to víš. Mně se ani za měsíc, ani za rok nebude líbit víc. Poněvadž to nezáleží tolik na ní jako na její rodině. Máma jí utekla, když holce bylo pět let. Já nic neříkám. Nic.“

„Jenže, to je smutný, ne, dost smutný, ne, když malý holce uteče máma.“

„Já nic neříkám,“ ponořila matka dlouhý nůž do vřelé vody, „ale kde máš záruku, že neudělá tobě, co její máma udělala jejímu tátovi. Některý věci jsou dědičný.“ Vytáhla nůž z vody, otřela jej do utěrky a nasadila na druhou půlku dortu. „Ale já nic neřekla. Nic. Já nechci nikomu kazit štěstí, když si o něčem myslí, že je to jeho štěstí. Třeba v tom štěstí je… Kam to klepeš popel…?“

„Ona,“ řekl syn, „nechce jít ještě spát.“

„Asi se dobře baví.“

„Jo.“ Obrátil se a vykročil do jídelny. Cestou vrazil do věšákové stěny přeplněné kabáty.

U příborníku se zastavil, opřel se o něj bokem, kouřil a díval se na svatební tabuli. Na jednom konci seděl jeho otec a mluvil s otcem nevěsty, kreslil mu vedle talíře nehtem nějakou mapu a zvedal obočí. Stará teta zpozorovala ženicha, jak stojí u příborníku, vstala od stolu a vzala ho za loket:

„Pořád mi to vrtá, Luděčku, v hlavě, kolikpak je jí.“

„Osmnáct,“ řekl.

„Alealeale,“ podivila se a vrátila se na svou židli.

Nevěsta se bavila s Danou, se svou hubenou nosatou přítelkyní. Rudla popíjel.

Ženich obešel stůl a sehnul se k Rudlovi:

„Něco to chce,“ usoudil, „ty jsi můj nejlepší kamarád, bez diskuse, něco to chce.“

Ženichův starší bratr držel proti světlu láhev. Byla prázdná.

„Povídal jsem vám nebo ne: pozvete Kócu,“ řekl.

„Cos povídal, Stevo?“ zeptala se teta. „Měli jsme někoho pozvat?“

„Ale Koce, mýho přítele,“ řekl starší bratr.

„A co zatancovat si,“ mínil Rudla, „to by bylo príma.“

„Něco to chce,“ přiručkoval ženich po opěradlech židlí na své místo. „Něco to chce,“ promluvil na nevěstu.

„Jasně,“ prohlásila, „zatancovala bych si.“

„Spát se ti teda nechce jít.“

„Hádáš dobře.“

Matka přinášela velký čokoládový dort.

„Hurá,“ řekla stará teta.

Otec vytahoval zátku z láhve vína. Držel láhev mezi kotníky nohou, táhl vývrtku a rudl námahou.

„Počkej, ukaž,“ mnul si otec nevěsty dlaně.

„To je moje práce.“

„Ukaž… ty si myslíš, že holiči nemají sílu, že si to myslíš… půjč mi to a já ti ukážu…“

„Nejdřív nevěstě,“ kladla matka porci dortu na talířek před Helenu.

„Budeme tancovat,“ prohlásila nevěsta.

„Na to nejsme zařízený,“ povzdechla matka.

Stevo ukázal lžičkou na matku:

„Měli jsme pozvat Kócu.“

Matka se shovívavě usmívala:

„A pročpak jsme měli pozvat pana Koce?“

„Je s ním legrace.“

„Ták?“

„Já pro něho skočím.“

Matka se přiblížila s dortem.

„Jenom máloulinko,“ řekla teta.

„Já pro něho skočím,“ zvedl se Stevo, „aby to jako lítalo.“

Nevšímali si ho. Ženich si třel zátylek:

„Tak tobě se nechce spát, chce se ti tancovat.“

„Stačí, když trošku pohneme židlema,“ řekla nevěsta.

„Čtyři židle stačejí,“ ukazoval Rudla, „dáme je na sebe pod okno a je to. Může tancovat vždycky jeden pár a je to.“

Otec obcházel stůl s lahví vína.

„Mně máloulinko,“ řekla teta.

Stevo šel k ženichovi a vzal ho kolem krku:

„Jdu. Pro Kócu. Aby to… lítalo. Brácho,“ domlouval ženichovi, jako by ho budil, „jdu, pro Kócu. Něco zažiješ.“

„Kam jdeš?“ zeptala se matka ve dveřích Stevy.

„Pro Kócu.“

„Teď?“

„Neb zítra bůjde pozdě.“

„Kam jde?“ zeptala se jí teta.

„Dělá hlouposti.“ Položila tác se zbytkem dortu před otce. „Pověz mu přece něco.“

„A co?“

„Jde pro pana Koce. Teď. V noci.“

„Ať jde. Trochu čerstvýho vzduchu mu prospěje. Steva,“ mrkl na tchána, „vyštudoval techniku při zaměstnání. Udělal inženýra po večerech. Luděk může taky.“

„A zvýší mu to plat?“ Tchán potřásl hlavou.

„Já mám na to svůj názor,“ řekl otec, „vem si dnešní mzdovou politiku…“

Rudla pokládal pod oknem židle sedadly na sebe. Dana mu pomáhala.

Když se vrátila ke stolu, rozhlížela se:

„A kam si teď mám sednout?“

„Na moje místo,“ vyskočila nevěsta, „pojď,“ podala ženichovi ruku.

„Já?“

„Půjdeme si zatancovat. Rudlo, dejte tam Olivera.“

Gramorádio doposud šeplalo nezřetelnou hudbu. Rudla přepnul na gramofon a nasadil přenosku na desku. Zaduněl twist.

„Pojď.“

„A já nemám chuť tancovat.“

„Když dovolíš, tak si s Helenou zatancuju já,“ řekl Rudla.

Ženich kývl.

Úzký prostor mezi židlemi a stolem pokrýval z jedné třetiny koberec. Ale dvě třetiny byly naleštěné parkety.

„Oni tancují,“ zatleskala teta, „a proč nejdou k sobě? Přece při valčíku –“

„Ale to není valčík,“ řekla matka mrzutě.

„Já vím,“ řekla teta, „a… kolik jí vlastně je?“

„Osmnáct.“

„Vy netančíte?“ usmála se Dana na ženicha.

„Tančím. Všecko tančím. Když mám chuť.“

Rudla poklesl v kolenou, šel do dřepu, před očima se mu vlnila Helenina kolena semknutá úzkou sukní.

„Co je Luďkovi?“ vydechl skoro u země.

„Vím já,“ shlížela na něho. Šrouboval se k ní vzhůru. „Dělat v televizi musí být zajímavý,“ řekla.

„Jsem tam teprv rok,“ ochaboval v pohybu, neuměl zároveň tančit a hovořit, „ale zajímavá práce to je.“

„Pracujete taky s kamerama?“

„Někdy,“ odpověděl neurčitě.

Otec obcházel s lahví vína.

„Člověče,“ naléval Luďkovi, „ty piješ jako kuře.“

„Já už mám dost,“ řekl ženich, „dal bych si černou.“

„Kávu?“ vztyčila se matka. „Kdo chce kávu?“

„Pomůžu ti,“ nabídla se teta. Obezřetně vypila naráz svou sklenku a zmizela za matkou v kuchyni.

Otec postavil prázdnou láhev za příborník k ostatním a přisedl zase k tchánovi.

„To máš tak,“ řekl, „zákony byly, jsou a budou. Musí být i za socialismu i za komunismu a tak dále.“

„Dej tam to jéje jejé,“ poradila nevěsta Rudlovi.

„Zákony,“ ukousl tchán špičku doutníku, „byly vždycky proti člověku,“ připaloval si, „protože chrání společnost. A člověk byl vždycky jako jednotlivec proti společnosti.“

„Tancujete báječně,“ řekla Helena, „kde jste se tohle naučil?“

„Ne,“ odporoval otec, „lidi dohromady, to je společnost, člověk nemůže být proti… když je… uvnitř… rozuměj, když jsem uvnitř, nemůžu být venku a proti.“

Ženich matně zamával na Rudlu:

„A dolů a nahoru…“

„To jste se naučil v televizi?“ řekla Helena.

Teta kladla v kuchyni šálky na podnos.

„Jako když jsem byla mladá,“ říkala, „jako zamlada.“ Napřímila prst na matku a na sebe. „My dvě jsme si ještě nepřipily,“ stěžovala si. „A jestlipak znáš tuhletu?“ nasadila notu tenkým zastřeným hlasem. „Skleničku vína má každý rád, při ní vzpomíná, koho měl rád…“

Matka rozdělovala kávový prášek do šálků.

„Na to se nepamatuju,“ řekla.

„Všude panuje zákon,“ roztáhl otec paže, „v celý přírodě, všecko má všude svý zákony.“

„A co náhoda?“ řekl tchán.

„Náhoda je taky zákon… zákon… který jsme ještě nepoznali…“

„Měl jsi studovat filozofii.“

„Co povídáš… to mám z hlavy… a sem tam nějaká knížka…“

„Už byste toho mohli mít dost,“ volala Dana na tančící.

„Má pravdu,“ přestala nevěsta tančit. „Teď vy, Dano,“ řekla.

Dana vstala a pustila nevěstu na svou židli. Nevěsta dosedla poněkud ztěžka a napila se. Ohmatávala si čelo.

Ženich ji objal kolem pasu:

„Co je?“

„Bolí mě hlava.“

Steva se vřítil do jídelny. Nestačil ještě svléknout plášť, pokřikoval s kloboukem v ruce:

„Někdo přišel! Někdo přišel!“ Spatřil matku, pokládající na stůl podnos s kávou. „Tohle ne, něco k pití,“ pokřikoval.

„Vezmu si prášek,“ řekla nevěsta. Odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře do jídelny.

„Teto,“ představoval Steva, „to je Kóca.“

Teta podala ruku hubenému mladému muži se slámovým plnovousem. Steva ho pohladil po vousech:

„Vytáhl jsem ho. Byl už skoro v posteli, ale já ho vytáhl. Tenhle je Rudla a ta krasavice je Dana. A tenhle, to nic, to je ženich.“

Koc se ukláněl jenom hlavou a hluboce. Přitom si kartáčoval plnovousem kravatu a vestu.

„Jenom s ním jdu,“ přisunul Steva před Koce sklenku, „a už je legrace. Sotva s ním člověk jde, už něco zažije.“

„Jdeme po schodech nahoru, no, pověz to ty, Stevo…“

„A zazvoníme vám o patro níž, a teďka…?“ Steva se dal do smíchu, „pověz to radši ty…“

„U brady prorokovy,“ popadl se Koc důstojně za plnovous, „otevřela nám ženská…“

Ženich je opustil, šel za nevěstou do ložnice.

Nevěsta si přisunula k posteli malé čalouněné sedátko, seděla na něm předkloněna, s hlavou složenou do loktů na podušce.

„Heleno,“ zašeptal. „Nechceš jít spát?“

Zavrtěla na podušce hlavou.

„Je ti zle?“

Podepřela si bradu pěstmi:

„Je, ale duševně.“

„Máš takhle malinký očička. Měla bys jít spát.“

„Tím to není.“

„A čím?“

Posadil se k ní na postel.

„To ti nemůžu povědět.“

„Proč mi to nemůžeš povědět?“

„Je mi to líto.“

Vedle v jídelně volal otec:

„Pojďte nás rozsoudit!“

„Jdi je rozsoudit, Kóco,“ bručel Steva.

„Já nechci, aby ti bylo něco líto,“ řekl ženich, „chci, aby ti bylo dobře.“

Nechala si hladit nahou paži.

„Měla bys mi povědět, co je ti líto. Já bych ti taky pověděl, kdyby mi bylo něco líto.“

„Šel bys tancovat?“

„A pojď radši spát.“

„Já bych byla tak ráda šťastná,“ vzdychla, „nevíš, jak ráda bych byla šťastná.“

„Pověz mi, co je ti líto.“

„Půjdeš na vysokou?“

„Po večerech? Jako Steva? Ale já mám dobrý místo.“

„Půjdeš na vysokou?“

„Co bych tam dělal?“

„Rudla je v televizi,“ řekla.

Vzal ji za obě ruce, nebránila se, jenom slabě trhla hlavou, jako by polkla vzlyknutí.

„Ne, nerozepínej mě,“ prudce vstala.

Rozpačitě povstal z postele a drátěnka zazvučela jako struna.

Přistoupila k němu a vzala ho kolem krku.

„Máš,“ zaváhal, „… takovýhle malinký očička.“

„Já,“ držela ho kolem krku, „prostě nevím… jestli tě mám dost ráda.“

Užasl:

„Jak to?“

„Haló,“ volal Steva za dveřmi ložnice a zaklepal. „Je tu žádost, aby se nevěsta ještě jednou, naposledy, ukázala. Jestli ještě může.“

Přistoupila ke dveřím:

„Už jdu.“ Dotkla se několikrát ze zvyku účesu.

„Jak jsi to myslela?“ pokročil k ní ženich.

„Mně je to líto,“ řekla a otevřela.

„Chtěl vám popřát dobrou noc,“ představoval Steva přítele.

„My ještě nejdeme spát,“ řekla s naivním údivem.

„Podívej se, jak jsou šťastný,“ upozorňovala teta matku, „jenom se na ně podívej, jak jsou šťastný. To jim to přeju.“

„Měli byste jít spát,“ křičel otec na druhém konci stolu, „v šest vám jede rychlík.“

„My to doslavíme za vás,“ sliboval tchán.

„Ale to jsou báječný fousy,“ oslovila nevěsta Koce.

„Můžeš si šáhnout,“ řekl Steva.

Šli ke stolu. Ženich zadržel nevěstu.

„Jak to?“ hučel jí do ucha.

„Vždyť je mi to taky líto,“ vymanila se mu.

Následoval ji se skleslými rameny, nesl na nich únavu celého dne a tíhu alkoholu, šoupal nohama po koberci a hučel s nesmyslnou tvrdošíjností:

„Jak to?“

Hotel pro cizince

Netrpělivě hledáš cestu ve světě počáraném cestami

tak hustě,

že pod tolika vrypy, škrábanci a rýhami poztrácel

tvar a najít

znamená vynalézat.

… tvář boha podsvětí ronila

světlo a chladné paprsky lehaly před trůn jak

svlečené hadí kůže.

Vrhla se před ním k zemi:

„Vladaři mrtvých, prosím… jenom jednou…“

„Nepros,“ promluvil vladař

mrtvých,

„každá prosba se mi vysmívá. Čas tvých přání

minul.

Nadchází dlouhý čas nesplnění.“

Vyšel z výčepu, klobouk držel stále v ruce a dopřál studenému nočnímu vzduchu, aby mu ochlazoval holou lebku. Opatrně a rozvážně přecházel ulici, jako by se vyhýbal modrým světelným skvrnám na mokré dlažbě, které vrhal neónový nápis hotelu.

Hotelová hala byla pustá, jen vzadu, vedle tělesa ústředního topení, seděli dva černoši a tlumeně se bavili.

„Promiňte,“ oslovil příchozího vrátný se zlatými brýlemi, „promiňte, pane…,“ bloudil prstem po hustě popsané stránce knihy hostí.

„Vágner,“ řekl holohlavý.

„Pane Vágner,“ mlaskl vrátný lítostivě, „bohužel… máte dvoulůžkový pokoj a obsadil jste jenom jedno lůžko… bohužel… přijela nám delegace… všichni se musíme přizpůsobit poměrům… je to velmi slušný pán, kterého jsme vám přidali na pokoj… bývalý hoteliér…“

„Klíč je nahoře?“

„Prosím.“

Holohlavý muž se uklonil a vstoupil do výtahu. Pokyny pro použivatele výtahu přibité na stěně kabiny měly ohnutý roh. Muž se pokusil vrátit roh do původní polohy a přežehlit jej nehtem. Výtah zastavil ve třetím patře. Muž prošel po plyšovém koberci nehlučně chodbou a u dveří pokoje zatajil dech. Uvnitř se nic nehýbalo. Otevřel dveře, ale za nimi byly ještě jedny. Na ty zapomněl. Zatajil znovu dech. Uvnitř bylo ticho. Stiskl kliku a vstoupil.

Na posteli blíže oknu ležel šedovlasý, pečlivě učesaný vyholený muž v oranžovém pyžamu. Stínidlo noční lampičky smekl dozadu, aby mu světlo dopadalo na knihu, kterou četl.

„Tak nás dali dohromady,“ položil knížku na pokrývku.

„Já jsem Vágner.“

„Těší mě. Šilan. Jezdíte do Prahy často?“

„Jednou týdně.“

„Jsem po půl roce v Praze poprvé. Myslel jsem, že se pobavím, ale nestálo to zanic.“

„Nevadilo by vám, kdybych se vykoupal?“

„Ne. Voda je teplá.“

Muž odložil klobouk do křesla, pověsil převlečník na ramínko do skříně a zul boty. V ponožkách otevřel dveře koupelny a zmizel za nimi.

Když stál nahý před vanou, do které s dutým hřímáním dopadala horká voda, rozrazila ho zima. Udělal několik pleskavých kroků k topení, bylo vlažné.

Vana se plnila pomalu, čekal a třel si střídavě dlaněmi paže. Prohlížel si ramena potřísněná pihami a ohmatával malý výrůstek na levé paži. Výrůstek ho znepokojoval, kdykoliv si na něj sáhl, ale teď neměl čas zabývat se svým stárnoucím tělem a naslouchat snad vzdáleným, snad blízkým signálům smrti. Čekal, až se vana naplní vodou, a zatímco ho začínala zahřívat teplá pára stoupající z vody, otřásl jím vnitřní mráz, nemohl se ho stále zbavit, trval vlastně od okamžiku, kdy mu ředitel školy řekl:

„Sedněte si.“

Usedl do měkkého koženého křesla v malé ředitelně, přeplněné nábytkem a vysílací skříní a věšákem, na němž nyní visel jeho převlečník, zplihle jako vlajka na půl žerdi.

„Je mi smutnou povinností,“ promluvil ředitel, „tím spíše, že to není špatná žákyně. Promiňte, proč se nedostavila matka?“

„Nevím,“ odpověděl, „matku jsem dva roky neviděl. Ale snad stačí otec…“

„Proto jsme vám napsali,“ řekl spokojeně ředitel, „proto jste, soudruhu, tady. Nu. Zkrátka a dobře. Dcera vám nic neříkala?“

„Ještě ne. Sejdu se s ní odpoledne. Vidíme se každý týden jednou. Vždycky, když přijedu do Prahy na ústředí.“

„Týká se to… tedy všechno se týká toho případu na chatě. Nechci vás zdržovat,“ řekl ředitel, „je to chata u Mníšku.“

Zavřel oba kohoutky, měl ve zvyku napouštět do vany zároveň horkou i studenou vodu, míchat je podle pravidla střední cesty. Ponořil pravou nohu do vany. Voda byla správně namíchaná, tady mu střední cesta vycházela, v životě to bylo jiné.

S dcerou se scházel ve tři hodiny odpoledne, měl na ni čas jednou za týden od tří hodin do pěti, tak se dohodli s manželkou u soudu, v době, kdy dceři bylo třináct let. Scházeli se vždycky ve stejné cukrárně, první léta proto, že dcera milovala sladkosti a on si ji s radostí kupoval za hory čokoládových trubiček se šlehačkou, poslední rok sladkosti odmítala s tvrdošíjným a neúplatným odhodláním dát svému tělu tvar, jaký se předváděl na obrazovkách televizorů, v kinech a ilustrovaných časopisech. Tentokrát přišla až v půl čtvrté, nebylo by na tom záleželo, kdyby to nebylo právě dnes, stejně se rozcházeli dříve než v pět. Když vyrostla z dětských zájmů, nevěděl často, o čem by s ní mluvil, hovor brzy vyschl, a k tomu začínala v dívčí tváři převládat podoba matky. Jakmile si uvědomil podobu jejího nosu, obočí, brady a především křivku poněkud ohrnutých rtů, ztrácel sebevědomí a skličoval ho zvláštní zmatek.

„Ahoj, tati,“ přišla s půlhodinovým zpožděním, „čekáš dlouho? Musila jsem jít na nákup.“

Věděl, že lže, ale nic jí na to neodpověděl. Už dávno se přesvědčil, že skutečnost je pro ni pouze surovina, z které modeluje své výmysly. Pohlédl na ni zběžně a přinutil se, aby se díval na její červené kožené rukavice místo na její obličej.

„Kolik je ti let?“ otázal se jí.

„Přece to víš,“ řekla roztržitě, „ale dneska… nezlobíš se, viď… dneska musím ve čtyři na piano… v hudebce přehodili hodiny kvůli pohřbu… někomu umřela babička…“

„Ne, kolik je ti let, Mítěno…?“

„Šestnáct,“ žasla.

„Už bys mohla mít rozum.“

Přinesli jí kávu. Kroužila lžičkou v šálku a škrabala jí o dno. Míchala kávu se skloněnou hlavou a nastavovala otci upravený účes. Nebylo jí vidět do očí, proto si ji rychle prohlédl. Modrý nepromokavý plášť si nechala na sobě, seděla na kraji židličky, jako by v příštím okamžiku musila odběhnout. Špičkou levé pokrčené nohy udržovala rovnováhu a z paty se jí vyzouval červený střevíček s jehlovým podpatkem.

„Aha,“ řekla neočekávaně a zvedla hlavu, „ty ses to dověděl.“

V rozpacích se opět zahleděl na nedbalou hromádku jejích rukavic.

„Dostal jsem dopis. Od ředitelství. Dneska jsem byl na vaší škole.“ Od rozmluvy s ředitelem si umiňoval, že jí nebude nic vyčítat. Že se pokusí porozumět jí a vyjít jí s pochopením vstříc. Ale čekal na ni víc než půl hodiny a byl unaven. „Pěkně začínáš svůj život,“ řekl a cítil, jak je nesnesitelný, a snad proto ještě přidal, „moc pěkně začínáš svůj život.“

„Všecko bylo jinak, než ti napovídali,“ prohlásila s drzou převahou.

„Nic mi nenapovídali. Odkud víš, že mi něco napovídali? To jsou fakta.“

„Náhodou jsem se koupala.“

„Teď? Mítěno. Je málem už zima. Kdopak se koupe v takovém počasí?“

„Jo, ty myslíš v řece?“ řekla ironicky. „V řece, ty si myslíš, že se budu koupat v řece, jo?“ vychutnávala své drobné vítězství. „Tam přece ani řeka není, to je chata u lesa a koupání je daleko.“

„Copak jsi neříkala, že ses koupala?“ dal se chytit.

„Pod sprchou, víš,“ vysvětlovala trpělivě, „oni mají v chatě bezvadnou koupelnu, tak jsem ji šla zkusit.“

„A bylas tam sama.“

„Nebyla sama. S klukama. Byli tam se mnou tři kluci.“

„Myslím… sama… děvče, sama.“

„A co je na tom?“ žasla.

„Co je na tom, co je na tom. Tři kluci a děvče. A přijdou rodiče.“

„Koukni se,“ překonávala se v trpělivosti, „kdyby tam byly tři holky a jeden kluk. No kdyby. Dělal by někdo kvůli tomu rámus?“

„To je něco jiného. Tomu klukovi přece nepůjde o pověst.“

„Prosím tě, tati, co s těma pověstma?“

„A kdyby ten kluk byl v situaci, jako jsi byla ty?“

„Nebyla jsem v žádný situaci,“ prohlásila tak sebevědomě, až měl pocit, že jí křivdí.

„Hmhm,“ sebral síly, „tomu neříkáš situace… když přijdou rodiče toho chlapce, naštěstí… nebo naneštěstí… mají vlastní klíče… přijdou neočekávaně… potichu si odemknou… a… prosím –“

„Co – prosím?“

„Mám ti to opakovat? Nestydíš se, když ti říkám, co se stalo, ani trochu ti není hanba…?“

„Myslíš, že mě vyhodí ze školy, jo? Ty tři kluci nebyli z naší školy, a kdyby byla Pepíkova máma nevyváděla, tak se vůbec, ale vůbec nic nestalo. Jeho táta byl fajn, ale máma… měl jsi ji vidět, ta ti tak křičela a nadávala… a vůbec neměla proč…“

„Nemyslím, že by tě vyhodili ze školy. Mluvil jsem s ředitelem a myslím, že tě prozatím nevyhodí. Podmíněně, ovšem. Budou tě pozorovat a třídní kolektiv se postará…“

„Kdo? Dana nebo Pája nebo Kinda? Tati. Ty vůbec nevíš, jak to u nás vypadá.“

„Říkáš, že ses koupala… sprchovala… a proto…“

„Tati,“ řekla, „mám přece dokázaný, že jsem panna.“

Zrudl. Měl trapný pocit, že tu sedí nahý, a zatoužil alespoň přikrýt si kloboukem holou hlavu.

„O tom se nemluví,“ řekl neobratně.

„A proč?“

„Bylo,“ zadrhával, „bylo… jaksi… štěstí, že rodiče přišli… že přišli v tu chvíli, kdy přišli…“

„Tati, tati,“ její trpělivost neznala mezí.

„Říkáš, že ses sprchovala.“

„Už jsem ti to povídala.“

„A seděla jsi v křesle zabalená do deky.“

„Přiběhla jak blázen… já nevěděla, že se na mě tak vyřítí… určitě jí nějaký prášky nebo pije… Pepík taky povídal, že jeho máma asi tajně pije… jednou našel v ložnici nějakou láhev… anebo jí prášky… kdyby byla normální, tak se na mě nevyřítila… a měls vidět, jak mi rvala deku… úplně tó…“

„Říkáš, že ses tentokrát jenom sprchovala.“

Vzmáhal se v něm vnitřní mráz, ačkoliv ležel ve vaně, přikrytý teplou vodou. Nevěděl, jak dlouho tu leží, ale podle vody vychládající pod jeho zády usoudil, že tu leží už pěkně dlouho. Vstal a namydlil se. Když sáhl po rukojeti sprchy, vrátila se mu myšlenka na dceru, jak se asi sprchovala na chatě a kdo ví, co je lež a co pravda a jak je to s lékařskými důkazy v těch věcech a co tomu říkala její matka, která se hádá s novým manželem v ložnici.

Splachoval proudem vody pěnu s hrudi a stehen, mýdlové stružky mu stékaly po kůži, lechtaly ho v podkolení a jeho veliké vadnoucí tělo se zachvívalo pod lehce bičujícími krůpějemi.

To je dobré, pochodoval na místě ve vaně, bylo mu příjemně, poprvé za celý dnešní den. Prodlužoval si chvíli pod sprchou až do přesycenosti. Pak se rychle osušil a vklouzl do pyžama. A napadlo mu, že na chatě nebyla se svým chlapcem, ale s třemi chlapci, a téměř poskočil do vedlejšího pokoje, aby unikl svým představám.

Bývalý hoteliér ještě četl.

„To jste se vyšpláchal,“ přivítal ho.

Skládal si kalhoty na ramínko, vázanku pověsil na tyč ve skříni, každý kus oděvu zkoumavě přejížděl zrakem. Staromládenečtím, sáhl po ponožkách, miluji pořádek a stává se ze mne starý mládenec. A byla na chatě s třemi chlapci.

„Člověk se přijede do Prahy pobavit, a nepobaví se. Takhle Paříž,“ vykládal hoteliér. „Tam vysílali striptýz i v televizi.“

A máma toho kluka z ní tahala deku. Propána.

„Víte, co je zajímavý?“ řekl hoteliérovi. „Člověk má, dejme tomu, dítě…,“ pokoušel se nahlas seřadit myšlenky, „je to moje dítě… ale to dítě je úplně jiný… Dejme tomu… s cizím bych si možná rozuměl víc… Proč se říká: moje dítě…?“

„Vy jste ohromně pořádný člověk,“ řekl muž na posteli, „jak si všechno tak precizně ukládáte… samozřejmě, dítě… děti nejsou nikdy takhle pořádný.“

„Ono to vlastně už není dítě,“ vsoukal se do své postele.

„To je nejhorší,“ řekl hoteliér. „… A vy byste nevěděl o něčem… jak se říká… nějaká… dámská zábava…?“

„Nevím. Já jedu v Praze vždycky na ústředí.“

„Ať mi nikdo neříká, že tu něco takového není. Přese všechno. Jenomže já ztratil kontakt. To je to.“

V cukrárně se zdržela jenom půl hodiny, rozmluva s otcem se jí nezdála tak důležitá jako jemu.

„Buď tak hodná,“ řekl jí, „nenamlouvej mi nic o hodině na piano.“

„Dobře,“ zasmála se. Stála u své stoličky a posouvala ji před sebou střídavě levým a pravým kolenem.

Měl chuť udeřit ji. Nebo obejmout. Nebyl si zcela jistý tím, co má udělat. Jako u její matky. Měl jsem lépe vybírat matku svého dítěte, uvažoval.

„Víte, co je zajímavý?“ řekl hoteliérovi. „Když začnete chodit s nějakým děvčetem, nikdy si nepomyslíte, že vlastně chodíte se svojí dcerou.“

„To myslíte opravdu?“ zeptal se polekaně hoteliér. Napjatě sledoval svého spolunocležníka, který vstal a šel bos k zrcadlu. Na toaletním stolku byl telefon. Zvedl sluchátko a oznámil vrátnému číslo.

„Zapomněl jsem,“ omlouval se hoteliérovi, „dávám dceři vždycky nějakou korunu… Haló, je to byt paní Machulové? Není… promiňte.“ Položil sluchátko. „Už jsem k nim dlouho nevolal. Snad změnili číslo.“ Vsoukal se znovu do postele.

„Vrátný má telefonní seznam,“ řekl hoteliér.

„Děkuji,“ pohnul holohlavý muž krkem, jako by se chtěl vleže uklonit. „Je už pozdě.“

„Nebude vás rušit světlo?“ řekl bývalý hoteliér. „Ještě bych chvíli četl.“

„Světlo mi nevadí.“

Zavřel oči a na spuštěném víčku se mu procházela dcera zabalená v dece, o jejíž cípy klopýtala. Hladil si pod přikrývkou paže a nahmatal přes měkký flanel výrůstek na levé paži. A tak může jednoho krásného dne člověk zemřít, snil a sledoval dívku vrávorající v dece, a někdo cizí ponese tvé jméno. Kam?

Jak vařit čaj

„Kdo se chce rozhlížet, ať nestaví zdi,“ promluvil

vladař mrtvých.

„Člověk se zadívá sám, a když klade poslední

cihly nad úrovní čela,

zděsí se slepoty… někdo však ani tehdy…“

Otevřel dveře a za nimi stála jeho matka. Čekal manželku a zatvářil se překvapeně.

„Co je?“ řekla matka. „Jestli jdu nevhod, jen to klidně pověz. Můžu zase jít. Jestli se ti zdá, že je už na návštěvu pozdě.“

„Ani nápad,“ vzpamatoval se, „jen pojď dál.“

Pomohl jí z pláště.

„Mohla jsem přijít zítra,“ řekla matka, „mohla jsem se zítra znova šplhat do pátého patra. Jsem sice stará, ale nezáleží mi na tom. Když v pátém patře bydlí můj syn.“

V těch dvou letech, kdy byl ženatý, snášel špatně matčiny patetické věty. Cítil se příliš dospělý, aby hrál úlohu syna.

Vedl ji do pokoje:

„Přišla jsi na televizi?“

„Dovol?“ řekla. „Ale můžeš ji zapnout, jestli se chceš dívat. Já ti nechci kazit večer. Jen si ji zapni, nebráním ti.“

Zapnul televizi. Matka se posadila bokem k obrazovce, aby dokázala, že jí nejde o program.

„Nevím, jak bych ti to pověděla…,“ sepnula v klíně krátké masité prsty.

„Moment,“ řekl a odešel do kuchyně. Voda v konvici vařila. Vypnul plyn. Odzátkoval láhev rumu, nalil si do hrnečku a dolil vřelou vodou. Byl to už několikátý grog. Vařil si grog, kdykoliv čekal na manželku, a čekal celé odpoledne a teď byl večer. Pozdě večer. A protože byl grog horký, vzal jiný hrneček a vylil do něj zbytek rumu z láhve. Vypil jej jediným douškem. Potom si napustil do sklenky vodu a vypláchl si nad výlevkou ústa.

Cestou do pokoje uvažoval, kam schoval nenačatou láhev rumu. Měl pro své láhve několik skrýší a poslední dobou se mu často stávalo, že zapomínal, kam láhev uložil.

„To je zábava,“ ukázala matka posměšně na televizor.

Na obrazovce veslovala pažemi džezová zpěvačka. Měla na hlavě široký klobouk s peřím.

„Co proti ní máš?“ zeptal se podrážděně.

„Nic,“ řekla, „tohle je tvůj byt a můžeš si tu dělat, co chceš.“

„No prosím.“

„Co to má znamenat?“

„Že si tu mohu dělat, co chci. Sama jsi to řekla.“

„Ano, ale dělat,“ řekla významně matka. „Jsi hrozně pasívní. Už jako dítě…“

„Nechme toho,“ posadil se do křesla proti ní a zapálil si cigaretu.

„Prosím tě, ztiš trochu to ječidlo,“ požádala ho matka. Poslechl ji. „Dříve jsi nekouřil. Až v manželství,“ řekla. „Jsi hrozně pasívní. Už jako dítě jsem tě musila do všeho strkat. I do hry. I do hry.“

„Nikam jsi mě nemusela strkat.“

„Ani by ses nehnul, seděl bys jak pec nám spadla. Ani, ani by ses nehnul.“

„Ale hnul bych se.“

Zpěvačka na obrazovce si něco broukala. Stoupala po strmých schodech a kolem ní pluly papírové obláčky.

„Tak ty jsi přesvědčený, že by ses hnul.“

„Do svatby jsi mě taky nestrkala.“

„Ne, to máš pravdu, tam ses dostrkal sám. A řekni, jsi šťastný?“

„Jsem,“ vykřikl.

„Jen když jsi šťastný.“

„Mám hezkou chytrou ženu,“ řekl, jako by vyplňoval dotazník.

„Hezká je,“ mačkala si matka prsty, až jí zbělely klouby, „a chytrá teprve.“

„Nedovedu si představit život s jinou. Mám ji rád.“

„Jen když ji máš rád.“

„Mám ji rád a jsem s ní šťastný.“

„I kdybys ji neměl rád, tak bys ji měl rád, poněvadž by ses na nic jiného nezmohl. I kdybys měl od klece klíč, tak si neodemkneš. Už jako chlapec…“

„Moment,“ řekl a odešel do kuchyně. Napil se grogu. Byl horký, ale dal se pít. Cukr, vzpomněl si, chybí tomu cukr. Přesto vypil celý hrneček. Potom si vypláchl nad výlevkou ústa a vrátil se do pokoje.

„Už jako chlapec ses nechtěl s nikým kamarádit. Rozvedená, muž bůhvíkde, zaměstnaná osm hodin denně a ty ve věku, kdy bys potřeboval nejen matku, ale i otce…“

„Mami, nech toho,“ řekl.

Matka se zadívala na obrazovku. Kolem zpěvačky pluly papírové hvězdy a měsíc.

„Jde do nebe,“ namířila matka ukazováček na zpěvačku. Povzdechla. „Jenom, když jsi šťastný. Nechci ti kazit tvoje štěstí. I za cenu toho… že budu mlčet.“

„O čem budeš mlčet?“

„O tom, proč jsem přišla.“

Pohlédl do křesla proti sobě. Seděla v něm malá zavalitá paní, rudá vzrušením, se sepjatýma rukama a v kloubech prstů jí lehce praskalo.

„Ty něco víš?“

Přikývla slavnostně.

„Jen to řekni, neber ohledy.“

„Je to zlé,“ řekla, „chodí často tak pozdě domů?“

„O tom se nechci bavit.“

„Kdyby měla dítě, bylo by všecko jiný.“

„Víš, že to nejde. Po tom neštěstí.“

„Ty tomu říkáš neštěstí? Neštěstí nám připravuje osud, nebo bůh, nebo jak se tomu dneska říká, nevím, ale něco, na co nemáme vliv. Za neštěstí nemůžeme. Ale ona si dala pomoct a za to mohla.“

„Tys k tomu radila,“ řekl. „Tys ji tam zahnala.“

„Protože,“ otřásala se jako v pláči, ale neplakala, „doufala jsem, že ji necháš, že se rozejdete a že bude pokoj.“

„Tys ji tam zahnala,“ křičel.

„Nekřič na matku,“ řekla, „to je to jediný, co umíš. Křičet na matku.“

Dobře že piju, pomyslil si, kde se to ve mně bere, dobře že jsem se pořádně napil.

„Nebudu křičet,“ řekl šeptem, „jsem unavený, půjdu spát.“

„Naznačuješ mi tím, abych šla? Opravdu tě nechci okrádat o spánek, nechci tě připravit o odpočinek. Nemusíš mi dvakrát říkat: mámo, jdi, už tě nechci vidět…“

Zíral na obrazovku, aby se vyhnul matčině tváři. Moře omývalo skalnatý břeh a z vln se vynořila hlava tuleně. Udělalo se mu nevolno. Ochabl.

Matka vstala:

„Můžeš mi otevřít?“

„Moment,“ řekl a odešel do kuchyně. Láhev byla prázdná, hrneček byl prázdný. Podíval se za skříň. Povalovala se tam ženská punčocha. Zvedl ji, smačkal a mrštil s ní znovu za skříň. Zdálo se mu, že se rozpomíná. Vyšel z kuchyně na balkón. Šlápl do kaluže, v prošlapaných dlaždičkách se zachytila dešťová voda. A pršelo, z hluboké chladné tmy se na něho vrhl drobný déšť. Zaklel a poklekl k bedně na uhlí. Nadzdvihl víko a šátral dlaní po kusech uhlí a mouru. Konečně nahmátl láhev. Sevřel jí pevně hrdlo a v náhlém strachu, že by mu mohla vyklouznout a rozbít se, uchopil ji i druhou rukou a balkónové dveře, které zatím vítr přirazil, otevíral opatrně loktem.

Matka stála v kuchyni a čekala na něho.

„Piješ,“ řekla.

Pokusil se ukrýt láhev za zády.

„Kvůli ní, všecko kvůli ní. Dej mi tu láhev,“ poručila mu. Postřehla však v jeho výrazu něco neobvyklého. Zarazilo ji to a řekla odevzdaně: „Tak si ji nech. Když je to tvá radost.“

Otočila se pomalu, aby přehlédla celou kuchyň.

„Je tu nepořádek,“ předběhl ji, „je tu chlív.“

Povzdechla mateřsky:

„Nikdy jsi neužíval hrubá slova.“

„Jsem sám,“ řekl a postavil láhev na mycí stůl plný nádobí, postavil ji za záda, jako by ji bránil tělem. „Jsem pořád sám a mluvím se sebou a neberu si servítky. Nezasloužím si, abych bral na sebe servítky. Nemůžu se k ničemu odhodlat,“ přiznal se pod jejím zrakem, který ho opět tlačil před sebou, jako tolikrát, ale tentokrát nevěděl, kam ho tlačí.

„Odhodlej se,“ řekla prudce, „vždyť ti s ní chodí Bertík.“

Vyhrabal mezi špinavými příbory v dřezu vývrtku, špičkou vývrtky natrhl obal z umělé hmoty přikrývající zátku, zabodl vývrtku do zátky a pomalu, velice pomalu kroutil držákem. Vytáhl zátku a nalil si do nejbližšího hrnečku. Přehlédl, že jsou v něm zbytky mléka. Chutnalo to odporně. Bertík byl jeho nejlepší přítel. Býval.

„Bertík, říkáš.“

„Musila jsem ti to povědět. Nenechám přece svýho syna v hanbě. A teďka jednej, musíš něco udělat. Advokáta mám…“

Zase mě tlačíš před sebou. Hledal jiný hrneček. Nalil si. Zase mě tlačíš před sebou, abych měl co nejvíc slunce, a tobě nevadí, že jsi ve stínu za mnou. Jenže, co když chci být ve stínu já? Napil se a říhl. S uspokojením postřehl zděšení v matčině tváři.

„Dobře, já si to vyřídím. Sakramentsky.“

„Synáčku,“ řekla matka, „nepřeju si nic jiného než tvoje dobro. Nevím, jestli mě dobře chápeš.“

„Chápu. A proč zrovna Bertík?“ zeptal se.

„Copak jí záleží na tom, kdo to bude?“

„Jdu spát,“ řekl.

„Nebudu tě okrádat o spánek,“ řekla matka a nehýbala se z místa.

„To je od tebe hezké,“ vyšel na chodbu.

Musila za ním. Pomohl jí do pláště.

„Mohla jsem přijít zítra,“ řekla matka, „opravdu by mi na tom nezáleželo. Mohl jsi mi říct: Mami, jdi dneska domů a přijď zítra. Ale stejně si myslím, že je lepší, když to víš dřív.“

„Rozhodně,“ řekl, „co se má člověk dovědět, ať se doví.“

„A jednej,“ řekla matka mezi dveřmi.

Vtom zazvonil na chodbě telefon.

Sáhl po sluchátku.

„Ne,“ uhodil sluchátkem do vidlice. „Omyl,“ řekl matce, „samé omyly. Nějakou paní Machulovou.“

„Není ti to podezřelé? Tyhle omyly? Musíš jednat. Jednat,“ nastavila mu matka rty. Dotkl se jich bradou.

Sotva za ní zamkl, nalil si v kuchyni znovu. S hrnečkem šel do pokoje, díval se chvíli na obrazovku plnou pelikánů, pak vypnul televizor a vrátil se do kuchyně. Opět se mu udělalo nevolno.

„Uvařím si čaj,“ řekl nahlas, „hořký silný čaj. To mě postaví na nohy. Čistý čaj.“

Napustil do konvice vodu a postavil ji na vařič.

„A do čaje dám jenom trochu rumu. Nebo… trochu víc…“

Otevřel plyn a uchopil zapalovač.

Ale pak odložil zapalovač a zkusil dveře na balkón. Byly zavřené. Zkusil kuchyňské dveře, zapadly přesně do zámku. Přisunul si k vařiči židli, opřel se o lenoch a natáhl nohy. Zhluboka vdechoval mastný vzduch. Pach svítiplynu brzy zesílil a přikryl jako prapor toho, kdo se domníval, že poprvé v životě neprohrává.

Recept

Ale žena v území smrti svolávala svou rozprášenou

odvahu

a srdce jí začalo bubnovat,

až se skalnaté hvězdy na hliněném nebi pokryly

prachem

a stíny znepokojené zvukem, na který dávno

zapomněly,

se zvedaly a opouštěly svá místa…

„Zadrž ty bubny,“ zhrozil se bůh,

„tvé šílené bubny probudí mrtvé a mrtví rozrazí

brány a zavalí svět.

Bude jich více než živých.“

„Jen poodhrň hlínu, ať spatřím….“

Pili svařené víno s hřebíčkem a skořicí. Gramofon hrál „Begin the Beguine“ v nejnovějším provedení. Zdeněk přinesl s sebou spoustu desek. Přišel s Libuší.

„Vaši se opravdu vrátějí až po půlnoci?“ zeptala se Libuše Emana. Chtěla mít vždycky jistotu.

„Nejdřív v jednu,“ řekl Eman.

Jiřina se opírala zády o polštáře na gauči. Málem ležela. Odfukovala:

„Já už nemůžu pít.“

„Musíš, to se nedá nic dělat, jenom pít a pít,“ pobízel ji Eman.

„To už moc holkám pomohlo,“ řekl Zdeněk, „v takových případech je to nejlepší věc, co můžeš udělat.“

„Vy nic nepijete a já to mám všecko vypít,“ zabědovala.

„Co, já že nepiju?“ zvedla Libuše sklenici posetou zevnitř drobnými kuličkami sražené páry.

Zdeněk a Eman zvedli také sklenice a řekli:

„Podívej,“ a „jen do toho.“

„Jak ti je?“ naklonil se k polehávající Jiřině Eman.

„Emánku,“ chytila ho kolem krku a přitáhla se k němu, takže opět seděla. Sňal jí ruce ze svého krku a vtiskl jí do hrsti plnou sklenici.

„Nic necítíš?“ řekl Eman.

„Je mi… nanic,“ váhala s napitím.

„Tak pij, Jiřino,“ napila se Libuše.

„Je mi hrozně… divně,“ řekla Jiřina a udělala volnou rukou pohyb, jako by si chtěla Emana přitáhnout. Uhnul a ukázal jí na sklenici.

„Čím ti bude divnějc, tím líp,“ usrkl Zdeněk svařeného vína. Vyměnil desku. „Smím prosit, tajemná cizinko?“ oslovil Libuši. Libuše se dala do smíchu.

„Vždyť se známe už půl roku.“

„A nezní to?“

„Jenom moc nedupejte,“ radil Eman, „pod náma je vzteklá partaj.“

„A nad váma?“

„To ujde.“

„Až budu moucha, budu tancovat na stropě.“

Jiřina pila.

„Tak je to dobře,“ pochvaloval Eman.

„Je mi hrozně divně… ale mám dojem, že to vůbec nepomůže. A já…,“ škytla, „víno vůbec špatně snáším… A… a líbím se ti?“

„Jo.“

„Dneska jsem nemohla z krámu ani na skok… to mám vlasy, řekni, že mám účes… takový vstanu a du… já se ti ani nemůžu líbit…“

„Prosím tě, nebreč mi.“

„To je vínem. Vždycky… když piju víno, tak je mi… všecko k pláči… i ty… jsi mi k pláči… protože piju víno…“

„Pojď sem,“ zavolal Eman na Zdeňka.

Přestali tančit a Libuše ihned dopadla do ušáku a cvičila nohama před sebou ve vzduchu.

„Vidíš?“ řekl Eman. „Vidíš Jiřinu?“

„Co brečíš, Jiřino?“ posadil se Zdeněk vedle ní.

„Já za to nemůžu. Mně je všecko k pláči.“

„Všecko je pro legraci,“ řekl Zdeněk.

„Není nějaký jiný způsob?“ zeptal se Eman. „Neexistuje něco jinýho místo pití, ale aby to bylo taky jednoduchý a aby to účinkovalo?“

„Slyšela jsem,“ ozvala se v ušáku Libuše, „že se mají dát nohy do horký vody.“

„Chcete mě opařit,“ zaplakala Jiřina.

„Ne vařící, jenom hodně teplou,“ řekla Libuše.

V gramofonu se překřikovaly bigbeatové kytary.

„Pst,“ zasyčel Zdeněk, „tohle je kousek, co?“

„Já do vody nechci,“ prohlásila rozhodně Jiřina, „já vám do žádný vody nepůjdu.“ Na jeden ráz vypila víno ze své sklenice a vypila i usazeninu na dně.

„Emane, dolej,“ řekl Zdeněk.

„A budeme pít a pít a pít,“ oznámila slavnostně Libuše a zhoupla se v ušáku.

„Tolik toho zase není,“ řekl Eman.

Jiřina se vzepřela o stůl a vstala. Těžkopádně kráčela ke dveřím.

„Měla bys jít s ní,“ řekl Zdeněk Libuši.

„Tak počkej,“ zavolala Libuše na Jiřinu. Jiřina už byla v předsíni.

„Pospěš si,“ řekl Zdeněk.

„Heleď,“ řekla mu Libuše a tanečním krokem odešla za Jiřinou.

„Vlastně,“ vyměnil Zdeněk desku, „jsou přece takový komise… je to dost jednoduchý… a bude mít pokoj…“

„Kdyby se nestyděla,“ lovil Eman hřebíček z Jiřininy sklenice. „Všecko by bylo jednoduchý, kdyby se nestyděla.“

„Nechápu,“ řekl Zdeněk. „Ale zvoral jsi to s ní elegantně.“

„Kádrovat umí každej, ale něco udělat… Až se to stane tobě…“

„My se s Libuší budeme brát.“

„Před vojnou?“

„Třeba. Její rodiče mají domek, říkala Libuše, že by nám dali jeden pokoj.“

„Člověče. Ale já si Jiřinu brát nechci. Co bych z toho měl?“

Jiřina se v koupelně opírala levou rukou o umývadlo a namáčela pravou do studené vody a přejížděla si s ní obličej. Libuše stála ve dveřích koupelny a zívala.

„Mně je hrozně divně,“ stěžovala si Jiřina a osušovala se. Jak stáhla s očí ručník, uviděla se v zrcadle. „Já vypadám,“ naříkala, „já vypadám.“

„Tak pojď už,“ pobízela ji Libuše. Byla se svým obrazem v zrcadle spokojena.

„Napij se, Jiřino,“ zval ji Eman, když se vrátily.

Upila a natáhla se na gauč.

„Pije jakoby ne,“ řekla Libuše. „Emane, měl bys trochu ledový vody? Mám na ni chuť.“

Eman šel do kuchyně pro vodu. Poklekl k ledničce a vytáhl z misky tři kousky ledu a hodil je do sklenice. Zabouchl ledničku a obrátil se. Libuše stála za ním.

„Ušetřila jsem ti cestu,“ vzala mu sklenici z ruky.

Napila se, podržela sklenici v ruce a nastavila mu vlhké chladné rty. Ucouvl.

„Chudáčku,“ řekla, „máš starosti.“ Oči se jí leskly pod alkoholovou mlhou. Usrkla vody a uchopila mezi zuby hranolek ledu. Opět mu nastavila ústa. Nepouštěla třpytivý hranolek ze zubů a řekla:

„Kousni si,“ znělo to jako „Kouchni chi“.

„A co Zdeněk?“ řekl rychle. Z nějakého podvědomého pocitu kamarádské cti, nebo z něčeho jiného, nebylo mu jasné, proč to říká.

Vyplivla led do sklenice.

„My se budeme se Zdeňkem brát,“ řekla, jako by ji to omlouvalo.

Nad nimi se rozlehl tlumený úder, něco těžkého dopadlo na podlahu bytu nad nimi. Strop se zachvěl.

Eman povytáhl obočí:

„Někdo se svalil z židle.“

„Bojím se,“ přitiskla se k němu. Jako by strach byla hra.

„Čeho?“ ustoupil.

„Tebe ne,“ vzpamatovala se, „tebe nikdy. Chudáčku.“

„Jdeme,“ poručil sobě i jí.

Jiřina ležela na gauči, snad spala. Zdeněk skládal desky do kufříku. Pokojem se toulala Libušina voňavka a pach kořeněného vína.

„Mělo by se vyvětrat,“ řekl Eman. „Zhasnu na chvíli a otevřu okno.“

Zhasl a otevřel okno. Bylo to veliké okno, vešli se k němu všichni tři a zbylo ještě místo pro Jiřinu. Závan vzduchu z ulice ji probudil. Otřásla se. Protáhla své pomačkané hedvábné šaty mezi ušákem a gaučem k oknu.

Opírali se o lokty a dívali se dolů do prázdné ulice s šupinatým dlážděním. Po svahu dolů do města klouzala žebra výbojkových lamp jako odplouvající pruhy staniolu. Dole, pod kopcem, se chvěla nad nějakým náměstím bledě modrá a růžová pěna.

„Chtěla bych mít křídla,“ řekla Jiřina ospale.

„Takhle auťák,“ namítla Libuše.

„Letěla bych nad městem,“ vykládala Jiřina, „a koukala bych lidem do oken a všecky by byli šťastný a nikdo by nebrečel…“

„On by si dal někdo líbit, abys mu koukala do oken,“ řekl Eman.

„A víte, že by to nebylo špatný, takhle letět…,“ zatřepetal Zdeněk z okna do tmy bílou rukou.

„Zdenda letí,“ zatleskala Libuše.

„Anebo pršet,“ řekla Jiřina, „jako mrak… byla bych z malilinkých kapiček… pršela bych… a byla bych všude…“

„Na tom něco je, to by mě nenapadlo,“ řekl Zdeněk.

„A já vás teda poslechnu,“ prohlásila znenadání Jiřina, „jdu do vody.“

„Do jaký vody?“ řekla Libuše.

„No, do horký vody.“

„Už je pozdě,“ řekl Eman, „budeme se musit rozejít.“

„Můžeš si to, Jiřinko, udělat doma,“ poradila jí laskavě Libuše.

Ulicí nahoru se šplhal autobus.

„Jezdí ve tři čtvrti na dvanáct,“ ohlašoval Eman.

V přeplněném autobuse se svítilo a bylo vidět průvodčí, prodírající se mezi cestujícími.

„Taky bych někam jel,“ řekl Eman, „někam daleko.“

„Napusť mi horkou vodu,“ prosila Jiřina.

Nevšímal si jí. Červená koncová světla autobusu se plazila vzhůru strmou ulicí, pomaleji a pomaleji.

„Že mu to dá práci, než to vyšlape,“ řekl Zdeněk.

„Hlavně že jedou,“ nespouštěl Eman pohled z dvou mizejících červených bodů. „Hlavně že jedou pryč. Můžou všemu ujet. Všemu ujedou.“

„Ale takhle namačkaný,“ řekla Libuše.

„Jenom ji napusťte,“ vzlykala Jiřina, „můžete mě třeba opařit…“

Půlnoční anděl

Maličké místo, na němž se zastaví chodec,

je zdánlivě pevné,

a přece se bez ustání řítí prostorem…

„Ještě chceš dál?“ ptali se démoni. „Nechceš se

vrátit?“

„Vyšla jsem, abych došla,“ odpověděla žena. –

Život je krátký,

velkým se může stát jen jeho směr.

Noční autobus se sunul vzhůru strmou předměstskou ulicí ven z města.

„Všecko byl omyl,“ zašeptala žena na předposledním dvojsedadle, ale pro hukot motoru ji nebylo slyšet.

Vedle ní seděl u okna patnáctiletý chlapec s tváří otočenou ke sklu. Okno bylo pokryté blátivými stříkanci a za nimi odplouvalo nazad město s nákladem stále řídnoucích světel a rostoucích hlubokých stínů. Ve skle se zrcadlili cestující napěchovaní do uličky mezi sedadly, na temné hladině se houpaly jejich papírové tváře. Do obrazu na okně vstoupil pojednou matčin obličej. Předklonila se, aby viděla synovi do očí.

„Ráda bych… musíš vědět, že to všecko byl omyl.“ Snažila se něco vyčíst z jeho výrazu.

„Tak dobře,“ vsunul ruce do kapes. Měl ohromnou chuť schovat se celý. Skryl aspoň ruce.

„Tušila jsem, že to tak dopadne, ale nechtěla jsem tomu věřit. Budu k tobě upřímná, a ty buď ke mně taky upřímný. Slibme si, že budeme upřímný,“ tahala mu ruku z kapsy. Bránil se jenom nepatrně, ze zvyku. Stiskla mu prsty.

„Týden nebyl doma,“ vyprávěla. Nedovedla mluvit o ničem jiném. „Když se za týden vrátil… tak jsem ho vyhodila. Dávno si to zasloužil. Ale když já neumím být sama.“

Znal to zpaměti. Celou cestu, než dojeli do Prahy, i po Praze, mluvila o té své záležitosti.

„Ze začátku byl hodný. Ze začátku je každý hodný. Ale my budeme na sebe hodný pořád,“ přesvědčovala ho neúnavně. „Proč nemluvíš, pověz přece taky něco.“

„Ale jo,“ zahučel.

„Teď se to změní,“ řekla, „budeme žít spolu a bude nám dobře. Víš, že teď sama nevím, jak jsem s ním mohla dva roky žít? Tak co? Máš radost, že jedeš domů?“

„Ale jo,“ řekl. Snažil si představit si domov, nábytek, koberec a záclony nebo obrazy a dařilo se mu to špatně. Nebyl dva roky doma, ani na Vánoce, a kdykoliv si představil pokoj, ve kterém spával, pletla se mu do toho ložnice s řadou železných postelí. Domov, to byl nápis na plechovém štítku přibitém na zdi budovy v kasárenském slohu. Domov bylo především něco napsaného na štítku.

„Nevíš, jak mě mrzí, že jsem za tebou tak málo jezdila,“ vzala ho opět za ruku. Styděl se a pohlédl kradmo na lidi stojící v uličce. Nikdo se na něho nedíval. „Můžeš mi to odpustit?“ řekla v návalu lítosti. „Jsem tak sama, nikoho nemám než tebe. Musíme si všechno odpustit a zapomenout a začneme jinak a líp.“

Vlevo od dveří jsem měl doma postel. A za postelí skřínku s knížkami a věcmi. Kdoví kam je dali. Možná že je uklidil táta.

„Co dělá táta?“ zeptal se.

„Táta,“ narovnala se a pustila jeho ruku. Mlčela. Tahle malá načesaná ženská je tedy moje máma, uvažoval lenivě. Asi ode mě něco chce, když si mě veze domů. Nemá, kdo by jí nosil uhlí nebo ryl na zahrádce.

„Co dělá táta?“ zeptal se zlomyslně.

„Přece víš, že se před půldruhým rokem oženil,“ řekla nevrle, „má s ní už dítě.“

„Kde bydlí?“ pokračoval v trápení.

„Ty ho chceš navštívit? Aby tě naváděl. To by ses dal navádět?“

„Nenaváděl mě,“ řekl.

„Tomu nerozumíš. Nasazuje na mě. Že jsem ho opustila. Ale já, já jsem s ním žila jako opuštěná. Skoro čtrnáct let jsem s ním žila jako opuštěná. Žili jsme spolu, ale já byla sama, ustavičně sama, i když byl doma, tak jsem byla sama. Tomu ještě nerozumíš.“

„Ale jo.“

„Já nemůžu být sama. Já neumím být sama. Musím někoho mít. Tvýho tátu jsem neměla. Vůbec mě nechápal. Vždycky jsem potřebovala někoho, kdo by mě chápal. Rozumíš?“

A teď mě chytí za ruku, pomyslil si.

„Já se prostě bojím být sama,“ pokusila se obemknout svými krátkými teplými prsty jeho úzkou vlhkou dlaň.

Autobus zastavil mezi předměstskými ohradami. Zastříkané okno ukázalo malou osvětlenou čekárnu a litinový sloup s kulatými hodinami.

„Bude půlnoc,“ nakláněla se matka, „za pár minut.“

Jestlipak prodala vzduchovku, uvažoval. Mohla ji prodat, i když mi ji koupil táta.

„Musíme se dívat,“ říkala s něhou, která v něm vyvolávala pouze pocit zahanbení, a nakláněla se a tiskla se k němu a natahovala krk, „dívej se, jestli neuvidíš půlnočního anděla.“

Recituje, uvažoval s opovržením.

„Víš, když jsem byla malá holka, přála jsem si moc věcí. A moje babička říkávala: Počkej si na půlnoc, to lítá po světě anděl, a tomu, kdo ho poprosí, splní přání. Ale já jsem nikdy nevydržela, vždycky jsem usnula a půlnoc jsem zaspala.“

„Vona ho viděla?“

„Kdo?“

„Babička viděla toho anděla?“

„Ne, jak by ho mohla vidět? To jen tak říkala.“

„Dělala si z tebe legraci.“

„To není legrace,“ zaraženě vysvětlovala matka, „to je docela hezká pohádka.“

„V kolik budeme… doma?“

„Asi v půl druhý,“ řekla. „Máš hlad?“

„Ne.“

„Chodím z práce v pět. Jestli chceš, můžeme dřív večeřet. Po večeři jsme hrávali spolu dámu,“ řekla s nadějí.

„To jsem byl malej.“

„Šachy neumím,“ zalitovala.

„Mě šachy nebaví.“

„A co tě baví?“

„Něco se už najde.“

Autobus projel chudě osvětlenou osadou a vnořil se znovu do deštivé tmy.

„Tenhle všude nestaví,“ promluvila matka.

Jen si mě prohlížej, řekl si v duchu, co na mně máš?

„Ach, bože, ty jsi veliký. Ty jsi tak vyrost. Nemáš sám radost, že jsi takový pěkný?“

Vnutil se do kašle.

„To budou u nás koukat,“ řekla, „v sobotu půjdeme spolu do biografu.“

Zneklidněl a neodpověděl. Byl by se rád zeptal i na vzduchovku a na plno jiných věcí. Na kluky například.

„Jsi vždycky tak málomluvný?“

V rozpacích si povytahoval puky kalhot.

„Svěř se mi se vším,“ řekla, „jsem přece tvoje máma. Mně můžeš povědět všecko. Kdo by ti líp rozuměl než já. Nebo myslíš, že ti nerozumím?“

„Ale jo,“ řekl.

„Všecko se změní,“ slibovala, „večer si budeme povídat, co se za den stalo.“

Autobus zastavil.

„Co je?“ přitiskl čelo na sklo.

„Závory,“ řekla, „jako bys nevěděl, že jsou tady závory.“

Řidič vypnul motor a čekal. Z neurčitého hluku vystoupily hlasy, útržky vět a slova. Nějaká dívka vyprávěla vepředu obsah Hamleta:

„A Lukavský byl hrozně nešťastnej, poněvadž mu oddělali tátu…“

„Proč ty závory nezatahujou v poledne… to má člověk k lepšímu, po směně…,“ ozval se chraptivý hlas.

„Ale nám to nevadí,“ řekla tiše matka synovi do ucha, „hlavně že si tě vezu domů. Hned si uděláš pohodlí.“

„A tak jim to odved Lukavský za tátu…,“ vyprávěla vpředu dívka.

„Kde bydlí táta?“ zeptal se matky. „Kam se přestěhoval?“

„Co máš s tátou? Myslíš, že se o nás zajímá?“

„Já nevím,“ řekl.

„Má s ní dítě a chce mít od nás pokoj. Ať ho teda má.“

Ze zatáčky vyjela lokomotiva, sama, bez vagónů, a světlo reflektoru se dotklo dlouhého těla autobusu. Na okno dopadl měkký bílý kouř a hroutil se zdráhavě k zemi.

Vzpomněla si na půlnočního anděla.

„Kdyby,“ řekla, „byl… takový anděl… co by sis přál?“

„Nic bych si nepřál.“

„Dřív jsi měl vždycky nějaký přání.“

„Nemám žádný.“

„Ani jediný?“

„Ne.“

„Ani to, abys…?“

„Co abych?“

Řidič zapnul motor a autobus se otřásl. Kolébali se přes koleje.

„Ani to, abys byl pořád se mnou?“ řekla mazlivě.

Co ode mě chce, co jenom asi chce?

„Nesnáším samotu,“ řekla, „ty bys chtěl snad být sám?“

„Ale jo,“ zamumlal.

„Opravdu?“

„Ale ne,“ řekl.

II

Déšť v Ostende

(Příběh muže, který poznal pravdu)

Pohlednice z autokaru

Oplocené louky se strakatými kravami, maličké domky, maličké zahrádky se sadbou zeleniny a cementových trpaslíků, oplocená louka s melancholickou osamělou krávou, věž katedrály, hornické městečko, bledé a očouzené, oplocená louka bez krav, město s průplavy a můstky, na prahu domků krajkářky se slavnostní tváří při práci, pod můstkem Andersenovo ošklivé kachňátko, z kterého se stala labuť.

Hodiny strávené v autokaru jako by mu splňovaly touhu, která ho provázela od dětství. Být současně na mnoha místech, malý pokus o všudypřítomnost, příjemný klam, způsobený rychlým střídáním výjevů za okny. Obrazy se překrývaly a bylo jich tolik, že nestačil všechny přijímat.

Být všudypřítomný, usmíval se trpce, jako nadpřirozená bytost, oddělený stěnou autokaru od střídání osudů, od bolesti, smutku, a nezasahovat. Ujížděl autokarem napříč Belgií k moři s jasným přesvědčením, že být někde je lepší nežli být všude.

V Ostende jsme měli dvě a půl hodiny času. Cestovní společnost, která cestování po Belgii naplánovala, počítala zřejmě s tím, že se všichni vykoupeme v moři. Ale pršelo. Ne hned. Když jsme vystupovali z autokaru, byla obloha zatažená a déšť ještě na nábřeží nedorazil.

Zastavili jsme kousek od pláže. Nejdříve se táhla podél nábřeží řada vysokých domů, podél domů vedla silnice a pláž začínala hned pod silnicí. Za pláží odpočíval oceán. V šedé páře někde za úžinou musil být Dover a Anglie a potom už nic jiného než moře. Odtud to však vypadalo, jako by Anglie ani Dover nebyly. Oceán neměl obzor. V dálce se sunula dešťová clona.

Byli jsme ve výpravě samí vnitrozemci lační moře. Pobízeli jsme se navzájem ke spěchu. Náš průvodce nás zavedl ke kabinám, rychle jsme se odstrojovali a vbíhali na opuštěnou pláž jako na běžeckou dráhu. Ti nejrychlejší už stáli po kolena v moři, když jsem vyšel z kabiny. Otřel se o mě chladný a vlhký závan vzduchu. Otřásl jsem se.

Nedaleko mne stál nějaký muž, který se nezdržoval svlékáním šatů. Stál tu na pláži v obleku a pozoroval moře. Patřil do naší výpravy. Trochu jsem mu záviděl, že odolal a nesvlékl se. Ty jsi na to vyzrál, pomyslil jsem si.

„Vás neláká vyzkoušet si moře?“ povídám.

„Je to jenom voda,“ odpověděl mi, „slaná.“

Změřil jsem si ho. Byl takový drobný a ve svých modrých pruhovaných kalhotách a modrém saku vypadal svátečně jako vystrojený na promenádu v malém venkovském městě. Jeho úsměv mě dráždil. Byl bych mu rád něco pověděl. Nakonec jsem se beze slova rozběhl k moři, abych si v něm aspoň namočil nohy a ruce.

Ale nešlo mi nijak zvlášť o moře, ani o Ostende, ani o Belgii, šlo mi tehdy o východisko. Hledal jsem východisko z postavení, do kterého jsem se dostal, které mě tísnilo a trápilo. Přinutil jsem se k cestě do Belgie, když se mi naskytla možnost, a cestou jsem se nutil i do toho, abych se podobal ostatním členům výpravy. Kupoval jsem stejné suvenýry jako oni, vybíral jsem s nimi stejné hliněné dýmky, ochutnával jsem stejné krevety, koupil jsem perleťový náhrdelník, lačnil jsem s nimi po moři nebo po přístavních čtvrtích, ale všechno jen s jedinou touhou: Stát se jedním z nich, stát se nenápadným, potopit se s nimi do turistické všednosti, vzdát se svého osudu, své osoby, a stát se několik dnů zaměnitelným, ztraceným. Jenomže člověk se snad může ztratit někomu jinému, ale sám sobě, to je jiná věc. Vždycky když už jsem si myslil, že se mi podařilo ztratit se sám sobě, velmi bystře jsem sám sebe přepadl z nějaké zálohy a všechno začalo znovu. Zkrátka, neměl jsem to štěstí, abych na sebe zapomněl.

Snažil jsem se přinutit se, abych myslil na oceán, který mi omýval kotníky, ale místo myšlenek na oceán mne pronásledovaly pochyby o mém vlastním životě. Když je člověku za dva měsíce padesát, má předpoklady pro to, aby účtoval.

A tak jsem stál v moři, jako bych stál ve svém pražském bytě, a probudil mě teprve křik. Ti, kdo okoušeli moře, se vraceli s pokřikem okolo mne do kabin. Utíkali před deštěm. Prostor mezi nebem a oceánem se naplnil mžením.

Než jsme se oblékli a vyšli z kabin, bylo po dešti. Mléčná obloha se zrcadlila na silnici a střechách aut. Měli jsme před sebou spoustu času. Víc než dvě hodiny.

Utvořily se skupinky. Slyšel jsem, jak se skupina vedle mne domlouvá, že vyrazí na rybí trh. Zatoužil jsem po samotě. Ohlédl jsem se na moře. Rozlévalo se zemdleně širokými plochými vlnami po pláži a v dálce se připravoval nový příval deště.

„Ve čtyři u autokaru!“ vyvolával náš průvodce. „Ale přesně!“

Obrátil jsem se k němu zády a vykročil po nábřeží. Když jsem se po chvíli zastavil a rozhlédl, skupinky se už rozešly. Po několika dnech společného cestování jsem byl zase jednou sám.

Možná že to bylo právě moje samotářství, které mi odcizilo manželku. Samotářství je něco jako světový názor, člověk se začne na svět dívat z určitého úhlu a vidí jinou perspektivu, něco je mu blíž a něco je mu vzdálené, ale jinak než ostatním lidem, kteří vyznávají družnost. A pak, samotářství tě proroste nakonec tak, že ztrácíš schopnost pochopit toho druhého a uznat, že někdo může mít jiné zkušenosti a že tvoje zkušenost nemusí být pro toho druhého směrodatná.

Tohle mě napadá až teď, když se mi blíží padesátka, před patnácti lety jsem takového hodnocení nebyl schopen. Našemu synovi Jirkovi byly tehdy čtyři roky a manželka oslavila třicetiny.

„Tak je mi třicet,“ říkala, když jsme po večeři dali Jirku spát, „tak je mi třicet,“ opakovala.

„Na zdraví,“ povídám, „to je směšné, co se naděláš s třicítkou. Já to zažil před pěti lety a nic jsem si z toho nedělal.“

„Měli bychom,“ odpověděla, „užít si, dokud je čas.“

„Nepoznávám tě, Juli,“ řekl jsem jí, „děláš, jako by za dveřmi čekal konec. A jak si vůbec představuješ užívat si?“

„Podívej,“ nalila si sama víno z láhve, „ty máš svoji práci, svoje výkresy, stroje a tak. Já chci taky něco.“

Tak tomu jsem už nerozuměl naprosto. Byl tu přece náš syn, mohla se o něho starat, byla tu knihovna přecpaná knihami, mohla číst, a byl tu slušný byt, ve kterém mohla užívat samoty, kterou jsem sám tak často postrádal, unavený z porad a schůzí. A ona chce něco. Ženy vždycky chtějí něco, ale nedefinují to. Na rozdíl od mužů, kteří svoje přání hned dokládají definicí. Ale ženy to své něco častěji dosáhnou. To dnes vím.

K rozmluvě o užívání života jsme se už nevraceli. Příští dny a týdny plynuly jako obvykle, večery jsme prožívali doma, manželka u televize, já ve vedlejším pokoji s knihami nebo nějakou dokumentací. Když jsem vstával od psacího stolu a protahoval se, uvědomoval jsem si hudbu nebo hlas televizoru za dveřmi pracovny jako důvěrně známou kulisu domova. Postával jsem u okna, za kterým zářily výškové stavby sídliště, pokuřoval jsem a cítil až do konečků prstů pohodu večera. Dalo by se tomu také říkat: štěstí.

Juli mě pochopila, myslil jsem si. Báječná Juli. Zapomněl jsem, že k jakémukoliv pochopení je zapotřebí dvou. Jako k lásce. Protože pochopení je součást lásky a láska musí probíhat oběma směry, jeden směr nestačí. Jinak je to trápení a neštěstí, jenže tenkrát jsem si opravdu myslil, že Juli pochopila.

Jednou jsem měl co dělat služebně na druhém konci Prahy. Zdržel jsem se, a když jsem se podíval na hodinky, poznal jsem, že to zpátky do podniku nestačím. Byl jsem v končině Olšanských hřbitovů a hřbitovy mi připomněly starý dluh. Na Olšanech leží otec i matka a já už rok nenavštívil jejich hrob. Ne snad že bych na ně zapomínal, rodiče byli součástí mého samotářství, doprovázeli mne životem, jako by ještě žili, a dokonce byli živější v mé paměti než kdykoliv předtím, dokud žili. Tenkrát se celá rodina scházela u večeře a po večeři se dlouho vyprávělo. O všem možném. O uplynulém dni, o světě, o známých. Pokouším se před spaním v těch rozhovorech s otcem a matkou pokračovat. Byly to dobré rozhovory, uspořádávaly minulý den, dávaly životu řád a pořádek.

S Juli se mi takové rozhovory nikdy nedařily. Měla obdivuhodný dar mařit jakýkoliv náznak pořádku a vnášet zmatek a nejistotu do zcela jasných případů. Chyběl jí i ten nejmenší díl samotářství, který je nutný, aby se člověk vypořádal sám se sebou. Mne děsí představa, že bych musil být s někým stále pohromadě, od rána do noci, bez možnosti uniknout do samoty za nějakou zeď. Juli – a dnes to vím bezpečně – byly na obtíž chvíle, kdy měla být sama.

Vstoupil jsem na hřbitov a kupodivu jsem nemyslil na hroby, ale všiml jsem si, že je jaro, a to už dost pokročilé, neboť na hrobech voněly a vadly kytice šeříku. Doposud jsem si jara nestačil všimnout. Žil jsem ve čtyřech stěnách a zapomněl jsem, že jsou místa, kde žijí stromy a všechny vůně trávy. Tuhle sobotu si vyjedu s Juli a s Jirkou do lesa, umiňoval jsem si.

Málem bych býval přešel hrob rodičů. Nevypadal pěkně, to se dalo čekat. Z obou kamenných váz po stranách pomníku trčely chomáče šedozeleného plevele a z plochy mezi obrubníky, vyplněné kdysi bílou mramorovou drtí, vyrůstala malá břízka, ne větší než plevel ve vázách. Za pomníčkem jsem měl uschovanou zlomenou lžíci, s kterou jsem dříve, dokud jsem se ještě staral o hrob rodičů, rýpal plevel. Sehnul jsem se za pomníček a vtom jsem uslyšel známý hlas.

Po cestě šla Juli s mužem, kterého jsem neznal. Muž byl štíhlý, měl černou bradku a Juli mu něco vysvětlovala. Co mu vysvětlovala, nemohl jsem pochopit. Strnul jsem v úžasu za náhrobkem, poprvé jsem se před svou ženou skrýval, ale nespouštěl jsem ji z očí, dokud mi ji nezakryl milosrdný pískovcový anděl. Ještě chvíli mi znělo v uších Julino „ovšem“. To slovo užívala jen tehdy, když si chtěla dodat důležitosti, když chtěla zapůsobit.

Hezky dlouho jsem stál nerozhodně se zlomenou lžící v ruce a nevěděl jsem, mám se za Juli rozběhnout, mám jít slídit, anebo se nemám o ni ani o toho neznámého starat. Přikládal jsem zvláštní váhu tomu, že se příhoda udála před hrobem mého otce a matky. S trpkou vděčností jsem začal ostrým koncem lžíce čistit jejich hrob a nakonec jsem vytrhl březový proutek.

Domů jsem přijel tak, jako bych se vracel z podniku. Juli byla už doma. O své odpolední procházce se nezmínila. Jirka byl u babičky, měl se vrátit teprve zítra. Zbavila se svědků, napadlo mě. Jirka navštěvoval babičku skoro každý týden. Těch příležitostí, počítal jsem dny, kdy je Juli sama doma. Těch lákavých a naprosto bezpečných příležitostí.

„Měl bych se podívat na hrob rodičů,“ řekl jsem u večeře.

„To by se mělo věcí,“ odpověděla Juli nedbale. A zívla.

Tak začala naše hra na schovávanou a nesdělené tajemství nás rozdělovalo čím dál víc. Pokoušel jsem se dost prostoduše překazit Juli schůzky. Zakazoval jsem jí, aby odváděla Jirku ke své matce. Její matka se však začala objevovat u nás a sama si Jirku odváděla na dlouhé procházky. Z naší hry na schovávanou se staly zlé závody. Předháněli jsme se, jak bychom jeden druhému ublížili, ale tak, aby se nám nedalo nic vytknout.

Neustával jsem ve svých pokusech mařit jí schůzky a Juli si neodpustila stavět na odiv každé vítězství nade mnou, každý únik a každou novou tajnost.

„Dneska tu byla zase tvoje matka a odvedla Jiříčka,“ řekl jsem ženě.

„Jirka je s babičkou rád,“ odpověděla Juli, „a já jsem si musila něco zařídit.“

„Co sis musila zařídit?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě tak vítězoslavně, že jsem raději nenaléhal. Začal jsem žít život poraženého, kterému jeho síly stačí jen k nenávisti. Dohodli jsme se s chladným rozumem, že se nerozvedeme, abychom neohrozili Jirkův vývoj. Juli vyhovovala volnost, kterou jsem jí dopřál. Před Jirkou jsme náš vztah tajili, pokud došlo k hádkám, pak jenom tehdy, když spal nebo nebyl doma. K hádkám docházelo obvykle, když se Juli stávala příliš bezostyšnou a procházela se se svým milencem málem pod okny domu, ve kterém jsme bydlili. Za těch patnáct let vystřídala Juli několik milenců. Doufám, že mě žádný z nich neznal. Aspoň když jsem Juli potkal s její známostí na ulici, nikdy jsme se k sobě nehlásili. Vybírala si vlastně vždycky muže jednoho typu. Byli to na první pohled výborní společníci a patřili k té skupině mužů, kteří nikdy nezakládají rodinu, a jestliže ji přece někdy založí, pak omylem a velmi brzo z manželství opět vycouvají. Zkrátka, byli to muži opačné povahy, než jsem já. A nejhorší na všem bylo, že jsem měl Juli stále rád. Jinak než dřív, způsobovala mi bolest, a přesto mne přitahovala.

Patnáct let jsem snášel takový život a namlouval si, že jej snáším kvůli Jirkovi. Byl to můj syn a neměl jsem právo, tolik smyslu pro odpovědnost jsem měl, abych snad už na počátku života, který jsem vyvolal, způsobil lehkovážně katastrofu, která se s Jirkou povleče po celý život.

A pak jsem našel tu fotografii. Nevím, jestli jsem ji našel náhodou, nebo mi ji Juli do zásuvky s dokumenty podstrčila. Snad jí zevšednělo vítězit nade mnou poraženým a dopřála si toho úskoku, aby dovršila zkázu. Byla to fotografie z parníku.

Pamatoval jsem si, že Juli o výletu parníkem na počátku našeho manželství hovořila. Ve výroční den maturity se její třída každý rok scházela. Naposledy před svatbou se zúčastnila schůzky na parníku. Málem dvě desetiletí uběhla od okamžiku, kdy některý z Juliných spolužáků zmáčkl spoušť a zachytil na palubě výjev v odpoledním slunci. Několik děvčat a chlapců vytvořilo skupinu: první leží, druzí klečí, třetí stojí. Chlapec vedle Juli byl náš Jirka. Jirkův úsměv, nos, vlasy, celá postava.

Zabouchl jsem zásuvku. Vzápětí jsem ji zase vytáhl a fotografii jsem strčil do kapsy. Fotografie byla tak průkazná, že nebylo o čem se s Juli bavit. Dalo se jí leda vyčítat a vyčítat neznamenalo nic jiného než se zesměšnit.

Chodil jsem po prázdném bytě s fotografií v kapse, jako by mne ten obrázek postrkoval od dveří k oknu a od okna ke dveřím. Doufal jsem, že Juli aspoň neprozradila Jirkovi to, co jsem se dověděl právě z fotografie. Jestliže to byl cílevědomý útok, pak to mohl být jenom útok proti mně. I slabá útěcha mi byla vhod.

Vytáhl jsem fotografii, podržel ji nad popelníkem a škrtl zápalkou. Pozoroval jsem, jak hoří paluba, jak se mění v popel postavy a tváře. Když fotografie dohořela, pečlivě jsem rozmačkal zuhelnatělé vločky papíru na šedou a černou moučku. Ani to mi nestačilo. Popelník jsem vyprázdnil do umyvadla a pozůstatky obrázku jsem dlouho splachoval proudem vody.

Teprve když jsem zavíral kohoutek umyvadla, pochopil jsem, že jsem udělal patrně to, co Juli očekávala. Sám jsem se zbavil svědka. A klid jsem si tím nevykoupil.

Julina minulost mi začala odcizovat Jirku. Žil se mnou v jednom bytě devatenáct let a pojednou se mi vzdaloval. Nebo jsem se vzdaloval já jemu? Potají jsem si ho prohlížel, jako bych se díval na něco zakázaného, a říkal jsem si: dal jsem mu jméno, ale měl by se vlastně jmenovat jinak.

Nejhorší bylo, že jsem neměl komu se svěřit. Samotářský způsob mého života mne zbavil přátel. Silně jsem toužil po někom, komu bych se mohl svěřit. A z příbuzných mi zbyl jenom starý strýc, mladší bratr mého otce. Je mu jistě už přes sedmdesát, tomu mladšímu bratrovi mého otce. Jestli ještě žije. Nikdy jsem si nepotrpěl na návštěvy příbuzných. Ani jsem si nepamatoval, kdy jsem se naposled zastavil ve vesnici, kde žil v důchodu. Zdálo se mi nesmyslné navštívit se svými starostmi starého strýce, z kterého se za ta léta jistě stal venkovan, ačkoliv až do důchodu bydlil v Praze. Jenže – ten strýc byl jediný, na koho jsem se mohl obrátit. Není to zvláštní? Na světě žije taková spousta lidí a najednou se pro vás svět vylidní a zbude vám jeden jediný člověk.

Když jsem vkročil na dvorek u strýcova domku, začalo poprchávat. Vrátka na dvůr byla na petlici, ale domek byl zamčený. Sousedka mě viděla skrz plot a zavolala:

„Šel na ryby!“

„A kam?“

Zaváhala s odpovědí, nebyla si jista, jestli nejsem někdo, komu by bylo lépe zatajit, kam strýc odešel.

„Jsem jeho synovec,“ povídám.

„Tudy,“ natáhla ruku před sebe, „za humna a rovnou k tůni.“

Prošel jsem dvorkem a malou zahrádkou a zadními vrátky jsem se dostal na polní cestu. Strýcův život na vsi se mi zdál záviděníhodný. Strýc byl vdovec a s tetou neměl děti. I to se mi zdálo záviděníhodné. I důchod jsem mu záviděl. Všechno, co přinášelo klid a nenutilo rozhodovat, všechno, co by mne vyřadilo z pohyblivého proudu života, co by mě postavilo na břeh, to všechno jsem vítal. Zmocnila se mne únava a nechuť svěřovat se.

Jak jsem se blížil tůni, déšť sílil. Teplý náhlý déšť, jaký se spouští občas za červencových dopolední.

Rybářské pruty jsem našel brzy. Rybáře nebylo vidět.

„Pojď se schovat,“ ozvalo se za mnou.

Strýc seděl v opuštěné hlídačské budce na kraji pole. Hned jsem poznal, že je to on. Připomínal mi otce. Mhouřil oči a kýval nohama ve starých teniskách. Temeno hlavy měl lysé, jenom nad ušima chomáčky bílých vlasů. Proti mému otci se mi zdál hubený.

Strýc sklonil hlavu, bylo mu vidět hladkou lebku plnou pih, a nepřestával mne po očku pozorovat. Myslil jsem si, že mne nepoznává.

„Na mě se už nikdo nechodí koukat,“ řekl pobaveně. „Tak co rodinka?“ zeptal se. Nevyčkal odpověď a vyhlédl z budky: „Tohle je třetí liják ve dvou dnech.“

Seděli jsme v budce těsně vedle sebe, kolem nás voněl prach zprudka smáčený deštěm.

Liják venku a těsný prostor budky vytvořily důvěrné soukromí. Načal jsem svou výpověď, po které jsem dlouho toužil a která mi nyní, když jsem s ní začal, působila větší potíže, než jsem čekal. Zadrhával jsem, hledal přesná slova, ačkoliv jsem sám sobě ten příběh vyprávěl už stokrát, pokládal jsem jej náhle za nedostatečný, neprůkazný a směšný zároveň. Konečně jsem se doklopýtal k závěru, vymetl jsem ze sebe všechno svoje trápení a teď ležela před starým strýcem celá hromada cizího smetí a hanby a smutku.

Venku ustával déšť a strýcův těžkopádný dech byl náhle hlasitější.

„Hochu,“ ozval se pomalu, rozvážně, „hochu, zapomenout, to je to, zapomenout. Člověk musí umět zapomínat, aby se mohl na světě taky radovat.“

Ach, ty starý učiteli, oslovil jsem strýce v duchu, celý život jsi poučoval ve škole dětičky a teď chceš poučovat mě. Ale já si nepřišel pro poučení. A co jsem vlastně chtěl? Politování? Soucit? Neurčité uznání, že mám vzácnou povahu, nebo co jsem si vlastně přál?

„Pojď se podívat na pruty,“ řekl stařec, „možná že se mi už chytil oběd.“

Šli jsme se podívat na pruty, ale oběd se strýci ještě nechytil. Posadili jsme se na povalený kmen topolu. Strýc hlídal očima hladinu tůně a já měl ze své zpovědi pořádnou kocovinu.

„Zapomeň na to, co jsem ti říkal,“ požádal jsem strýce.

„To víš, že zapomenu,“ povídá, „jenže pro mě už není umění něco zapomenout. V mém věku člověk zapomíná i to, co zapomenout nechce. Ale ty,“ ukázal na mne ramenem a hlavou, „ty se ještě musíš učit zapomínat, ty se to musíš hodně učit.“ A po chvíli dodal: „Víš, vzpomínky, to je taky majetek, a lidi se drží majetku všemi drápky. Krása na cizím dvoře je pro ně ohavnost, když není jejich. Tak dlouho na ni házejí přes plot kamení, až jí urazí hlavu nebo ruku. Zapomeň, a budeš se radovat.“

Strýcův hlas mne doprovázel až sem, do Ostende, na břeh oceánu. Přede mnou se v dálce střídaly pruhy deště a pruhy mléčného světla, občas prorazil mraky sluneční paprsek, dlouhý a napjatý jako rybářova šňůra pod tíhou úlovku. Nemohl jsem se rozhlížet po moři, aniž bych myslil na sebe. Obrátil jsem se zády k moři a čelem k řadě hotelů.

Z jednoho hotelu vyšel starý známý z našeho zájezdu, drobný muž v modrém saku a modrých pruhovaných kalhotách. Vyšel z jednoho hotelu a přešel hned do druhého. Vycházel a vcházel do hotelových dveří, mizel a objevoval se a postupoval pečlivě a po pořádku podél té dlouhé řady domů přilepených k sobě.

Zamířil jsem k němu přes ulici, právě v okamžiku, kdy míjel dlouhou frontu oken. Muž v modrém saku zářil. Nemusil jsem se ho ani ptát na jeho počínání. Místo dlouhých řečí vytáhl obálku plnou pestrých nálepek.

„Nálepky na kufry,“ vysvětloval. „Tady je hrůza hotelů. Mám už doma dvanáct set třicet tři nálepky. Promiňte,“ vběhl do nejbližšího hotelového vchodu.

Viděl jsem sbírat leccos. Třeba lžičky s držátky, na kterých byly smaltované obrázky měst jako suvenýry. To ovšem stálo víc peněz. Z figurek Mannekena Pisa, bruselského patrona, toho nahého chlapečka, který koná svou malou potřebu, by se dala velice snadno pořídit rozsáhlá sbírka. Obsadil výkladní skříně v nejrůznějších podobách. Jednou si ulevuje převlečen za amerického vojáka, jednou je z něho černoušek, jindy národopisný exemplář. Prodávají ho jako teploměr i vývrtku, přívěsek ke klíčům, z kovu i umělé hmoty. Ale sbírat figurky stojí peníze. Sbírat nálepky na kufry nestojí nic.

A proč jsou na světě sběratelé, rozmýšlel jsem, a pokračoval v cestě po nábřeží. Snad jim sbírání umožňuje, aby zapomněli na sebe, a proto se radují, jak by řekl můj starý strýc. Snad je to opravdu jedna z cest, které jsem ještě nevyužil.

Na zpáteční cestě k autokaru jsem si vyhlédl malý hotel. Byl bych rád začal skromně, ostýchal jsem se začít v některém z těch obrovských hotelů nedaleko pláže. Urovnal jsem si francouzskou větu s prosbou o nálepku na kufr a s vysvětlením, že jsem sběratel, a přidal jsem několik zdvořilých frází. A stejně jsem zaváhal.

Vtom se dalo opět do deště a nezbývalo mi nic jiného než vejít. V recepci s pultem z tmavého dřeva a řezbami s oprýskaným pozlátkem seděl recepční v uniformě s blýskavými knoflíky, s tváří mořského vlka a s černým napomádovaným knírem.

Vysoukal jsem ze sebe větu.

„Jste hotelový host?“ zeptal se muž za pultem.

„Nejsem,“ přiznal jsem se.

„Nejste hotelový host,“ řekl muž hořce. „A chcete nálepku. Pane,“ dostal řezavý hlas, „nejste hotelový host, a chcete nálepku. Chcete nálepku, a nejste…“

Vyšel jsem na ulici. Muž za pultem v recepci asi neměl zapotřebí na nic zapomínat. Proto nesbíral. Ale já také nebyl nikdy sběratel. Možná že je to pokyn, říkal jsem si a tiskl jsem se do dveřního výklenku vedlejšího domu. Ještě silně pršelo, přestože se po nebi rozlila opět mléčná záře. Co když je to pokyn, abych nesbíral a nezapomínal?

Spolucestující v modrém saku přiběhl do autokaru poslední. Zbylo už jenom místo vedle mě. Sotva usedl, autokar se rozjel.

„Podívejte,“ usmíval se můj soused šťastně a listoval v plné hrsti nálepek. Při pohledu na něho jsem porozuměl, že sběratelství opravdu přináší radost. Jestliže je člověk připraven takový druh radosti přijmout. A také jsem porozuměl, že nikdy nezapomenu na to, co se mi přihodilo, i kdybych nasbíral cokoliv a v jakémkoliv množství.

A kdo ví, zda jsem vůbec připraven přijímat radost. Aspoň si nepamatuji, že bych jí někdy vyšel na půl cesty vstříc. A radost je ženského rodu. Má dobrý nos a na dálku cítí, koho má navštívit. A pravda i lež i věrnost jsou také ženského rodu.

Výtah

(Příběh odborníka s trapným pocitem)

Pohlednice z Varšavy

Pršelo a fronta domů s klenutými vchody, štíhlým průčelím a vikýři ve vysokých střechách vystupovala z páry a mžení jako historie. Byly to domy staré napohled, ale zrodily se teprve nedávno na místech zřícenin a suti.

Obdivoval lidi, kteří tohle všechno vybudovali podruhé v dějinách. A hledal slovo, kterým by označil pramen, odkud se brala síla a vytrvalost. Velkorysost? Hrdost? Za nejvýstižnější označení pokládal věrnost.

Věrnost tomu, v čem vidíme cenu dějin, cenu lidského života. A není věrnosti bez oběti. Byl dokonce přesvědčen, že teprve obětí se stává z náklonnosti věrnost. Úzké domy se tyčily v perlově šedém dešti, a nebyl to pomník starých časů, ale současného lidského osudu, v kterém spatřoval jako v zrcadle sám sebe.

Byl to starý ctihodný varšavský hotel a Angličanky, které zůstaly trčet ve výtahu mezi přízemím a prvním patrem, byly také staré a ctihodné. Hotelová budova přežila bombardování za druhé světové války se škodami, které se daly poměrně brzy odstranit. Nyní to vypadalo v hale téměř jako před válkou. Měli tu bronzový secesní hrnec s palmou i sluhu se zlatou šňůrkou na čepici. Hotel podnes snil o pitkách polských šlechticů z časů navoněných operetou.

Žil jsem už týden v tom hotelu, když se výtah s Angličankami zastavil. Nazítří jsem se měl vrátit domů. Šel jsem dolů po schodech a myslil na svou snoubenku. Myslit na domov znamená koneckonců vždycky myslit na někoho, kdo nás doma čeká.

S Eržou jsem se seznámil před rokem a od samého začátku mi bylo jasné, že to tentokrát bude vážnější. Byla náramně pěkné děvče, vlasaté a nohaté, jenže pro mě bylo důležité ještě něco jiného. Uměla zdolávat překážky jako dobře cvičený dostihový kůň. Těšil jsem se, jak se jí vyzpovídám ze všeho, co mě ve Varšavě potkalo. Bývám sám sobě často na obtíž. Doslova sbírám trapné pocity. Po každé přednášce na univerzitě mám pocit, že jsem se směšně přeřekl nebo že jsem něco zcela zbytečně zdůrazňoval. Nejhorší je, když mi je trapně a nevím proč. Erža léčí všechny špatné pocity. Každou trapnost dovede proměnit v něco naprosto přirozeného, samozřejmého, čeho není třeba si všímat. Tvrdí, že má svou povahu po matce, Maďarce z Košic. Nepochybuji o tom, že takový vztah k životu potřebuje tradici. Zušlechťování po generace.

Myslil jsem na Eržu, sestupoval po schodech a vtom se výtah zastavil. Do hotelové haly mi zbývalo už jen pár kroků. Dívka s plavými vlasy a rudými nehty vyběhla z vrátnice a utíkala kolem mě do prvního patra. Sluha se zlatou šňůrkou na čepici pospíchal za ní.

Z haly bylo na kabinu s Angličankami dobře vidět. Výtah jezdil v šachtě zakryté drátěným pletivem. Pletivem a sklem mohl každý návštěvník haly pozorovat neklid a vzrušení tří starých počestných dam. Byly zřejmě na rozpacích, zda se smějí hýbat. Stály ve výtahu jako sochy, v úzkostech, aby se s nimi při sebemenším pohybu kabina nezřítila. Neviděly jako my zvenčí, jak silná lana udržují kabinu v nevýhodné poloze.

Hosté procházející halou se zastavovali a hleděli vzhůru, přešlapovali, někteří si zapalovali cigarety a nešetřili radami. Radili v několika jazycích. Nějaká polská rodina, otec, matka a dcera, se posadila do křesel vedle palmy, odkud byl obzvlášť dobrý výhled na nešťastnou nehybnou kabinu. Matka rozčileně mávala rukama a nepřestávala hovořit. Všeobecným šumem pronikal její vyčítavý hlas:

„… hotel luksusowy… hotel komfortowy…“

Dcera asi dvanáctiletá se zabořila do křesla a okusovala nehet ukazováčku.

Angličanky uvězněné ve výtahu byly moje známé, jestli se to dá tak říci. Snídaly každý den jako já ve stejnou hodinu u vedlejšího stolu. Každé ráno jsem je měl před očima, měl jsem možnost poznávat je. Vymýšlel jsem si dokonce z dlouhé chvíle jejich osudy. Nevěděl jsem, jak se jmenují, proto jsem jim dal jména sám.

Té, které jsem vídal u protějšího stolu přímo do obličeje, té jsem dal jméno Růženka. Byla to milá stará paní, štíhlá, ale ne hubená, s bílou, jemně vrásčitou pletí. Její kaštanové vlasy byly upravené s mírnou dávkou koketnosti a téměř bez ustání se usmívala hnědýma vlídnýma očima. Lišila se od svých společnic natolik, že jsem si položil otázku, zda se nestala Angličankou omylem. Snad ji rodiče kdysi na počátku dvacátého století odložili jako novorozeně na některém londýnském nádraží nebo došlo k osudné záměně v porodnici. Když hovořila, a hovořila skoro stále, i při jídle, kývala se jí na pravém spánku velice umně vykroužená kadeř. Kadeř a nezbytný úsměv jí dodávaly vzhled staré paní, která bez ustání vypráví žertovné příhody. Nikdy jsem však nezaslechl, o čem vykládá. Vyprávěla tiše, jak se sluší na dámu. Bylo mi to upřímně líto. Mohla vyprávět nesmírně zajímavé a zábavné příhody.

Tu, která mi u snídaně nastavovala profil, jsem pojmenoval Eulálií. Zatímco Růženka mívala na sobě letní šaty, byl neobyčejně teplý konec srpna, nosila Eulálie kostým se skotskou kostkou. Její kostým ji přímo zařazoval do armádního stavu. Přicházela ke stolu první, rázným krokem, rozhodnuta zaujmout postavení snídající ženy. Růženka za ní cupitala s dychtivým očekáváním nového dobrodružství, ačkoliv ji nemohlo očekávat nic jiného nežli každodenní vajíčko a čaj s mlékem. Jestliže se Eulálie hodila za předsedkyni anglikánského dobročinného bazaru, pak se Růženka mohla uplatnit leda při krájení vánočního pudinku.

Třetí Angličanka mi nastavovala záda skrytá v kabátku šedivého, velmi asketického cestovního kostýmu. Přicházela ke stolu vždy se zpožděním a s trpitelským výrazem v mužné tváři. Říkal jsem jí Edward. Když si odsouvala židli od stolu, aby mohla usednout, vrhla na mě pohled plný němé odevzdanosti do rukou osudu. Ale nebyla to bezbranná, něžná odevzdanost slabé ženy, byla to otrávená odevzdanost muže, který ví své a nikdo mu to nevymluví.

Od prvního okamžiku jsem byl přesvědčen, že zasvětily svůj život staropanenství. Staropanenství pokládám za druh víry, za volbu životní cesty nebo za dost sveřepý světový názor. Tak sveřepý, že od něho nepomáhá ani manželství.

Jednou jsme odcházeli z restaurace po snídani společně. Růžence upadla rukavička, aniž to zpozorovala. Zvedl jsem rukavičku a podal ji majitelce.

Růženka se začervenala, kadeř na spánku se jí rozkývala. Vzala rukavici mlčky. Náhle proti všemu očekávání se stará paní zhoupla půvabně v kolenou, jako holčička, která zdraví strýčka. Zřejmě v ní ožila vzpomínka na německou guvernantku. Vzápětí si uvědomila své nepřístojné chování a zmateně se usmála. Edward pohrdavě zachroptěl, zatímco Eulálie už dostihla rázným pochodem skleněné dveře do haly.

Střetnutí se mnou pravděpodobně dodatečně probraly. Od toho rána jsem měl pocit, že mě při snídani sledují, ačkoliv se mi nepodařilo jejich pohledy zachytit. Úzkostlivě se staraly o to, aby byly nenápadné. A nyní bylo po nenápadnosti. Stály v prosklené kabině výtahu za řídkou drátěnou sítí ve středu pozornosti celé haly.

Děvčátko se vysoukalo z hloubky křesla a obrátilo se k otci:

„Proč jim nikdo nepomůže?“

„Od toho je hotelový personál,“ řekl otec.

„A vždyť nic nedělají,“ rozčilovala se matka.

„Je to jejich povinnost, ne naše,“ řekl otec.

„… hotel luksusowy…,“ řekla matka.

„Podívej,“ ukázal otec děvčeti, „teď se pohnulo lano.“

Měl pravdu. Lano se chvělo a kabina se posunula o několik centimetrů vzhůru. Ale do prvního poschodí chyběly nejméně tři metry.

Děvčátko dvakrát tlesklo do dlaní. Výtah se zastavil a lano se přestalo chvět. Děvče tlesklo ještě jednou do dlaní, ale výtah se nerozjel.

U předního skla kabiny jsem poznal Edwarda. Používal kapesníku. Patrně proto, aby nevystavoval svůj obličej na odiv tolika divákům. Eulálie se obrátila k hale zády. Růženku jsem nyní ze svého stanoviště neviděl. Stála asi vzadu v kabině. Byl bych rád věděl, jestli je schopná usmívat se i v postavení, do kterého se dostala.

Erža by do výtahu nikdy nevstoupila. Nenáviděla výtahy. Raději šlapala osm pater pěšky, nežli by se dala uzavřít do těsného prostoru kabiny. Snad to mělo co dělat s klaustrofobií. Potíž měla vlastně jen s výtahem a některými příbuznými. Ale výtahu se lze vyhnout a příbuzným, za určitých opatření, také.

Staré paní se chovaly ve výtahu statečně. Vzpomněl jsem si přitom na zkazky, jaké vyprávěli ve Varšavě Poláci, kteří zažili bombardování Londýna střelami V-1. Angličani prý seděli na střechách domů a sázeli se, kam puma dopadne. Erža by v tomhle případě určitě neseděla na střeše. Je pravda, že se dovedla vypořádat s nepříjemnostmi, ale jedním ze způsobů, jak se s nepříjemnostmi vypořádat, bylo vyhnout se jim. A vyhýbat se Erža uměla.

Napadlo mě, že si ty tři staré paní musily odžít svých zhruba sedmdesát let, aby se dostaly do Varšavy a do této zasklené krabice. A říkal jsem si, kdo ví, kam se dostanu já, až si odžiju, jestli se mi to podaří, svých sedmdesát let. Tak se člověk pohybuje časem a prostorem, a kde je, pozná obvykle dodatečně, až když tam byl. Jenže to už je zase jinde. Pokusil jsem se představit si Eržu jako sedmdesátiletou starou paní. Nepodařilo se mi. Někteří lidé stojí tak pevně v přítomnosti, že je do budoucnosti nemůžeš odstrčit ani násilím. Nepodobala se zkrátka v ničem ani Růžence, ani Eulálii, ani Edwardovi. Eržiným světovým názorem nebylo staropanenství. To rozhodně ne.

Rostl ve mně pocit trapnosti. Styděl jsem se za hotelové zaměstnance, kteří někde v útrobách hotelu cloumali podle mých dohadů nějakými páčkami nebo mačkali nepravé knoflíky, styděl jsem se za ten houf Francouzů, Němců a Poláků v hale, kteří zevlovali se zvědavou pozorností, a styděl jsem se i za sebe, že stojím a nemám dost odvahy protlačit se hloučkem u dveří a vyjít na ulici anebo vystoupit po schodišti ke svému pokoji a skrýt se v něm. Bylo mi, jako bych byl spoluvinen nějakým nevysvětlitelným způsobem. Byl jsem bezmocný.

Děvčátko v křesle si přestalo okusovat ukazováček, záležitost s výtahem byla příliš zdlouhavá a proměňovala se v nudu. Příběhu chyběl pohyb, který plaší nudu malých děvčátek. Dívka se zvedla z křesla a prošla halou k vrátnici. Jak šla, zapochyboval jsem, zda je jí kolem dvanácti let. Měla dlouhé hubené holčičí nohy, chůzi však holčičí neměla. Její chůze mi připomněla Eržu.

Lidé si neuvědomují, jak velice chůze prozrazuje jejich duši. Těmhle hubeným dívčím nohám také patřil svět, to bylo očividné, potíže této planety tu byly proto, aby se přes ně přenášely okřídlené dívčí nohy.

U vrátnice stál chlapec, který nebyl starší než děvče. Byl oblečen v tmavomodrém obleku s bílou košilí a světle modrou vázankou. Sotva k němu dívenka došla, vzal ji za ruku, pozdvihl ruku, sklonil se nad ní a políbil ji. Nežertovali, tvářili se obřadně, vážně. Dívka chlapci něco vykládala a chlapec potřásal hlavou. Chlapcova nedůvěra mi připomněla mne. Je to zvláštní poznání, když zjistíte, že někde ve světě žijí lidé, kteří napodobují váš osud.

Hosté v hale se poznenáhlu začali věnovat svým záležitostem. Dali se do hovoru, který neměl nic společného s polámaným výtahem. Hlouček u hotelových dveří se rozptýlil, otec a matka vstali z křesel, rozhlíželi se po dceři, ale neodcházeli.

Pojednou se výtah rozjel. Postoupil asi o metr a zastavil se. Halou se zvolna šířil zápach spálené gumy. Edward stál u skla kabiny a nespouštěl z tváře kapesník. Záda v šedém kostýmu zkameněla.

Do prvního poschodí chyběly asi dva metry. Strop haly už zakrýval vršek kabiny s lany, na nichž byla připoutána. Konečně se dostala kabina do místa, kde bylo přerušeno souvislé pletivo obkličující šachtu. Hotelovým zaměstnancům se podařilo spustit do kabiny z prvního patra žebřík, ale Angličanky váhaly vystoupit po něm z kabiny. Slečna s plavými vlasy a rudými nehty se je snažila přemluvit.

Vystoupit z kabiny po příčkách žebříku nebylo ani trochu nebezpečné. Vyšel jsem po schodišti až na odpočívadlo a mohl jsem to odpovědně posoudit. Podezíral jsem Eulálii, že vydala rozkaz nevystupovat.

Na odpočívadle za sebou jsem zaslechl polský hovor. Otočil jsem se. Za mnou stála dívka z křesla a chlapec v tmavomodrém obleku stál na krok od ní.

„To se rozumí, že ne,“ řekla dívka.

„Tak ty nikdy nepojedeš výtahem,“ řekl.

„Nikdy.“

„Ani kdybys tím mohla zachránit někomu život?“ zkoušel ji.

„Komu?“

„Třeba… někomu, koho bys měla ráda.“

Dívka chvíli zaváhala a pak jsem slyšel její lehkomyslné veselé:

„Nikdy.“

V té chvíli se kabina lehce otřásla. Růženka se odhodlala a opatrně vložila nohu na příčku žebříku. V hale se rozlehl potlesk. Po Růžence nastoupila Eulálie a poslední, jako vždycky, vkročil na pevninu prvního patra Edward.

Díval jsem se, jak vystupují z kabiny, jak rozmlouvají s dívkou s plavými vlasy, jak odcházejí, ale díval jsem se, jak se člověk dívá, když myslí na něco jiného.

Myslil jsem na Eržu, jenže jinak, než když se porouchal výtah. A pevně jsem si umínil, že se jí nikdy nezeptám, jestli by se přece jen odhodlala jet výtahem. Jet výtahem za určitých okolností.

Koupání v Řecku

(Příběh manžela, který znal skutečnost)

Pohlednice Egejského moře

Starověký mořský obzor, nad který se vynořily černé plachty Théseovy lodi. Král Aigeus vyšel na athénský břeh, aby přivítal syna Thésea z nebezpečné výpravy. Dlouho si clonil dlaní staré oči, než spatřil černé plachty, znamení nezdaru a smrti.

V tom okamžiku se vrhl zoufalý do vln a vlny ho zahubily. Ale Théseus se vracel živý a vítěz. Opomenul vyměnit havraní plachty za bílé plachty vítězství a radosti.

Jaký krutý omyl. Ne menší než omyl Romeův před domněle mrtvou Julií. A jaká naděje vyzařuje z těch starých příběhů. Což když dnešní den opomenul vyměnit plachty a pod havraní černí se skrývá bělostné písmo radosti?

Poprvé jsme se vlastně dostali do vážného rozhovoru o té věci na pláži nedaleko Athén. Na Vuliagméni. Celá historie však začala dříve. Už v kavárničce pod širým nebem, než jsme vstoupili do autobusu, který nás měl odvézt na pláž.

Seděli jsme u stolku před kioskem a Oluna si dala kávu vari gliko, protože měla ráda silnou a sladkou, a já si dal sketos, silnou bez cukru. Pak přišel nějaký tlustý Turek a sedl si naproti nám a Oluna mi řekla:

„Vyměň si se mnou, prosím tě, místo.“

Poslední dobou jí vadily věci, které jí dříve nevadily. Bylo jí rovných třicet a ve třiceti člověk obvykle mění okno, z kterého se dívá na svět. Tohle jsem měl za sebou teprve pár let, ale zbyly mi na to dost neurčité vzpomínky. Žili jsme s Olunou spolu dobrých šest let.

Zvykl jsem si na určitý rytmus a každé vybočení jsem pokládal za křivdu.

Mně nevadilo nic a tlustý Turek s rudým nosem a neobvykle velikými a těžkými lalůčky na uších byl pro mne jenom součástí prostředí, jako reklama na coca-colu přitlučená na stěně kiosku nebo dva vysoké antické sloupy, které se vynořovaly nad šedou zeleň parku, vznešené i ve své neúplnosti.

Možná že kvůli tomu Turkovi, ačkoliv ho měla nyní za zády, možná že kvůli němu vypila svou kávu tak rychle, a donutila tím i mne, abych si pospíšil. Ještě v autobuse mě káva pálila na jazyku a na čípku.

„Tobě teď všechno vadí,“ řekl jsem Oluně.

„Jenom něco,“ odpověděla.

Seděla na krajním sedadle, stál jsem vedle ní, a když jsem jí chtěl něco povědět, musil jsem se k ní sklonit. Městské domy za oknem řídly a silnici začalo doprovázet moře, tekutý modrý obzor podpalovaný sluncem a přerušovaný vzdálenými křižníky. Netečné lodě, bílé plameny slunce a rákosové stříšky na soukromé pláži. Za plotem malého soukromého penziónu snídala rodina, matka třímala v rukou konvici a pod stolem spal zemdlený pes.

„Ten pes,“ ukázal jsem nosem, „vypadal jako prašivý.“

„Samozřejmě,“ odpověděla, „to je tvůj způsob.“

„Jak to můj?“

„Ty víš,“ řekla, „podívej,“ pokračovala bez přechodu a ukázala na bílou vilu. Vila měla u vchodu mřížová vrátka. Železná krajka. Mříže tu byly zřejmě vášeň nebo odznak majetnosti.

„Tak dobře,“ povídám, „když vím, tak vím.“

„Podívej,“ ukázala. U silnice stáli dva mladíci a jednomu z nich visela na tlumoku malá norská vlajka.

„A co?“ povídám.

„Že je to veselé, cestovat s barevnou vlaječkou.“

„Byli to kluci, nebo děvčata?“ zeptal jsem se zlomyslně.

„Prosím tě.“

„Občas to dá dost práce rozpoznat. Řekl bych, že teď vyrůstá kromě dvou známých pohlaví ještě třetí pohlaví. Ale nic nového pod sluncem. Jestli se nemýlím, v hmyzí říši něco podobného už existuje.“

„Jak můžeš mluvit o hmyzu,“ řekla. Neustále jí něco vadilo.

Na pláž jsme přišli včas, abychom si mohli vybrat. Lehátka a výhodná místa ve stínu rákosových stříšek byla ještě poloprázdná. Rychle jsme se převlékli v sálajícím vedru malých kabin a v plavkách jsme prošli vřelým pískem do skvrnitého čárkovaného stínu rákosové střechy. Oluna si povytáhla lehátko tak, aby jí slunce svítilo na nohy. Mastila si olejem lýtka a hladká plná stehna zvolna, pečlivě a důstojně, jako by se zúčastňovala slavnostního obřadu. Kdykoliv se stará o svoje tělo, vždycky mi dává najevo, jak je to důležité.

Já si ze svého těla tolik nedělám. V poslední době začínám i trochu tloustnout.

„Nechceš se namastit?“ obrátila se ke mně Oluna.

„Ani nápad,“ povídám, „a ze stínu se taky nehnu.“ To je tak to jediné, že svoje tělo bráním proti nepříjemnostem. A horko je nepříjemností číslo jedna.

Náš athénský hotel neměl klimatizaci, ale pokoj měl koupelnu, kterou jsme, nezkušení, pokládali za místo osvěžení. Pouštěli jsme si studenou sprchu, studenou jen podle jména, osprchovali se a neosušovali v naději, že nám krůpěje vody vypařující se na kůži dopřejí prchavý pocit ochlazení. Po marných pokusech ochladit se studenou sprchou pouštěli jsme si teplou. Když jsme se vrátili do pokoje, bylo nutné hned usnout, a když se to nepodařilo, musili jsme opět vstát a jít do koupelny pod sprchu. Otevřené dveře na balkón na nás dýchaly horko athénské noci. Její modrá hloubka byla nasycená rozpáleným olejem, skopovou pečení a kořením rigani. Uléhali jsme nazí do dusné tmy, vlhcí a malátní.

„Tady aspoň trochu fouká,“ ozvala se Oluna. Ležela se zavřenýma očima. „Co děláš? Čteš?“ zeptala se.

„Nečtu,“ povídám. Měli jsme s sebou nějaké obrázkové časopisy, hýřily barvami a senzacemi, měli jsme s sebou Průvodce Řeckem a několik knih, které s sebou vláčím každou dovolenou s představou, že dovolená je ten správný čas, kdy je přečtu. Vždycky se totiž domnívám, že pohoda a klid těchto dnů mi umožní číst knihy méně záživné a těžce stravitelné. Je to omyl, dokonce poznaný omyl. Ale není to jediný poznaný omyl, kterého jsem schopen dopouštět se stále znovu v jakési temné naději, že se to jednou změní.

„S tím čtením…,“ řekla a zase neotevřela oči a ležela bez pohnutí jako mluvící socha. Nesnáším, když někdo se mnou mluví se zavřenýma očima a bez pohnutí. „Už delší čas si s tebou chci promluvit… ale pořád mi chybí to správné prostředí.“ Správné prostředí patrně získala tím, že zavřela oči. „Víš…,“ řekla, a zase udělala přestávku, „to, co píšeš, tvoje knihy… ale to vyplývá z tvého pohledu na… vidíš třeba psa a už se ti zdá prašivý… víš, tohleto, rozumíš mi, co myslím?“

„Ne,“ povídám, „ani trochu.“

Pochopitelně, že mě Oluniny řeči zarazily. Byl jsem zvyklý, že moje žena něco kritizuje, film, divadelní hru nebo sousedčin klobouk, ale ještě se mi nestalo, že by se obrátila s vážnou kritikou proti mé práci. Všechno, co mi doposud o mých knihách řekla, vyznělo spíše jako žert. Teď se připravovala na něco vážného.

„Měl by sis všímat… světlé stránky života,“ řekla.

„Proboha,“ vyděsil jsem se, „odkud máš tohle?“

„Uvažuju,“ řekla s lehkým znechucením v hlase, „nepotřebuju nikde nic sbírat. Pročpak se nepodíváš na svět z jiné stránky? Tam, kde je to hezké… zkrátka příjemné… radost a tyhle…“

„Nevšímám si ani stinné, ani světlé stránky života,“ odpověděl jsem jí, „protože umění si nemůže vybrat stín nebo světlo.“

„Tak proč mluvíš o prašivém psu?“ řekla.

„Poněvadž pravděpodobně prašivý byl. Podívej, v umění nejde o hezkou nebo ošklivou skutečnost, v umění jde o pravdivou skutečnost. Nemohu si namlouvat, že jsem potkal hezkého psa, když jsem potkal prašivého.“

„Dej pokoj s tím tvým psem,“ řekla.

„Tuhle rozmluvu jsi začala ty,“ upozornil jsem ji.

„Lituju,“ řekla.

„Čeho lituješ?“

„Že jsem s tím začala. Jsi prostě bohorovný. Já si myslím, že si spisovatel nemá všímat všeho, co je odporné.“

„Když se ti vyhlídka nelíbí,“ povídám, „vyměníš si zkrátka se mnou židli a donutíš mě vypít kávu tak rychle, až si spařím krk. Jenže já, chápeš, já nemohu spařovat krky svým čtenářům.“

„Ten pes nebyl prašivý,“ řekla nečekaně.

„Dobře víš, že ti to nemohu dokázat, protože tu není.“

„Aha,“ řekla.

„Prosím tě,“ povídám, „jaké aha?“

„Já jen,“ vykládala a neotvírala oči, „že se oháníš pravdou, kterou stejně nemůžeš dokázat. A jestli ji nemůžeš dokázat, pak je úplně jedno, jestli napíšeš, že byl prašivý, nebo že nebyl.“

Začala mě rozčilovat. Vedro bylo i pod rákosovou stříškou, ačkoliv tu a tam zavál vítr od moře.

„No tak, no tak,“ okázale jsem Olunu uklidňoval. Rozumí se, že jsem tím uklidňoval sebe. Čím víc člověk dopaluje svého protivníka, tím víc sám sebe uklidňuje. Oluna byla báječně uklidněná. Snažil jsem se dosáhnout klidu na její vrub. „No tak,“ povídám, „už se přece uklidni.“

„Já jsem klidná,“ řekla. S potěšením jsem zjistil, že právě příliš klidná po mé žádosti, aby se uklidnila, nebyla. „Já jsem klidná,“ opakovala s důrazem, který mě potěšil.

„Musíš uznat,“ dal jsem se do trpělivého vysvětlování, „že všechno kolem nás je v jistých souvislostech a že detail svědčí o celku a celek svědčí o jednotlivých částicích, z kterých se skládá. Jestliže se tedy v povídce vyskytne, dejme tomu, ten mezi námi už pověstný prašivý pes, vydává vysvědčení o prostředí, o celku, do kterého se neprašivý pes zkrátka nehodí.“

„Nedá se nic dělat,“ odpověděla, „jdu do vody.“

Už jsem myslil, že se uklidním, ale tohle byla rána pod pás. Oluna měla výtečný nos, kdy uhnout. S lehkým svědomím dovedla naráz opustit započatý rozhovor a skočit někam jinam. Přitom věděla, že mne její skoky rozčilují.

„Když se nedá nic dělat,“ povídám, a měl jsem co dělat, abych nevybuchl.

Vyhoupla se z lehátka a sáhla po čepici. Ležel jsem pod stříškou a pozoroval, jak jde pomalu mezi skupinkami lidí, jak se vzdaluje a hledá mezi ležícími a sedícími svou klikatou pěšinu k moři, až se nakonec rozpustila v oslňujícím třpytu vodní hladiny. I na sklo mých slunečních brýlí narážely zážehy slunce. Odvrátil jsem hlavu. Od kabin přicházelo několik dívek v síťovaných plavkách. Toho roku byly síťované plavky velikou módou. Oluna neměla na sobě tuhle vyzývavou síť. Přes všechnu zlost jsem musil přiznat, že by jí slušely. Ale byl jsem rád, že je nechce. Často jsme se spolu v názorech scházeli. Tím víc mi vadila její kritika.

Dívat se na svět z hezké stránky. Propána, kam se mám tedy postavit, odkud je vidět ta hezká stránka? A co je to vlastně ten takzvaný svět? To je přece náš život, který žijeme díky tomu, že někdo před námi žil. Že před námi žilo hodně lidí. Ty poslední v řadě si ještě stačíme pamatovat. Kde je ta hezká stránka světa? Je hladká, je růžová? A v čem je radost?

Ležel jsem a dával jsem si otázky. Zkoušel jsem se, ale nikam to nevedlo. Protože jsem chtěl zkoušet Olunu. Nemohl jsem vést spor sám se sebou. Měl jsem potřebu hádat se s někým, kdo mi bude odporovat.

Vedle mě se usadila italská rodina. Otec s černými vousy a hladkými vlasy, urostlý a chlupatý na hrudi a lýtkách, matka neskutečně plavovlasá, s tělem přetékajícím z plavek, a čtyři děti. Nejstaršímu mohlo být osm. Sotva se usadili, začaly se děti v blízkém okolí ztrácet. Matka i otec je sháněli do houfu. Matka se stále ptala:

„Che cosa è questo?“ Neustále chtěla vědět o něčem, co to je.

Otec se také ptal. Děti se vyptávaly.

Sáhl jsem po knize. Byl to příběh o Swannovi, který jsem četl už druhou dovolenou, aniž se mi podařilo dočíst jej. Četl jsem s vědomím, že knihu nepřečtu ani o této dovolené. Příběh mě ukolébával do dřímoty. Dlouhé věty postupovaly kupředu jako dlouhá kyvadla a posunovaly děj tím, že se vracely, že kroužily nad jedním místem stále hlouběji a hlouběji, pomaleji a pomaleji…

Když jsem se probudil, ležela Oluna vedle mě.

„Vyspali jsme se?“ řekla.

„Taktak,“ povídám.

„Neprobudili tě naši sousedé?“

„Che cosa è questo?“ zvolala Italka.

„Pořád se na něco ptají,“ řekla Oluna.

„Je to zvídavý národ,“ povídám, a hned jsem dodal, aby věděla, co si o ní myslím: „Jsou zvídaví dokonce natolik, že si počkají na odpověď. Když už se ptají.“

„Podívej,“ upozornila mě, jako by se jí moje řeči netýkaly.

Podíval jsem se. Ital se díval na matku svých dětí, na tu tělnatou blondýnku. Plavovláska ležela na lehátku, Ital stál u ní a jen se tak na ni díval. Ale jak se díval. Měl ve svých tmavých očích takovou zásobu něhy, že vypadal, jako by chtěl své ženě vyznat lásku.

„Vidíš?“ řekla Oluna.

„A co?“ povídám.

„Ty bys o téhle Italce hezky nepsal.“

„Co je to hezky?“ zeptal jsem se Oluny trochu moc nahlas. Až jsem se toho sám polekal.

„Napsal bys třeba, že je břichatá a podobně,“ řekla Oluna. „Napsal bys to. Protože to je přece – pravda. Jenže ten Ital ji vidí docela jinak. Pro něho je jiná než pro tebe.“

„To nic nemění na tom, jaká skutečně je.“

„Ano, skutečnost znáš jenom ty. A co když je ještě jedna skutečnost, kterou neznáš?“

„Skutečnost je jedna. Výklad může být samozřejmě různý.“

„Víš,“ řekla, „docela ráda bych něco snědla.“

„Tak dobře,“ vzdal jsem se, „půjdu se podívat, co tu mají.“

V bufetu měli pečivo se zapečeným párkem a měli medové a ořechové koláčky. Vzal jsem dvě housky se zapečeným párkem a dva koláčky a dva pohárky s pomerančovou šťávou.

Oluna si vybrala koláčky, a když je chroupala, najednou prohlásila:

„Snad mi jde víc o výklad než o skutečnost.“

„Třeba ti jde o chybný výklad,“ povídám.

Na to mi neodpověděla. Spokojil jsem se s tímhle chabým vítězstvím. Dokonce jsem byl Oluně vděčný, že nepokračovala v rozmluvě.

Po celý den jsme hovořili o bezvýznamných věcech. Vánek od moře zesílil a nač si kazit příjemný den sporem. Snažili jsme se zapomenout na starosti a dařilo se nám to.

Slunce, které jsme přes den přijímali na pláži, začalo z nás vycházet večer každým pórem naší pokožky. Pokoj nás uvítal dusnem, nehnutým a setrvalým, mělo nás doprovázet až do rána. Hýřili jsme horkou sprchou a s údivem jsme zjišťovali, jak rychle schnou naše mokré stopy na dlaždicích. Potom jsme usedli nazí na okraj postele a pozorovali otevřenými balkónovými dveřmi oblohu s naolejovanými hvězdami a s bílým kořením Mléčné dráhy. Dole pod balkónem hučela, sykala a kvílela auta.

„Všimla sis,“ povídám, „každé druhé auto má nějakou bouli nebo aspoň šrám.“

„Mohl bys aspoň na chvíli přestat s tím, jak ty vidíš svět. S tou svou pravdivou skutečností,“ řekla Oluna. „Chtěla bych ti něco povědět.“

„Pověz,“ povídám ledabyle, abych zakryl svou nechuť vracet se k dopolednímu sporu.

„Totiž,“ povídá Oluna, „budu mít dítě…“

Mlčel jsem. Vždycky když mám radost, tak mlčím. Na tohle jsme čekali léta. A tak jsme seděli v dusném athénském hotelu na posteli, drželi jsme se za ruce a mlčeli.

A najednou jsem Olunu pochopil. Proč toužila vidět svět z hezké stránky.

„Máš pravdu,“ řekl jsem, když jsem byl zase schopen promluvit, „ten pes nebyl prašivý, ta Italka nebyla tlustá a… a ti kluci… a…,“ rozpomínal jsem se.

„Přestaň,“ dala se do smíchu.

Úplně jsme zapomněli na dusno a na sprchu. A že tenkrát v Athénách bylo pořádné dusno. Pane na nebi, největší dusno, jaké jsem kdy v nějakém hotelovém pokoji zažil.

Anděl

(Příběh osamělého muže)

Pohlednice ze Sorrenta

Vysoký strmý břeh zachycuje moře hladké a jemně rýhované jako kůže ještěra. Nad hladinu vybíhají dlouhé obdélníky s řadami červenavých kabin a jejich spojené stříšky připomínají valchu. Slunce na ní pere svoje zlaté prádlo.

Nekoupal se v moři, ale chodil se dívat shora na čluny, kabiny a úzkou pláž jako na miniaturní hračku ovládanou skrytým mechanismem. Miloval tvary a barvy i zvláštní řád, v kterém se spojovaly a předváděly se mu. Obraz.

Večer procházel uličkami pruhovanými září z krámků a zpěvem a hudbou z malých hospůdek. V jednom z těch malých krámků, do kterých vstupoval ze tmy jako do lucerny, objevil ve vitríně tyrkysový náramek v podobě hada a náhrdelník z propletených tyrkysových hádků. Šperky patřily kdysi ruské princezně. Prodávali tu také malou etruskou vázu ze zeleného skla. Do zasklené skříně dorazila spousta věcí jako krásné střepy minulých osudů.

Vyšel a přál si uvidět něco krásného z přítomnosti.

Na střeše hotelu zářil bazén vykládaný azurovými dlaždičkami. Chodili jsme se tam dopoledne koupat a opalovat. Z výšky jsme měli rozhled na moře, na Neapolský záliv a na zahrady kolem hotelu, kde v unavené zeleni dopoledního vedra zrály a svítily pomeranče. Odpočíval jsem na lehátku, s hlavou ve stínu červenomodrého slunečníku, který lemovaly nápisy Cinzano.

Nebývalo nás tam dopoledne víc než dvacet, mužů a žen, náhodné seskupení lidí, známých jen od snídaně nebo z hotelové haly, lidí, kteří spolu vyměnili sotva dvě tři slova a pak se s mlčenlivou náruživostí oddávali slunci nebo azurové vodě, na níž kmital odraz dlaždic a oslnivé sluneční paprsky. Kdykoliv jsem otevřel oči, viděl jsem modrou oblohu a modrý Neapolský záliv. Modř, spousta jasného světla a pohled z výšky mi připomínaly klukovskou představu nebe. Přispívala k tomu i lenošná bezstarostnost. Občas se objevil číšník s nápoji. Nebe. Třetího dne jsem potkal anděla.

Nepatřil ke stálým hostům na hotelové střeše. A přicházel patrně z nebeského kouta odvráceného od slunce. Vzal na sebe podobu mladé dívky s bílou pletí, kterou ještě nezasáhly paprsky.

Dívka měla tvář Botticelliho Venuše, na ramena jí splývaly dlouhé vlasy jako prameny velice světlého lipového medu.

Ačkoliv se procházela kolem bazénu v pestrých plavkách, bylo mi, jako bych si prohlížel obraz renesančního mistra, kde čteš z obličejů žen něžnou vznešenost a z pohybů měkkost a plynulost a kdy v každém gestu žen už cítíš hebké umdlévání. Nedaleko mého lehátka obcházela bytost, která měla blíž k bohyním a andělům renesančních mistrů nežli k hotelu a k celému živému a obchodujícímu Sorrentu pod námi.

Anděla doprovázela starší žena, nedokonalá napodobenina renesance. To, co bylo na dívce provedeno mistrem, bylo na její průvodkyni zachyceno amatérem, který neměl jistou ruku.

Tak tedy vypadá matka anděla, řekl jsem si. A proč by neměli andělé podléhat zákonu vývoje a zdokonalování? Matka anděla měla tytéž pestré plavky jako dcera. Pociťoval jsem to jako nestoudný útok na bránu nebes.

A pak tu byl ještě starší muž s doutníkem mezi zuby a šedivými krátce zastřiženými vlasy. Seděl v plavkách na lehátku, předkloněn, jako by se chystal diktovat sekretářce dopis. Psací stůl s telefony ho doprovázel až sem do Sorrenta.

Muži kouřícímu doutník nemohlo být víc než šedesát let. Asi tolik jako mně. Pozoroval jsem ho přivřenýma očima a říkal jsem si: škoda. Kdybych věděl, že budu mít takovou dceru, jako má on, byl bych se možná přece jen oženil. Pokládal bych si za zásluhu, že jsem rozmnožil krásu na této zemi náhradou za tu, která každý den propadá zániku.

Anděl proležel většinu času v lehátku pod slunečníkem. Nečetl, nehovořil, ležel a díval se k nebi, z kterého spadl. Ani se okázale neopaloval jako většina žen kolem nás. Jeho tvář, jednou provždy určená renesančním mistrem, nejevila touhu po proměnách.

Matka bez ustání pročítala obrázkové časopisy. A muž kouřil doutník. Mlčky stavěl na odiv svou zdatnost a své sebevědomí. Tenhle člověk nepotřeboval vyhrát pobyt v Sorrentu na los dobročinné loterie jako já. Mohl si vybírat a platit hotově. Člověk, který má majetek, má volbu a nemusí se podrobovat libovůli sázenek a losů jako našinec. Přes všechny rozdíly, které mezi námi byly, cítil jsem k starému muži náklonnost. Ale možná že náklonnost byla podmíněna jenom věkem. Říká se, že si mladí lidé jsou na celém světě blízcí. A co staří?

Muže jsem potkal příštího dne ráno před recepcí. Převaloval mezi rty doutník a přebíral se ve své poště na pultu. Několik dopisů oddělil, ostatní vrátil do své přihrádky. Mne si ani nevšiml.

Dívali jsme se s vrátným za ním, jak si rázně vykračuje ke schodišti. Recepční byl malý tělnatý Ital, a přes svou tělnatost pohyblivý, jako by měl každý prst na nitkách. Občas jsem si s ním povídal. Mluvil lámanou němčinou a já nosil v kapse pro všechny případy kolibří italský slovníček.

Recepční sledoval muže s doutníkem pohledem, ve kterém byla závist a obdiv. Nedovedl závidět, aniž by obdivoval, nedovedl obdivovat, aniž by záviděl, nedovedl rozdávat, aniž by litoval. To už jsem v rozhovorech s ním poznal.

„Tihle Němci,“ řekl. Závist ho nutila, aby se ušklíbl, a obdiv mu doširoka otevíral oči. „Prohráli válku a podívejte se. Jen se podívejte.“

Mlčel jsem. Věděl jsem, že recepční nesnese mlčení, a přál jsem si, aby o Němci s doutníkem a té nové rodině vyprávěl co nejvíc.

„Tolik pošty,“ řekl, „tolik pošty nedostanu ani za rok, co on dostal za den. Svatá Panno! A to mám příbuzné v Americe i v Kanadě…“ Rozpovídal se o svých příbuzných. Nebyl jsem zvědav na jeho příbuzné a chystal jsem se odejít. Náhle sáhl recepční pod pult, vytáhl sklenku zpola naplněnou vodou a plochou krabičku s prášky.

„To je ta moje zatracená… acidita… jak se to řekne…,“ polkl prášek a zapil.

Podíval jsem se do slovníčku.

„Pálení žáhy,“ povídám.

„Pálení žáhy?“ opakoval nedůvěřivě. „… Tahle acidita! Madam, co cestuje s tím pánem,“ ukázal ke schodišti, kde před chvílí zmizel muž s doutníkem, „madam měla včera taky to žáhení… acidita… posloužil jsem jí práškem… To vy nikdy nemáte, co… acidita… víte, můj doktor říká, že je to typem…“

Na doktorovy rady jsem také nebyl zvědav a rozloučil jsem se. Nahoře na lehátku u bazénu bylo dost času na uvažování. Mnoho jsem se toho opravdu nedověděl. Muž dostává spoustu pošty, žena měla včera pálení žáhy. Žádná zpráva se netýkala anděla. Andělé smazávají za sebou stopy. I když leží v lehátku pod slunečníkem. I když se mu dá určit věk. Přisoudil jsem mu šestnáct let.

Dalšího dne jsem se od recepčního dověděl, že muž je z Frankfurtu nad Mohanem a dívka se jmenuje Sylvia.

„Je krásná,“ řekl jsem.

„Krásná,“ řekl bez zájmu, „trochu moc štíhlá… hubená…“ Opět se sehnul pod pult a vytáhl prospekt nočního podniku. „Tady,“ ťukl nehty na prospekt, „… jenom kousek odtud… uzavřený klub… tam jsou ženy… ty se mohou ukazovat…“ Vnutil mi prospekt, a zatímco mi jej dával, bylo vidět, že se nerad vzdává i kusu potištěného papíru. „Když jste z hotelu, dostanete slevu,“ zalitoval.

Prospekt jsem zahodil do klozetu. Když jsem toho dne ulehl na střeše do svého lehátka, dostal anděl jméno. Sylvia. Anděl, který má jméno, je nám bližší. Sylvia je pro anděla docela pěkné jméno. Hodí se i renesančnímu andělovi.

Jako kluk jsem často stával před hračkářstvím a dlouho jsem se upřeně díval na nějakou drahou hračku. Tak dlouho, dokud jsem ji neviděl i se zavřenýma očima. Večer před spaním, sotva jsem zavřel oči, vracela se vzácná hračka ke mně. Nyní jsem hrál starou hru se Sylvií. Snažil jsem se vtisknout si její obraz do paměti, aby mi vydržel i pak, až odjedu domů. Konec pobytu se nemilosrdně blížil.

Vzdal jsem se všech zájezdů a výletů, protože ani andělova rodina necestovala. Je štěstí být mladým děvčetem, mít majetek a krásu, je štěstí být otcem, který má takovou dceru a bohatství, za které může dceři plnit její přání. Úvahy mi poněkud rušila matka, která nad svými obrázkovými časopisy příliš šťastně nevypadala. Asi neví, co by chtěla, uvažoval jsem, stárne a s narůstajícím stářím v ní roste zlost. Některé ženy propadají pošetilému názoru, že radost, půvab a štěstí jsou výsadou zcela určitého mladého věku. A začnou-li stárnout, pokoušejí se maskovat na věk, který v nich utkvěl jako představa radosti, půvabu a štěstí. Maškarní ples, který trvá celá léta, musí unavit. A právě únavu bylo na andělově matce vidět ze všeho nejvíc.

Večer jsem chodíval na procházku, ale jenom krátce, abych nezmeškal večerní divadlo, které anděl každý den uspořádal. Bylo nutné včas zaujmout místo, abych měl dobrý přehled. Usedl jsem v hale vzadu v koutě, dal si přinést vychlazenou oranžádu a zapálil jsem si cigaretu.

První dějství andělské hry začínalo. Sylvia sestupovala po schodišti do haly ve večerních modrých šatech s dlouhou úzkou sukní, která měla rozparek až do podkolení. Modrá je přece barva andělů, nebo se mýlím? Vedle ní kráčela matka oblečená do společnosti a za nimi šel muž, který dostává mnoho dopisů. Pohyboval se za ženami jako světlý stín ve svém bílém smokinku. Sylvia se po schodech vznášela. Anděl z obrazu Fra Angelica „Zvěstování P. Marie“, kde anděl pokleká na dlaždicích, a přesto neklečí na pevné zemi, pluje vzduchem. Matka po jejím boku narážela tvrdě podpatky do mramorových schodů.

Druhé dějství hry nastalo, když se všichni tři vysoukali na barové židličky v rohu haly, aby se před návštěvou vybraného podniku dostali do správné nálady. Bar obsluhoval Francesco, synovec recepčního.

„Francesco je správný hoch,“ říkal mi recepční, „jenom ty ženy…,“ povzdychl, „to je jeho slabý list.“

„Slabá stránka,“ opravil jsem ho.

„Slabá stránka?“ opakoval nedůvěřivě a dodal: „Neměl by si tolik všímat sukní.“

Francesco si všímal Sylvie. Ať už sáhl po láhvi whisky, aby namíchal Manhattan nebo Old Fashioned, anebo po láhvi koňaku, aby vykouzlil Sidecar. Zatímco potřásal šejkrem, zíral strnule před sebe do míst, kde seděl anděl. Byla to jeho slabá stránka.

Anděl trůnil vznešeně i na vysoké barové stoličce, ukazoval v rozparku sukně renesanční lýtko a nebylo jasné, zda Francesco rudne z toho, jak třese šejkrem, nebo z přítomnosti Sylvie. Aria condizionata, klimatizace, přece fungovala dobře. Anděl se o Francesca nezajímal. Nezajímal se snad o nic. Vydržel nepohnutě sedět v jedné z póz, s jakými vstupují modely do obrazů, aby se jim diváci obdivovali ještě po staletích.

Nazval jsem tehdy první dějství andělské hry „Sestup anděla“ a druhé dějství „Marná láska pozemšťana“. Po těch dvou dějstvích došlo i na dějství třetí.

Matka se zvedla a zdálo se, že všichni tři odejdou někam do Sorrenta za zábavou. Začali se tlumeně dohadovat a dohadovali se stále hlasitěji. Bylo slyšet i andělův hlas. Opakoval jednoslabičné slovo:

„Nein.“

Po opakovaném a stále zesilovaném záporu se rozběhl anděl ke schodišti a vznesl se po schodech vzhůru. Matka běžela za ním a klepala vysokými podpatky do mramoru.

Muž s doutníkem, který už stál, se znovu posadil na barovou židličku a poručil si koňak.

Třetímu dějství jsem dal název „Vítězství anděla“. Víc dějství hra neměla. Dřív nebo později se zvedl i muž s doutníkem a vydal se po schodech nahoru za andělem a ženou.

Hala i bar bývaly tou dobou opuštěné, až na Francesca, který ještě chvíli dumal za barovým pultem, a na recepčního. Po andělské hře o třech dějstvích následovala krátká pantomima.

Recepční vyšel doprostřed haly a vrhl na Francesca do barového kouta usoužený pohled. Francesco pohled zachytil a pokrčil rameny. S rozmachem začal leštit sklenice. Recepční vykročil k synovci s roztaženými pažemi, jako by zpíval vrcholnou árii v opeře. Po několika krocích spustil paže a mávl nad Francescem rukou. Nato odcházel Francesco do kuchyně s našpulenými rty, ale nehvízdal. Pantomima končila.

Hra i pantomima se opakovaly s nevýznamnými obměnami. Po hře jsem někdy ještě šel na malou procházku. Cestou jsem přemýšlel o sobě. Říkám si: tak jsi v Itálii, ty starý inkouste. Za půl roku jdeš do důchodu a štěstí tě nechá vyhrát v loterii. Kdybys ten los vyhrál před třiceti lety, mohl mít Francesco v tobě soka. Ale to jsem já. Přání se mi splňují až tehdy, kdy už splnění nečekám. Itálie byla můj klukovský sen od té doby, co jsem přečetl knížku o zániku Pompejí. Za ta léta se však můj sen jaksepatří obrousil. Literatura a obrazy v knihách mi měly nahradit to, co mi bylo odepřeno vidět ve skutečnosti. Kdyby se mi cesta do Itálie podařila dříve, mohl jsem objevovat, dneska jsem jenom ověřoval.

Předposledního dne svého pobytu jsem se vracel z procházky a nechtělo se mi spát. Vystoupil jsem po schodišti až ke dveřím, které vedly na střechu hotelu. Nebyly zamčené. Kolem bazénu bylo pusto, lehátka složil hotelový sluha pod přístřeškem a temně modrá tma se každou chvíli zachvěla, jak do ní narážely zdola z ulice žluté vlny neónu. Moře vidět nebylo, jen světla Sorrenta a světla domů na vzdálených stráních. Stál jsem u zábradlí dlouho. Pak jsem obešel bazén a spíše vytušil, než poznal, že v plátěném křesle na druhé straně bazénu někdo sedí. Nemám ve zvyku rušit samotu cizích lidí. Chtěl jsem se vrátit. Ale vtom jsem ucítil pach doutníkového kouře. To mě zadrželo. Postavil jsem se k zábradlí pár kroků od sedícího muže s doutníkem a rychle jsem rozvažoval, jak se s ním dát do řeči. Předběhl mě. Byli jsme oba staří a osamělí na střeše hotelu pod noční oblohou. To nás sbližovalo.

„Teplá noc, nemám pravdu,“ řekl a špička doutníku mu na okamžik chabě ozářila tvář.

„Hvězdnatá,“ povídám.

„Moc teplá i pro staré kosti.“

„Noc pro milence,“ povídám.

„Milence,“ špička doutníku se ve tmě odmítavě zatřepetala.

Rozhodl jsem se stůj co stůj zavést řeč na anděla. Zbýval mi už jenom necelý den a kdo ví, jestli se naskytne ještě jednou taková příležitost.

„Noc pro Romea a Julii,“ řekl jsem. „Vaše dcera je také ve věku Julie.“

„Moje dcera?“ povídá. „Moje dcera? Jaká dcera?“

„Dcera přece,“ řekl jsem, „slečna, co s vámi chodí k snídani a koupat se a tak…“

„To není moje dcera,“ povídá, „to je dcera mého bratra. Doprovázím jeho ženu a jeho dceru. Prozatím je to ještě jeho žena. Víte, ctihodného titulu manžel se můžete časem zbavit, ale titulu otec nikdy. Poslyšte,“ ztlumil hlas, „když se na to dívám, jsem rád, co rád, jsem šťastný, že nejsem nositelem ani prvního, ani druhého titulu. Bůh mě miloval.“

„Ale dcera vašeho bratra je neobyčej-“

„Krásná,“ nenechal mě domluvit, „krásná,“ opakoval zlostně, „samozřejmě. Nejste náhodou umělec?“

„Ne,“ povídám, „k tomu mám daleko. Jen se o umění zajímám.“

„Krásné – to je slovo pro umělce,“ řekl, „a přitom nikdo neví, milý pane, co to ta krása je.“

„A vy si myslíte, že není krásná?“ povídám.

„Proč by nebyla. Asi je. A vy si myslíte, že tohle je to hlavní? Krása. Mládí. Ne ne, myslíte si to, já vím. Tohle si myslí celý svět. Krása. Mládí.“ Rozrušením mu vyhasl doutník, a jak si zapaloval, ukázal mi svůj zrudlý soustředěný obličej. Asi toho večera víc pil, nebo se mu opakovaná andělská hra zprotivila, anebo se potřeboval konečně zbavit nákladu, který už delší čas v sobě nosil. Jisté je, že se chystal ke zpovědi. Tma mu ji umožnila. Tma i to, že jsem byl cizí a že se se mnou kromě těch několika dnů v hotelu pravděpodobně už nikdy v životě nesetká.

„Sylvia má všechno,“ začal, „aspoň to, co se dneska pod všechno rozumí. A co dělá člověk, který má všechno? Rozumím tím peníze, majetek, věci. Věci, pane, věcivěci, to je dneska svět člověka, nebe, ráj i peklo. Kromě věcí není boha. A co dělá člověk, který žije v tom nebi věcí? Sáhne si na život. Sám. Na svůj život. A proč? Ztratil cíl. Nic nepostrádá, po ničem netouží, všechno má nebo může mít, tak co? Sáhne si na život. Pokusí se o sebevraždu.“

„Slečna Sylvia…,“ povídám.

„Před čtrnácti dny se vrátila z nemocnice. Nic ji nebaví. Zdá se, že se už vším pobavila. Jako by zábavy a radosti tohoto světa byly v katalogu obchodního domu a jako by si to, co je v katalogu, všechno už vyzkoušela. Milý pane, není to bída? Bída, která pochází z majetku?“

„Promiňte,“ povídám, „ale vy máte přece také majetek, jak to, že vy –“

„Ohó,“ zasmál se, „mám svou práci, která mě nutí, abych si odpíral spoustu věcí. Nemám na ně čas. Pořád mi zbývá něco, nač se mohu těšit. Sylvia má všechno a k tomu ještě spoustu volného času.“

„Chtěl bych mít její možnosti a spoustu volného času,“ povídám.

Naklonil se z plátěné židle, až málem přepadl dopředu.

„Štěstí,“ řekl, „je asi něco nemít. Něco si musit odpírat. Tak je to, můj milý.“

„Nevím,“ odpověděl jsem, „mně kupříkladu bylo v životě odepřeno moc věcí a nikdy bych to nepokládal za štěstí.“

„Člověk nikdy neví, co je štěstí. Stejně jako neví, co je krása. Krása a mládí. K smíchu. Ani na jedno ani na druhé nemáte vliv. Můžete v tom leda fixlovat. Mám rád to, co se dá změnit tím, že děláte. Děláte, a opravdu – na konci je to jiné než na začátku. Vykládal jsem o tom Sylvii. Kdepak by tohle pochopila. Mladým nejde o pochopení. Všecko pochopili, všecko znají.“

„Když jsem byl mladý,“ povídám, „věděl jsem toho taky víc než dneska. Čím je člověk mladší, tím víc ví, a čím je starší, tím víc poznává.“

„Víte, co mi dneska řekla? Že to udělá znova.“ Muž dokouřil a vstal. Náhle spěchal.

Nazítří odpoledne jsem měl jet zpátky do Říma. Před odjezdem jsem se zeptal recepčního, jak dlouho tu ještě budou. Okamžitě věděl, koho míním. Netrpělivě očekával den, kdy odjedou. Francesco mu dělal stále víc a víc starostí. Ale bude musit ještě týden vydržet. Zatnout zuby, přesvatá Panno.

Když jsem nastupoval do autokaru, zahlédl jsem Sylvii naposledy. Vycházela s matkou z hotelu. Matka šla rázným krokem, Sylvia se zlehka vznášela za ní a na okraji chodníku se na chvíli zastavila. Jako by věděla, že ji někdo pozoruje, zastavila se v plném slunci. Její výraz vyjadřoval, že je jí naprosto jedno, jestli jde, nebo stojí. Anděl, který na sebe nevzal žádný úkol a nikomu nic nezvěstuje. Anděl, kterému se nic neodpírá a který je schopen odepřít si jen jedno.

Ale teď byl ten anděl ještě živý. Díval jsem se z autokaru za ním. Vykročil za matkou a po chodníku za ním se sunul jeho krátký černý stín. Ještě když autokar zahýbal s námi za roh, byl anděl živý a pohyboval se.

Jak umírají básníci

(Příběh muže a ženy na dovolené)

Pohlednice z ostrova

Šikmé ranní paprsky stékají po hromádce stříbřitých rybek na kusy plachtoviny, v průhledné vodě u pobřežní hráze se rozsvěcují mezi zbytky noci narůžovělé sklovité medúzy. Na obílené zdi pod okny suší rozříznuté chobotnice. Svět moře a svět pevniny se navzájem navštěvují a prostupují. Objetí. Láska. Anebo zápas. Která láska se nepodobá zápasu? A těžko říci, kdo zápasí proto, aby druhého podmanil, a kdo proto, aby získal svobodu.

Poledne je hodina příměří. Lidé mizí za okenicemi domů a na terasách schnou rozprostřeny zelené plody fíků. Moře i pevnina sbírají nové síly.

V úzké uličce vleče kočka rybí hlavu, okusuje ji a hlava jí stále uniká.

Ostrov míval kdysi čtrnáct tisíc obyvatel, ale dnes už jen čtyři sta. O dovolených se počet obyvatel pořádně zvýšil.

Leželi jsme na pláži u zálivu ostrova a dívali se na moře. Modrá barva jako na pohlednicích, jenže neměla žádný konec. Na pohlednicích mívá moře konec, a kde končí moře, tam začíná obloha. Moře před námi konec nemělo, v dálce přecházelo v oblohu naprosto neznatelně; obloha se klenula nad námi v mohutném oblouku a někde za našimi zády se opět proměňovala v moře. Ale to jsme na pláži nemohli vidět, protože se za námi zvedala příkrá kamenitá stráň.

Po týdnu pobytu na ostrově jsme znali na pláži skoro všechny lidi. Některé od vidění, některé i jménem, a s některými jsme dokonce uměli už hovořit o ničem, jak se hovoří na horkém písku. Dopolední přehlídka začínala brzy. Pláží prošli dva opálení mladíci a dívka v bikinkách. Mířili někam do ústraní. Říkalo se o nich, že se opalují nahoře nad mořem nazí. Po nich dorazily na pláž tři staré Němky v širokých kloboucích, dychtivé užít si co nejvíc slunce. Střídavě si zahrabávaly kolena do horkého písku a vykládaly pasiáns. Jednou zapomněly karty v hotelu a to je vyvedlo tak z míry, že na slunci usnuly a spálily si záda. Dva páry starších manželů hledaly marně aspoň cíp stínu za obrovitou agáve a mladý pár novomanželů z Brna četl společně a způsobně tiše detektivku. Dorozumívali se jen kývnutím hlavy, kdy obrátit společně přečtenou stránku. Zřídkakdy se objevil na pláži mladý biolog z Prahy. Lovil v přírodě kolem zálivu hmyz. Moře pro něj představovalo pouze činitele, který se účastní na vytváření zdejšího podnebí. Konečně, každý z nás měl k moři svůj osobitý vztah.

Pro mou ženu bylo moře vytoužený plavecký bazén, nejlepší na světě. Přijímala je s nadšením a s oním druhem vděčnosti, s nímž přijímáme přírodu, kdykoliv máme čas si ji uvědomit. Pro našeho sedmiletého syna bylo moře velkou příležitostí, kdy měl stále dostatek oblíbeného živlu a nikdo mu nepřikazoval, aby zavřel kohoutek nad umyvadlem. Pro mne bylo moře především podívaná. Podívaná a poslyšená. Obraz s hudbou. Proměnlivý obraz s proměnlivou hudbou. Když se člověk dívá na moře, má dojem, že něco dělá, i když zahálí. A jsou lidé, kteří mají k moři úplně jiný vztah. Kupříkladu Richard se Zuzanou.

Seznámili jsme se s nimi hned první den. Seděli při večeři u vedlejšího stolu. Číšník přidělil každému z nás půl litru vína. I našemu sedmiletému. Rozdělili jsme se s Richardem o přebytky.

„Není špatné,“ řekl Richard, „ale u nás na Moravě…“

A když jsme pak leželi spolu na pláži, mohl jsem obdivovat Richardův systém: Namastit. Odpočítaný počet minut na břiše. Namastit. Odpočítaný počet minut na zádech. Uplavat pět set metrů. A znovu namastit. Systém. Uplavat kilometr. Pro Richarda bylo moře úkol. Splňoval jej po odstavcích a dokonale. Zuzana si užila moře jistě až doma. Až se její moře promění v obdiv a závist u těch druhých.

Richard měl v chlapecké tváři rysy hezkého zdvořilého ďábla, který v převleku za myslivce přichází svádět svět. Zuzana byla o několik let mladší než on, tmavovláska s pomalými kočičími pohyby, téměř němá, snad z domýšlivosti na svou krásu, snad z obavy, aby řeč, která není jen projevem souměrného těla, dojem krásy nepoškodila.

Leželi jsme na pláži v zálivu ostrova a dívali se na moře.

„Ježíši!“ rozlehl se křik na druhém konci zálivu. „Ježíši!“ a zase „Ježíši!“

Vstali jsme, abychom lépe viděli.

„Někdo se tam topí,“ řekla moje žena. Poznal jsem, že ji leknutí přikovalo na místo. Zbledla. Ale Karlíček si stavěl před námi hrad z písku. Teď přestal stavět a hleděl také na konec zálivu.

Richard se prudce odrazil patou jako v závodní dráze a rozběhl se tím směrem.

„No ne,“ řekla Zuzana. A bylo to také všechno, co za dopoledne pověděla.

Najednou bylo ticho a najednou zase hlasy ze všech stran.

Večer, když syn usnul, chodívali jsme s manželkou na rozlehlý balkón hotelu. Nikdo tam po večeři nebýval. Toho dne mi žena řekla:

„Mám takový špatný pocit.“

„Jaký špatný pocit?“

„Nevíš, proč jsem neběžela taky, když běžel Richard zachraňovat toho člověka?“

„Asi proto, že ti úlekem zdřevěněly nohy. To se ti přece stává, jako bys to nevěděla, miláčku.“

„Neříkej mi miláčku.“

„Pročpak ne?“

„Nezasloužím si, abys mi říkal miláčku.“

„Rád bych věděl proč?“

„Měla jsem tam běžet, a dokonce jsem tam měla být první.“

„A když jsi nemohla? A co bys tam byla platná? A proč jsem tam neběžel já? Já si výčitky nedělám. Dělám si já snad výčitky?“

„Ty si nemusíš dělat výčitky. Ty nejsi plavec. Padáš hned ke dnu.“

„No dobře,“ řekl jsem. Byli jsme s Marií spolu už osm let. Dost dlouhá doba na to, aby člověk poznal pravidla hry. A také, kdy má udělat přestávku.

Během přestávky jsme chodili po betonové podlaze balkónu v teplé tmě. Nejtmavší tma pod námi skrývala v sobě hotelovou zahradu. Ze zahrady stoupaly vzhůru vůně a jedna přemáhala druhou. Sladké vůně květinářství, ve kterém si prodavačky topí v kamnech. Chvílemi se zdvihlo v korunách palem ostýchavé mdlé tleskání.

Přestávka se mi zdála zbytečně dlouhá. Ukázal jsem do míst, kde černá tma ustupovala neurčitému šeru. V dálce se houpala nepatrná světla zavěšená na rybářských člunech.

„Noční lov,“ řekl jsem.

„Hm,“ přisvědčila.

„Tamhle, vidíš? Vedu jedna nula,“ povídám.

V šeru, daleko od nás, putoval malý oblak plný jiskření. Parník. Jiné večery jsme se sázeli, kdo uvidí víc parníků. Marie vždycky bezpečně vyhrávala.

„Nech toho,“ řekla dneska, „vždyť jsou to hlouposti.“

„Jsou to hlouposti, ale zábava.“

„Na zábavu mám tak zrovna náladu,“ zatřásl se jí hlas.

„To bude úžeh,“ povídám.

„Proboha,“ rozčilila se, „zase ten tvůj ničemný zvyk. Odvykni si tohle už jednou. Copak člověka trápí jenom tělo? Co když ho trápí duše?“

„Duše,“ odpověděl jsem, „je něco jako zrcadlo těla. Když je tělo v pořádku, proč by měla být duše v nepořádku. Samozřejmě, je to jenom můj názor, miláčku.“

„A neříkej mi miláčku. Pochop, že duše má svůj život. Svůj.“

Raději jsem zařadil přestávku. Procházeli jsme se pomalu, velmi pomalu. Jak říkám, za těch osm let s Marií jsem poznal pravidla hry. Věděl jsem, že řeči o záchraně tonoucích, stejně jako řeči o duši jsou jenom důsledkem nějakého neladu. Ale nechápal jsem jakého.

„Není tu krásně?“ řekl jsem a objal jsem ji.

Dala se do tichého pláče.

„Proč pláčeš?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ zašeptala.

Příští ráno jsme zaspali. Jídelna byla prázdná, až na muže, který se včera topil, a na jeho manželku. Znali jsme se s nimi, lehali na pláži poblíž agáve. Byli starší a jezdili sem už před druhou světovou válkou.

Muž si mazal topinku a zvedl na pozdrav ruku s nožem.

„Šťastné ráno,“ povídám.

„Málem,“ řekl muž, „a byl jsem na tom jako Viktor Dyk. Jenomže se mnou by nebyla taková sláva.“

„Taky nejsi básník,“ řekla jeho manželka. „Ještě štěstí,“ podívala se na mě a na Marii, „že to takhle dopadlo. A ty, chlapečku,“ pohladila po hlavě Karlíka, „si dávej pozor.“

„Moře je ženská,“ roztáhl muž ústa k širokému úsměvu a zamrkal levým okem. „Pořád je to pohádka a najednou vás zradí.“

„Moře je mužský. Přesně tak,“ řekla jeho žena.

„Byli jsme u toho,“ vykládal muž, „tenkrát v jedenatřicátém, když se stalo Dykovi to neštěstí. Víte, u neštěstí je nejzvláštnější, že když se stane, vůbec nevíte, jak se mohlo stát. Nemůžete nic povědět. S Dykem to bylo taky tak. Uprostřed legrace. A našli ho až za zálivem na moři.“

„Jeli jsme sem tenkrát jako studenti. Ale vypadalo to tu jinak,“ řekla.

„Pamatuju, jak mu postavili katafalk. A řečnilo se. Tolik by se nad mou rakví neřečnilo.“

„Nejsi taky básník,“ připomněla mu manželka. „Tenkrát tady řečnil i Zdeněk Štěpánek.“

Muž pokračoval ve snídani. Posadili jsme se k vedlejšímu stolu. Všiml jsem si, že pruhy slunce se už dotýkaly druhé řady stolů. Jindy naplňoval po ránu celou jídelnu jenom světle modrý svěží stín.

„To jsme ale zaspali,“ povídám. Podal jsem Marii pečivo: „Vyspala ses aspoň?“

„Už je to lepší,“ řekla a mazala Karlíkovi krajíček bílého chleba pěkně pomalu, jako by mi chtěla ukázat, že se jí vrátila rozvaha.

„Možná že to přece byl včera trochu úžeh, anebo jsme byli unavení.“

„Kdepak úžeh,“ řekla Marie, „ledaže bys měl úžeh ty.“

Neměl jsem chuť na spory, a tak jsme tiše a rychle posnídali a pospíchali z jídelny. Manželka muže, který včera tonul, nás cestou ke dveřím zastavila:

„Pozdravujte naše známé. My dnes asi už na pláž nepůjdeme. Zůstaneme venku na zahradě.“

Nejraději bych zůstal na zahradě také. Když sis zvolil dobré místo, bylo moře vidět i ze zahrady. To by mi celkem stačilo. Ale neřekl jsem nahlas, co si myslím. Manželka i syn si jistě myslili něco jiného.

Vlekli jsme se v sálajícím horku úzkou cestou mezi zídkami z navršených kamenů. Karlík šel několik kroků před námi a pátral po ještěrkách. Vyhřívaly se na slunci a střelhbitě mizely ve štěrbinách mezi kameny.

V parnu se nedalo příliš přemýšlet. Všechno se odvíjelo jako sen a slunce dodávalo tomu snu horečku a podobu halucinací. Někdy v dětství, když jsem ležel s angínou a četl dobrodružné knihy, míval jsem takové dobrodružné sny. Horečka jim dodávala slunce. A byly v těch snech olivové háje s kmeny, které se kroutily jako provazy, a byly v nich větve, z kterých visely lusky svatojánského chleba, a byly tam palmy a prastaré pinie. Všechno v horečnatých snech bylo jako tady. A hrdinové umírali v těch snech a nebyli básníky.

Na nejvyšším bodu našeho stoupání stál bílý sloup se jménem mrtvého básníka. Na jeho památku. Vydychli jsme si a rozhlíželi se.

„Nevíš, jak jsem ráda, že tu jsem,“ řekla Marie, „poprvé vidím moře a palmy a olivy a fíky na stromech a všecko… všecko poprvé. Není to ohromné?“ Byla zase ve své kůži. Nadšená. „Musí být hrozně smutné umřít uprostřed téhle krásy, nemyslíš?“

„Myslím, že umřít je vždycky smutné. Ale vidět, že něco krásného umírá, je taky smutné.“

„Od toho jsme tu my, aby nic krásného neumřelo,“ řekla. „Pokud je to v našich silách.“

„A proč jsi tedy včera večer plakala?“

„Proč jsem plakala?“

„Co tě bolelo?“

„Nevím. Asi mi napadlo, jak lehko může přijít smrt.“

„Dokud jsem živý, smrt se mne netýká, až umřu, nebudu o smrti vědět.“

„Bože, ty tvoje poučky.“

Opravdu jsem neměl chuť na spory. Ani v horkém snu. Teď to šlo z kopce dolů a Karlík skoro celou cestu klusal. Popobíhali jsme za ním až k pláži.

Richard se Zuzanou leželi na našem starém místě.

„Dneska jste si řádně pospali,“ přivítal nás Richard. Zuzana zvedla vznešeně unavená víčka.

Den ubíhal jako včera nebo předevčírem, stejně jako bude ubíhat zítra. Polehávali jsme na slunci, převraceli se, přikrývali a odkrývali. Chvílemi někdo něco řekl a zdálo se, že ani nečeká odpověď. Jenom nám přibylo další téma.

„V průměru,“ řekl jsem, „se stejně topí víc plavců než neplavců.“

„Počkejte…“ Richard sestavoval s námahou příběh, který si zasloužil lepšího vypravěče. „To byl, myslím, taky básník, jak plaval každý večer přes moře za svou milou. Stavěla mu do okna lampu, aby neztratil směr. Ale někdo tu lampu zhasil a milenec se v moři utopil.“

„To nebyl básník,“ řekl jsem.

„Ale bylo to básnické. Plavat daleko za svou milou,“ významně se na mě podívala Marie.

„Především to bylo lotrovství, zhášet lampu,“ nedal jsem se zmýlit.

Richard, ten zdvořilý ďábel, zvedl hlavu:

„Třeba ten, kdo lampu dal pryč, to děvče taky miloval. Tohle bych dovedl pochopit.“

„Ten, co plaval, nebyl básník, a ten, co zhasil lampu, byl docela obyčejný lotr,“ řekl jsem. Nikdo mi neodporoval. Dělali, že podřimují. Všichni. I Richard najednou podřimoval. I Marie mlčela. To jsem nečekal. Asi za čtvrt hodiny se Richard ozval znovu:

„Taky jsem si jednou zabásnil. Napsal jsem celou jednu báseň. Jmenovala se Tretry. Tehdy jsem běhal stovku. Dokonce ji otiskli v novinách. Pak jsem toho nechal.“

Zuzana otevřela dokořán oči a zkoumavě si ho prohlížela. Zkoumavě a vyčítavě.

„Slíbil jsi mi něco,“ promluvila kupodivu rychle.

„Jdeme si zaplavat,“ pozvedl se Richard na pěstích do kliku a vyskočil. Rozehrál svaly na pažích. V jeho náhlé gymnastice bylo něco pavího. Předváděl své přednosti jako páv pera. „Já plavu kilometr, Zuzana pět set metrů,“ ohlásil.

„Pojď už,“ strčila do něho Zuzana.

„Nechcete si zaplavat s námi?“ vyzval Marii.

Zaváhala, tak krátce zaváhala, že by to nikdo jiný nepoznal kromě mne. Zavadil jsem pohledem o Zuzanu. Měla veliké vystrašené oči. Něčeho se bála.

„Ne,“ řekla moje žena, „ještě nepůjdu. Až za chvíli.“

Odešli sami.

„Proč jsi nešla?“ řekl jsem jí. „Klidně jsi mohla jít.“

Místo odpovědi zavřela oči.

Pozoroval jsem Richarda a Zuzanu, jak se vzdalují a jak se o něčem dohadují. Richard rozkládal rukama.

„Jednou,“ ozvala se Marie vedle mne, „jednou jsem taky napsala báseň. Před lety. Ještě než jsme se poznali. Byla jsem tehdy moc nešťastná a báseň byla taky nešťastná. Něco na způsob, jako že umřu, až mi bude třicet, a nic po mně nezůstane.“

„To se ti už nesplní,“ povídám.

„Já vím, už je mi dvaatřicet.“

„Takhle jsem to nemyslil.“

„To je jedno. V tom to stejně není.“

„A v čem?“ zeptal jsem se.

„Možná že kdykoliv umře nějaký člověk, umře taky básník.“

„Jestli neumře básník v člověku už za života.“

„Víš,“ zaváhala, „možná že básník umírá v člověku mockrát. Může se v něm znovu narodit. Určitě umírá básník v člověku mockrát, ale znovu se narodí. Dokud je člověk živý.“

Vidět Neapol

(Příběh přesvědčeného dějepisce)

Pohlednice z Říma

Forum Romanum, slavné pole slavných zřícenin v odpoledním úpalu. Toto byl kdysi Augustův vítězný oblouk a toto, zastavil se v pohnutí, chrám bohyně Vesty. Zbytky zdiva a několik sloupů naznačují dnes kruhovou stavbu, kde bez ustání hořel svatý oheň bohyně, ochranitelky rodinného života.

Přimhouřil oči a v mlze řas přešla mezi sloupy kněžka bohyně Vesty v dlouhém bílém šatu a pomalu se zase vracela. Vestálka odsouzená k panenství. Deset let se učily, jak vykonávat svůj úřad, deset let jej vykonávaly a deset let učily své nástupkyně.

Naklonil hlavu a pokusil se přimhouřenýma očima rozpoznat její tvář. Ale měla tvář zakrytou bílým závojem, jako by se chystala obětovat.

Otevřel oči a z korintských sloupů a kamenných desek před ním sršely plameny italského léta.

Neapol se mi ohlásila dříve, než jsem ji navštívil. Už v Římě, v hotelu, kde naši výpravu ubytovali. Jedna fronta hotelových oken směřovala do ulice, kudy od časného rána do hluboké noci hřměla, duněla, dusivě kašlala a sípala doprava. Pod okny našeho pokoje se jezdilo z Neapole a do Neapole a prach na plachtách nákladních vozů byl neapolský. Okno naší koupelny vedlo do Via Santa Lucia. Název zněl jako pozdrav staré neapolské písně. Neapol nám vyšla na kus cesty vstříc.

Jestliže se člověk rozjede v sedmapadesáti letech do Itálie, aby poprvé v životě spatřil Neapol, má naději, že ji také vidí naposled. Vidět Neapol a zemřít. V sedmapadesáti letech to nezní tak nezávazně jako ve dvaceti. Ale byl to můj dávný sen vidět jednou Neapol. A v každém snu je skryta hořkost konce.

V noci, než jsem šel spát, otvíral jsem v koupelně okno, zapálil si cigaretu a vychutnával jsem pohled na římskou oblohu zamženou neóny a popraskanou jemnými stříbrnými trhlinami, z kterých se sypala prastará světla. V jednom koutě oblohy zapaloval Nero znovu Řím. Rudý svit pohasínal, sotva se nadechl, a znovu se rozsvěcel.

Někdy přišla žena do koupelny za mnou a tiše jsme stáli u okna. Noční obloha se tříštila se vzdáleným burácením o ploché hřbety střech a její barvy, temná modř a mléčný úsvit vyrobený člověkem, stříbro a krev, byly odleskem dlouhých lidských dějin.

„Podívej,“ pokynula žena hlavou, „tamhle večeří.“

Vysoko nad ulicí, v zátoce střech, stál na terase prostřený stůl, ozářený lucernou zavěšenou na drátě. Kolem stolu se shromáždila osmičlenná rodina k jídlu. Nejstaršímu bylo jistě přes sedmdesát a nejmladšímu sotva sedm. Terasu obepínala zeleň, přetékala z truhlíků a šplhala se po stěnách. Na tu dálku a v šumu nočního velkoměsta nebylo slyšet ani klapat talíře. Obraz rodiny u noční večeře vypadal vznešeně.

„Co je asi v té míse,“ ozvala se moje žena, „pasta asciutta?“

Musím uznat, že se moje žena dívá na svět realističtěji než já, bere v daleko větší míře na vědomí jeho hmotnou podstatu. Snad je to také tím, že je o deset let mladší. Myslím, že teprve po padesátce se rozvíjí u těch, kdo k tomu měli po celý život sklon, to, co nazývám sentimentální abstrakce. Člověk je pak plný vzpomínek, které často spojuje a vrší bez ohledu na skutečnost, naopak zakrývá jimi skutečnost a je schopen z docela všedních událostí vyčíst něco naprosto jiného než ostatní lidé.

Proto mezi mnou a manželkou vznikalo občas nedorozumění. Narážku na jídlo uprostřed římské noci a s pohledem na patricijskou rodinu ozářenou u prostřeného stolu lucernou, tu narážku na jídlo jsem cítil jako nevhodnou. Zamáčkl jsem cigaretu do kachlového popelníku a šli jsme spát.

Okno pokoje bylo zavřené, větrali jsme jen koupelnou. Okno pokoje nešlo otvírat pro oblaka výfukových plynů a ustavičný hřmot. Z Neapole a do Neapole. I zavřenou okenicí vcházel do pokoje hukot.

Nemohl jsem usnout. Kdykoliv jsem zavřel oči, viděl jsem rozvaliny Kolosea, balvany porostlé tu a tam vyprahlým drnem, a kočky, které se vyhřívaly na výsluní nebo ochlazovaly ve stínu, kočky s historickým právem lenivě se toulat cestami, kudy se ubíral římský císař, i cestami těch, kteří šli na smrt. Zatímco české kočky mají dobromyslný vzhled, kočky z římského Kolosea se podobaly šelmám. Snad proto, že prapředkové těchto koček čichali pach teplé lidské krve vytékající ze smrtelných ran, snad proto, že některý předek těchto koček měl příležitost okusit lidskou krev. Jak se lišily samolibé římské kočky z Kolosea od koček na athénské Akropoli! Myslil jsem na hubené proletářské řecké kočky, plaché, s očima, z kterých nesvítila ješitnost, ale starost a pocit křivdy. Rozdíly mezi kočkami v Koloseu a mezi akropolskými kočkami by se daly odvozovat z míst, na kterých se po řadu pokolení pohybovaly. Byl to rozdíl mezi jistotou gladiátora a pochybami a starostmi básníka.

„Spíš?“ zašeptala žena vedle mě ve tmě.

„Ne.“

„Spi už. Časně ráno jedeme do Neapole. Ať se vyspíš.“

Pečovala o mě, nahrazoval jsem jí dítě, kterého jsme se nedočkali. Její péče mi však nic neulehčovala, postižen její péčí, uvědomoval jsem si vždy nějaký nedostatek, který bych měl odstranit. Její péče ve mně budila nespokojenost se sebou samým. Copak nevím, že bych měl spát?

Pokoušel jsem se představit si Tyrhénské moře a Neapol na jeho břehu, moře modré jako horský květ, a napadla mi věta, kterou napsal Malaparte: „… chuť moře, vůně vavřínu a medu… jsou chutí a vůní Neapole.“ Věta se mi líbila, ale autora jsem v lásce neměl. Když jsem četl jeho knihy, měl jsem zlost. Četl jsem je jako knihy nepřítele. Jeho velikášství, marnivost a příliš snadná proměnitelnost názorů mne popouzely. Jeho mnohomluvnost směřující k jedinému ohnisku, k sobě, mi byla trapná. A mám-li být upřímný, vadilo mi, že přes to všechno nesl v sobě nadání, které nedovedla ani jeho marnivost, ani honba za úspěchem kdykoliv a kdekoliv zcela pokořit. Věta o Neapoli se mi líbila.

Úvaha o Malapartovi posílila mou bdělost. Otevřel jsem oči. Bylo zbytečné ležet se zavřenýma očima.

Vždycky jsem si přál navštívit Itálii, vždycky jsem si přál vidět Řím a Neapol. Tuto noc byl kolem mne Řím a zítra jsem měl jet do Neapole. Je to zvláštní, po desítky let na něco čekáte a pak se to stane tak rychle, že máte sotva čas vydechnout. Těch několik dní pobytu v Římě uteklo, jako by je někdo pronásledoval. Ve skutečnosti jsme to byli my, kdo jsme byli římským dnům v patách, a mám-li být přesný, ten pronásledovatel jsem byl já. Nemělo mi nic ujít, a teď na konci římských dní jsem měl podezření, že mi uniklo všechno. Viděli jsme, co se dalo v krátkém vymezeném čase stihnout. Ale bylo mi jako člověku, který prošel velkým muzeem, a sotva vyjde, zastaví ho známý a zeptá se ho, jestli si všiml toho obrazu nad dveřmi druhého sálu. Běda, jestli si návštěvník nevšiml obrazu nad dveřmi druhého sálu. Nespokojený, s pocitem neúplnosti bude vzpomínat na muzeum. A může se přihodit, že začne pochybovat o všem, co v muzeu spatřil, nic z toho nemůže vyvážit obraz, který opomenul.

V naší výpravě cestovali také holič z Ostravy a vrchní číšník z Plzně. Sedali u stolu vedle nás. Dnes večer, před odjezdem z Říma, se dali s námi do řeči a vrchní číšník řekl:

„Byli jste také v Caracallových lázních?“

„Bohužel nebyli,“ povídám.

„To je škoda,“ ozval se holič z Ostravy. Byl mladý a urostlý a trpěl představou, že musí všechno vidět.

Caracallovy lázně se staly mým obrazem v druhém sále. Znal jsem je z fotografií, jenže fotografie nemá kameny, na které si můžete sáhnout, a nemůžete do ní vejít, aby vám písek skřípal pod podrážkami, a nedýcháte ovzduší, které uprostřed kamenných památek zanechává historie. Měl jsem pocit ztráty.

Ležel jsem tu poslední noc v Římě s očima upřenýma do stropu potřísněného neónem a bylo mi líto, že jsem nepoznal o jednu chuť jednoho místa více. Ta chuť mi chyběla ve směsi, kterou bych nazval: chuť Říma, a protože chyběla, zdála se mi důležitá.

Usnul jsem pozdě, a když jsem se probudil, bylo ráno a manželka skládala šaty do kufru.

„Dobré jitro,“ řekla, „pospěš si, ať přijdeme včas k snídani.“

„To víš,“ odpověděl jsem na její lehce vyčítavou péči. „Škoda,“ povídám, „že jsme nezašli do Caracallových lázní.“

„Ale koupali jsme se na Lidu,“ řekla, „a vstaň, musím uložit do kufru tvoje pyžamo.“

„V Caracallových lázních bychom se nemohli koupat.“

„Tak proč lituješ?“ řekla. „A dej mi trepky.“

A pak už bylo třeba pospíchat, abychom nezdržovali autokar do Neapole. Konečně jsme nasedli a autokar nás vozil po Římě sem tam, než našel svou silnici. Toho roku bylo dost objížděk a řidič byl nezkušený a bloudil s neskonalým klidem a pobaveně točil volantem s jakousi dětskou zvědavostí, jaké překvapení ho asi čeká za rohem.

Naši sousedé od vedlejšího stolu, vrchní číšník a holič, seděli před námi. Tu a tam zvedal holič fotoaparát a fotografoval domy popelavé v slunci, děti ve školních stejnokrojích, námořníka na křižovatce. Jeho ustavičná bdělost, jeho vůle zachytit z cesty co nejvíc mi připomněla mou ztrátu.

„Škoda,“ řekl jsem ženě, „že jsme nestihli ty Caracallovy lázně.“

„Jak tě tohle může mrzet. Úplně si pokazíš maličkostmi dovolenou.“

„Jsem v jádře renesanční člověk,“ přiznal jsem se jí, „toužím po úplnosti.“

„Kdo ví,“ řekla, „třeba jsme tam už byli, ani o tom nevíme. Viděli jsme přece tolik sloupů a zdí a bran a oblouků a soch. Možná že se některá zeď nebo oblouk tak jmenovaly.“

Rozmlouvala laskavě a s úmyslem mi pomoci. Rozmrzele jsem přijímal její péči. Neměla právo znevažovat historii a to, co historie vynesla po nesmírném ztroskotání na břeh našeho času. Žena svoje řeči ovšem nepokládala za znevažování. Nesnášela disharmonie a hned se snažila odstraňovat je.

„Prosím tě,“ řekl jsem, „nemluv tak pohrdavě o těch památkách. Každé místo má svou zvláštní vůni, svou zvláštní chuť. Je naprosto nemožné poplést si zdi Kolosea a zdi toho, co bývalo kdysi Circus maximus. Ne snad proto, že se liší jedny trosky od druhých tvarem, ale prostě proto, že Circus maximus dal postavit Tarquinius Priscus a Koloseum vzniklo za císaře Vespasiana a jeho syna Tita. Každá historická postava, každá historická událost má na zemi svoje místo. A protože má svoje místo, má i svoji vůni a chuť. Ty se nedají zaměnit.“

„To je dobře,“ řekla žena shovívavě.

„Co je dobře?“

„Podívej, kdybys nečetl tolik dějepisných knih, nerozeznával bys vůně a chutě, jak říkáš. To všechno nevychází z věci, to vychází z knih, a dodatečně se tyhle vůně vnášejí do míst a kdo ví, jestli správných. Je to zajímavé, ale jiné věci jsou také zajímavé.“

„Připomínáš mi toho Itala, jak jsme s ním pili espreso.“

Cestou z Kapitolu jsme se zastavili na espresu. Pili jsme kávu vestoje u pultu a vedle nás pil svoje espreso nějaký svátečně ustrojený Ital. Vypadal, jako by odběhl od svatby. Dívka za pultem mu říkala profesore. Dal se s námi francouzsky do řeči.

„Madam,“ řekl mé ženě, „doufám, že vás váš pan manžel vláčí po všech těch zatracených památkách.“

„A pročpak zatracených, smím-li se ptát,“ odpověděl jsem místo ženy.

„Ach bože,“ povzdychl si hlučně, „kdyby bylo po mém, dal bych ty zříceniny odklidit buldozerem. Vám se líbí?“

„Nelze se ptát, jestli se někomu zříceniny líbí nebo ne. Je to stejná otázka, jako bych se vás zeptal, jestli se vám líbí historie.“

„Historie?“ zavřel oči a zvrátil hlavu. Otřásl se jako po hořkém doušku. „Historie se mi vůbec nelíbí.“

Podráždilo mě to.

„Na historii není nic k líbení,“ povídám. „Líbit se vám může pes, kůň nebo žena.“

„Ne, jak jsi galantní,“ zasmála se žena, „psa dáš na první místo.“

„Náhoda,“ řekl jsem.

„Nene,“ odpověděla rychle, „to je Freud.“

„Vážený pane,“ řekl muž, kterému říkali profesor, „tedy, vážený pane, mě nemůže nikdo přinutit, abych se zamiloval do kusu plesnivé zdi proto, že se na ni koukal jistý Tiberius. Že se o ni otřela takzvaná matka historie. Jsem nejméně tak historický jako ta zeď. Kdybych šel dozpátku až k prapředkům, dostanu se až do pravěku. Mezi mnou a nějakým císařem je jenom ten těžko zanedbatelný rozdíl, že jeho rod vymřel a můj vydržel, čehož jsem živoucí doklad. A obdivuje mne někdo jako ten starý plesnivý kus zdi?“

Myslím, že bych se s ním byl pohádal, kdyby se v tom okamžiku neozvalo venku zakvílení pneumatik a bouchnutí. Osobní auto se srazilo s dodávkovým, srážka odlákala profesorovu pozornost jiným směrem. Káva byla dopita, mohli jsme odejít.

„Připomínáš mi toho Itala,“ řekl jsem manželce.

Dívala se na krajinu ubíhající za okny autokaru. Naše průvodkyně stála vpředu zády k řidiči a čelem k nám. Napřahovala k oknům levou ruku a volala, protože autokarový mikrofon vypověděl službu. Volala:

„Na té straně leží Frascati, šestnáct tisíc obyvatel, slavné renesanční vily a především víno. Slavné víno.“

„Frascati, to jsme pili, pamatuješ?“ řekla žena.

„A v Neapoli budeme pít víno z úpatí Vesuvu.“

Některé nápoje jsou také památkami. Ožívá v nich krajina, podnebí, stará kamenitá půda. I jídla mohou být památkami. Zrušit památky, uvažoval jsem, znamená zrušit mnoho pěkných věcí, a jdeme-li do důsledků, zrušit i lidstvo.

Holič půjčil mé ženě triedr. Ten člověk byl ověšen aparáty jako bandita zbraněmi. Vrchní číšník si zapisoval místa, která jsme míjeli. Měl tlustý zápisník a jistě si do něj zaznamenal i Caracallovy lázně. Cesta z Říma do Neapole mu byla příležitostí, aby zaznamenal všechna ta vznešená jména měst: Anagni, Frosinone, Cassino. Než jsme tak daleko dojeli, zastihl nás déšť. V Itálii. Nad Monte Cassinem se táhla šedivá plachta mraků.

„Monte Cassino,“ vydechla žena a dívala se podaným triedrem.

Naše průvodkyně opět volala:

„Klášter založený svatým Benediktem v roce 529… zničený…“

Bitva z druhé světové války o Monte Cassino. Dnes už je to historie. I mrtví druhé války jsou historie. Jak lehko se stává z přítomnosti dějepis. Kdybych tohle řekl svým žákům, jestlipak by mi rozuměli? Jestlipak by získali lepší vztah k tomu, co bylo, kdyby pochopili, že oni sami jsou jenom minulost poněkud pozdržená v přítomném čase? Možná že by to u některých probudilo pocit odpovědnosti. Jisté to ovšem není.

Do Neapole jsme dojeli s hodinovým zpožděním. Přestalo pršet, ale obloha měla stále ještě barvu namočeného prostěradla a tiskla k zemi tisíc pachů a vůní Neapole, které jindy stoupají volně k modrému nebi. Hledal jsem Malapartovu chuť moře, chuť vavřínu a medu. Myslím, že jsme neprojížděli správným prostředím, a obávám se, že jsem ani potom nezaujal správné stanoviště pro výzkum vůní.

Obrovský hotel působil v těsném prostoru mezi těžkou oblohou a dlažbou stísňujícím dojmem. Před těžkopádným portálem pobíhalo několik malých snědých chlapců. Roznášeli barevné kotoučky s fotografií Adriana Celentana a s reklamou na jeho desky. Zpěvák na fotografii vystavoval na odiv pískově žluté kalhoty, tmavomodré sako a bledě modrou košili.

Druhého dne jsem se s modří a žlutí setkával mnohokrát. Ve všech odstínech putovaly ty dvě barvy od nebe až po moře prostorem a tam, kde se překrývaly, dávaly spolu zeleň života a jinde zeleň rozkladu.

Ale nechci předbíhat. V té chvíli jsme stáli v hotelové hale a čekali, až dostaneme klíče od našeho pokoje. Neapol za skleněnými dveřmi haly byl kus všední ulice, která čekala na déšť.

Když jsem nahoře v našem pokoji vyhlédl z okna na mírně zvlněnou hladinu střech, řekl jsem ženě:

„Tak, a je po vznešenosti.“

Manželka se zabývala svými šaty a ramínky ve skříni:

„Co jsi říkal?“

„Zkrátka – že tohle není Řím.“

„Ale ne. To je novinka.“

„Jenomže ty jsi to poznala podle jména. Já to poznal podle ovzduší, podle atmosféry.“

Žena vytáhla z plátěného pouzdra večerní střevíce a řekla:

„Ten mládenec, co mi v autokaru půjčoval triedr, nás zval, abychom si šli zatančit. Půjdou prý večer do přístavu Santa Lucia. Můžeme se k nim přidat.“

„Ten hlupák ověšený aparátky?“

„Nevím, proč ho urážíš. Snažil se mě cestou bavit, zatímco ty jsi spal.“

„Vůbec jsem nespal,“ řekl jsem jí a byla to pravda, „jenom jsem přemýšlel.“

„Moc přemýšlíš a nikam to nevede,“ řekla.

Při takových rozmluvách manželka vždycky nečekaně polkla, třeba uprostřed řeči vzrušeně polkla. Vím, co polykala. Nenávist, nebo lépe, svůj druh nenávisti, který se nepodobá ničemu z toho, co jsem v životě poznal. Je to záludná nenávist, která se dovede vtělit v péči a v trapné rady, někdy i pohlazení. Sešli jsme se k manželství dost pozdě a těch deset let, o která jsem starší než ona, nutí k pochopení spíše mě než ji.

Proto jsem mlčel.

Teprve u zpožděného oběda jsem jí pověděl, co si myslím:

„Dnes,“ řekl jsem, „dneska do Santy Lucie nepůjdeme. Až zítra.“

„Proč až zítra? Jsi unavený?“

Opět mě podarovala svou péčí, která nebyla nic jiného než výtažek nenávisti.

„Nejsem unavený. Naopak. Ale myslím, že se nejdříve budeme trochu toulat po městě jen tak, bez určitého cíle. Abychom vychutnali atmosféru.“

„Aha,“ odpověděla jako nedoslýchavý, když neporozumí.

Nechtěl jsem obětovat první večer kterékoliv slavné končině, byl bych rád poznal to, co není slavné, ale to, co tvoří podstatu toho podivuhodného města, o kterém jsem tolik četl a po němž jsem tak dlouho toužil.

Nebyl jsem zklamán.

S přibývajícím večerem se začala obloha čistit, vzduch byl teplý a vlhký, lehký vítr začal vysávat z nejskrytějších škvír a nejzazších koutů pachy a hlasy, město si protahovalo údy a nastavovalo lesklé oči lesknoucí se obloze.

Dnes, kdy už mám ten zážitek několik let za sebou, slily se mi všechny podrobnosti do zvláštního celku. Řeknu: Neapol, a je mi, jako bych vyslovil jméno pohanské pevniny starověku.

Kolem nás jezdila auta nejnovějších typů a módních barev, davy lidí na chodnících před výkladními skříněmi připomínaly toto století a tento letopočet, ve vedlejších ulicích vlálo na šňůrách natažených vysoko z okna do okna přes celou šířku ulice prádlo – ale to všechno byla jenom slupka. Jádro mělo jiný tvar. Bylo to prastaré jádro, vrásčité jako svah Vesuvu. To zde byl pohanský starověk se zmatkem svých tržišť, s družností a vznětlivostí a nepotlačovanou vášní, s pověrami a naivní vírou v osud, štěstí a bohy. A vtahoval do středu svého víru lidi i myšlenky a přizpůsoboval si je.

Tady jsem také pochopil, kolik pohanství je ukryto v baroku, s jeho spoustou tančících svatých bůžků a jeho pozlátky a cetkami, s jeho lidskými kůstkami opentlenými stříbrem a zlatem a s jeho úzkostnou úctou k smrti a k tajemným mrtvým. Měl jsem dojem, že toto město je schopné vdechnout své pohanství i vědeckým teoriím, pokud by se mu předhodily způsobem, který by pochopily i nejširší vrstvy lidí.

Chodil jsem se ženou celý večer tím báječným zmatkem ulic a uliček, až jsme se někudy dostali k moři.

„Co kdybychom šli do Santy Lucie?“ řekla žena.

„Chceš si odpočinout?“

„Ano. To také.“

„Pojďme se tedy posadit do téhle restaurace.“

„Tak nepůjdeme do Santy Lucie?“

„Ne,“ řekl jsem, „tahle restaurace vypadá klidně a mně se už taky nechce moc chodit.“

Odvedl jsem ji dovnitř a ukázalo se, že restaurace není vůbec klidná. Zřejmě se tu tančilo. Hudebníci měli právě přestávku. Od stolu na nás někdo mával. Holič. Seděl u stolu s vrchním číšníkem.

„To je náhoda,“ povídám, „tak vy jste také nešli do přístavu?“

„Tohle je přístav,“ řekl vrchní číšník.

„Myslím do Santy Lucie.“

„Tohle je Santa Lucia,“ povídá mi holič.

Musili jsme se posadit k nim. Podnes nemám z té Santy Lucie žádný zvláštní dojem. Opěvovaná Santa Lucia. Neměla pro mě zkrátka správnou atmosféru. Snad to bylo také tím, že jsem nebyl na přístav připraven. Šel jsem tudy jako neznámou bezejmennou končinou.

V restauraci jsme dlouho seděli u láhve laciného červeného vína. Dívali jsme se s vrchním číšníkem na parket. Holič tam tančil s mou ženou. Vrchní číšník nikdy mnoho nenamluvil. Měl jsem dost času k přemýšlení.

Čím by byl svět, kdyby určitá místa v něm ztratila názvy? Každý název vyvolává spoustu představ. Smazat názvy by znamenalo smazat představy. Svět by byl najednou bez památek. Dějiny by začaly na nepopsaném listu. A kdyby začaly úplně znovu, co pak?

Památné místo

(Příběh muže, který je chtěl spatřit)

Pohlednice z Mnichova

Dav se valí oběma směry hlubokou strží ulice. Všichni znají svůj cíl, jejich kroky vybírají nejkratší směr. Začíná pracovní den.

Před výkladní skříní obchodního domu stojí několik čtrnáctiletých děvčat. Školní aktovky opřené o bok, bloudí podmalovanýma očima v pohádkovém lese dospělých a mlčky odhadují míry krajkového prádla. Za jejich zády spěch a spěch. Pošetilá tvář dospělosti.

Dav pospíchá kolem kostelů, muzeí, kolem vítězné brány a mariánského sloupu. Ten dal postavit kurfiřt Maxmilián na paměť vítězství na Bílé hoře.

Do mléčného rána zvedá gotický dóm k přísaze dvě mohutné věže zakončené oblými nehty. Dóm přísahá.

A stále není jasné nač.

Otce a matku jsem ztratil před pětadvaceti lety. Bylo mi tehdy pět let. Nejdříve jsem ztratil otce. Jednoho rána jsem se probudil a otec nebyl doma. Matka plakala a babička ji utěšovala. A pak si přišli pro matku. Byl jsem u toho a nechci na to vzpomínat.

Dědeček s babičkou mne vychovávali v naději, že se otec s matkou jednou vrátí. Věřil jsem tomu dlouhá léta, i pak, když už nebylo čemu věřit, tak jsem tomu věřil, nebo se o to aspoň snažil. Nevrátili se. Podnes to cítím jako křivdu. A když jsem se dostal v sedmašedesátém do toho města, chtěl jsem vědět, kde to začalo.

Řekli mi, kudy mám jít, kolem radnice a pak doprava a tak dále, a měl jsem si všimnout za radnicí lahůdkářství, proslulého po celém Německu, Dallmayrova lahůdkářství, řekli mi, že je to jedinečné, že to stojí za to. Byli pyšni na své lahůdkářství a byli pyšni na své město. Navzdory historickým souvislostem to bylo příjemné město. Připomínalo Prahu víc než všechna ostatní německá města.

Chodil jsem tedy po Mnichově, jak mi řekli. Kolem radnice a kolem toho lahůdkářství, kde prodávali v konzervách lahůdkové housenky a kobylky, a nezajímal jsem se o konzervy, chtěl jsem poznat místo, kde to začalo.

Budova mi připomínala rozhodně víc muzeum než pivovar nebo pivnici. Čekal jsem něco jiného, něco, co by svědčilo o životě, něco živého, a ne muzeum.

Když jsem otevřel dveře pivnice, zavířily paličky na bubínkách. Kráčel jsem mezi obsazenými stoly za bubnování, které přešlo řízně do pochodu, pochodoval jsem mezi stoly jako při přehlídce, po cihlové podlaze, s očima upřenýma na malé pódium, kde hrála kapela vojenský marš. Od notových stojanů visely šátky v barvách bavorské země, modrá a bílá, modré a bílé kosočtverce. Lidé u stolů se bavili, ale bubínky bubnovaly po svém.

Žádný stůl nebyl volný. Našel jsem si místo u velkého dřevěného stolu, kde seděli jenom dva lidé. Nějaký muž s rudými tvářemi a bílým vlhkým čelem a stařeček, který se držel svého mázu piva a svrašťoval a napínal husté šedivé obočí. Klidný stůl. Tady se nemluvilo. Před mužem s červenými tvářemi ležel prázdný hliněný korbel. Číšnice šla kolem, vzala povalený korbel a muž zvedl mlčky ukazováček. Číšnice kývla a pak šla ke mně.

„Co si dá pán?“

Dal jsem si jitrnici a pivo. Černé mnichovské. Když odešla, řekl stařeček:

„Měl jste říct: napůl. Přinese vám litr.“

Korbele byly litrové a číšnice přinesla litr piva a jitrnici.

„Že vám přinesla litr? Co jsem říkal.“ Stařeček vraštil obočí.

„To nevadí.“

„Teď ne, ale pak. Nejste ze Salcburku?“

„Ne.“ Pomalu jsem žvýkal jitrnici a rozmačkával brambor v rychle stydnoucím tuku. Neměl jsem hlad. Jedl jsem, abych tu mohl být a všechno si prohlédnout. Tahle atmosféra. Klenuté místnosti, dřevěné stoly, pomalované stropy, kus rytířské romantiky.

„Tak vy nejste ze Salcburku?“

„Pán,“ řekl muž s červenými tvářemi, „pán je z Augšpurku.“

„Vy nebudete obědvat, pane Kindl?“ oslovila ho číšnice.

„Neobědvám,“ řekl pan Kindl. „Ten pán je z Augšpurku.“

„Nejsem z Augšpurku,“ odpověděl jsem.

„Víte, co je na Augšpurku nejhezčí? Vlak do Mnichova,“ řekl pan Kindl.

Stařeček se zachechtal.

„Ba ne,“ chechtal se dobromyslně, „pán je z Norimberka.“

Jedl jsem jitrnici a brambory a zapíjel pivem. V Norimberku jsem přestupoval večer. Měl jsem dvě hodiny času a vyšel jsem do ulic. Dalo mi práci vzpomenout si, co jsem tam viděl. Města, která jsem cestou spatřil, mi splývala. Všude byly výklady, jídelny se samoobsluhou, všude plakáty s fotografiemi neznámých tváří. Kandidáti stran. Také zpěvačky. Nebo reklamní obličeje. Norimberkem jsem procházel v hodině psů. Vodili je na šňůrách na večerní procházku. Psi byli tlustí a měli záduchu. Pokašlávali a vzdychali. Protože byli malí, vdechovali plyn z výfuků, který se držel při zemi. Čím jsi větší, tím to máš lepší.

„Nejsem z Norimberka. Jsem –“

„Ne, ne,“ zabránil mi pan Kindl, „neprozrazujte to. Nechte mě, prosím, ještě hádat.“

„Nechte ho hádat,“ řekl stařeček. „Jak vám chutná naše pivo?“

„Z Hannoveru nejste,“ rozvažoval pan Kindl, „tam jsou lidi děsně studený. To dělá ten anglický rod. Já bych, pane, nechtěl mít příbuzný v Anglii. Ani anglickou královnu bych nechtěl mít za tetu.“

„Nechtěl by mít královnu za tetu,“ bavil se stařeček.

„Ale z Hamburku byste mohl být.“

Zavrtěl jsem hlavou. Dojedl jsem, napil se a zabýval se svými myšlenkami. Tak tady to bylo. Při podobném pochodu se objevoval Hitler. Ta muzika je jistě starší než Hitler a dá se poslouchat, ale od té doby, co ji použil, je ta muzika stejně stará jako on a pamětníci se nikdy nezbaví pocitu, že je to jeho muzika. Jako by vynalezl bubínky. Jenže on nevynalezl ani vojáky. Vynalezl málo věcí, všechno už znaly dějiny před ním. Otřesné bylo navršení tolika starých vynálezů na jednu hromadu. Skládka neštěstí a záhuby.

„Byl Mnichov bombardovaný?“ zeptal jsem se stařečka. „Byl hodně bombardovaný?“

„Bombardovaný?“ Stařeček napnul obočí. „Povídal mi známý z druhého konce Mnichova, až tamodtud –,“ rozmáchl se, „Franci, máš domek, mě včera vybombardovali, nevzal bys mě k sobě? Ale jen přijď, povídám, nalož svoje saky paky na káru a přijď. No. Druhý den tedy přitáhne s károu a můj domek už taky nestál.“

„Že jste cizinec,“ řekl pan Kindl, „vy nejste odtud, z Německa.“

„Přijel jsem z Prahy.“

„Die goldene Stadt Prag,“ svraštil stařeček obočí.

„Proto,“ řekl pan Kindl, „proto se ptáte, jestli byl Mnichov hodně vybombardovaný. Není to už vidět, že? Všechno jsme znovu vybudovali. Máme spoustu cizích dělníků, gastarbeiterů. Turků, Španělů, Srbů, Italů, Řeků a já ani nevím, koho všeho.“

„Ještě jednu, pane Kindl?“ zvedla číšnice hliněný korbel ležící před ním.

„Nevidíte, že leží?“ řekl.

„Mám z nich strach, z těch fremdarbeiterů,“ pomrkával stařeček. „Pomalu jich bude víc než Němců. Jednou ráno se probudíme a u každých dveří bude stát fremdarbeiter se samopalem.“

„Gastarbeiterů nebude nikdy víc než Němců,“ řekl pan Kindl. „Ale kdyby jich bylo i víc, my bychom si už dovedli udržet pořádek.“

„Policie je slabá,“ mrkal stařeček.

„Kdo mluví o policii?“

Kapela hrála: Wenn die Elisabeth nicht so schöne Beine hät’. A bubínkovala i při foxtrotu. Potom hrála: Véno, ach Véno, kde jsou tvoje vlasy. A hrála: Bel ami. Bubínky si ani jednou neodpočaly.

„Kluci,“ řekl pan Kindl, „pěkně bubnují. Ale na vojnu chodit nechtějí. Podívejte se tamhle k tomu stolu. Samí študenti. Sázím se, že se budou chtít vyhnout vojenské službě.“

„Jsou zdraví,“ divil se stařeček, „proč by se vyhýbali?“

„Prosím vás,“ otázal jsem se, „kde tady stávala tribuna?“ Chtěl jsem vědět všechno přesně, abych si mohl všechno přesně představit.

„Jaká tribuna?“ Pan Kindl se napil, utřel ukazovákem a palcem pysky. „Jaká tribuna?“

„Tribuna, kde řečnil Hitler.“

„No jo,“ řekl stařeček, „tady někde řečnil.“

„To musíte nahoru. Po schodech nahoru, tam je ten sál,“ řekl pan Kindl. „Myslím, že je zavřený. Nevím to jistě. A co tam chcete?“

„Jen tak. Podívat se. Je to přece historické místo.“

„To máte pravdu,“ řekl pan Kindl.

„Já se vrátím.“

Vyšel jsem z pivnice a mrzelo mne, že jsem se zmýlil, jako by tu, v pivnici, mohla kdysi stát tribuna. Nevzal jsem si plášť a na schodech mi byla zima. Široké schodiště vypadalo opuštěně. Nahoře bude jistě zamčeno. Tudy se asi hnal v třiadvacátém Hitler se svými SA-many na projev bavorské vlády. Ale možná že vláda také zasedala jinde. Rozhodně se sem Hitler vracel a řečnil a řečnil. A v třiadvacátém sem vtrhl s SA-many. V třiadvacátém byli otec a matka děti a nevěděli, že se sejdou a že budou mít také dítě. V třiadvacátém si někde hráli, každý na jiném konci Čech, a netušili, co se děje v Mnichově. Jejich smrt se začala připravovat a oni netušili, že se připravuje.

Nahoře seděl v dřepu dělník v montérkách a opravoval štětcem lak na dveřích.

„Prosím vás,“ řekl jsem, „projíždím Mnichovem a rád bych se podíval do slavnostního sálu. Mohu se podívat?“

„Ale jo. Jen se podívejte. Nic tam není. Měl byste přijít, když se tancuje.“

Vstoupil jsem do obrovského sálu sám a dveře za mnou tiše zapadly. Pod vysokým stropem stály všude vzorně seřazené stolky se židlemi, připravené pro nějakou zábavu. Prázdno. Než se tu lidé sejdou k pití a k tanci. Bylo to neskutečné a nepochopitelné. Nic velkého, nic zdrcujícího. Kromě toho tu bylo chladno. Ani jsem nehledal místo, kde stála tribuna.

Vrátil jsem se na schodiště. Dělník natíral dveře a hvízdal si. Ve světě byl všední den. Historie otce a matky se přihodila před dávnými lety. Nad těmi lety plynul všední den.

Před vchodem do pivnice stál kluk a sál na velikém žlutém bonbónu. Držel jej v prstech a namáčel v ústech bonbón i s prsty. Prsty byly na špičkách čistě olízané a od kloubů špinavé.

Hliněný korbel před panem Kindlem ležel opět na boku, prázdný. Stařeček vsedě podřimoval. Posadil jsem se na své staré místo a vzal do ruky peněženku.

„Bylo odemčeno?“ zeptal se pan Kindl.

„Bylo.“

„Moc jste toho nemohl vidět. Taková místa je třeba vidět v lesku. V lesku jaksepatří.“

„Platit, prosím.“

Číšnice seděla u vedlejšího stolu a bavila se s myslivci, nebo kdo to byl. Vstala a shodila na zem brašnu potaženou srnčí kůží.

„Promiňte,“ omlouvala se stolní společnosti. Roztržitě spočítala jitrnici, brambory a pivo.

Pád brašny probudil stařečka, provinile zamžoural. Kapela spustila znovu a rytmus bubínku mu seřadil myšlenky.

„Pozdravujte zlatou Prahu,“ řekl mi.

„To byl u nás před lety takový film,“ vysvětloval Kindl. „Die goldene Stadt Prag. Všem se líbil.“

Zaklepal hliněným korbelem o desku stolu. Číšnice byla daleko a neslyšela ho.

„Mein Gott,“ stěžoval si.

Pozdravil jsem se s nimi.

„Na shledanou v Bavorsku,“ řekl pan Kindl.

Před pivnicí ještě stál chlapec s bonbónem. Soustředěně se mračil a čistota na prstech mu postoupila. Také nic netušil. V tomhle věku nikdo nemůže tušit, co bude za dvacet let. Zda se potká s tím, co se dnes někde hlásí do života.

Pohladil jsem chlapce po hlavě. Bylo to všechno, co jsem pro něho mohl v tomto okamžiku udělat.

III

Večeře s milionáři

Snít jako děti je těžší

než napodobit řeč ptáků a pohyb stoupajícího dýmu.

Stařec sní o tom, co bylo před mnoha lety,

muž o tom, co bude zítra,

dítě si vysnívá celou budoucnost.

A pak je tu majetek starců,

a práce a ženy a milenky mužů,

a zkušenosti i chytráctví i malá odvaha.

Snít jako děti je těžší

než napodobit řeč ptáků a pohyb stoupajícího dýmu.

Propadl se do měkkého křesla s opotřebovanými pery, uchopil do dlaní kolena, pod prsty ho studila i přes látku kalhot jejich hranatá tvrdost, a to byla také jediná hmatatelná skutečnost.

„Tak tu byl, Karlíku, zase. Včera,“ řekla teta nad mísou s ořechovým cukrovím. Cukroví mělo zvláštní vůni i chuť. Všechno v pokoji chutnalo a vonělo neobvykle. I její jméno. V rodině jí říkali Adolár, ale na mosazném štítku na dveřích stálo Adéla. Kdo překročil práh, vstoupil do světa, kde všechno dostávalo jinou podobu.

Karlík se vznášel mimo sebe, a jen občas se ohlédl z té výšky a dálky na sebe zabořeného do křesla, jestli tam ještě sedí. Měl pocit, že je i není zároveň. Létal se široce otevřenýma očima nad tmavě zlatou končinou pokoje, kam protékal den chatrnou sítí záclon. Denní světlo se ohleduplně dotýkalo tu vázy, tam obrazu vykládaného perletí, tam probudilo lesk na nábytku, záhadný svit, který mžikl a prchal. Lesky byly oči pokoje a pozorovaly Karlíkova rozpačitá kolena.

„Byl tu zas, ale nic mu neprodám.“

Karlík se vznášel uvnitř obrazů nad krajinami, kde spolu soupeřily stín a slunce, proplétal se mezi ratolestmi na vázách, mezi růžovými a modrými ptáky, kteří po něm z blýskavé hladiny porcelánu otáčeli ochmýřené zpytující hlavy.

„Všechno musí zůstat tak, jak je. Jak bylo a je.“

Teta Adolár stála na nástupišti a svět jel mimo ni, vlak za vlakem, a ona nechtěla s těmi vlaky nic mít. I když se nástupiště vyprázdnilo a zbyla na něm sama.

Několik lidí, které znala a kteří dlouho vyčkávali, odjíždělo nyní také. Nejpomalejším nákladním vlakem, ale odjížděli. S těmi se ještě stýkala, ale jen tak, jako když kráčíme vedle pomalu jedoucího vlaku a ten, s kým se bavíme, stojí u okénka vagónu. Pohodlné to pro ni rozhodně nebylo.

„Chtěl taky koupit tuhle vázu. Nenene.“

Teta ukazuje trochu zakřiveným dlouhým prstem na vázu, hubená, hrdě vztyčená v šmolkově modrých šatech s bílým límečkem, a pohazuje rozhořčeně krátkým šedivým účesem. Karlík se rychle proplete hájem obývaným růžovými a modrými okatými ptáky a snese se do svého křesla.

„Myslí si… Chm. Nechceš čaj nebo limonádu? Limonádu, viď. Teplou. Venku co nevidět začne padat sníh.“

Přinese limonádu ve sklenici, na které letí vlaštovka s psaníčkem v zobáku. Je to dobrá zpráva. Limonáda voní malinami.

Teta si přisedne a vypráví. Má jen několik námětů k hovoru a všechny přicházejí z pevniny, která se potopila.

„Měl jsi mě vidět, když mi bylo sedmnáct. Tenkrát… To bylo ještě za Rakouska, víš? Takhle přes ulici, na rohu, bylo uzenářství. Když jsem šla večer nakoupit, každý se za mnou ohlížel. Tenkrát… Koupila jsem si, Karlíku, deset deka šunky a to ti jí bylo!“

Příběhy neztrácely naléhavost, jako by se přihodily včera, a nové podrobnosti, které teta do příběhů vnášela, zdůrazňovaly jejich současnost.

Byl tu příběh se slavným automobilovým závodníkem, který tetu oslovil:

„Madam, neměla byste chuť projet se?“

A jak jeli rychlostí sto šedesát kilometrů, až se tetě z rychlosti zastavovalo srdce.

„Náramný boháč,“ nezapomínala teta připomenout. A byly příběhy o slavnostech, svatbách a pohřbech, o neznámých mužích a ženách. Všichni byli zvláštní a pozoruhodní, a kdo nebyl jinak pozoruhodný, měl aspoň peníze, ale většinou se ušlechtilá povaha nebo krása pojila s penězi.

Příhody měnily šaty a osvětlení. Přesto v těch příbězích něco trvalo. Hluboko v nich tušil Karlík chvění, které ho vzrušovalo. Nechápal, že to chvění patří lásce. Nedosažené a nenasycené.

Nejpamátnější ze všech pověstí, které se vynořovaly z minulosti s okázalou nádherou, byla pověst o hostině. I pověst o hostině měla spoustu převleků, ale to podstatné, tělo příběhu, se v převlecích neměnilo. I zvláštní rozechvění, které se tety zmocňovalo na určitých místech.

Žhavým ohniskem, z kterého se příběh znovu a znovu rodil a v němž znovu a znovu zanikal, byla osoba, kterou Karlík nikdy neviděl, jedna z tetiných žákyň, Alžběta, Bety. Teta jí ve svém vyprávění dávala jméno Bumsi. Proč by se tady, u tety, v končině samých překvapení a proměn, nemohlo vážné jméno Alžběta proměnit na veselé Bumsi, když se tu křehké jméno Adéla proměnilo v mužné Adolár.

Bumsi byla mladá veselá přezdívka. Teta přezdívku nechápala jako legraci. Oslovení Bumsi mělo jen zdůraznit, jaký krásný důvěrný vztah k té dívce a pak mladé ženě měla. Bumsi chodívala kdysi každý čtvrtek k tetě na hodinu piana. Půl hodinky jakž takž brnkala a víc než půl hodiny se tetě svěřovala se svými touhami a plány. Teta přejímala její starosti a udílela jí rady ze svého ochotného velikého srdce, které nenasycené láskou rostlo do všech stran. Bumsi byla nejněžnější, nejpůvabnější a nejvnímavější mladá žena tohoto století. Kromě tety. A proto si tak dobře rozuměly.

Pověst o hostině začínala vyprávěním o Bumsi, ale skutečná hostina začínala odjezdem tety v autě, které pro ni Bumsi poslala. To už k tetě na hodiny nechodila.

„Ta mě tedy překvapila! Umíš si to vůbec představit? Dostanu dopis s pozváním, ale jaký dopis a jaký papír! A pak – předjede auto, černé a obrovské –,“ teta se marně pokouší vyjádřit velikost rukama. „A v takových autech vozí jednoho člověka. Třeba mě. Věděla jsem, že si Bumsi vzala milionáře, ale co jsem s tím měla společného já? Řekni. Proč mě Bumsi zve do své milionářské vily na večeři?“

Teta kladla otázky do prázdna. Ticho, na kterém si dávala po každé otázce záležet, bylo vlastně odpovědí. Vypovídalo o tetině důležitosti. A o Bumsině šlechetné povaze.

Popis cesty limuzínou se měnil jako předkrmy podle chuti. Koho cestou potkala a jak se divil, a koho by byla ráda potkala, aby mu z auta zamávala.

Jeden z nejhonosnějších převleků příběhu se odehrával na nejvyšší božské úrovni starověkých bájí. Schodiště v přepychové vile vedlo rovnou na Olymp. Bumsi jako Afrodité mezi sloupy z bílého mramoru. V sále, kde místo žárovek svítí hvězdy a měsíc, sedí na trůně Bárta, Bumsin muž, obestřen stříbrnou párou, která stoupá z jeho bohatství. Ne jeden Hermés, ale celá stovka nosí vládci bohů Bártovi šťastné zprávy o množících se pokladech.

„Stála nahoře na schodišti a vítala mě,“ vykládala teta, „– Je to pro mě čest, povídám. Řekla jsem to hezky tiše a vznešeně. – Pro mě čest – povídá Bumsi – pro mě, vždycky jsme si báječně rozuměly. – To je hezké, že? – Přála jsem si, povídá Bumsi, aby vás poznal můj muž. Moji přátelé jsou jeho přátelé.“

„A co jídlo?“ Karlíkovi se zastavení na schodech zdá příliš dlouhé.

„Jídlo? Co jídlo. Ještě mě nepředstavila Bártovi. Vedla mě chodbou, na obou stranách obrazy od stropu až k podlaze a najednou se zastaví a povídá: Paní Adélko, tudy. A podívá se na mě takhle…“ Teta nakloní hlavu ke straně. „Víš, někdy se člověk na tebe podívá, ale není to obyčejné dívání. Může se podívat tak, že děkuje pohledem. Nemusí nic říkat, jen se tak podívá… Možná že jí taky bylo trochu trapně, že mi tak významně děkuje, protože si v rozpacích hrábla do svých dlouhých hnědých vlasů…“

„Posledně jsi říkala, že měla černé.“

„Měla je hnědé. Samozřejmě hodně tmavé, skoro do černa.“

Příběh se vlekl dál s novými a novými podrobnostmi. Klika do jídelny byla zlaté křidélko. Jídelnou vanuly vůně hladké jako jemná rukavička a složité jako vzácný stroj. Boháči si mohou dopřát složitost a tak si ji dopřávají. Prostotou je postihuje jenom smrt.

„A Bárta, milionář, ten veliký Bárta, už seděl u stolu, nadzvedl se a povídá: Vítám vás, paní, manželka mi o vás vyprávěla, jakou jste si dala práci, abyste ji naučila anglicky. – Anglicky, slyšíš, Karlíku? Anglicky. To se rozumí, že jsem mu nepověděla, co a jak. Takový milionář. Musí mít přece jiné starosti. Copak si může pamatovat, že jsem Bumsi učila na piano? Stejně bylo od něho milé, že mě přivítal. A takhle jsme seděli…“

Teta obchází kulatý stůl a rozsazuje hosty u večeře:

„Tady Bárta, tady Bumsi, a tady já a tady – pan Stevo.“

„A ta Francouzka.“

„Máš pravdu. Málem bych zapomněla. Francouzská společnice. Bumsi měla společnici, představ si. A jaká byla ten večer Bumsi překrásná. Dlouhé hnědé vlasy, bílé čelo, modré oči…“

Teta se při řeči dotýká vlasů, čela, očí, a Bumsi se objevuje před Karlíkem v plné kráse, protože teta přitom ukazuje na svoje šedivé vlasy, na čelo s vráskami, a na oči, které se blyští jako naříznuté olovo. Bumsi se stává měřítkem krásy a ctnosti. Krásná jako Bumsi.

„Dívala se na Steva. Seděla přece proti němu. Kam se měla dívat?“

„Povídej, jak zpíval.“

„Ale to bylo až po večeři. Zpíval O sole mio. A nemysli si, že to byl jen nějaký zpěváček. Zpíval v opeře. Byl operní zpěvák. Černovlasý jak Ital a zpíval, no, ten zpíval! Stačilo ho vidět, a už jsi hned věděl, že je slavný. Jednou rukou se opřel takhle o piano a Bumsi ho při zpěvu doprovázela.“ Teta povzdechla. „Párkrát se spletla. Ale při jejich miliónech… Mohla si dovolit poplést všechno. A Stevo ti měl hlas. Znělo to, jako bys pověsil na oblohu zvon. Člověk zrovna cítil, co je věčnost.“

Na tuhle chvíli Karlík čekával. Teta usedla k pianu a zvedla ruce nad zažloutlé klávesy, protkané vlasovými šrámy, jak je zanechala pokolení, která prošla pokojem. Teta usedla a dala se do hraní. O sole mio, slunéčko mé. Někdy se pokoušela při hraní o zpěv, někdy zas přerušovala hru, aby poukázala na místa, kde se Bumsi pletla, a jindy jen a jen hraje a pohupuje hlavou a mhouří oči. Dohraje a mlčí, aby odezněla scéna, kde černovlasý Stevo stojí u piana, a na pianě odpočívají nehybně Bumsiny ruce s dlouhými bílými prsty, už teď zasažené tajemstvím, o kterém teta bude teprve vyprávět. Dobrá, ale ještě se nemluvilo o jídle.

„A co jídlo?“

„Co máš pořád s jídlem?“ Teta se rozmrzele odvrací od obrazu, u kterého si přála ještě setrvat. Dnes už o jídle nebude řeč. O hlemýždích na pražský způsob, o kachně na pomerančích a o…

„Jídlo jsme už přeskočili,“ řekne teta. Vždycky něco přeskočí a zdůrazní něco jiného. Ale to si dá zase záležet.

„Poslouchej,“ napomene Karlíka. „Už při tom zpívání byl Bárta nějak nesvůj. Ani netleskal, když Stevo dozpíval. Tleskaly jsme jenom já a Francouzka. Sotva byl konec, povídá Bumsi Bártovi: Klidně už jdi. Ať ten Angličan nečeká. My si budeme s paní Adélkou povídat o starých časech, nemám pravdu? To Bártu uklidnilo a odešel.

Francouzskou společnici poslala Bumsi pryč a tak jsme zůstali v salóně sami. – Trochu likéru, prosím – nabídne mi Bumsi skleničku. Sama nabídne, dáma dámě. Ale vůbec si se mnou o starých časech nepovídala. Kdepak, jak má člověk majetek, nač jsou mu staré časy. Ty jsou pro toho, kdo nic nemá, aby měl aspoň něco. – A tak jsem pila a mlčela a takhle přede mnou viselo zrcadlo ve zlatém rámu a v něm jsem viděla, co se děje za mými zády. Už to můžeš… vědět… je ti přece jedenáct pryč… zkrátka v tom zrcadle vidím Stevovu hlavu… ty černé kudrnaté vlasy a Bumsiny dlouhé bílé prsty, jak si tu hlavu přitahují… blíž a blíž… Úplně mi zdřevěněly nohy. Kdyby se tak vrátil Bárta. Bumsi, Bumsi, povídám si, copak to je? Líbat se za mými zády. Ale nahlas neříkám nic. Ta důvěra mě potěšila. Bumsi mi důvěřovala, rozumíš?“

Karlík rozuměl. Tohle místo ve své zprávě teta skoro vůbec neměnila. Vždycky uvedla na omluvu Karlíkův věk. Vzrušeně hladila ubrus. Tajná účast na lásce dvou lidí byl její podíl lásky.

„Kdo ví, co je ten Bárta za člověka, povídám si. Považ, za celou večeři na mě ani nepromluvil. Jaksepatří mě to zarazilo. Ale při jeho majetku…“

Z šera se před Karlíkem vynořuje na hebkých vlnách pokoje plachý lesk a v jeho zrcátku se prohýbá jako ve filmu krásná Bumsi pod tíhou mužného polibku.

Hodiny na prádelníku poruší sen. Odbíjejí pět hodin, rychle, úsporně, cinknutí zvonku běží jedno za druhým.

„Čas utíká,“ řekne teta, „budeš musit domů.“

Ale co záleží na čase, když člověk je i není zároveň. Bumsi pozvala tetu k sobě před lety a nestalo se to včera?

„Ještě povídej. Jak přišel Bárta,“ řekne Karlík.

„To bylo až za měsíc. Sem, do tohohle bytu přišel. Ani si nesedl. Stál zrovna tady, u stolu, v kabátě. Ani si nesundal kabát. Rozkročil se, takhle, měl dost krátké nohy a celý byl krátký. Sundá si brýle, čistí je a při tom čištění spustí: Milá paní, potřebuju svědka. – A já: Svědka? Na co? – A on: Však vy víte. A nic nechci zadarmo. Ale pojďme si někam sednout. Popovídáme si v klidu. – Jako by u mě nebyl klid. – Venku čekalo auto, ale ne to černé, krémově bílé, a Bárta sám řídil. Sedněte si vedle mě, povídá Bárta, paní… paní… Žáci mi říkají: madam, pane Bárto – povídám, už mě to zlobilo. – Ale ovšem – přikývl – dovolíte, madam, abych vás odvezl k Zajíci? – Nenápadně jsem se podívala, co mám na sobě. K Zajíci! Taková hrozně drahá restaurace za městem. A už se šeřilo. Ádo, řekla jsem si, z toho výletu kouká večeře. Naštěstí jsem na sobě neměla nic, za co bych se musila stydět.“

Stíny pokoje se rozestoupí a Karlík vchází s tetou Adolár do restaurace, kde na každém stolku září lampička se skládaným brokátovým stínítkem a sněhobílé ubrusy na kulatých stolcích se seskupují do souhvězdí. Tlumený hovor, tlumená hudba, tlumené pocity, jak se sluší tam, kde peníze určují hodnost. Vítá je sám majitel podniku. Bárta poručí humra, přesvědčený, že každý jí rád to, co jí rád on.

„Jak mě začal napájet aperitivem, hned jsem věděla, že mě chce dostat do nálady. V náladě člověk poví, i co nechtěl, a třeba to ještě podepíše jako svědeckou výpověď. Jenomže. Dávala jsem si pozor. Přece Bumsi nezradím. A Bárta zase chablis a jestli nechci ryzlink a moselské… A já, jen takhle – rtem, a děkuju pěkně…“

„A jak ti dával peníze…“

„Vytáhne šek a že bude psát… Zadržela jsem mu ruku. – Peníze – povídá – pro vás nic neznamenají? – A já viděla Bumsi, jak stojí nahoře na schodišti ve vile a mává mi na rozloučenou. Nemohla jsem jí to udělat… Když se to tak vezme, Bárta byl v právu, ale jsou ještě jiná práva.“

Karlíka unáší výmluvný proud tetiných úvah. Překonává sám sebe a ubírá se do vznešené končiny, kde platí jiné zákony. Objevují je jenom lidé jako teta. Jak se tu tyčila rozechvělá v šeřícím se pokoji, protože se venku obloha stále víc zatahovala sněhovými mraky, jak se tu tyčila plná nadšení a šlechetnosti, byla krásná skoro jako Bumsi. Karlík by se byl pokaždé rád zeptal, kolik Bárta tetě za svědectví nabízel, ale v té slavnostní chvíli se to nikdy nehodilo.

„Ale Bumsi tě už pak nikdy nepozvala.“

„Pro tebe to není žádná Bumsi,“ řekla teta, „pro tebe je to paní Alžběta.“

„Ale už tě nepozvala.“

Teta mlčí. Určitě myslí na Bumsi. Vždycky o ní nejdřív mluví a potom o ní mlčí. Otočí vypínačem, světlo padne na stůl a tma do koutů.

Pokoj ukáže Karlíkovi nepohádkovou tvář čtyř stěn. Stylizované květy pivoněk ztratily svou zralou rudost, ze zlatých lístků zbyl jen tu a tam lehký polibek a pozadí v celé ploše malby, kdysi sladce fialkové, odumírá v netečné modři. Malba se odchlipuje v lupíncích a stroupcích. Jen obrazy rozvěšené nad naleštěnými kusy nábytku neztrácejí svou hrdost.

Teta se vrátí v plášti a mávne dlaní k obrazu, jednomu z těch se záhadným světlem. Řekne:

„Asi ho přece jen prodám. Co říkáš?“

Karlíkovi je líto ozářených věží v zelené krajině a důvěrně známých ovcí v popředí a klidu ráje, který se má vystěhovat s obrazem. Od návštěvy k návštěvě se objevují na stěnách nové a nové stopy po mizejících obrazech. Tak zanechávají opadávající vody svůj podpis na skalách, až se jednoho dne ukáže dno.

„A co,“ řekne teta, „ještě nejsem na dně. A ten člověk přijde až v úterý… Oblékni si kabát a jdeme.“

„Já můžu sám.“

„Doprovodím tě. Na nádraží je to kousek cesty a venku je tma.“

„Prosím tě… přece trefím.“

„Trefíš,“ řekne teta, „ale já s tebou půjdu.“

Je to mrzuté, před chvílí s Karlíkem mluvila jako s dospělým, a teď s ním jedná jako s dítětem. A dítěti je třeba přikazovat.

„Dej pozor na schodech.“ Teta zamyká byt a v něm Karlíkovu dospělost, vyrudlé květy pivoněk na stěnách, a piano, které cení do temnoty žluté zuby, jako by chtělo samo spolykat všechny obrazy.

Jenom pověst o Bumsi s nimi sestupuje po schodišti a nezaplaší ji ani sychravý vzduch prostoupený lehce svítiplynem. A pak vyjdou na ulici.

Je veliká hodina města, slavná a skvělá. Čas, kdy květiny srší barvami a hýří vůněmi, čas před uvadnutím, před klidem, ukládáním k spánku. Neóny vzlétají po domech a poškubávají pestrým peřím a pod nimi proudy lidí tam a zpátky, v těžko pochopitelném spěchu, čeření, vření, peřeje kolem rozzářených skleněných úst obchodů, klesání a stoupání. A sníh. Padá zdráhavé, každá vločka si vybírá s rozvahou cíl.

Na ulici neměla teta ve zvyku hovořit. Ochromena a stísněna množstvím lidí se pohybovala kupředu, jako by v ní někdo natáhl pero a pohyb nezávisel na ní, ale na tom peru a stroji. Příliš zvykla svým čtyřem stěnám. Nákupy obstarávala v domě, v přízemí byl krám, kam mohla odskočit v trepkách. Netvářila se šťastně v tom zmatku a slávě světel, stínů a počínající vánice. Postupovala se zaťatými zuby a byla to oběť, že Karlíka doprovázela. Neprocházela ulicí, ale světem v sobě, kde se míhaly jiné stíny.

Karlík se rozhlížel, Karlík vedl tetu k nádraží, a ne ona jeho. Vyhledával volné průsmyky mezi zástupy lidí, opojený tou vřavou lidí, aut a tramvají, ulicí pruhovanou vůněmi. Za takových večerů cítil, že se blíží něco velkolepého. V útrobách zmatku se tajně rodila nádherná perla. Perla se nenarodila, ale spatřil Bumsi.

Neznal ji, nikdy ji neviděl, a přece věděl okamžitě, že je to ona. Kolikrát mu teta už o ní vyprávěla, kolikrát ho doprovázela na nádraží a Bumsi šla v myšlenkách s nimi, skoro hmatatelná. Jenže teď hmatatelná opravdu byla.

U kraje chodníku zastavilo veliké auto, černé a třpytivé, jen tu a tam zasažené řídkými hvězdičkami sněhu. Vypustilo Bumsi ze své teplé náruče, jako noc vypouští z hvězdného objetí stříbřitý oblak. Měla na sobě kožich, který Karlíkovi připomínal královnu zimy. Byla prostovlasá a do hnědých kadeří jí vystřikoval neón umístěný na domě všechny barvy duhy. Její čelo, její oči, její rty. Byla krásná jako Bumsi. Nemohl to být nikdo jiný než ona.

Karlík zachytil tetu za loket a zadržel ji. Byla by se s Bumsi pospíchající napříč přes chodník srazila.

Tetiny oči se na okamžik setkaly s očima mladé ženy. Karlík si stačil všimnout, jak teta v úžasu pootevírá ústa, snad chtěla vyslovit jméno. Nevyslovila je. Mladá žena postřehla tetin údiv, setrvala pohledem na její tváři, a náhle prudce odvrátila hlavu a vběhla do domovních dveří. Karlíkovi se zdálo, že vběhla do domu se skloněnou hlavou, jako by se styděla, že odmítla tetu poznat. Ale ovšem, byla to Bumsi, oslavovaná, bohatá, šlechetná, nezapomenutelná.

Těch několik desítek metrů k nádraží se dal Karlík s tetou už jen unášet davem. Teprve v nádražní hale, kde bylo volněji, řekl:

„Že to byla –“

Teta neodpověděla. Dělala, že se dívá na veliké osvětlené hodiny nad vchodem a že neslyší.

Stáli nedaleko dveří do čekárny třetí třídy. Samočinný zavírač dveří se suchým klepnutím odpočítával ty, kdo vcházeli, i ty, kdo vycházeli. Venku sněžilo stále hustěji a čekárna vypouštěla doušky tepla. Nějaký muž v otrhaném kabátě zamířil k tetě, snad chtěl žebrat, ale tetin nepřítomný pohled ho odradil. Do kiosku vedle čekárny přinesli stoh novin. Kameloti začali vyvolávat něco o Hitlerovi a o Rakousku. Kameloti ne větší než Karlík. Hnali se kolem tety na nástupiště. Samočinný zavírač klapal, lidé spěchali, svět byl v pohybu.

Konečně se pohnula i teta.

„Ne,“ řekla, když to Karlík už vůbec nečekal. „To nemohla být Bumsi, ne, určitě to nemohla být ona. Protože –“

Karlík by se byl rád zeptal: proč? Ale když se na tetu podíval, nezeptal se. V té chvíli se k ní mužné jméno Adolár vůbec nehodilo.

„Co se divíš?“ řekla. „Jak přijdu ze zimy do tepla, pláčou mi oči.“ Jenže v nádražní hale byla stejná zima jako venku.

„Já se nedivím,“ řekl.

Cítil se znovu dospělý.

Vedl tetu ke svému vlaku. Šel první, aby jí ukázal cestu.

Malá podmínka štěstí

Řeko, která měníš čtyřikrát do roka kůži, měj strpení s námi, kteří se už nikdy nemůžeme vrátit do své svlečené kůže. Čekáme na tvém břehu, až přijede převozník, a pozorujeme zvolna plynoucí podzimní mléčné škraloupy, hnědé vrásky a žlutobílé chuchvalce, vyvržené útrobami cukrovarů. Omyj nám oči, řeko, ne ty, kalná a srstnatá, nesoucí svou podzimní kůži na mořský jarmark, ale ty vespod, řeko tekoucí odtud nazpět k pramenům.

Nevím ani, jak mě to napadlo. Povídám ženě:

„Ale Arnoštka vezmu s sebou.“

Nevím, jak mě to napadlo. Někdy takový nápad překvapí i toho, komu napadne, člověk při takových nápadech hraje malou roli, ale sotva se nápad zrodí, už mu začnete pomáhat, odůvodňovat, dokládat a udržovat ho všemožně při životě.

„Nevím, proč by měl jít Erni s tebou,“ odpověděla žena. Pohrdavý odstín v jejím hlase mne donutil shánět důvody. Řekl jsem:

„Ten chlapec se nedostane vůbec ven. Ať užije trochu přírody.“

„Uvědomuješ si,“ povídá žena, „že půjdete většinu cesty potmě, v noci?“ Byla přesvědčena o své převaze.

„V noci je vzduch čistší než ve dne,“ řekl jsem.

„Co sis to zase vymyslil, vždycky si něco vymyslíš. Víš, jak je Erni citlivý a jak se lehko unaví. Měl by tou dobou raději spát.“

„Může dospat druhý den,“ povídám, „stejně nejde potom do školy.“

„Slyšíš?“ obrátila se žena k babičce.

„Čert nám byl dlužen tuhle válku,“ řekla babička.

„Půjdou za tmy. A od nádraží je to pěkný kus cesty.“

„Bože,“ řekla babička, „chodívala jsem pěšky až na Nikolajku. Jako dítě za tetou. Pochybuju, že může být něco delšího než ta cesta na Nikolajku. Pochybuju, že může být něco pro dítě delšího.“

„Když vy držíte spolu.“ Žena pokrčila rameny a šla k synovi, který si maloval do sešitu indiány. Tehdy maloval samé indiány. Indiána před stanem, ve stanu, u ohně, indiána s lasem nebo s lukem. Ve svých devíti letech přišel na chuť indiánkám. Maloval indiány také na bruslích a pamatuji se, že namaloval indiána s padákem a indiána na motorce.

„Erni,“ povídá žena, „ty bys chtěl s tatínkem na tu dlouhou cestu a v noci?“

„Chtěl,“ řekl stručně Arnošt.

„On chce,“ oznámila žena babičce.

„Podívej,“ povídám, „jdu tam jako ke starému kamarádovi.“

„Ale kolik let jsi ho neviděl.“

„Občas jsme si psali.“

„Já vím.“

„Psával jsem mu přece.“

„Kdoví kdy. Veselé Vánoce.“

„Jenom jsem ti chtěl ukázat, že nejdu s Arnoštem do neznáma. Nic víc jsem ti nechtěl ukázat. Jen aby ses uklidnila. Nic víc.“

„Já vím.“

„Bože,“ řekla babička, „je válka, nemáte brambory a vy se hádáte.“

Žena se odmlčela. Tohle si dovedla představit. Prázdný hrnec, prázdný talíř.

„Já vím,“ opakovala, ale teď se zdálo, že opravdu ví. „Ty si myslíš,“ povídá, „že je každý takový dobrák, jako jsi ty.“

„Každý má na světě nějaké místo,“ odpověděl jsem jí, „zrovna jsem četl o ptácích, jak si zpěvem vymezují území svého lovu. Když i ptáci mají svoje místo –“

„Bože,“ řekla babička, „řekněte mi, jaké místo jsem měla v životě já. Jenom ulice, ve které třicet let bydlím, měnila čtyřikrát jméno. Dva muže jsem pochovala. Tři děti vychovala.“

„Podívej,“ povídám ženě, „dneska je úplně jedno, kde se pohybuješ. Nebezpečí číhá všude. Doma, venku pod stromem, pod střechou. Člověk má dneska přání jako jeho pravěký předek. Mít teplou medvědí kůži a nebýt zabit.“

„Neuklidňuj mě, prosím tě, o to jedno tě prosím, jen mě, proboha, neuklidňuj.“

„Jak chceš,“ povídám, „když půjdeme s Arnoštem dva, bude nám veseleji a nebudeme tak nápadní.“ Ještě nějaké důvody, ještě. Musil jsem vynalézt spoustu příčin, abych ženu přesvědčil. Abych ospravedlnil svůj nápad. Nevěděl jsem, kde se ten nápad vzal, ale když tu byl, dělal jsem s ním všechno, co bylo v mých silách.

Na řece je několik smutných míst. Tady vyvěrá písek z otevřené žíly země a nic není zajizveno a zahojeno. Vespod pod proudem řeky, která ubíhá k moři, je jiný proud a teče opačným směrem, zpátky k pramenům. Voda nezapomnění. Přes ni nepotřebujeme převozníka, přes ni jsme sami sobě převozníky i prámem. Zpátky k pramenům. To je ta řeka pod řekou. A na smutných místech stržených břehů se sype rezavá krev. Nic není zajizveno. Zpátky k pramenům.

Seděl jsem u stolu a maloval jsem si indiány, tenkrát mě to ohromně bavilo a nejraději jsem jim maloval peří na čelence, protože jsem dostal krabici pastelek, nejbáječnější krabici pastelů, kterou jsem kdy měl, opravdu, nepamatuju se, že bych někdy později vychutnával každou z těch pestrých tužek tak jako tehdy. Později jsem rád maloval psy a koně a ještě později ženy. Ale tehdy jsem nevěděl, co jsou starosti, a tak jsem maloval indiány, a to je velice klidné a milé zaměstnání.

Otec seděl na malé stoličce u kuchyňských kamen a kouřil cigaretu. Cigareta byla z úsporných důvodů hubená, v jejím chatrném těle hořely nerovnoměrné špetky tabáku prskavě a dýchavičně, jak oheň přeskakoval. Otec podržel kouř v ústech, spustil jej do plic a potom jej dlouze vyfukoval kamnům do rudých nozder.

Matka s babičkou stály. Babička měla pozvednuté ruce provlečené přadenem vlny a matka stáčela vlnu do klubka. Všichni hovořili, jeden přes druhého, matka, otec, babička, a myslím, že se snad hádali. Pamatuji si jenom, že se matka na mne občas obracela s otázkou, jestli chci jet, nebo ne. Odpovídal jsem jí jednoslabičně. Indiáni v mých románech také šetřili slovy.

„Chci,“ říkám jí.

Otec dokouří, špačka cigarety pečlivě uhasí a uloží do krabičky od zápalek. V papírku je ještě několik tabákových zrnek. Potom sedí chvíli nepohnutě a dívá se upřeně na plotnu.

Tehdy jsem ještě netušil, že bolest u srdce nedovoluje otci, aby se pohnul. Myslil jsem v takových okamžicích, že otec odpočívá. Ale otce zaměstnávala bolest a bolest chce vždycky člověka celého a nechce se s nikým dělit.

Konečně se otec zvedne z trpasličí židličky, veliký, ramenatý, se slabým náběhem k tloustnutí, které zarazila válka. Posune brýle ze žlutých drátků ke kořeni nosu a zlehka zívne. To je znamení, že půjde spát. Spánek patřil k největším požitkům otcova života. Slovo „spát“ vyslovoval se zalíbením a s něhou, která se nesrovnávala s jeho mohutnou postavou. Někdy jsem otce zastihl, jak spí odpoledne s novinami v ruce v houpací židli. Spával s úsměvem a se šťastnými vráskami kolem očí. Nikdo z nás nedovedl spát jako otec. Babička spala bez výrazu, duše, která sídlí v obličeji, opouštěla její tvář, nos, ústa, oční víčka zkameněly, babička opouštěla ve spánku celý svět, spánek ji odepisoval ze života. Matka spávala se starostlivou rýhou mezi očima. Bylo na ní vidět, jakou práci jí dává spaní, spala s netajenou námahou, její odpočinek vyžadoval úsilí jako plnění povinnosti. Otec usínal bez námahy a ve spánku, jak se mi zdálo, žil šťastnější půli svého života.

Přistoupil ke mně, položil mi dlaň na rameno a díval se na indiána. Indián rozdělával oheň, ale plameny chyběly. Sáhl jsem po červené pastelce. Ležela vedle otcovy druhé dlaně, opíral se o stůl a hřbet dlaně byl porostlý mosaznými chloupky. Když jsem byl menší, hrával jsem si s prsty otcovy ruky. Měl kolem nehtů a pod prsty tvrdou kůži a nevím, jak k ní přišel. Na úředníka měl příliš mnoho tvrdé kůže na dlaních. Tvrdé dlaně budily pocit bezpečí a jistoty a nikdy jsem je nepamatoval chladné. Teplo dlaně jsem cítil na rameni i přes svetr. Čekal jsem, že mi otec něco řekne, že pochválí indiána nebo oheň, začínal rumělkově hořet a jeho plameny byly tenké a ostré.

Otec měl asi starosti, a proto mlčel. Jeho rozhodnutí přicházela náhle, jako přicházejí pohroma nebo zázrak. Míval pak dost práce, aby se s nimi vypořádal. Možná že mne už na tu cestu nechtěl vzít s sebou, ale nebyl zvyklý couvat.

Dlaň na mém svetru hřála, nehýbala se a vypadalo to, jako by usínala. Celé veliké otcovo tělo usínalo. Chodíval brzy spát. Záložka v knize na nočním stolku knihou postupovala jen loudavě.

Otec stál nade mnou a usínal vestoje.

V ložnici leží na nočním stolku kniha. „Vojna a mír“. Někdy si z ní přečtu odstavec. Mám dojem, že jsem ohromně učený a ušlechtilý, když čtu v otcově knize. Jsou v ní vznešené věty. Nu dobře, milý kníže, Janov a Lucca nejsou nic více než rodinné statky rodiny Bonapartovy. Záložka putuje knihou pomalu a občas se zastaví na několik dnů na jedné jediné stránce. Jako válka, jejíž jméno je vyraženo na vazbě knihy zlatými písmeny. Jako válka, o které všichni doma mluví.

„Tak v kolik zítra?“ zeptá se matka otce.

Otcův hlas se vrátí z hranice spánku a bdění.

„Zítra,“ řekne, „zítrará,“ začne si prozpěvovat jako osamělý člověk na cestě temným lesem, polohlasně, nepřítomně, rozpačitě. „Zítrará, zítrará…“ Je mi při tom prozpěvování hezky. Maluju plameny a pastelka vrže na papíře. Otec se o mě opírá dlaní. Sebevědomí mi stoupne. Otec se o mě opírá, jsem mu oporou. A pastelka krásně vrže.

„Zítrará…,“ zpěvu ubývá, mění se v pobrukování.

„Ach, nech toho,“ řekne matka, „zpíváš, a nevíš proč.“

„To je pravda.“

Otec je zřejmě rád, že matka neodhalila jeho nejistotu. Cítím, jak se o mě opírá.

„To je pravda,“ řekne, „ale já nikdy nevím, proč zpívám.“

Jemným vláknem noci je k poutníkům připoutána vzdálená hvězda. Hvězda průvodkyně. Hoří čistým zeleným světlem a postupuje s námi. My na zemi, hvězda na nebi. Zato měsíc odstřihuje břitkým okrajem svého kotouče sebetenčí pouta a skrývá se hned za nádražím, hned za kostelní zdí. A pak uvízne nad lukami v nejhlubším nebeském údolí.

„Arnoštku, všiml sis,“ povídám, „tady je měsíc větší, ve vzduchu je víc vodních par…“ Někde jsem četl, že vodní páry působí jako zvětšovací sklo. Pamatuji si plno drobných zbytečností, které málokdy někoho zajímají. „Víš, jak pojmenovávají měsíc básníci? Luna. To je veliké vznešené jméno.“

Měsíc visí nad lukami, jeho žlutý kotouč ještě nedorostl do plnosti, ale mnoho mu nezbývá. Jdeme přes luka a já musím stále myslit na tu chybu. Hlavní chyba je bezesporu v mé povaze. Dovedu s lidmi jednat, jenom když mi o nic nejde. Kdykoliv mi o něco jde, postupuji s přehnanou obezřelostí a z přemíry dobré vůle, abych dobrou věc nepoškodil, dokonale ji pokazím. Naštěstí nepatřím k těm, kdo jsou neustále zmítáni touhou po výhodách a užitku. Ale teď mě okolnosti donutily a vyslaly mě nevyzbrojeného zkušeností na cestu.

Působí to na mne jako křivda. Nikdy jsem nedovedl obchodovat. I popruhy tlumoku, který nesu na zádech, mne o tom přesvědčují. Jsou tvrdé a zařezávají se do ramen, celý tlumok je ztvrdlý a těžký, jako ušitý z kůry. Protože jsem jej koupil já. Za první světové války od jednoho Itala. Přesněji řečeno, koupil jsem tlumok několik dnů po skončení války. Za veku chleba. Šel jsem navštívit kamaráda a nesl jsem mu chleba jako dárek. Ale nenašel jsem ho v tom zmatku. Nikdy jsem ho už nenašel. Možná že umřel, ale možná také, že utekl. Držel jsem veku v ruce a nějaký Ital mi nabídl tlumok. Tenkrát se zdálo, že jsem dobře koupil.

„Už tam budeme? Povídej mi něco.“ Arnošt nemá rád, když mlčím.

„A co mám povídat?“

„Třeba o Lojzim.“

„Stejně už všechno znáš.“

„To nevadí.“

„Tak jak se Lojzi topil. Ano? Jestli se nepletu, tak se to stalo v červenci. Z druhé strany se jde k řece taky po takových lukách, jako jdeme teď. A potom je tam písčina. Nevím, jestli ještě je, ale tehdy tam byla písčina a takhle šla ta písčina do vody a mohlo se jít daleko a vody jenom po kolena. Šli jsme se s Lojzim koupat a jdeme přes mělčinu a dál do řeky a najednou Lojzi zmizí. Jdeme a Lojzi ti najednou zmizí. Sáhnu po něm pod vodu, vytáhnu ho za vlasy, chytím ho v podpaží a už jdu taky ke dnu. Odrazím se od dna, postrčím Lojziho a zase máme vodu jenom po kolena. Já se ti tak lek, povídá Lojzi, že jsem se zapomněl hýbat. Ona byla na té mělčině díra, ne větší než obruč sudu. Stačilo pár temp a člověk byl venku. Jenže jak se člověk lekne, zapomene na tempa.“

„Doma mám knihu,“ povídá Arnošt, „a v té knize stojí, že na Měsíci stojí člověk a hraje na harfu.“ To je Arnošt, přeskakuje v hovoru z jedné věci na druhou. Nikdy si nejsem jist, z které strany za okamžik vystřelí.

„‚Muž na Měsíci‘,“ říkám, „to jsou takové pohádky a legendy.“

Lojzi se stal pro Arnošta také legendou. Starý přítel z prvních tříd gymnázia, z doby, v které nepřestává svítit slunce a s přibývajícími lety dostává nevídané a pěkné zlaté odstíny. Lojzi se stal legendou, dřív než jsem ho potřeboval. Než jsem navlékl na ramena italský tlumok a vydal se k němu pro brambory. Nyní jsem legendu o Lojzim mohl pouze opakovat, jako bych ji četl z vytištěné knihy. Teď mi šlo o něco určitého, o úkol, o splnění úkolu, a to rušilo možnost vymýšlet si legendy. Ty staré jsem mohl Arnoštovi vyprávět, jako bych je četl. Četl jsem je a s údivem a se znepokojením jsem pozoroval zlaté paprsky, které po těch vzpomínkách stékaly jako cukrová poleva.

Charón převáží do podsvětí a nestará se, koho veze. Každý smí vstoupit do jeho prámu jen jednou. Ale ty, milosrdná řeko, jsi nám dovolila vstoupit do prámu dvakrát. Nic nebylo zadarmo. Říční bůh sedí i na tvém dně u plochého kamene a počítá svůj zisk.

„Kdybych měl rybářské pruty, každý by myslil, že jdeme na ryby,“ řekl mi otec, když jsme přecházeli luka, a teprve dneska rozumím, oč mu vlastně šlo. Celá ta pouť za živobytím ho znepokojovala, byla mu cizí, styděl se za ni a rád by se byl přestrojil za někoho jiného. Ale tehdy jsem si myslil, že je řeč o rybářích.

Otec se kýval kupředu v tom starém hubertusu se splasklým tlumokem na zádech, kýval se kupředu, ale víra ve zdar cesty se v něm zmenšovala, jakmile neměl s kým se přít. Jeho optimismu se dařilo mezi pesimisty. Cítil jsem, že zesmutněl, a náhlý smutek přeskočil i na mě. Na tlumoku klapala pravidelně a neodbytně přezka, tiktak, klapala a tikala jako hodiny. Poslouchal jsem to tikání a někde uvnitř, v žaludku nebo hluboko v hrdle, se mě zlehka dotýkala úzkost.

Prostor, do něhož jsme vstoupili, byl obrovitý. Prostíral se mezi večerním nebem a drny trávy pod našima nohama a rostl do všech stran a ztrácel se ve tmě jako v sypkém černém písku. Vyrostl jsem ve zdech bytu a mezi zdmi ulic a zdi člověka vedou a přikazují mu směr. Volnost toho prostoru na mě působila tísnivě, nikde nebyly dveře, za kterými by ses mohl včas zamknout, nikde okno, z kterého bys mohl jen vyhlížet a neúčastnit se. Měl jsem tehdy v noci za to, že se účastním celého vesmíru, celé přírody s hvězdami, měsícem, trávou a stromy, v té noci jsem snad poprvé pocítil, co je to vznešenost i marnost a nepatrnost zároveň.

Míval jsem v životě všelijaké strachy a mnohokrát jsem o strachu uvažoval. Proč jsem se jednou za stejných okolností bál a podruhé ne? Důvod ke strachu trval, jenže jednou se mne strach zmocnil a podruhé mne nechal na pokoji. Našel jsem odpověď. Strach, to je čas, kdy je člověk bez lásky a bez nenávisti. Člověk musí být v moci lásky nebo nenávisti, nebo ho dostane do své moci strach.

Podvědomě jsem to tušil už jako kluk.

„Povídej něco,“ řeknu otci.

„Co šeptáš?“ směje se mi otec. „Ohó,“ zvolá, „ohó,“ aby ukázal, že se i potmě smí volat a nic se nestane.

Hvězdy zajiskří silněji. To se asi slétají zvědaví stříbrní andělé k otvorům v tmavomodré látce nebes. Dívají se, kdo ruší klid noci, a vidí mě, jak jdu po veliké louce s otcem, a slyší, jak otec volá a jak tlumok tiká.

„Povídej mi něco.“

„O čem?“

„Jak jsi byl kluk.“

„Jak jsem přišel na gymnázium?“

„No. Třeba to.“

„Přišel jsem na gymnázium a v první třídě samý venkovský kluci, pořízkové a siláci. Jenom já ne. Všichni se znali a já neznal nikoho. Neměl jsem ani jednoho kamaráda.“

„Ani Lojziho?“

„Na začátku ne. Až potom. Až jsme spolu zápasili.“

„Jak jsi vyhrál.“

„Vyhrál. Ale on byl také jediný, koho jsem položil na lopatky. Ostatních třicet spolužáků položilo na lopatky mě.“

„Povídej, jak jsi zápasil.“

„Vždy to znáš.“

„Já to rád poslouchám.“

„Za gymnáziem bylo zahradnictví a za tím zahradnictvím byl kus trávníku.“

„Takový pruh, viď?“

„A na tom pruhu trávy jsme si vypořádávali účty. Tam jsme zápasili.“

„Kluci vám soudcovali.“

„Kluci soudcovali a zahradník koukal přes plot zahradnictví. Musil jsem zápasit po řadě se všemi ze třídy. Takové to bývalo. Tři neděle jsem byl samá modřina.“

„To bylo bezvadný, viď?“

„Nevím, co je na tom bezvadný, když ti třicet kluků ukáže, že jsou silnější, a ukazují to právě na tobě.“

„Ale ty jsi se přece nevzdal. Nikdy jsi se přece nevzdal. Klečeli na tobě a ty jsi volal, že se nevzdáváš.“

„Nevzdal jsem se. Máš pravdu, nikdy jsem se jim nevzdal. To ne. I když na mně klečeli.“

„A co říkali, když ses jim nevzdával?“

„Co by říkali. Nemohli na mně klečet celý život. Vítězství je po čase na obtíž i tomu, kdo vyhrál. Zkrátka: musili mě pustit, jinak by přišli o večeři.“

„Asi se vztekali.“

„Všechny jsem chtěl porazit, až na Lojziho. Toho jsem porazit nechtěl. Byl jiný než ostatní kluci. Ostatní kluci byli rváči, ale on neuměl ani kotrmelec. Kotrmelec jsme nedovedli ze třídy jenom dva. Já a Lojzi. Byl bych s ním docela rád zápasil jen tak, naoko. Lojziho jsem porazit nechtěl, a proto jsem ho asi porazil.“

„To já bych radši vyhrál nad všema. I nad Lojzim.“

„Ale to je smutné.“

„Co je smutné?“

„Vyhrát nad všema. To jsi pak sám. Tak sám, jako bys ode všech odešel.“

Řeka mění kůži. Po letní podzimní, za mírovou válečná, za válečnou mírová. Ale vespod ubíhá proti proudu jiný proud a zrcadlí všechny svlečené kůže. Vypráví se, je někdo vylovil z vody hrot šípu a někdo ostruhu a vyplavený písek vydal růžový korálek. A zrezavělou přezku. A duhový střep. Když mine zkáza, zrcadlí se duha ve střepech.

„Poslyšte, víte to jistě?“ ptám se převozníka. Měl jsem přece s sebou Arnoštka a teď tohle.

„Jakpak bych to nevěděl,“ povídá převozník, „převážel jsem ho.“ A převozník jde s tím svým dlouhým okovaným bidlem na druhý konec prámu a táhne bidlo vodou a kolem bidla zurčí a mlaská voda. Musím přivírat oči, nemohu si pomoci, přivírám oči a je mi zase patnáct a jedu na prámu navštívit Lojziho Markuse, který bydlí ve vsi na druhé straně. Prožiju takový letmý okamžik štěstí. Štěstí je vždycky něco letmého a přichází, když dovedeš v pravý čas přivřít oči.

Bohužel, musím oči hned zase otevřít a vidím malého převozníka, nachýleného k jedné straně, s lopatkou, která mu vystupuje, i když se o bidlo neopírá. Arnošt nemůže z té vysedlé lopatky spustit oči. Pokusím se ukázat mu něco jiného. Ukážu mu na nebe.

Z větví vysoké olše vyplula zelená hvězda a doprovází prám. Arnošt pohlédne na hvězdu, ale pak se vrátí očima k převozníkovi. Už dávno jsem přesvědčen, že lidé jsou daleko více přitahováni výstředností než krásou. Synův pohled mne o tom opět přesvědčuje.

„Je to už dlouho, co jste ho převážel?“ zeptám se převozníka.

„Asi hodinu.“

„Může být hezky daleko.“

„Může. Tohohle jsem tady ještě neviděl. Bude to asi nějaký cizí četník.“

Ovšem. Čekal jsem, že dojde k nějakým zmatkům. Ať jsem se pustil do čehokoliv, docházelo k zmatkům. Nejsem prostě na to, abych se pouštěl do větších akcí, které vyžadují všechny tři rozměry, svědčí mi plošné rozměry, razítkovat a parafovat kus papíru a večer listovat v knize.

Na protější břeh se dal převézt četník. Dobrá. Budu se s tím musit nějak vypořádat. U nás v domě se říkalo, jaké jsou prý kontroly na nádražích, a já žádnou neviděl. O četníku na lukách jsem neslyšel. Dobrá. Jestli se toulá po cestách na druhém břehu, je na nás, abychom se s ním nesetkali.

Spustil jsem ruku do řeky, nemusil jsem se ani příliš nahýbat. Hladina byla na dosah. To se rozumí, že Arnošt spustil také ruku do řeky a brouzdal se v mělkých vlnách. Řeka byla klidná a voda příjemná.

„Teplá,“ povídám převozníkovi.

„Špinavá,“ řekne mi na to převozník. „To je hrůza, jak je voda touhle dobou špinavá. Podívejte se, co všechno plave po řece. Podívejte se na to.“

Ale já měl svoji starost. Už ve vlaku mne přepadla myšlenka, na kterou jsem doma nepomyslil. Co když Lojzi už nežije, co když k nim přijedu na statek a na statku bude hospodařit někdo cizí. Umřeli mi už mladší spolužáci. Jeden z nich byl popraven. Dva utekli za hranice. Kupodivu, ani jednou mne nenapadlo, že by se Lojzi Markus mohl přestěhovat. Sedláci se u nás v kraji nikdy nestěhovali. Jen z donucení. Selští synkové chodili kolem stejné kapličky jako jejich otcové a dědkové. Snad to ani nebyla láska, jen určitý druh nutnosti, z kterého se časem vyvíjí příchylnost a oddaná věrnost. Smrt však ruší všechno. Co pak, jestli Lojzi už byl po smrti? Byl bych se rád převozníka na Lojziho zeptal, ale oddaloval jsem otázku, jak jsem jen mohl.

V druhé polovině řeky býval proud prudší. Na laně přes řeku zaskřípala kladka a řetěz, který spojoval kladku a loď, se napnul. Jako kdysi. Převozník nalehl na bidlo, ale ani pak nebylo vidět na jeho tváři námahu. Břeh se blížil a otázku jsem nemohl odkládat.

„Lojziho Markuse znáte?“

„Lojziho. Znám ho.“

„Co je s ním? Jak vypadá?“

„Má deset krav. Taky jsme měli krávu. Do loňska.“

„Je v pořádku, co?“

„Je. Stará Markusová už není. Znal jste ji? Jeho matku?“

„Znal. Byly časy, že jsem tady znal kdekoho. Ale vás ne.“

„Já tu jsem patnáct let. Patnáct zatracených let.“

„Bývalo tady moc hezky.“

„Bylo a není. A co by, každý je k něčemu zakletej, dokud nám to neutrhne břeh pod nohama. Koukejte,“ pustil se jednou rukou bidla a ukazoval po proudu. V měsíčním světle se sunuly po hladině bělavé chuchvalce vyvržené útrobami cukrovarů, pahýly větví a toulavé roztřepené ostrůvky trávy, rákosu a jílu. „Copak tohle,“ mávl rukou na větve a listí, „to někde zas napršelo, ale tamhleto svinstvo. Lidi všecko zničí. I tu řeku. A přijdou ještě horší věci. Uvidíte, že přijdou. Nejdřív zničí lidi řeku a pak sebe.“

„Počkejte po válce,“ povídám, „všecko se změní k lepšímu.“

Vrátila se mi dobrá nálada. Když se člověk zbaví pochyby, která ho delší čas pronásledovala, má nárok na dobrou náladu.

Řeko, měníš kůži a vůně, ale vespod je jiný proud a protéká za vyrušeného bubnování všech minulých vůní a pachů a v tom neúnavném dešti lze rozeznat hořký pot i sladkost hnití i kyselost trávy i řezavý kovový pach acetylénu z karbidové svítilny na rybářově kole. U dna se převalují vůně. Hladina je klidná a tváří se, jako by o ničem nevěděla. Její paměť padla ke dnu.

Před lety jsem namaloval obraz a pojmenoval jej „Vzpomínka na otce“. Obraz zachycoval měsíc, který se zrcadlí v kaluži na dně pramice.

Z přívozu na řece si pamatuji vlastně jenom dvě věci. Jak se převozníkovi pohybovala pod pláštěm z plachtoviny neúměrně veliká lopatka, jak mu napínala na zádech vyrudlou plachtovinu, a pak si pamatuju měsíc v kaluži. Převozník přecházel na druhý konec prámu, šlápl do kaluže a nebe v kaluži pokrčilo čelo a měsíc, který se podobal zlatým ústům, se rozhýbal, měnil tvar a zdálo se mi, že hovoří.

Na obraze, kterému jsem dal jméno „Vzpomínka na otce“, přijímá měsíc podobu otcovy tváře. Je to tvář otce, když vystoupil z pramice. Osvěžený a podnikavý. Nevím, jestli všichni na obraze vidí otcovu tvář nebo měsíc nebo kaluž na dně pramice. Pronásledují mne přídavným jménem: abstraktní. Mně však stačí podívat se na obraz a hned se mi vrátí chuť té noci s měsícem, kterému se říká luna, s nahrblým převozníkem a zelenou hvězdou.

Otec vystoupil na břeh a rozpovídal se:

„Všechno je vlastně daleko lepší, než jsem čekal. Lojzi má deset krav, možná že poneseme i máslo. A jeden četník nemůže mít oči všude. Půjde po pěšině. Ale my půjdeme jinudy. To dá rozum. Půjdeme rovnou přes luka. Tamhle,“ ukázal otec nalevo do tmy, „je tůň. Projdeme mezi mrtvým ramenem a tůní a náramně si zkrátíme cestu.“

Vyrazili jsme tím směrem a skřípění kladky na laně se nám vzdalovalo, až umlklo. Do nesmírného prostoru mezi nebem a zemí vtrhlo ticho, povodeň ticha. Jen otcův tlumok tikal tvrdošíjně a já čekal, že se přivalí nějaká veliká vlna ticha a umlčí i jej. Ale tlumok tikal. Prázdný hladový tlumok člověka a obrovský vesmír.

S očima zvednutýma k nebi jsem zakopl o krtinu. Svalil jsem se a leknutím ani nevykřikl. Pomalu jsem se zvedal.

„Člověče,“ řekl mi otec a to oslovení se mi neobyčejně líbilo. Povyšovalo mne do stavu dospělých. „Člověče, tady je krtků, až to není hezké. Shánějí si potravu. Jako my. Shánějí a shánějí potravu. Jako my. Zeměkoule se točí, hvězdy svítí a my sháníme potravu.“

„Já bych nechtěl být krtek,“ říkám, „když bych nebyl klukem, chtěl bych být malým psem. Ne velikým, ale malým. Malý pes může všude. Jeden malý pes vlezl na pouti do cirkusu pod plachtou.“

„Což o to,“ řekl otec, „člověk by si vybral. Já bych byl raději vlaštovičkou. Všechny vlaštovky teď spí a zdá se jim o teplých krajích, kam odletí.“

Nedivil jsem se otci, že myslí na spaní. Doma jsem nikdy nechtěl jít spát. Postel ve mně budila odpor. Ale tady, v těch obrovských prostorech, byla představa malé bezpečné postele docela milá. Strach ze mě spadl, měl jsem láskyplné myšlenky a týkaly se mé proměny v malého psa a také otcových zápasů s kluky a představoval jsem si s pýchou, jak se otec nevzdává a nevzdává.

Šli jsme dost dlouho, než si otec uvědomil, že jsme zabloudili. Narazili jsme na rákosí vysoké jako zeď a podle té zdi z rákosí jsme pochodovali celou věčnost. Otec se několikrát pokusil rákosí rozhrnout, aby dohlédl na druhou stranu. Rozhrnul je a za rákosím bylo zase jenom rákosí, svět odtud až na konec byl zarostlý rákosím.

„Býval tu přece přechod,“ bručel otec. „To mi nejde do hlavy, co s tím přechodem udělali.“

Rákosová zeď skončila nečekaně. Místo ní se prostřela olověná, lesklá, slznatá plocha tůně. Druhá strana byla porostlá křovinami. Ve svitu měsíce se proměnily ve spící stádo.

„A máme to,“ zvolal otec, „a máme to.“

Díval jsem se na otce, jak se otáčí jednou k tůni a k spícímu stádu a jednou do prérie, a nerozuměl jsem, co máme mít. Vtom někdo povstal téměř u našich nohou. Doposud jsme ho nezpozorovali a oba jsme sebou trhli. Povstal ze stínu skoro pod našima nohama.

Muž se napřímil a natáhl a protáhl a byl větší o hlavu než otec a hubený i v pogumovaném kabátě, který mu odstával.

„Vy byste mě polekal,“ řekl otec.

„A vy mi polekáte ryby,“ řekl muž. „Pokud tady ještě nějaký jsou. Voláte a voláte.“

„Tak promiňte,“ odpověděl otec, „my hned jdeme zpátky.“

„Kvůli mně si můžete jít třeba dopředu.“

„Musíme zpátky. Nějak jsme tu zabloudili.“

„A kam chcete?“

„Býval tady v rákosí přechod na druhou stranu,“ řekl otec. „Že tu býval přechod?“

„A taky je. Počkejte, dovedu vás.“

Hubený rybář zmizel ve tmě, a když se vrátil, oznamoval:

„Dohlídne mi na pruty, můžeme jít.“

Ukázalo se, že otec přechod na druhou stranu minul. Bylo třeba rozhrnout rákosí a potom se objevila uzoučká pěšina s podezřelými tmavými místy.

„Jděte po drnech,“ radil rybář, „nebo si naberete bláto.“

„Já to tu znám,“ řekl otec, „jenom jsem nemohl najít pěšinu.“

Šli jsme za sebou v úzké chodbě mezi vysokým rákosím, nejdřív rybář, pak já a za mnou otec. Pokaždé, když chtěl rybář něco povědět, zpomalil krok, aby se mohl obrátit hlavou dozadu. Jednou se dokonce znenadání zastavil a já do něho narazil.

„Pomalu, mládenče,“ řekl, „tady se nepospíchá.“

Význam těch slov jsem pochopil později. Byli jsme vlastně s otcem cizí živel v tomto prostředí, jakkoliv se otec dušoval, že zná všechny zdejší kouty. Přišli jsme z města, kde spěch zviřuje prach a kde jsou na křižovatkách hodiny, abys měl čím měřit míru spěchu. Přišli jsme ze světa, kde se žije život po odstavcích, které si určil člověk. Tady jsme byli stranou toho odstavcování a blíže něčemu, co nám bylo blízké a čeho jsme se současně báli, i když jsme nevěděli proč. Nevyznali jsme se, to je to pravé slovo, nevyznali jsme se. Ve svých devíti letech jsem ještě nikdy nezažil tolik přírody pohromadě, tolik nedlážděné přírody. Putovali jsme, dvě cizí, trochu zmatená tělíska, modrými žilami noci.

„Jdete na návštěvu nebo na výlet?“ vyptával se rybář.

„Skoro návštěva a skoro výlet,“ řekl otec.

„Rozumím, rozumím. Koukněte na oblohu. Jasná, co? Sázím se, že dneska přiletějí.“ Rozhrnul rákosí a vyšli jsme na břeh. Stezka byla dobře ukrytá. „A teď do stráně,“ řekl, „chcete do vsi?“

„Já to tu znám,“ řekl otec, „jestlipak je u Třech křížů ještě hostinský Vacek?“

„Je. Jestli myslíte syna. Mívali pivo, pane. Ale teď. Ježíši. Jak se tím může někdo opít, nevím. A vidíte, loni zmlátili u Třech křížů Markusova čeledína. Ležel před hospodou ve škarpě a nehýbal se. Kdo ti to udělal? Nevím. To povídal v nemocnici. Nevím. Koukejte, to jasno. Dneska přiletějí, jistá věc.“

„A co Markus? Jaký je?“

„Jaký? Má mladou ženu. Pěknou. Takový je.“

Za řeči jsme se dostali k tůni z druhé strany, ke stádu vrbových křovisek. Hubený rybář se zastavil, upřeně pozoroval měsíční jiskření šlehající po klidné hladině tůně.

„Nemůžu spát, když svítí měsíc,“ začal se nečekaně svěřovat, „ale oni přiletějí, a to nebude spát víc lidí, to mi věřte. Vidíte tamten pruh lesa? Za tím lesem leží někde Německo. Tam to začne. A pane, červená záře přes celý nebe. A já? Postavím se tady na stráň a kážu: Dobře vám tak. Rošťákovi jste dali vládu. Rošťákovi.“ Hubený rybář se rozčilil a mluvil stále hlasitěji.

Připadal mi jako prorok z dějepravy. Stojí na stráni se vztaženýma rukama a pod vztaženýma rukama propadá zkáze daleké město, věže se řítí k zemi, z oken vybuchuje požár, na nosítkách nesou mrtvého přikrytého plachtou a zpod plachty trčí zablácený střevíc. Ještě několik otřesů a z ulice se stane náměstí. Uprostřed stojí Lotova žena s šílenýma očima, nehýbá se a požár po ní třepetá vzhůru a dolů, světlo a stín, světlo a stín. A pak se rozsvítí v sále a všichni kašlají a čekají na hlavní film.

„Dobře vám tak,“ vzrušoval se rybář, „dneska nebude nikdo spát. A já,“ dodal mírněji, „nejsem zlý člověk, nikdy jsem nebyl, nebyl a nebudu.“ Odvrátí tvář od rozlitého měsíce na vodě a povzdechne: „Nene, žádný slitování.“

Rybář šel s námi pořádný kus cesty a už nám cestu nemusil ukazovat, doprovázel nás jenom proto, aby se mohl vypovídat ze své nenávisti. Nosil v sobě asi veliké zklamání, protože jenom veliké zklamání dává vyrůst tak veliké nenávisti. Marně se snažil otec na něm něco vyzvědět o Lojzim Markusovi. Rybářova starost byli Němci. Vždycky se na ně rychle dostal.

V půli stráně se s námi rozloučil a zůstal stát a díval se za námi, s lítostí, že nám nesdělil všechno, ale všechno nám stejně sdělit nemohl. Často jsem si na toho rybáře později vzpomněl. Když se mi práce nedařila a v zoufalé zlosti jsem lámal násadky a štětce. Zklamání a vzteklá úzkost, že nic nesvedu, že se mi už nikdy nic nepodaří, se proměňovaly v nenávist. Co všechno a koho všechno jsem obviňoval a nenáviděl, bez úvahy, přímočaře, já, který jsem měl odjakživa k přímkám stejný vztah jako ke lži a k podvodu.

Dávno si nemyslím, že by pravda byla záležitostí přímek, lež bývá přímočařejší a důvěryhodnější. Nevíme, proč byl stvořen vesmír, nevěříme-li v Boha – ale ani pak si nejsem jist, co tím mínil – a docela už nevím, proč jsem byl stvořen já, k jakému účelu, ale jako strom ví, že bez slunce není života, a proto za ním míří, tak i já vím, že to spletité klubko paprsků, ke kterému nepřestávám mířit, se jmenuje poznání, a to je jediná pravda. Čím jsem starší, tím víc mířím rozumem. Tehdy jsem mířil citem. Ale možná že jsem tehdy, jako chlapec, byl cíli blíž.

„Počkej,“ řekl mi otec a zajel si pravou rukou pod hubertus, rozepnul si knoflíček košile a vyhledal srdeční krajinu. Ten, kdo mu sevřel srdce, otevírá pěst jen pomalu a zdráhavé.

Otec stál a díval se k zemi.

Ohlédl jsem se dolů na stráň. Rybář ještě nezměnil postoj. Jenom jsem na tu dálku už nemohl poznat, jestli se dívá za námi, nebo na oblohu nad lesem.

Nějaký poutník volá houkavě na převozníka, aby mu pomohl na druhou stranu. Z návrší je houkání slyšet ze tří stran, toulá se po krajině a bloudí. Ale co když převozník usnul? Pak je všechno, co jsme zanechali na druhém břehu, ztraceno. Hou, hou, hou… Někdo touží po druhém břehu a volá znovu a znovu, dokud se jeho hlas neroztřepí a nevyschne. Potom se ozve skřípnutí, jako by kladka brousila lano nebo jako by někdo vzlykal. Jako by se nám blížil přesto, že mu každý pohyb působí bolest.

Ještě že jsem měl s sebou syna. Mám-li být upřímný, putování za proviantem ve mně vyvolávalo trvalý stav ponížení. V míru se tomu říká obchod. Jeden prodává a druhý kupuje. Za války se to podobalo falešné dobročinnosti. Kdo vás okrádal, tvářil se jako chlebodárce. Za určitých okolností můžete být přinuceni přijmout jeho zlotřilou hru, protože jinak byste odtáhli s prázdnou.

Ještě že jsem měl s sebou syna. Cítil jsem, že se mi obdivuje. Konečně, čemu se devítiletí chlapci neobdivují. Mne to však v mém postavení posilovalo. Neměl jsem o sobě nejlepší mínění. Pro pár brambor. Jenomže brambory tehdy nebyly.

„Arnoštku,“ povídám, „teď ti něco ukážu. Ty vrátka nemají kliku, vidíš?“ Byla to prkenná vrátka do dvora, na petlici. Arnošt se na mě podíval, vždycky ode mne čekal ohromné věci. Naprosto důvěřoval mým schopnostem. I těm, které jsem neměl. Zatáhl jsem tedy za provázek, který byl provlečen otvorem po suku a na konci zauzlený. Zatáhl jsem jako kdysi a vytáhl na druhé straně kolík z železného oka.

„Sezame, sezame,“ povídám a strčím do vrátek.

Pes se vyřítil z boudy se štěkotem. Naštěstí měl krátký řetěz.

„Bryku!“ křiknu na něho, ale samozřejmě, kolikátý to už musil být Bryk od té doby. Nepřestával štěkat.

A tu někdo vystoupil z dlouhého stínu před stodolou, určitě ji přistavěli, tak velikou jsem si ji nikdy nepředstavoval, vedlo se jim asi moc dobře.

„Barone!“ okřikl ten člověk psa a pes zalezl do boudy. Poznal jsem, kdo k nám jde, teprve když mu dopadlo světlo měsíce na tvář.

„Koho hledáte?“ povídá starý Markus.

„Vašeho syna.“

„Jo. Mýho syna.“

„Lojziho.“

„Lojziho. Jo.“

„Nevíte, kde je?“

„Spíš bych věděl, kde není. Doma není.“

„Ale my nejsme zdejší. Jedeme zdaleka.“

„No jo,“ povídá starý, „tak musíte zkoušet. Jděte dozadu. Třeba je v sadu. Někdy bejvá v sadu.“

Znal jsem ten sad z dřívějška. Stály v něm ve čtyřech řadách jabloně a jejich větve se dotýkaly, uhýbaly si navzájem a splétaly se. Jabloně byly staré a dlouholetá zkušenost nutila větve do směrů, které byly pro mne čirou záhadou.

„Podívej se na ty větve,“ upozorňuju Arnošta, „jen se na ně podívej.“

Prohlíželi jsme si spleť řídce olistěných větví a za tou těžkou i lehkou dřevěnou sítí se lesklo nebe. Myslím, že Arnošt pochopil, co jsem mu chtěl ukázat, že nešlo jen o větve, ale o tajemství života. Okázale je naznačovaly svými křivkami. Rozhodně jsme stáli pěknou chvilku tiše s hlavami zvrácenými nazad.

„Hej, co vy tam?“

Podle hlasu jsem hned poznal Lojziho. Dávno jsem ho neslyšel, ale tohle nemohl být nikdo jiný. Hlas měl trochu ospalý jako tenkrát, a to, co by od jiného znělo jako rozkaz, vycházelo z jeho úst jako rozpaky a váhání.

Ležel v trávě pod jabloňovým stromem.

„Hej, ztratili jste něco?“

„Neztratili,“ povídám, „ale rádi bychom našli.“

„A co by to mělo být?“

„Člověče,“ povídám, „to jsem já, Franta Bezděk.“

„Cože?“ ptá se Lojzi a leží stále v trávě.

Jdu k němu blíž a nastavím obličej, aby lépe viděl.

„Franta,“ povídám, „Bezděk.“

„Bezděkbezděk. Aha, z gymnázia. Mám pravdu? A co tady děláš?“ Lojzi leží v trávě dál. „Jestli máš čas, tak se posaď ke mně. Řekni mi něco. Kde teďka žiješ?“

„V Praze.“

„V Praze je blaze.“

„Kde dneska není.“

„Co vy Pražáci víte o práci. Podívej, to jsou ruce. Dneska bych už nic nenarýsoval.“

Jeho rysy na gymnáziu. Rýsoval doma v posteli. Jednou převrhl do postele tuš. Tak vidíš, řekla mu jeho matka. A to bylo všechno. Rýsoval v posteli vždycky. Psal v ní úkoly, učil se v posteli. Jeho ctižádostivá matka se učila s ním. Vyběhla bříza běličká… jarní námět písemné práce. Matka mu ji tehdy vypracovala i s Hálkovým životopisem. A on ji opsal do sešitu v posteli. Máš horečku? zeptal jsem se ho. Proč bych měl mít horečku, divil se. Protože ležíš v posteli. A teď ležel v trávě.

„Takhle tě nepamatuju,“ povídám.

„A jak mě pamatuješ?“

Rozumí se, že jsem mu nemohl povědět, jak ho pamatuju v posteli. Nevím, jestli by mu bývalo milé připomenout mu rysy a učení, když mu ani postel, ani matka nepomohly a stejně v kvartě musil odejít ze školy.

„Tak, jinak,“ odpověděl jsem neurčitě. Ale vzpomínka na postel byla asi ve vzduchu.

„Že bych ležel v trávě, nepamatuješ, jen to řekni. Ale já tu koukám na hvězdy, rozumíš, koukám na hvězdy a to je všechno… Mluvil jsi s někým na dvoře?“

„S pantátou.“

„Vykládal něco?“

„Ne.“

„Tohle je tvůj?“

„To je můj syn,“ povídám, „Arnoštek. Bude mu devět.“

Lojzi ležel a mlčel. Zdál se mi smutný a byl bych rád, aby byl veselý. Veselí lidé jsou přející. Přemýšlel jsem, co mu pochválit. Pochvala dovede rozveselit každého člověka.

„Slyšel jsem,“ povídám, „že máš moc hezkou ženu.“

Posadil se:

„Kdo ti to vyprávěl?“

„Ale. S nějakým rybářem jsem mluvil u tůně.“

„A lidi budou mluvit a budou mluvit.“

Ne, nevybral jsem si správnou cestu. Zkusil jsem to jinak:

„A máš prý deset krav.“

„Dvanáct,“ opravil mě.

„To je nádhera, ne?“ pokusil jsem se nadchnout. Když jsem si představil mléko, smetanu, máslo a sýr, opravdu se mi podařilo nadchnout se. V těch hubených letech to už byl důvod k nadšení.

„Nádhera,“ řekl, „a čeledína mrzáka.“

Snad bude nejlepší, když budu mlčet. Budeme mlčet a snad začne on. Seděli jsme v trávě, noc byla teplá, ale přece už jen podzim, a teplo se drželo jen v tenké vrstvě mezi větvemi a trávou. Z trávy a větví vyprchalo, sotva zapadlo slunce. Arnoštek se otřásl.

„Proběhni se,“ poradil jsem mu.

Proběhl se dvakrát třikrát mezi řadami jabloní a my s Lojzim jsme mlčeli. Mlčení začínalo být trapné a sedět na prochladlém drnu bylo čím dál tím nepříjemnější. Přestalo mě to bavit.

„Máš nějaký brambory?“ povídám. Plánoval jsem si, že na něho půjdu psychologicky, a teď jsem se všeho vzdal. Jen abych už měl celou věc za sebou, už aby to bylo za mnou.

„Brambory,“ řekl a zase se položil do trávy. Řekl to slovo bezbarvě, takže mě nechal na pochybách, jestli brambory má, nebo nemá. Držela se v něm asi nějaká vnitřní horkost, že mu studená tráva nevadila. Vstal jsem.

„Ty už jdeš?“ zeptal se.

„Ne,“ povídám, nechtěl jsem ho urazit. „Je mi jenom trochu zima.“

„Vy Pražáci. Ústřední topení, to je vaše. Pamatuješ?“ Přešel náhle k jiné látce: „Pamatuješ, jak tě na škole všichni zpráskali? Všichni do jednoho?“ Tohle téma ho, jak se zdálo, uspokojovalo. „Zpráskali jsme tě, pamatuješ?“

Byl bych se bránil, byl bych mu řekl, že jeho jsem zpráskal já a že jsem ten zápas nechtěl vyhrát, a byl bych mu řekl moc věcí, ale jel jsem pro brambory, a ne pro pravdu. Nějak se mi to rozdělilo. Usilování o brambory a usilování o pravdu. Nebylo to dobré. Myslím, že by se nikdo neměl propůjčit k tomu, aby si oddělil honbu za potravou od honby za pravdou. Nakonec na to každý jenom doplácí. Ale tenkrát jsem si ještě myslil, že jsem chytrý a že se dá něco vyhrát, když kývnu jeho lži.

„No jo, zpráskali,“ povídám.

„Nandal jsem ti to, co?“

„Nandal,“ povídám. Bylo mi z té hry nanic. Zatoužil jsem aspoň trochu se očistit. „Pamatuješ,“ povídám, „jak ses topil u samýho břehu a jak jsem tě vytáhl?“

„Pamatuju,“ posadí se v trávě, „jak bych nepamatoval. Jak jsi pro mě hrábnul a sám jsi šel ke dnu. Nakonec jsem tě musil tahat já.“

Tohleto, panebože, tohleto. Raději si už se vzpomínkami nezačínat. Bylo mi opravdu nanic. Lojzi pookřál.

„Pamatuješ se, jak jsem ti dělal umělý dýchání?“ povídal.

Umělé dýchání jsem mu ovšem dělal já. Zatracené brambory.

„No jo,“ povídám.

„Ty jsi byl vůbec hrozný nešika,“ řekl Lojzi. On, který dělal v posteli i rysy. On, který nedovedl kotrmelec stejně jako já. Panebože.

„No jo,“ povídám.

„Brambory bys chtěl,“ říká a zvedá se z trávy pomalu, pomaličku, ospale a zdráhavě. „Ústřední topení v Praze máte, ale brambory ne, viď?“

Na to už jsem neřekl nic.

„Tak půjdeme,“ protáhl se, „stejně vylézá mlha.“ V dolním koutě sadu se odvíjely nad zemí bílé stuhy. Cítil jsem ve vzduchu ryby. Ryby a páru. A jak jsme odcházeli ze sadu, ucítil jsem i brambory.

Řeko, která měníš čtyřikrát do roka kůži, měj strpení s námi, kteří se už nikdy nemůžeme vrátit do své svlečené kůže. Stěží bychom ji poznali, kdybychom ji někdy našli. Jak hustě je popsaná, ale jakým rukopisem. Tohle že jsme psali my, tohle písmo neurčité a mizející jako dech na skle? A jak se nám zdálo tehdy důležité a věčné. Nežli jsme svlékli kůži.

Vůbec jsem otci nerozuměl. Nyní byli vlastně otcové dva. Jeden v krátkých kalhotách, student, vždycky jsem si ho představoval v krátkých kalhotách, snad proto, že student vedle nás v domě nosil krátké kalhoty, jeden otec byl student, kluk, kamarád, který zápasil s celou třídou a vyhrál nad Lojzíkem. Tenhle otec mi byl blízký, s ním jsem si rozuměl, s tím jsem si povídal, i když otcovo tělo za ta léta vyrostlo a zestárlo, ale s tím klukem v něm jsem si dobře rozuměl. A pak jsem měl ještě jednoho otce, velikého a starého, který mluvil a žil jako velcí a staří lidé, měl dospělé myšlenky a chování, a jak jsem ke svému úžasu právě slyšel, lhal jako všichni dospělí. Já vím, dospělí někdy lžou z milosrdenství nebo ze soucitu, ale to, že se otec zúčastnil lži, nemělo tyhle důvody, nechápal jsem proč a ohromně mne to překvapilo. Překvapilo a dopalovalo a také jsem byl z toho smutný.

„Arnoštku,“ obrátil se ke mně otec, ale to už jsme byli na zpáteční cestě a otec nesl na zádech tlumok plný brambor. „Arnoštku, zapomeň, co jsme si s Lojzim povídali. Tak to bude nejlíp. Zapomeň na to a nic si z toho nedělej.“

Kluk, který se v otci schovával, mu, jak bylo vidět, nedával pokoj. Ten kluk mu vyčítal zradu. Otec tušil, proč jsem smutný, proč nemluvím a proč se tvářím tak, jak se tvářím.

„No tak,“ řekl otec, „hlavně že máme brambory.“

Neměl jsem dojem, že je hlavní věc mít brambory. Byl jsem mladý, hlad jsem neznal a nikdo mě nemohl přesvědčit, že brambory jsou hlavní věc. Z brambor jsem si moc nedělal. Nebyly pro mě to hlavní. A pak, probouzel se ve mně nejasný pocit nebo tušení, že je otec také nepokládá za to hlavní, že jenom hledá omluvu pro svoje jednání.

„Jsou takové situace,“ řekl mi, „počkej, až budeš větší.“

Neustával hledat nějakou výmluvu.

„Ale ty jsi s ním zápasil a vyhráls,“ řeknu.

„Jakpak ne,“ řekne otec, „nandal jsem mu to deset nula.“

Jdeme zase do té stráně za vsí a otec se zastaví, vsune ruku na hrudi pod hubertus a stojíme a já zase vidím čtvercovou komoru se žlutou žárovkou na drátě u stropu, hromady brambor, hromady jako uhlí u nás v Praze ve sklepě. Jak může být nouze o brambory, když je někde tolik brambor. Podívám se na Lojziho, na jeho vykrmené tělo, vykrmený obličej a tlustý krk a je mi všechno jasné, vede nás sem, aby se nám svými bramborami pochlubil, aby se vyvyšoval. Každý si opatřuje moc nad lidmi jinak. Lojzi si opatřoval moc nad lidmi tím, že jim přenechával nebo odpíral potravu. Přečetl jsem si to v jeho očích pod světlem žluté stropní žárovky.

„Naber si,“ vybídl otce, „nacpi si ruksak. Potom ruksak zvážíme.“

Hned mi napadlo, že by měl otec nejdříve zvážit prázdný tlumok a odečíst jeho váhu od brambor. Tlumok byl z první světové války, tvrdý, propocený a promaštěný, čert ví, v kterých Dolomitech nebo Ukrajinách se nasytil neviditelným prachem, byl těžký ten válečný tlumok, nevím, kolik mohl vážit, ale vážil dost a byl by vyvážil pěknou hromádku brambor. Otec se však nebránil. Naplnil tlumok a Lojzi stál nad ním, rozkročený, paže mu pro tloušťku odstávaly od těla jako větve smrčku. Vypadal spokojeně. Vypadal vítězně.

„Jen si naber,“ pobízel. Bezpochyby se těšil, že otec ponese těžký tlumok. Pro nic jiného ho nepobízel. „A teďka to zvážíme,“ oznámil, sotva otec zavázal tlumok.

V koutě stála decimálka. Otec na ni položil tlumok. Jazýček na váze se ani nepohnul. Lojzi chvíli šoupal závažím, pokoušel se jazýček rozhýbat silou a nakonec do váhy kopl. To pomohlo. Jazýček se vychýlil.

Stál jsem s otcem na stráni za vsí a čekal jsem, až otec vydá povel k dalšímu pochodu. Čekal jsem a počítal v duchu, kolikrát jsme byli okradeni. Za prvé: nezvážil tlumok, za druhé: rezavá váha vážila v sedlákův prospěch, za třetí: otec zaplatil několikanásobně víc než v krámě.

„Udělal jsem ti cenu,“ řekl Lojzi. „Každý ve vsi bere víc, než jsem ti počítal.“

A otec řekl:

„Děkuju.“

„Proč jsi mu děkoval?“ zeptal jsem se, jakmile jsme vyšli na náves.

„Možná že se sem budeme vracet.“

„Sem se už nikdy nevrátím.“

„Nikdy, Arnoštku, nevíš, kam se budeš musit vracet.“

Vůbec jsem otci nerozuměl. Byl hrozně veliký a dospělý a toho kluka v sobě pořádně zamkl, aby mu do toho nemluvil.

Konečně si otec odpočal, vystoupíme na návrší a odtud to jde stále z kopce na luka a k přívozu.

„Přece nechceš, abych se s ním hádal,“ řekne otec znenadání. A mně je, jako by po tom toužil, pohádat se s Lojzim, hned a třeba tady, na místě.

„Všecko překroutil,“ postěžuji si nahlas.

„Právě,“ řekne otec, „všechno překroutil. I o tom topení v řece mluvil nesmysly.“

„A ty jsi mu kýval,“ zabručím polohlasně.

„No dobře,“ řekne otec.

Myslím, že jsme oba měli na příhodu stejný názor a jen proto jsme se hádali a nikam to nevedlo. Názor na příhodu jsme měli stejný, lišili jsme se jenom v pohledu na ty brambory. Každý z nás viděl v tom tlumoku něco jiného. Říkali jsme tomu brambory, ale ve skutečnosti měl obsah tlumoku jiné jméno.

„Víš co?“ řekne mi otec. „Nebudeme se o tom bavit a zapomeneme na to. Můžeme si povídat o jiných věcech. Jestli chceš, můžu ti vyprávět o vlaku z Jičína do Turnova.“

„Povídej,“ řekl jsem. Historku o vlaku jsem znal. Vlak vyjel z Jičína, a než dojel do Turnova, ztratil komín. Tenkrát. Za starých časů. Znal jsem všechny otcovy historky, ale rád jsem je poslouchal znovu a znovu. Tentokrát jsem si však dal vyprávět z lítosti. Litoval jsem se. Bylo mi, jako by mi někdo něco vzal.

Na první pohled se zdá, že rovina vede k cíli bez překážek. Topoly a stavení patří však protějšímu břehu. Řeka plyne nepozorována a chodec netuší, že se s ní zanedlouho setká. Jde a upírá oči na vrcholky topolů, na zeď stavení a dál a dál. A to všechno už je na druhém břehu, ale chodec to netuší. Rovina se tváří, jako by vedla k cíli bez překážek.

„Arnoštku,“ povídám, „koukej, tamhle jde ten rybář.“ Ulevilo se mi. Šlapali jsme po ztvrdlých krtinách podél rákosí a už jsem měl strach, že jsem zase minul přechod mezi mrtvým ramenem a tůní. Rybář se také chystal přejít na druhou stranu. Přidal jsem do kroku a zavolal jsem:

„Hej, počkejte na nás!“

Počkal. A když jsme k němu došli, poznal jsem, že to není ten hubený rybář, ale četník a plášť, který měl na sobě, nebyl rybářský, ale četnický.

„Promiňte,“ povídám, „myslel jsem, že… jsou tady rybáři, ale na druhé straně tůně, a s jedním jsme hovořili…“

„Nic se nestalo,“ povídá četník, „už jste něco chytil?“

Tak dobře, co se dá dělat.

„Nestojí to za řeč,“ řeknu.

„Já vám povím, čím to je. Nikdo se tu o ryby nestará. Každý by jenom chytal a nikdo si nedělá s rybama starosti. Když chci mít radost, musím mít i starost. Není to pravda?“

„To víte, že ano,“ povídám.

„Nejdřív starost a pak radost.“

„To je krásná sentence.“

„Co jste říkal?“

„Krásná sentence.“

„To je dneska taky,“ povídá četník.

Doprovázel nás k přechodu mezi rákosím, protáhli jsme se na druhou stranu za jeho širokými zády a bez ustání jsme hovořili o rybách a rybářích, vodě a návnadách. Byl docela příjemný a úplně jsem zapomněl, jak jsem se na pramici při slovu četník polekal. Pustil se dokonce do řeči s Arnoštkem. Ptal se ho, do které chodí třídy, jakého mají pana učitele, ptal se ho jako pošetilý strýček. Četníci to mají lehké, vědí, co se smí a co ne, a vědí, co si člověk může dovolit. Proto, že jim patří jeden z mnoha druhů moci. Četník mi připomněl Lojziho. Ten také věděl, co si může dovolit, a dovolil si. Měl svoje sebevědomí v komoře plné brambor, mohl si dopřát ponižovat mě, měl svou jistotu v komoře plné brambor. Moje jistoty byly nejistoty.

Vyšli jsme z rákosí na pevnou půdu a v dálce se rozhoukala siréna. Nahoru, dolů, houpavě, chvějivě.

Četník se podíval na oblohu a řekl:

„Kdo by to dneska nečekal. Svítí měsíček. Taková možnost ani není, aby nepřiletěli.“

Siréna v dálce dohoukala a jiná v ještě větší dálce pokračovala tence a vysokým hmyzím hláskem. Všechno vypadalo neškodně, tady uprostřed luk a tůní a lesů. Přírody se to netýkalo. Na Prahu a na náš byt, na ženu a babičku jsem pomyslil až pak, když se za pruhem lesa na obzoru, někde v daleku, ozval tlumený zvuk, jako když pečená jablka pukají v troubě. Nevím, proč jsem si zrovna vybavil pečená jablka, snad proto, že od tůně vanula sladce hnilobná a nakyslá vůně. Obloha nad lesem zrůžověla. Záře rostla a klesala a pečená jablka pukala.

„Vypadá to jako růžové chmýří, jako nic,“ povídám, „jako kdyby tam někdo foukal do růžového chmýří. Jako nic to vypadá.“

Stáli jsme na lukách v měsíčním světle, nic mi nepřipadalo hrozné, všechno bylo velmi, velmi vzdálené, i setkání s Lojzíkem. Skutečná a blízká byla jenom tíha brambor na ramenou, ale i ta mi potvrzovala, že už je všechno za mnou a vzdálené.

„Tam se dějou věci,“ povídá četník, „rád bych věděl, k čemu je dobré vybíjet město za městem. Válka je válka, že ano. Ale tím nic nevysvětlíte.“

Jak říkám, byl to rozumný četník. Věděl, co se smí a co se nesmí, a leccos si nedovedl vysvětlit. Právě to poslední bylo na něm rozumné.

Řeko, tvá smutná místa jsou rány, které jsi zasadila, a ne ty, které jsi přijala. Zraněný břeh ztrácí mlčky písek. Takové ticho, jako když stařena vypustí na vodu bochník s rozžatou svíčkou, aby vyhledal utopence. Někde tu asi otiskl svoje těžká mokrá záda a v písku je důlek vytlačený mrtvou hlavou. Tak naléhavé ticho. A ještě němost únavy a úžasu těch neblahých lovců, jak se skláněli nad ležícím. A němost měsíce, který je tak vzdálený, že jeho pláč k nám nedolehne.

Vzal jsem otce za ruku. Byla teplá, ale můj strach v ní neroztál. Odjakživa jsem měl větší strach z temného a tlumeného dunění než z pořádné rány. Bál jsem se tlumeného hromu v dálce, temného bušení ve výlevce a ve vodovodních rourách činžovního domu. V tlumeném bušení bylo něco zlověstného, ty přidušené zvuky byly přípravou velkých neblahých událostí, tajemných a nepojmenovatelných, před kterými jsem úzkostně tajil dech.

Na obzoru to temně a tlumeně dunělo.

„Nono,“ řekl otec při zvlášť silném zadunění. Naznačoval tím někomu za lesem, aby už přestal, aby znal míru a nepřeháněl. Ale za lesem měli svůj rozum. Nebo si aspoň myslili, že rozum mají. A nedali si poroučet. Jejich páni nechodili po lukách s bramborami v tlumoku.

Vraceli jsme se k přívozu po cestě. Nebylo už před kým se skrývat. Četníka jsme poznali a rozloučili jsme se s ním za tůní. Nemusili jsme se zdržovat oklikami. Jenom dunění a záře na obzoru nás zdržovaly. Každou chvilku jsme se zastavovali a ohlíželi. Záře zesílila. Dunění sláblo.

„Tak to vidíš,“ řekl mi otec, „tak to vidíš, Arnoštku. Nejde nám o nic víc než našim předkům před tisíci a tisíci lety. Třeseme se, aby nás nikdo nezabil, a třeseme se, abychom měli co jíst. Je to tak a je to smutné.“

„Ale nad ním jsi přece vyhrál,“ ozval jsem se já. Měl jsem jiné starosti než otec, a jak dunění ustávalo, až skoro nebylo slyšet, nabývaly ty starosti nové jasnosti a určitosti. Také jsem se pustil otcovy ruky a šli jsme každý spíš pro sebe než spolu.

„Nu dobře. A tebe to tak trápí?“

Co jsem měl otci odpovědět? Neodpověděl jsem. Všechno se mi zprotivilo, snad únavou, snad vzrušením, na všechno jsem dostal jaksepatří zlost. A teď, když dunění přestalo a červené světlo nad lesem bylo tiché, mohl jsem si zlost dopřát. Měl jsem zlost na brambory, na domýšlivého statkáře i na otce, který mu podlehl. Byl bych zlostí plakal. Ale možná že to bylo vysílení.

Měsíc drze svítil na napjaté břicho tlumoku. Luno luňácká, oslovoval jsem jej v duchu, ach ty luno luňácká. Zdálo se mi neobyčejně nestoudné zacházet se vznešeným slovem takovým způsobem. A mně se zachtělo dělat nestoudné věci, vybít na něčem nevinném svůj pocit zklamání. Vůbec jsem nebyl pokorný k nesmírnému prostoru, který mě obklopoval, ani jsem nepociťoval tíseň pod rozlehlou hvězdnatou oblohou. Ze všeho mi zbyl jen pocit vzteklé vzpoury.

Vraceli jsme se k přívozu po cestě, a proto jsme se dostali k řece dřív a musili jsme jít podél ní. Převozník měl pravdu, někde v horách napršelo. Voda stoupla za ten čas, než jsme se znovu s řekou potkali. A pořád po ní plynuly bělavé chomáčky pěny a větve a listí. Obcházeli jsme místa, kde jarní voda urvala kus břehu, taková smutná, mrtvá místa, tichá, kde ti napadne: tady se jistě někdo utopil, a jestli se ještě neutopil, je to místo připravené pro utopence, jako se připravuje scéna na divadle.

Tvrdohlavě jsem si umínil, že nebudu mluvit. Až ve vlaku. Možná. A možná až doma. A co kdybych už nikdy nepromluvil?

A přece jsem promluvil hned nato a bylo zbytečné, že jsem na otce zavolal. To, co mne zaujalo, spatřil otec dříve.

V malém zálivu zříceného břehu se točil vodní vír a kus větve olepené zaschlým bahnem se otáčel v tom víru, nemohl z místa a otáčel se a otáčel. Takových větví jsme už viděli víc, ale na tomhle plovoucím ostrůvku stálo kotě. Černé, se zdviženým ocáskem a nejistýma roztaženýma nožkama. Divil jsem se, že nemňouká. Spustil jsem se až na okraj písčinky a v jasném světle měsíce jsem poznal, že kotě otvírá tlamičku, jenže co vycházelo, bylo jen slabé sípání.

„Dojdu pro ně,“ řekl jsem otci. Nebylo od pevniny dál než dva metry. Kdyby nebylo víru, byla by se větev zachytila o křoví, které koupalo svislé větve ve vodě.

„A co tě napadá,“ řekl otec, „víš, jaká je tady hloubka? A potom, mokrý na nádraží?“

„Co když se kotě utopí? Přece ho nenecháš utopit.“

Bylo nespravedlivé podezírat otce, že by nechtěl kotěti pomoci. Neubližoval ničemu, co se hýbalo. Jednou jsme byli spolu na hřbitově, otec sázel na hrob kytky, a jak vyrýpl prsť, vyvalil se na světlo brouk, něco velmi ošklivého, snad larva brouka nebo co to tehdy bylo. Ihned jsem zvedl nohu, abych ten štětinatý váleček rozmačkal patou.

„Nech toho,“ řekl otec, „proč ho chceš zašlápnout?“

„Protože je ošklivý.“

„Jestli se tobě nelíbí, třeba se líbí jinému. A kdo ví, komu se třeba nelíbíš ty.“

Otec byl přesvědčen, že každá věc na světě má své místo. I člověk. I larva. A člověk se má ve světě chovat jako na návštěvě, nic neporazit, nic nerozbít, nic neponičit. Ostatně jednou bude návštěvy konec, odejdeme a přijdou na návštěvu jiní. Tak aby si měli kam sednout, z čeho se napít a čím se potěšit. Tohle byla otcova filozofie. Snažil se být na světě nenápadný, aby neporušil jeho harmonii.

Byl jsem k němu nespravedlivý a začal jsem mu vyčítat, že se o kotě nestará. Otec mlčel a nedbal o moji vzpouru. Uřízl kapesním nožem pořádný prut z topolu, sesmekl z ramen tlumok s bramborami, postavil jej na vyšší nesesutý břeh a sám sestoupil dolů na stržený drn a písek. Natáhl paži s prutem, zachytil plovoucí ostrůvek s kotětem koncem prutu a podařilo se mu ostrůvek vyprostit z víru. Opatrně postrkoval větev prutem ke břehu.

Znenadání zavál vítr. Větev se rozběhla z dosahu prutu a vplula do proudu. Osvobodila se a přidala se k chomáčům pěny, které táhly pod most a dál, až do moře.

Rozplakal jsem se.

Otec sebral tlumok, navlékl si jej na ramena, popadl prut a šli jsme podél vody k přívozu a kotě putovalo vedle nás po řece. Nad lesem kmitala bez ustání červená záře. Kráčeli jsme nyní přímo proti ní, ale hlídali jsme očima kotě.

„Uvidíš, že sklouzne do vody,“ vzlykal jsem.

„Ježíši,“ řekl otec, „co můžu dělat?“

Pak proud postrčil větev s kotětem blíž k našemu břehu. V dohledu byl opět stržený břeh a s ním naděje. Předběhli jsme po břehu plovoucí kotě a otec zase sesmekl tlumok s bramborami do trávy a sběhl dolů na písčinu.

„Jestli se to teď nepodaří, jestli teď už ne,“ řekl. Postavil se na okraj písčiny, špičky střevíců ve vodě, a vysunul ruku s prutem, jak mohl nejdál do řeky. Větev připlouvala, kotě na ní ještě stálo, ztuhlo v poloze, jakou si vynucuje na koťatech zděšení nebo zoufalství.

Stál jsem nahoře na břehu, odtud bylo lépe vidět na řeku. Sotva se však otci podařilo větev zachytit a vléci ji k písčině, rozběhl jsem se za ním. Vyrazil jsem a zakopl o tlumok s bramborami. Zprvu jsem si ani neuvědomil, o co jsem zakopl. Pak se přede mnou tlumok převalil a sjel po kluzké orosené trávě přímo do řeky. Prudce jsem máchl rukou, abych jej zachytil. Popruh tlumoku mne jen zlehka klepl přes prsty a měl jsem co dělat, abych včas zabrzdil a nesjel do řeky za tlumokem.

„Co je?“ vzhlédl ke mně otec. Větev s kotětem už byla docela blízko mělčiny.

„Tlumok,“ řekl jsem, „spadnul do vody.“

V té chvíli se otec sehnul a vzal kotě z větve a přitiskl si je na hruď.

„Kam spadnul?“

„Tadyhle,“ ukazuju, „tady, do vody.“

Na vodě nebylo nic znát. Ani bublina, ani kola. Byla to smutná voda, temná voda utopenců, hluboká. A na ní se otáčel malý dutý kužel vodního víru.

Otec vystoupil s kotětem ke mně a rozhlížel se po trávě, kde před chvílí stál tlumok. Přistoupil k samému okraji břehu. Podíval se dolů. Byla tam opravdu veliká hloubka.

Na podzim mění řeka kůži. Letní kůži poslala do moře a za letní odchází podzimní, za mírovou válečná, za válečnou mírová. Nikdy nesvlékne poslední, není žádná poslední, je jenom ustavičný pochod vody, vlny, které tlačí před sebou vlny, zadní naléhají na ty přední, přední postupují a zadní se stávají předními a na ně naléhají jiné vlny, aby převzaly v příští chvíli jejich místo. Pohled na pohyb vody uklidňuje jako každé pozorování prastarých dějů, jako pohled na západ slunce nebo na déšť. Ale vespod, pod proudem řeky, která ubíhá, je jiný proud a teče opačným směrem, zpátky k pramenům. Je to voda nezapomnění. Zneklidňující a vzrušující proud. Dotýká se všeho zahojeného i nezahojeného a znovu omývá stržené břehy, které v sobě přenášíme, zatímco naše pleť přijímá vrásky, zatímco měníme kůži. A každá vráska znamená věrnost našemu životu.

„Myslel jsem, že si jedete na druhou stranu pro nějaký proviant,“ povídá převozník, „a vy si nesete kotě.“

„To není kotě, to je úplný mořeplavec,“ povídám já.

Převozník zavrtěl hlavou. Nebyl v dobré náladě. Musili jsme na břehu čtvrt hodiny houkat a křičet, než jsme ho probudili a než se rozjel k našemu břehu.

„Kvůli kotěti by se mi zrovna chtělo cestovat,“ povídá převozník.

Vypadalo to všechno nepochopitelně, jen jedno bylo naprosto pochopitelné. Můj tlumok s bramborami ležel na dně řeky. Když jsem si představil rozmluvu s Lojzim a to, že brambory pocházely z jeho komory, pocítil jsem zvláštní úlevu. Nebylo dobré, že jsem se vracel bez brambor, ale živě jsem cítil, že by nebylo ani moc dobré, kdybych se s nimi vracel. A jak jsem byl unaven, sedělo se mi hezky na pramici, bylo mi lehko a srdce mi také dávalo pokoj. Hladil jsem kotě a kotě předlo silně, až se mi prsty v jeho srsti třásly. Vychutnával jsem okamžik klidu a zkoušel jsem na všechno zapomenout. Jakmile se nesnažíš někomu dávat vinu, jsi na tom rozhodně líp, než když ji někomu dáváš. Právě to hledání viníků všude a ve všem zneklidňuje a rozrušuje. Nedával jsem Arnoštkovi vinu za to, co se stalo. I kdybych mu ji chtěl přisuzovat, musil bych hledat dalšího viníka, který zavinil tohohle viníka, a tak dále, až by se našinec dostal k praviníkovi, k viníkovi viníků. Na toho se samozřejmě nemusil nikdo ptát. Jsou doby, kdy lidé víc cítí, než vědí, kdo je tím viníkem viníků.

Občas mě přepadla trapná nálada, jen takové ovanutí, přeběhlo mi to po zádech jako zamrazení. Netýkalo se to už toho, co bylo, nýbrž toho, co bude. Nemohl jsem ani trochu předpokládat, že doma porozumějí tomu, co jsme s Arnoštem zažili. Co jsme zažili my dva. A ta trapnost vždycky jenom přiletěla a hned zase odletěla.

„Doma budou koukat,“ povídám Arnoštovi.

Arnošt se nahýbá ke kotěti, hladí je, ale nedívá se na kotě, dívá se mi do tváře. Rozumíme si, jakpak ne. Z mé mlhoviny se už před časem stala pevnina, dost suchá a okoralá, ale v jeho očích rozeznávám jiskření mlhoviny a v tom jiskření je několik vláken, která se kdysi oddělila od mého zpola zapomenutého jiskření.

„Vidíte to tam,“ pohne převozník hlavou. Jde na druhý konec pramice a táhne bidlo za sebou. „Vůbec to nechce přestat.“

Matné červené světlo se posunulo z lesní končiny nad most. A zelená hvězda nás doprovází.

Potom se červené světlo chvělo nad lukami. Když jsme čekali na vlak, míhalo se nad skladištěm.

Ve vlaku jsme ztratili záři několikrát z očí a nakonec vždycky někde vyplula. Kotě se třáslo a třáslo a nebylo to proto, že předlo, třáslo se zimou a rozčilením. Ustlal jsem mu v kapse. Usnulo důvěřivě, ani se nepohnulo. Několikrát jsem cestou vsunul ruku do kapsy, abych se přesvědčil, jestli je živé.

Červená záře ještě jednou vystoupila nad obzor, zachytila se v holých větvích aleje a potom rychle pohasínala. Zelená hvězda nás doprovázela i pak. Záře se ztratila a ztratil se nám i měsíc, ale hvězda průvodkyně nás vedla až k domovním dveřím a nezradila nás. V jejím světle zeleném oku jsem četl, co je podmínka štěstí. Taková malá podmínka štěstí.

Ediční poznámka

Knižní vydání, z něhož jsme převzali text naší e-knihy, zahrnuje též doslov literárního kritika a historika Františka Buriánka (1917–1995), který z licenčních důvodů neuvádíme.

Redakce MKP

Eduard Petiška

Večeře s milionáři a jiné události

Výbor z povídek

Obálka Jakub Tesař

Korektura Regina Králová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 24. 1. 2025

ISBN 978-80-274-4321-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4322-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4323-9 (prc)

Table of Contents

I

Faidra

Velký smích

Idyla

Telefon

To uslyšíš věci

Hledali jsme hvězdu

Přestávka

Sám

Výročí

Otázka

Hotel pro cizince

Jak vařit čaj

Recept

Půlnoční anděl

II

Déšť v Ostende (Příběh muže, který poznal pravdu)

Výtah (Příběh odborníka s trapným pocitem)

Koupání v Řecku (Příběh manžela, který znal skutečnost)

Anděl (Příběh osamělého muže)

Jak umírají básníci (Příběh muže a ženy na dovolené)

Vidět Neapol (Příběh přesvědčeného dějepisce)

Památné místo (Příběh muže, který je chtěl spatřit)

III

Večeře s milionáři

Malá podmínka štěstí

Ediční poznámka