Svět plný lásky

Eduard Petiška

Znění tohoto textu vychází z díla Svět plný lásky tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1979.

§

Text díla (Eduard Petiška: Svět plný lásky), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 24. 1. 2025.

Aleně

Má lásko, zavedu tě na stráň, odkud je vidět řeku a louky a les, na vysokou stráň, odkud se vítr vrhá do kraje. Půjdeme cestou, z které se kameny prořezávají na povrch jako temena lebek dávných obrů. Tady se rodí čas, odtud se rozbíhají po obloze i po zemi zlatá sluneční stáda.

A přes naše hlavy ponese vítr prach z polí a řeka dole pod strání bude dál a dál přemisťovat své písky. Vítr i voda pracují jemně, pohyb písečného prachu nad našimi hlavami a zrnek písku u dna řeky jako by nebyl.

Zastavíme se na vysoké stráni a daleko hluboko pod námi se rozsvítí a pohasne lesk vzdálené střechy, a pak se rozsvítí jinde a pohasne jako osud neznámého člověka. Pruh slunečních paprsků postoupí a rozjiskří i vlhký oblázek. Na světě není nic, co by nemohlo zazářit, až přijde pravá chvíle.

Stříbrný, stříbrný svět

Mince bylo šestnáct, ale paklíč poznala, ne snad že by bezpečně věděla, jak paklíč vypadá, tohle však rozhodně klíč nebyl.

„Heleďse,“ řekla tomu klukovi, „ty nemáš od chaty klíč?“

„Ale jo.“

„Tak proč odemykáš něčím takovým?“

„Asi jsem zapomněl doma klíč, ne?“

Ještě se dala udělat jedna věc. Vrátit se. Do toho se jí chtělo nejméně. Rozhlédla se kolem sebe, v lese byla tma, kolem chaty šero, řeka pod chatou vypadala v rychle ubývajícím světle jako mokrá asfaltová silnice a všude sychravo. Stromy mlčky čekaly mráz.

Ráno Minka ještě nevěděla, že se octne před touhle chatou, nevěděla to ani odpoledne, ačkoliv věděla, že se musí něco stát. Po rozmluvě s matkou se něco stát musilo.

Matka přišla z práce dřív, už ve dvě, a hned jak si svlékala plášť, oznamovala:

„Minko, dneska večer přijdu pozdě.“

Matčin Olda, samozřejmě že zase přišel s ní, postavil na kuchyňský stůl tašku s nákupem a začal si hladit třemi prsty bradku.

„Zase přijdeš pozdě?“ řekla Minka. Nic víc.

A dostala pohlavek. Nebyl veliký, ale takový pohlavek nedopadá přece jenom a jenom na hlavu.

„Nonono,“ řekl Olda a přestal si hladit bradku, „to snad nemuselo být.“

„Ále…,“ mávla matka rukou.

Minka vyběhla do obýváku a zlostí ani nemohla plakat. Matka jí nemusila hlásit, že přijde dneska večer pozdě. Chodí pozdě každý večer a Minka bývá doma sama. Bývalo to jiné a Mince bylo líto, že to bývalo jiné, ani matka na to nezapomněla, a přesto se tvářila, jako by se nic neměnilo, a zatím se změnilo všechno.

„A hele,“ řekl ten kluk, „máme otevřeno.“

„Jen jestli se tady vyznáš.“

„Myslíš si, že lezu do cizí chaty?“

Myslila si to, ale nahlas nic neřekla. Tenhle kluk byl k smíchu. Takový dlouhý a hubený, a když šel, tak se kymácel, snad to bylo tou výškou. Světlé vlasy měl zastřižené jako kartáč a každou chvíli si do nich vjížděl všemi pěti prsty a načechrával si je, jako by to byla kdovíjaká ozdoba. A jak mluvil. Jako nosem a taky mluvil pomalu, všecko natahoval, i to bylo k smíchu, ale uklidňovalo to.

Něco na něm budilo důvěru. Možná že právě směšní lidé si zaslouží naši důvěru nejvíc. Šaškové, klauni a Kašpárek.

Sedl si vedle ní na nádraží, když čekala na vlak. Chtěla jet k babičce, postěžovat si jí a přespat u ní. Matka se stejně vrátí až zítra ráno. Kdoví kde bude s Oldou. A zítra je sobota. Minka si představila sobotní ráno u nich. V ložnici bude ticho a na chodbě bude cítit cigaretový kouř, matčin a Oldův kabát jsou vždycky prosáklé kouřem. Minka půjde do koupelny přes chodbu kolem těch dvou plihých kabátů a bude sama. Otřásla se. Nad samotou, nad opuštěností chodby i nad osiřelým kohoutkem v koupelně, z kterého odkapávají osamělé kapky. U babičky je to jiné. Babička je pořád doma a Minka si myslí, že věci poznají, když je člověk pořád doma. Všecky věci, židle, stůl, skříň, všecky věci se potom tváří jako domácí věci, zrovna tak jako jsou domácí zvířata. Třeba Murek, babiččin kocour, to je domácí zvíře, protože babička je domácí babička.

Minka se zabrala do úvah o domácích lidech a zvířatech a právě v té chvíli si k ní přisedl tenhle dlouhý hubený kluk. Seděl vedle ní dost dlouho, převaloval ruce v kapsách bundy a pak řekl úplně nečekaně:

„Ahoj.“

Přijde, sedne si, sedí a sedí a teprve za nějaký čas, kdy to už nikdo nečeká, řekne: Ahoj. Zažil někdo tohleto?

„Ahoj,“ řekla a skoro se zakuckala, jak se jí chtělo smát se. Nedala nic najevo, samozřejmě, ale dalo jí to dost práce.

„Kam jedeš?“ řekl ten kluk. A hezky pomalu to pověděl. Jédéš.

„Hádej,“ řekla.

„K babičce,“ povídá ten dlouhán.

Chvilku jí trvalo, než se vzpamatovala.

„Ty čteš myšlenky?“ řekla.

„Nic nečtu,“ odpověděl jí, „ale ty vypadáš, jako že jedeš k babičce.“

„A ty? Taky jedeš k babičce?“ zeptala se ho.

„Ne. Já už babičku nemám. Smůla.“

„A kam jedeš?“

„Asi na chatu.“

„Máš chatu?“

„Jo. U řeky.“

Vlak stále nepřijížděl. Minka si prohlížela lidi v čekárně a bylo jí divné, že ten hubený kluk vedle ní už nic neříká. Jenomže to nebylo tím, že nechtěl mluvit, měl jenom tak dlouhé přestávky v řeči. Mlčel dlouho a najednou povídá. Pomalu a dává si na každém slovu záležet.

„Jednou jsem měl taky psa. Hrozně starýho. Když chodil, chodil nakřivo. Takhle do strany.“ Ukazoval vsedě, jak pes chodil. Minka se smála, ale kluk se nesmál a zeptal se jí: „A víš, proč takhle chodil?“

„Ne.“

„Říkali, že prý na jedno oko nevidí.“

„Chudák.“

„No.“

„Ten pes byl babiččin?“

„Jak jsi to uhádla?“

„Jen tak.“

Když přijel vlak, sedli si spolu do stejného oddílu. Mnoho lidí nejelo, našli si místo u okénka.

Dveře chaty byly otevřené a vybízely Minku, aby vstoupila. Ucítila znovu tu vůni, jako když se k ní ve vlaku nahnul, aby jí něco za oknem ukázal.

„To je divný,“ řekla, „já pořád něco cítím. Jako mandarínky.“

Zašklebil se v šeru chodby:

„Mandarínky. Nosím kůru z mandarínky v kapse. Já to rád čuchám. Ty ne?“

„Proč by –,“ řekla. Byl to nejsměšnější kluk, jakého kdy poznala. „Heleďse, víš vůbec, kde je vypínač?“

Rozsvítil. Nejdřív na chodbě a pak v takovém obývacím pokoji s krbem. Rozvířili stojatý syrový vzduch.

„Mělo by se vyvětrat,“ řekla.

„Venku je zima,“ řekl, „a tma.“ Jako by to byl důvod. Sehnul se k elektrickým kamínkům, a jak byl dlouhý, vypadalo to, že se zlomil v půlce. Zapnul je, v kamínkách zapraskalo a ozvalo se vytrvalé komáří bzikání. Kamínka začala rychle hřát.

Minka si sedla v plášti do proutěného křesla. Bylo tu světlo a začínalo být i teplo. Ještě by bylo dobré něco sníst. A proč vlastně nejela k babičce? Všecko přišlo nějak moc ráz na ráz. Seděli spolu ve vlaku a ten kluk jí povídá:

„Kde máš babičku?“

Vyprávěla mu o babičce. Hrábl si do vlasů a vypadal smutně. Ale i tak byl k smíchu. Jsou lidé, kterým smutek nesluší, jako jiným nesluší, když se moc smějí. Minčině matce neslušelo, když říkala svému Oldovi Oloušku. Lidé by se měli držet toho, čeho se mají držet. O tom byla Minka přesvědčena.

„Smůla,“ tvářil se ten kluk smutně a nic mu to nebylo platné. „Já už musím příští stanici vystoupit. Smůla.“

„Smůla?“

„Že už musím vystoupit a ty pojedeš dál. Víš, co je osud? Vždycky v nejlepším vystoupit, jak říkal ten průvodčí, a vystoupil, jenomže tam nebyla stanice a vlak jel.“

Měl to být vtip, ale vtipy neuměl vyprávět, jeho vtipy nebyly Mince k smíchu. Ostatní bylo k smíchu všechno.

Jedu k babičce, přemýšlela Minka, a večer budeme sedět pod lampou u šicího stolku a budeme si povídat, ale já budu vzpomínat na toho kluka. Lampa vykrojí ze tmy malý světlý ostrov, na který se vejdou právě jen dvě židle. Ještěže se na ostrůvek vejdou dvě židle, a ne jedna.

„A to budeš na chatě sám? Úplně sám?“

„Jo.“

„A vaši?“

„Naši.“ Nebylo jasné, co tím mínil. Neměl chuť se svěřovat. Minka také neměla chuť se svěřovat. A to bylo pěkné, že se znali jenom krátce a už se jim několikrát stalo, že chtěli nebo nechtěli stejné věci oba najednou.

Vlak začal přibrzďovat. Zastaví ve stanici a její nový známý vystoupí a Minka pojede dál sama. Babička ji stejně nečeká. Zase viděla před sebou večer u babičky, lampa svítí a Minka si tiše stěžuje na matku, tiše, jako by matka stála v některém tmavém koutě a naslouchala. Ale večer s babičkou ztratil kus přitažlivosti.

Příští stanici vystoupili oba. Přijal to samozřejmě. Jenom se zeptal:

„Nebude tě babička čekat?“

„Ani ne,“ řekla.

Nepověděl, jestli je rád, ale přeskočil hromádku štěrku u silnice. Vypadal vesele. K smíchu vypadal pořád. Představovala si ho v jejich třídě. Docela by se tam hodil.

Cestou k řece mlčeli. Bylo ještě světlo, ale takové mrtvé, bez stínů. Den končil, potichu se hroutil do sebe, jak to dělají podzimní dny. Šli bezlistou švestkovou alejí s hromádkami štěrku po jedné straně, potom přes pole, kde foukalo, a Minka si vyhrnula límec.

„Je ti zímá,“ řekl ten kluk. Zrovna tak to řekl, hezky protaženě, měkce, a hned se to slovo trochu ohřálo.

„Hm. Když si zvednu límec, je mi líp. A víš, co je legrační? Vůbec nevím, jak se jmenuješ.“

„Tomáš.“

Neměla se ho raději ptát. Dokud neměl jméno, vypadalo všechno nezávazně, jako by se dívala na zábavný film. Bylo to zvláštní, ale jméno dalo tomu chlapci určité hranice, skoro úřední vymezení, o které nestála. Měla ráda hru, která se podobá skutečnosti, ale neměla ráda skutečnost, i když se snaží podobat hře.

„A tý?“ protáhl svou otázku.

„Co já?“

„Jaký máš jméno?“

„Minka.“ Sotva vyslovila svoje jméno, litovala, že mu neřekla nějaké jiné, mohla si přece nějaké jméno vymyslet. Už tedy byli ve skutečnosti oběma nohama, ve skutečnosti, kde se někdo jmenuje Olda a někdo Marie. Proč jenom říká Olda její matce Marie? Minka by nikdy nemohla toho dlouhána oslovit: Tomáši. Stačí, že ví, jak se jmenuje. A vadí jí to.

„Chodíš ještě do školy?“ zeptal se.

„Do gymnázia. Táta to chtěl,“ omlouvala se. A to také byla chyba, že mluvila o otci. Nechtěla o něm mluvit, ale před tím klukem dostávala cestou z nádraží pocit, že dělá chyby, že se musí omlouvat a některé chyby že ani omluvit nejde. Ten kluk byl k smíchu, a přitom se tvářil, že ví, co chce. Minka nevěděla, co chce, a znejistěla.

Seděla v proutěném křesle, hřála si ruce nad elektrickými kamínky a dívala se, jak Tomáš rovná do krbu polena. Chystal se, že zatopí.

„Máš príma tátu?“ Zastavil se uprostřed pobíhání okolo krbu.

Otázka přišla znenadání, na otce i na matku přestala myslit. Zaváhala s odpovědí.

„Už ho nemám,“ řekla, „rozešel se s mámou.“

„To máš jedno,“ řekl. Klekl si ke krbu a zapálil pod dřívím zmačkaný papír.

„To se ti řekne.“ Rozmrzelo ji, že si vzpomněla na otce a na matku a že ten kluk dělá, jako že všechno ví, a nechápe, že jí to jedno není a nemůže být. „Tobě by to taky nebylo jedno.“

„Chceš žvejkačku?“ lovil v kapse.

„Povídám,“ rozčilovala ji jeho netečnost, „tobě by to taky nebylo jedno, jestli máš nebo nemáš tátu.“

Tomáš rozbalil žvejkačku, rozvážně ji vsunul mezi zuby, zažvýkal a pak jí teprve odpověděl:

„Táta.“ Nic víc. Řekl: táta – a dost. „Máma,“ řekl. A zase nic víc. Žvýkal.

„Nech si to,“ vstala. Svlékla si plášť, začínalo jí být teplo. Klid toho kluka ji dráždil. Málem by mu řekla: odpovídej celou větou – jak pořád vykřikuje jejich protivná němčinářka. Vstala a zase si sedla, nevěděla, co by měla dělat.

Tomáš nespouštěl oči z krbu, dříví se rozhořívalo.

„Já jsem utek,“ řekl pomalu s přestávkami, „z intru.“

„Dneska je pátek,“ řekla, „nejezdíš k rodičům?“

„Už před týdnem jsem utek.“

„Tohle –,“ nevěděla, vítězí v ní obdiv, nebo strach? „A cos… cos dělal celý týden?“

„Nic.“

„A proč jsi –“

„Se nedá vydržet. Někdo třeba jo, já ne.“

„To je pravda,“ řekla s pochopením, „jsou věci, co se nedají vydržet.“ Naplnil ji obdiv. Tomáš byl kluk, který to dovedl nevydržet. Každý to neumí nevydržet.

Prohlédl si ji od hlavy až k zabláceným střevícům.

„Aha,“ pověděl.

„Matka má… má někoho…,“ řekla a cítila sama před sebou, že zase udělala chybu. To, co řekla, nebylo v pořádku. Někde nebylo něco v pořádku.

Tomáš se chvíli zabýval svými myšlenkami, bylo vidět, jak z nich nějakou vybírá, ale nakonec nevybral žádnou.

„No jo,“ řekl. „Naši.“ Postrčil smeknuté poleno do ohně. Napřímil se a přejel si dlaní břicho: „Nemáš hlad?“

Má hlad? Jakpak by ne. A jaký.

Tomáš zmizel a objevil se s balíčkem celozrnných sucharů, se dvěma pytlíky slaných buráků, tabulkou čokolády, sklenicí kompotu a konzervou taveného sýra. Tiskl si roztaženými prsty obou dlaní náklad k břichu.

„Hostina, hostina,“ zatančil s nákladem v náručí tanec dlouhého indiána. „Jen se nerozsyp smíchy,“ řekl Mince, když skončil.

Rozložil zásoby na stůl.

„Ber si,“ pobízel, „uvařím ještě čaj.“

Minka si vzala suchar, ukousla a s ústy plnými ostrých drobtů se pokoušela události dnešního dne nějak srovnat a sečíst. Ale byly to nesourodé položky. Matčin Olda se Minky zastal proti matce, a to Mince nedělalo radost, naopak, ponižovalo ji to ještě víc. Proč by se nemohla sebe zastat sama? Vzdorovitě pohodila hlavou, ačkoliv v místnosti s krbem nikdo jiný nebyl než ona, nikdo nemohl její vzdor obdivovat. Tomáš přecházel v kuchyňce a pohvizdoval si. Byl, jak se zdálo, spokojený. Asi mu ke spokojenosti stačí dost málo. Ale také se do součtu nehodil. Byl k smíchu, a přesto budil obdiv. Jestli někdy vůbec začnu chodit s nějakým klukem, mohl by se mu trochu podobat. Jenom trochu.

Tomáš přinesl dva šálky čaje a postavil je na stůl vedle zásob.

Jedli suchary a sýr a buráky a nakonec snědli tabulku čokolády. Čaj je zahřál. Krb začal sálat a pryskyřice na polenech ostře zavoněla. Minka si vzpomněla na pionýrské tábory. Chtělo se jí povídat. Tomášovi se chtělo také povídat.

„Pojď blíž k ohni,“ řekl a přistrčil jí křeslo ke krbu. Přezula se do kožešinových bačkor, které jí podal, a kožešina byla teplá, jak bačkory stály u krbu, a dlaždice před krbem byly vlažné.

„Nádhera,“ pochvalovala si. Měla chuť posadit se na ty dlaždice, být docela blízko praskajícímu žhavému dříví, jako u táboráku. Podlehla svému přání, smekla se z křesla na dlaždice a objala si kolena. Tomáš se posadil na dlaždice vedle ní.

„Máš rád oheň?“ zeptala se ho.

Měl oheň rád kvůli teplu, ale jinak nevěděl, proč by měl mít oheň rád. Zahlédl však v Minčiných očích nadšení a zapřel se.

„Docela jo. Mám rád zvířata,“ dodal rychle.

„Já některý,“ řekla Minka.

„Chtěl bych dělat v zoologický zahradě… hlídače u zvířat.“

„Nepovídej.“ Už ho viděla, jak krmí hrocha. Dala se do smíchu.

„Půjdu tam a přihlásím se,“ nedal se zmást jejím smíchem.

Už ho viděla, jak chodí krmit opičky a ty malé chlupaté medvídky, co mají legrační čenich a pořád vypadají, že se hihňají. Byl to neodolatelný pohled, jak Tomáš chodí a krmí zvířátka a medvídci ho prosí se sepjatými tlapami, aby jim dal nášup.

„Tak rozchechtanou holku jsem už dlouho neviděl,“ řekl Tomáš a Minka poznala, že mu její smích nevadí, že se mu to asi docela líbí, a sotva si uvědomila, že se Tomášovi její smích líbí, polekala se a přestala se smát.

Tomáš si také objal kolena a kymácel svým dlouhým trupem vsedě dopředu a dozadu.

„Třeba bys mohla v zoologický zahradě taky něco…“

„No. Třeba u slonů –,“ kuckala se znovu smíchy.

„Nebo u šneků.“ Tedy, nápady měl.

Bavili se hezky dlouho, co by kdo dělal a kde. Vyklouzli z minulosti rovnou do budoucnosti. Budoucnost je vždycky báječná, budoucnost je krajina splněných přání, dost prostorná, aby se tam dalo nastěhovat cokoliv. Bylo to docela jiné než u babičky. Babičku Minčiny řeči zajímaly, poslouchala je, jenomže si Minka nebyla jistá, jestli babička všechno slyší. A když slyší, jestli všemu rozumí. Dovedla se někdy tak divně zeptat. A kdykoliv se před babičkou rozpovídala o budoucnosti, ozvala se babička se svým: Jo, holka. Ta dvě slova jako by budoucnost uzamykala a zamčenou uchovávala pro okamžik, až to, co má přijít, opravdu přijde. Ta dvě slova radila důtklivě: nepředbíhat. A pak, vanula z nich odevzdanost a vědoucí smíření s tím, jak to na světě chodí a podle babičky chodit nepřestane.

Tomáš z budoucnosti nezamykal ani vlásek, předbíhali a předháněli se v předbíhání. Neznali odevzdanost a smiřovat se nechtěli s ničím. Jenom zřídkakdy se Mince vracel pocit, že řekla něco, co neměla povědět, že se dopustila chyby. A když se takový pocit vyskytl, rychle opět mizel v přívalu nových zjištění. Především Minka zjistila, že není sama, komu chybí něco, co se nedá lehko vysvětlit a k čemu se člověk přiblíží nejlépe, když pořád mluví a mluví s někým, kdo mu pozorně naslouchá. Rozhovorem s někým, kdo ti rozumí, se neurčitý pocit vybrušuje v určitou myšlenku.

Čím víc se blížila půlnoc, tím mluvil Tomáš rychleji a úporněji se přehraboval ve vlasech.

„Víš co?“ řekl nakonec. „Zůstaneme spolu. Vůbec.“

„Máma mě bude hledat,“ řekla s nadějí.

„Mě naši hledat nebudou,“ prohlásil, „leda z intru.“

Bylo by hezké zůstat spolu, uznávala, ale její neurčitý pocit se ještě nevybrousil. Někde byla závada.

„Necháme to na ráno,“ padla na ni únava celého dne posilovaná teplem z krbu.

„Bojíš se mě?“

„Proč?“

„Že tady budeme v noci spolu. Sami.“

„Když jsme spolu?“

„Právě. Boj se ostatních,“ radil, ale nedíval se při tom na ni. „Mě se bát nemusíš.“

Tomáš přinesl deky, zabalili se do nich a lehli si vedle sebe na gauč. Minka usnula první a při usínání cítila, jak si někdo navíjí pramen jejích vlasů na prst, lehce a jemně. Bylo jí dobře.

Probudila se a venku byl bílý den. Škvírami v okenicích pronikaly paprsky jako dlouhé napjaté struny. Tomáš spal a ve vzduchu se mísil uzený pach krbu s mandarínkovou kůrou.

Opatrně sesunula nohy z gauče, navlékla kožešinové bačkory a tichounce se vyšourala do tmavé chodby. Studený dech chodby jí omyl skráně a čelo a dokonale ji probudil. Couvla nazpět do místnosti s krbem. Tomáš stále spal. Vklouzla do střevíců, byly ledové. Měla však zahřáté nohy a střevíce brzy přijaly její teplo. Oblékla si plášť, ohrnula límec. I plášť byl studený, musila jej zahřát svým teplem. Ještě zaváhala. Potom odemkla chodbu a vyšla ven, před chatu.

Tráva, větve, chata, všechno kolem ní, každý kámen i prut malinovníku se potáhl přes noc jinovatkou a jiskřil v paprscích chladného jitřního slunce. Stříbro, stříbro, stříbro.

Vydala se podél řeky, která tekla mezi stříbrnými břehy, černá a vznešeně pomalá. Míjela stříbrné čluny na břehu, stříbrný rumpál starého přívozu, stříbrnou hromadu smetí. Nekonečná čistota a lesk.

Jak se jen za jednu noc může celý svět změnit?

Minka si vyšla jenom na procházku, ale teď viděla, že to nebude krátká procházka. Vytáhla z kapsy kus papírku a v jiné našla tužku.

„Tomáši, bydlím…,“ napsala plnou adresu a přidala: „Jestli budeš chtít, navštiv mě.“ Chvilku okusovala konec tužky a pak přidala ještě: „Brzy!!“

Papír na horním konci protrhla a navlékla na kliku u chaty. Pustila se přímo do lesa, cestu si zapamatovala od včerejška. Jak procházela pod skloněnými větvemi, sesula se na ni prška jinovatky, ale stříbru to neuškodilo. Nebylo ani k poznání, když se kousek jíní sesypal na zem. Zhluboka se nadechla, i vzduch se jí zdál stříbrný.

„To je stříbrný, stříbrný svět,“ šeptala, jako by zaklínala naději, aby při ní stála a neopouštěla ji.

Až začneme, má lásko, sestupovat z vysoké stráně, ustoupí opona trnkových keřů a divokých šípků a spatříme na druhé straně řeky staré domy důstojně zakotvené jako koráby ve vlhnoucím stínu. Připluly z jiné doby a teď tu uvízly na břehu se svým zapomenutým nákladem.

Nepokojná řeka zrcadlí přídě nehybných domů a neustává pod jejich obrazem tiše a nepozorovaně posouvat zrnka písku.

Jednoho dne se objeví v zákrutu řeky nová písčina. Pohyblivé písky doputují až sem a přijmou už potolikáté nový tvar.

Najít tak pevný bod v čase! Pokoušel jsem se poměřovat jeho pevnost tvrdostí, ale poznal jsem, že čím více narůstá tvrdost, tím narůstá i křehkost. Pokoušel jsem se poměřovat jeho pevnost nehybností, ale poznal jsem, že nepohyblivost je nepřítelkyní života.

A co my, kteří sestupujeme ze stráně, ani tvrdí, ani křehcí, my, kteří se pohybujeme, neneseme pevný bod v sobě?

Vysoký bílý den

Ráno připadalo profesoru Šimanovskému rozlehlé a neobyčejně prostorné, ačkoliv obloha za oknem byla zatažena bílou clonou, bílá bez poskvrny, bez odstínu a bez kazu, až k plotu, kde se ztrácela v malinách pnoucích se po plaňkách.

Profesor ležel v posteli, která měla také větší rozměry, než na jaké byl zvyklý, a putoval pomalu očima z bílé oblohy na vysoký strop, kde nebeskou bělobu ředily stíny, měkké a vlhké na pohled. Celý starý secesní dům jako by měknul a povoloval ve spárách, nitkovité trhliny prostupovaly některé kouty jemnou spletí čar, připomínajících mapu krajiny plné řek. Přímo nad postelí se plazila po stropě zvlášť mocná řeka a na konci se rozvětvovala a třepila. Nilská delta, pomyslil si profesor a zavřel oči.

Kolem něho se rozprostřel bohatý svět zvuků. Poštěkávání traktoru tlumené okny se vzdalovalo, vracelo a vzdalovalo, slepice se rozkdákaly a nějaký pes marně a zemdleně dorážel na neznámé nebezpečí a chraptěl a sípal. Venku bylo jistě zase dusno, ale v domě panoval příjemný chládek letního rána. Mouchy za okenními skly se nestačily ještě zahřát. Jen občas některá z nich krátce zabzučela do náhlého ticha, nežli se zase ozval traktor nebo unavený pes. Štěká z povinnosti, řekl si profesor, chce se zavděčit pánovi a pán o to nestojí.

Se zavřenýma očima bylo profesorovi Šimanovskému lépe. Podařilo se mu zbavit se tím toho obrovského prostoru. Mohl by vstát, dovolená teprve začínala, ale vstát znamenalo vykročit do prostoru, měřit se s okolním světem, a k tomu neměl v této chvíli ani chuť, ani sílu. Ležel naznak v posteli, nahý, v létě spával vždycky bez pyžama, jen ledabyle přikrytý lehkou přikrývkou, ležel se zavřenýma očima a musil vyvinout určité úsilí, aby oči neotvíral, neboť se mu už nechtělo spát, a nebýt toho bílého rozlehlého rána, byl by dávno vstal, natáhl plátěné kalhoty a ve starých sandálech prošel zahradu.

Jak tak ležel, cítil vůni kopru a natrpklá chuť rybízu mu stáhla ústa. Pak zahnalo vůni kopru teplé pryskyřičné zavanutí z kouta zahrady, kde se dělily v družné shodě o místo dvě borovice a stříbrný smrk. V zahradě se za ta dlouhá léta nic nepřemístilo. Všechno zůstalo na svých místech, jen s tím rozdílem, že stromy byly vyšší a keře rozsochatější a dřevnatější. Stromy a keře narůstaly, ale prostor naplnit nemohly.

V kuchyni přes chodbu zazvonila v prázdném šálku lžička. V kuchyni pravděpodobně už snídali. Nikdy si nepřál, aby ho ráno budili, kromě těch dnů, kdy měl ranní přednášky. Ale teď měl dovolenou, příjemný čas, kdy mohl odpočívat. A odpočíval by, kdyby neměl ten tísnivý a trapný pocit, že je ztracen na dně velikého bílého prostoru.

Tohle byla konvice, tohle opět lžička a tamto – někdo posunul v kuchyni židli. Zabýval se zvuky, které k němu přicházely jako poselství z dalekých plání. Snažil se představit si stůl, košík s rohlíky, konvici s čajem, talířek se sýrem a máslem, misku džemu a tváře nad stolem. Jeho žena, předevčírem jí bylo osmačtyřicet, žvýká zvolna a s nechutí dietní suchar v klamném přesvědčení, že dělá něco pro svou postavu. Její matka bezstarostně maže rohlík máslem a potírá máslo džemem. Přešla už dávno hranici, za níž končí starosti o tělesné rozměry. A na třetí židli, čelem k oknu, sedí jeho dvaadvacetiletá dcera Aja, rozespale okusuje plátek sýra a zapíjí čajem. Všechny tři jsou ponořeny do mléčného rána, jedí mlčky a nad domem se pne mlčenlivá bílá plachta oblohy.

Profesor obezřetně neotevíral oči, byla to stará dobrá hra, kterou hrával už v dětství, kdykoliv na něho padl z něčeho strach. Stačilo zavřít oči a to, co mu nahánělo za noci hrůzu, záclona, svit měsíce, stín větve – všechno zmizelo. Jenže za chvíli se dostavila touha, naléhavá a neúprosná touha spatřit znovu svého nepřítele, předmět strachu, zdroj úzkosti. Pak pootevíral opatrně znovu oči, dokud se nestřetl se svým strašným sokem znovu. Bleskurychle a s bušícím srdcem zavíral oči, zas a zas je po chvíli otevíral a zase zavíral. Hra na strach a bezpečí nemívala konce, pokud ho nezmohl spánek.

Teď, ráno, ospalý nebyl. Ospalá bývala Aja. Probouzela se vlastně až několik hodin po tom, co vstala, a nejsvěžejší bývala večer. Profesor zvečera zíval. Předčasnou večerní únavu přisuzoval svému stárnutí. Ale jen tiše, a jen sobě, před ostatními o svém stárnutí nehovořil, tajil je, jako by to byla nemoc. Byl mnohem starší než jeho žena, táhlo mu na šedesátku a večerní ospalost přemáhal, jak mohl. Chodil večer na procházky, ponocoval s manželkou a tchyní u televizoru, vysedával celé večery s knihou v ruce, skrýval zívání, a kdykoliv ho přepadla nad knihou dřímota, tvrdil, že přemýšlí. Snažil se poctivě přemáhat stárnutí, a pokud je mládí věc snahy, bylo by všechno v pořádku.

Profesor pootevřel oči. Netečná bílá obloha neustupovala. Mouchy za oknem se už zahřály a neustávaly bzučet a narážet do skel. Genert by je dávno pozabíjel. Asistent Genert nenáviděl mouchy. A nenáviděl i profesora Šimanovského, stejně jako profesor nenáviděl Generta. Dokonce i tenhle dům, v kterém nyní profesor odpočíval na široké staré posteli, nahý, bezbranný a snadno zasažitelný, i tenhle starý dům posloužil Genertovi jako zbraň proti profesorovi. Sebenevinnější věci, které člověka obklopují, se mohou jednoho krásného dne proměnit v ostří namířené proti tobě. Genertova věta byla na první pohled docela nevinná. Řekl, využívaje příležitosti, při schůzi:

„Jsem osobně rád, že soudruh profesor má kde načerpat na čerstvém vzduchu nových sil, ale přál bych takovou příležitost všem, kdo jsou u nás zaměstnáni…,“ a tak dále… a tak dále…

Bylo jasné, že Genert hovoří o tomhle domě na venkově, na vsi, o domě nedaleko řeky. O domě po profesorových rodičích. O majetku. O rodičích, kteří byli majetní. Nepřímo tím dával najevo, že ví ještě víc. O dluzích, které profesorův otec splácel celý život, o starostech, jaké pronásledovaly až sem na břeh řeky rychle stárnoucího úředníka pojišťovny, ani slovo. Lidé, kteří útočí, potřebují hotové předměty, předměty, o nichž se nepochybuje, věci s pevnými obrysy. Jakákoliv pochyba a nejistota zpochybňuje útok. Profesorovi rodiče vlastnili dům, ale i Genert bydlí v domě, který mu patří. V domě, který je o čtvrt století mladší než profesorův. Ovšem, profesor mohl vstát a napovídat něco podobného o Genertovi. Neměl však dost sil. Kdykoliv se střetl s nějakým útokem, pocítil nezvykle silně, jak je vlastně už starý. Jeho předstírané mládí potřebovalo příznivé podnebí a Genert podstatně zhoršoval klimatické podmínky.

Zmínka o domě nebyla podle profesorova soudu jediná nestoudnost, které se Genert dopustil. Řečičky o načerpávání nových sil byly přinejmenším stejně záludné, neboť směřovaly k profesorovu penzionování. Ještě před týdnem stál profesor na fakultě se svým asistentem na schodišti a musil vyslechnout Genertovo přání pěkné dovolené na svém venkovském sídle, jak doslova dům žertem nazval, ale takové žerty profesor neměl rád.

Venkovské sídlo, které stálo svými stěnami, okny a dveřmi stráž kolem profesorova lůžka, počalo vydávat vrzavé zvuky, vrzání stoupalo podle zdi, u které profesor ležel, stoupalo a stoupalo nad jeho hlavu. Profesor poznal, že snídaně skončila. Aja, jeho štíhlá světlovlasá dcera, odcházela po dřevěném schodišti do svého pokoje v patře domu. Teď odejde tchyně s novinami na zahradu. Profesor netrpělivě naslouchal, až klapnou domovní dveře. Opravdu, zaklaply. Jeho žena šramotila v kuchyni.

Na okamžik otevřel profesor oči. Bílé, ploché světlo zalévalo celý pokoj, jenom na vysokém stropě nestačilo ještě zvítězit. Slunce, skryté jako žárovka za obíleným výkladním sklem, se začínalo činit. Za chvíli začnou vrzavé zvuky klesat. Aja půjde dolů v plavkách a koupacím plášti, domovní dveře klapnou.

Měl by také vstát, třeba si nebude připadat tak nepatrný uprostřed bílého prostorného dne, až zasedne ke stolu. Kuchyň je tu malá a působí uklidňujícím dojmem.

Genert má prý koupelnu obloženou oranžovými kachlíky. Ale koupelna asistenta Generta nikoho celkem nezajímá. Genert je ještě dost mladý a do důchodu má daleko. Nikomu nezaclání ve výhledu. Nikomu nezasedí místo.

Náhle se profesor vztyčil a spustil nohy z postele tak rychle, že překvapil sám sebe. S obličejem odvráceným od okna se začal oblékat. Plátěné kalhoty měl po ruce, košili s krátkými rukávy také. Pleskaje trepkami o podlahu vyšel chvatně na chodbu a vyhledal útočiště v kuchyni.

Jakmile překročil práh, poznal, že se mýlil.

Manželka očišťovala u otevřeného okna zeleninu. Vysokým čtverhranným otvorem proudilo z venku do kuchyně vedro a rozloha oslnivě bílé oblohy byla v těsném prostoru ještě oslnivější a drtivější. Bílé světlo viselo na zdech, na staré kredenci, bílé světlo šlehalo ze skel příborníku a vlasy profesorovy ženy, když se odvrátila od své práce, byly prostoupeny bílým jiskřením.

„Dobré jitro,“ řekl profesor mechanicky, jako hodiny, které v určitou chvíli odbíjejí.

„Dneska sis pospal,“ řekla žena a nůž, kterým škrábala mrkev, bělostně zasvětélkoval na ostří.

„To byla noc,“ řekl profesor a posadil se zády k oknu. Ve skutečnosti spal po celou noc výborně, ale nesnášel, aby mu někdo přičítal výhody. Sebemenší závist, někdy ji tušil, jindy si jenom namlouval, že mu někdo závidí, sebenepatrnější stopa závisti ho nutila předstírat, že je vlastně chudák. V roli chudáka se jevil sám sobě nezranitelný. A to ho uklidňovalo.

„Ale, ale,“ podivila se nevzrušeně manželka. Byla zvyklá na některé výroky. Opakovaly se. „Chceš přilít do čaje horkou vodu?“ zeptala se s věcností, která oznamovala, že noc skončila, skončila blahodárná samota v lůžku a nyní bude třeba zaujímat stanoviska a pohybovat se v tomto příliš osvětleném dnu záměrně, cílevědomě a účelně.

„Jenom nic příliš horkého,“ řekl profesor. Představa, že by měl pít horký čaj, ho skoro vyděsila. Jenom žádné krajnosti. Horké ne a příliš chladné ovšem také ne. Když se to tak vezme, rozvažoval profesor u stolu, to, že jsem se nepustil do žádné krajnosti, mě zachránilo před Genertem. Pozoroval, jak mu manželka plní skleněný šálek čajem z konvice. Čaj zdaleka ještě nebyl vlažný. Na vnitřku sklenice se srážely drobné krůpěje páry.

„Nespálím se?“ zeptal se profesor. Sotva otázku vyslovil, napadlo mu, že je to klíčová otázka jeho nejsoučasnější současnosti.

„Co by ses spálil?“ Manželce bylo ovšem zase jednou všechno jasné. Nikdy o svých soudech nepochybovala. Záviděl jí, jak lehce nachází cestu z každého lesa, i tam, kde on viděl jen a jen stromy. Utěšoval se tím, že jeho žena se dívá k zemi, kde se skutečně občas dá cesta najít, ale on, že se rozhlíží ve výši očí, anebo ještě výš. Ve výškách se cesty hledají hůř.

Rohlíky byly pružné, rozmělněné čajem se lepily na patro.

„To je pečivo,“ řekl profesor, aby něco pověděl.

„Aja se šla koupat,“ oznámila jeho žena.

„A matka?“ zeptal se profesor ze slušnosti.

„Trhá na zahradě rybíz.“

Vztah profesora k jeho ženě se dal označit jako slušnost, zdvořilost, ohleduplnost, bylo v tom vztahu hodně společenské závaznosti, ale s přibývajícími lety ubývalo osobního zaujetí. Když se mladý asistent Šimanovský ženil, bylo jeho manželce také o deset let méně, jenže těch deset let neznamenalo tehdy žádný rozdíl. Jak čas ubíhal, zdálo se profesorovi, že jsou dny, kdy je jeho manželka ne o deset, ale o dvacet let mladší. Takové zjištění profesora nutilo, aby zvýšil svou ohleduplnost, zdvořilost a slušnost, ačkoliv projevy lásky, něžnosti nebo vášně by byly po takovém zjištění vhodnější. O tom však profesor neuvažoval. Přál si se světem vycházet, a ne do něj vcházet. Nepřál si pouštět se do něj, nořit se do vln citu a vydávat se ze svých sil, které bylo možné využívat účelněji.

Profesor se napil čaje, aby spláchl lepkavé sousto rohlíku, pootočil se na židli, ale ne moc, aby se nemusil dívat na oblohu v okně, a pozoroval chvíli manželku, jak očišťuje mrkev, nůž se jí kmital v prstech, byla hbitá, a její nahé paže vypadaly svěže, pleť v obličeji měla napjatou, opálenou, byla tmavovláska, opalovala se dobře, letní domácí šaty opínaly její štíhlou postavu, a jak škrabala mrkev, vysouvala z úst špičku jazyka, jako by úporně přemýšlela nebo vychutnávala nějakou záhadnou rozkoš. Profesorovi se zdála, jak tu dnes stála, mladší o třicet let. Cítil se velmi, velmi starý, stáří ho poranilo náhle jako blesk. V duchu a proti své vůli přisvědčil Genertovi. Snad by měl opravdu jít do důchodu. Odejít jako přestárlý pes, skrýt se před světem, aby nemusil svůj zahanbující konec předvádět veřejně všem, kteří se doposud tváří přátelsky, ale kdo ví, co si myslí?

„Půjdu se vykoupat,“ řekl profesor. Musil něco udělat, prostě musil, a jít se koupat bylo nejméně závazné, nikam tím nemířil, a profesor pocítil velikou touhu nikam nemířit. Kdykoliv člověk někam míří, vždycky se něčeho nebo někoho dotkne. A to právě nechtěl.

„Jdi,“ řekla manželka. Ne jako rozkaz, spíše jako vlídnou domluvu.

Jsem už opravdu tak starý, aby se mnou jednala jako s dítětem? – pomyslil si profesor a dodal:

„Trochu si zaplavu.“

„Přijdu za tebou,“ odpověděla žena, „jenom co to tady –“

Má ve zvyku nedoříkávat, uvažoval profesor, je výborné nedoříkávat, on si to dovolit nemůže. Genert je na číhané, aby dopověděl, co profesor napoví. Doříkává po svém. Je lepší dořeknout, aby Genert nedopověděl po svém.

„Přijď,“ řekl profesor a snažil se přitom, aby jeho hlas dostal stejně vlídný odstín, jaký měl hlas jeho ženy.

V profesorově ložnici, kam se po snídani vrátil, začalo nemilosrdné bílé světlo vítězit i na stropě. Mouchy za oknem, rozčilené a tušící svůj konec, tropily hluk a křičely tak vytrvale, že to v tichu pokoje vypadalo, jako by se řítila bzučící a hřmotící lavina. Profesor spěchal otevřít okno. Do pokoje se začalo lenivě vlévat dusno, husté vůněmi. Na okenním rámu bzikala jediná odumírající moucha. Profesor ji vymetl starými novinami ven, do zahrady. Vyhnul se pohledu na oslnivou oblohu a podíval se mezi keře rybízu, v tomto koutě zahrady obzvláště husté, ale tchyni nezahlédl. Vytáhl ze skříně plavky a šel se převléknout.

Když si stáhl kalhoty, přešel před zrcadlo a bedlivě prohlížel svoje nohy. Zhubeněly mu. Stáří je ubývání. To znal. Nikoliv jako básnický obrat, ale jako velmi reálný zákon, který určuje buňkám jejich životaschopnost a množení. Tahle myšlenka ho, zdá se, vybídla, aby pohlédl na své pohlaví. Napadlo ho, že člověk, ten savec chodící zpříma, má pohlaví umístěno uprostřed své výšky, kde je úd důležitý pro záchovu lidského rodu chráněn polohou. Díval se na své pohlaví věcně, napadaly ho samé biologické samozřejmosti a v té spleti zákonů, chemických pochodů a úvah o vývoji člověka se zcela ztratila myšlenka na lásku. Teprve pak, když už měl na sobě plavky a vjížděl do sandálů, napadlo ho něco zcela jiného. Vzpomněl si na drobné prsty své ženy, jak mu jako něžný a hebký hřeben přejíždějí po bělavých chloupcích na hrudi. Ale na to, kdy se naposled milovali, si nemohl vzpomenout. Před měsícem? Nebo před šesti týdny? Pamatoval si pouze věci ze svého oboru. Chemie se mu z hlavy nevytrácela, ale soukromé vzpomínky ztrácel obdivuhodně snadno, míval dojem, že některé příhody ani nezažil, že mu o nich manželka jenom vypráví. Genert by z toho měl radost. Stáří je ubývání a smrt předchází mizení a mizení předchází smrt.

„Láska,“ řekl profesor nahlas a potřásl hlavou. Tak já už mluvím nahlas sám se sebou, pomyslil si trpce a opakoval to slovo v duchu. Láska. Rozmnožování – připojil. Cítil, že to není to pravé, a vzpomněl si na svou dceru. Aja. Každý člověk je vlastně zhmotnění nějaké a něčí lásky, aťsi už má jakoukoliv podobu, aťsi bloudí, nebo nalézá, prohrává, anebo vítězí. Každý člověk je hmotná stopa lásky, jejího tvořivého okamžiku, a byť by to byl okamžik nešťastný a zoufalý. Kdo vlastně vymyslil, že láska je jen a jen neskonalé štěstí? Špatní básníci, odpověděl si profesor sám na otázku. Je to jen jeden z podvodů, kterými nás šálí jistý druh umění.

Profesor vyšel z pokoje i z domu, prošel zahradou svažující se k řece a otevřel si branku v plotě na samém říčním břehu. Od řeky ho dělilo jenom několik kroků. Nevnímal, kudy šel, zabýval se svými myšlenkami, a zatímco se jeho nohy pohybovaly kupředu, jeho duch se nořil hlouběji a hlouběji. Nepozoroval nohy, nýbrž ducha. Přesto se na břehu zastavil.

Ano, jakmile se člověk ocitne na území umění, je všechno popletené, řekl si profesor. Věda třídí, ale vezměme si kupříkladu takového básníka. Místo třídění zavádí subjektivní chaos. Z malého dělá velké, z velkého malé. Nadsazuje, zveličuje, slídí po neobvyklosti. S fakty nakládá libovolně. Kdopak to profesorovi nedávno říkal, že Genert napsal báseň, a dokonce ji otiskl v nějakých novinách? Báseň se sice jmenovala „Atomový věk“, nicméně byly to verše. Ponecháme-li stranou absurdnost toho, že profesorův asistent píše básničky, zbývá otázka, jestli se Genert vůbec hodí k vědecké práci. Profesor vedl přísnou dělicí čáru mezi vědou a uměním. Ne, ne, ti, kdo jsou na jedné straně, by neměli přelézat plot na druhou stranu.

Profesor se posadil na travnatý břeh, v zamyšlení utrhl kvítek heřmánku, vážil jej v dlani a pozoroval. Botanická anatomie květu. Co všechno by o kvítku napovídal básník. A kdyby přišlo pět básníků, každý by říkal něco jiného. Zkrátka chaos. Genertova báseň nebyla příliš chaotická. Bylo to vlastně takové provolání. Provolání k lidstvu. Ovšem, ovšem, trhl profesor koutkem úst, lidstvo a Genert. Genert, spasitel. Ale profesorově ženě i dceři se Genert líbí. Loni tu byl Genert dokonce na návštěvě, v tom domě za profesorovými zády, v té zahradě, na tomhle travnatém břehu. Genert si dovede získat lidi. Mluvka.

Profesorovi se náhle místo na břehu znechutilo. Jako by jedl příborem, který už někdo použil. Nu ovšem, sedí přímo na místě, kde seděl loni Genert. Profesor se zvedl a pečlivě se oprášil.

Vydal se pěšinou podél břehu proti proudu řeky, pomalu a váhavě. Byl na rozpacích, jestli se má vykoupat. U snídaně se mu zdálo, že zaplavat si je jediná činnost, jaké je po ránu schopen. Nyní, tváří v tvář lesku, který pokrýval hladinu řeky, pocítil k vodě odpor. Lesk rozjiskřila na vodě vysoká bílá obloha, lesk bylo dno rozsáhlého prostoru, který svou obrovitostí jako by zdůrazňoval profesorovu malost a zranitelnost.

Ponořím se do řeky a rozplynu se v ní, napadlo mu a usmál se tomu nesmyslu. A přece – v tom nápadu bylo něco, co profesora obdarovávalo zvláštním klidem. A je to klid, co navštěvuje chodce na konci cesty? Profesor setřel z obočí neviditelnou pavučinu.

Když došel na své bezděčné pouti k vrbovému houští, objevil Aju. Za bílého dusného rána byl břeh až k vrbám prázdný, nikdo se neslunil, jenom Aja tu ležela ve svých hluboce vystřižených plavkách na kostkované dece a četla knihu. Ležela na břiše, lokty opřené o deku, bradu na pěstích, a přicházejícího otce ani nezpozorovala.

Profesor Šimanovský se zastavil. Obrovitý bílý prostor nad ním a kolem něho se zmenšil, náhle mu byl těsný. Při pohledu na Aju přistoupil k profesorovi znovu neviditelný Genert, a tentokrát tak blízko, že cítil jeho dech na tváři, dech zubní pasty ohřáté v ústech. Neviditelný Genert přistoupil k profesorovi a zastoupil mu cestu. Profesor se zarazil. Genert, jeho úspěšný a všemi oblíbený asistent. Byl neviditelný, ale profesor mu přesto viděl do obličeje. Genert se smál. Bylo to trapné. Profesor se rozmáchl, odstrčil neviditelného Generta z cesty a brouzdal se trávou k Aje.

Všimla si ho, teprve když se zastavil na dva kroky od ní. Zvedla tázavě oči a mlčela. Díval se na ni, ale nemohl se zbavit myšlenky na Generta.

„Jdeš se koupat?“ řekla Aja. Vypadalo to i nevypadalo jako otázka.

„Dobré jitro,“ řekl profesor s důrazem.

Kývla hlavou.

„Dobré jitro,“ opakoval profesor.

„Jo. Dobrejtro,“ řekla.

„Jaká je voda?“ zeptal se profesor, jen tak, ze zvyku.

„Hrozná,“ řekla, „teplá a špinavá.“

„Asi zas něco vypustili.“

„Jo. Ale klidně se můžeš koupat. Dneska nebarví.“

Profesor stál a usilovně přemýšlel, jak zavést řeč na Generta. Potřeboval si o něm promluvit. Nutně potřeboval.

„Co čteš?“ zeptal se, aby získal čas.

„Ále –,“ řekla a obrátila knihu, aby otec viděl na obálku.

Posadil se vedle ní, sehnul hlavu a s předstíraným zájmem přejel pohledem nápis na obálce knihy.

„Probíráme Shakespeara,“ řekla a profesor postřehl se zadostiučiněním v jejím hlase stín nudy. Má před státnicí z angličtiny. Loni touhle dobou měla před státnicí z ruštiny. Četla Puškina. Poezie jako četba z povinnosti. Romeo a Julie. Jenže profesora zajímal Genert. Tajemství jeho úspěchu. Soudruh Genert, jeho asistent.

Aja obrátila knížku a položila na rozevřené stránky dlaň. Měla štíhlé dívčí prsty a nehty vylouhované vodou. Ty mladé, a jak profesorovi připadalo, nezkušené a upřímné, prsty vzbuzovaly důvěru. Ale než mohl začít o Genertovi, řekla Aja s obličejem nad knihou:

„Možná že pravá láska je vždycky jenom ta nešťastná.“

„Cože?“

„Říkám, že pravá láska je nešťastná,“ zopakovala mu to s očima upřenýma do knihy.

„Přijde na to,“ pokusil se srovnat si myšlenky. „V knihách snad,“ dodal, „a pak přijde na to, co si pod tím slovem představuješ.“

„Copak to jde popsat, jen tak, jednou větou?“

„Všecko jde popsat,“ řekl.

Aja k němu vzhlédla s očekáváním.

Už chtěl vyslovit definici, ale šlo tu o zachycení chemické reakce nebo biologického pochodu? Teď a v této chvíli šlo o poznání zcela zvláštního druhu, dcera byla zřejmě zvědava na jeho zkušenost, nešlo o objektivní definici. A jaká byla ta jeho zkušenost? Nikdy o ní neuvažoval. Není to zvláštní, že člověk na některé svoje zkušenosti nepomyslí dříve, dokud mu je někdo nepřipomene? Ale poznal vlastně to, čemu jeho dcera říká pravá láska? A co je vlastně měřítkem té pravosti? Věrnost? Anebo vášeň? Výbuchy citu, anebo pokojný citlivý vztah? Oběť? Oběť, kterou přinášíme tomu druhému, aniž nás o to prosil? Anebo záleží ta pravost ve střídání všeho, vášně i klidu, štěstí i zármutku? Profesor jasně cítil, že se dostává na nejistou půdu, a nebylo mu to příjemné. Věda jsou balvany roztroušené v bažinách. Nechtělo se mu opustit pevný kámen a vyměnit jej za nejisté třasovisko. Pravá láska. Může to být jenom láska mezi lidmi? Co když muž jako on miluje svou práci? Nestalo se mu už, že zažil právě v laboratoři okamžiky tichého štěstí? Z pravé lásky by mělo vycházet i pravé štěstí. Taková láska dopřává člověku zapomenout na sebe sama, najednou jsi zbytečný, vstupuješ do předmětu své lásky, ztrácíš se v něm, v milovaném člověku, v díle, které tě zaujalo.

„Pravá láska,“ řekl profesor Šimanovský, „ta pravá není nikdy…“ Chtěl říci nešťastná, ale nedopověděl, vzpomněl si na svou ženu, na její způsob nedopovídat věty. A pak, definice, že pravá láska není nikdy nešťastná, mu příliš zaváněla zjednodušováním, které nenáviděl, vypadalo to jako nejapná prostoduchá poučka. Takové větičky ať si vychutnává Genert. Už dávno si všiml, že jeho asistent má sklon k zjednodušování. Ale, a to musil profesor připustit, zjednodušovat problémy je zvláštní dar, i když je to dar, který nemá daleko k podvodu. Jenomže lidé mají rádi věci prosté, průhledné. Složitost je znakem neúspěchu. Zjednodušování, není právě to podstatný rys Genertových úspěchů?

„A dál?“ přerušila Aja jeho rozjímání.

„Co dál?“ trhl profesor překvapeně hlavou.

„Povídal jsi, že ta pravá láska není nikdy…“

„Hm.“

„Co není nikdy?“

„Špatně jsem se vyjádřil. Snad… měl jsem naději povědět: pravá láska nemusí být vždycky nešťastná…“

„Tak si to jenom vezmi,“ vypočítávala Aja na prstech: „Madame Bovary, Anna Karenina, Marie Antoinetta…“

„To není dialektické,“ řekl profesor, „pleteš doby, různé poměry, a koneckonců, kdo ti řekl, že právě tohle jsou vzory pravé lásky?“

„Tak Julie? Anebo ty a máti?“

To profesor nečekal. Není příjemné být prohlášen za vzorovou bytost. Vzory mívají mezní vlastnosti a profesor Šimanovský byl přesvědčen, že není vybaven žádnou vzorovou vlastností. Navzdory tomu pokládal však za svou povinnost jevit se své dceři alespoň do jisté míry jako vzor. Vstal a prohlásil, jak byl zvyklý prohlašovat studentům, kteří ho někdy překvapili dotazem, jaký nebyl s to ihned zodpovědět: „Budu o tom přemýšlet.“

Vystoupil po trávě na pěšinu a neohlížel se. Vzdaloval se od Aji pomalu, pomalost měla vzbudit dojem rozvahy i převahy, a cítil v zádech zklamaný pohled své dcery. Varoval se ohlédnout. Tušil, že by v dceřině pohledu přečetl kromě zklamání i trochu soucitu. Nu dobrá, jsou otázky, s kterými si neví hned rady, ale člověk, který se zabývá po celý život vědou, nevystřeluje svoje názory od boku. Je třeba všechno pořádně zvážit.

A tak šel a zvažoval své místo v rodině a místo své manželky, až došel k úvozu, který zbyl po zrušeném přívozu. Sem Aja nedohlédla. Posadil se na betonový blok nad hladinou řeky, zul sandály a spustil nohy nad vodu. Jestliže se posunul, olizovala řeka bosé paty. Hravé doteky mu působily radost a zachtělo se mu skoncovat velice rychle s myšlenkami na pravou lásku i na Generta. Řekl si proto: Když manželé spolu vydrží a vychovají děti, tak je to pravá láska. A konec. A k druhému problému: Až odejdu do důchodu, postoupí na moje místo Genert. Ať už je, nebo není kvalifikovaný, co je mi po tom? Svoji úlohu splním až do konce. A konec.

A konec, opakoval si, ještě když se svlékal. Poněkud ho to uklidnilo, ale dobře věděl, že to není žádný konec, žádný mír, jen tak narychlo spíchnuté příměří.

Ponořil se do vody a vyrazil s mohutnými rozmachy k protějšímu břehu. Řeka zrcadlila bělostnou oblohu a profesor musil chvílemi přivírat unavené oči. Otevřel je dokořán, teprve když vystupoval u protějšího břehu z vody.

Posadil se na plochý kámen, který tu zbyl z doby, kdy dláždili břeh. Zhluboka oddychoval. Obklopovalo ho dusné ticho bílého dne a slyšel, jak si tím dusnem a bílým tichem razí cestu údery jeho srdce. Ještě jsem v pořádku, říkal si v duchu, ještě jsem v pořádku a hned tak do důchodu nepůjdu. Na to se ještě podíváme, kdo s koho. Vlna optimismu ho zalila a opojila. Několik minut se koupal v dobré náladě jako v šampaňském. Potom šampaňské poznenáhlu vyšumělo, ještě tu a tam bublinka, tu a tam… Pravá láska, uvažoval už opět s chladnou myslí, vždyť je to nesmysl označovat city přídavnými jmény: pravý, dobrý, krásný… Takové hodnocení je vždycky věc úmluvy a úmluva se mění. Romantické děvče bude za pravou lásku pokládat něco jiného než rozvážný muž. Pravý, pravý, co je to vlastně? Máme-li být přesní, pak je to pouze protějšek ke slovu levý. Pravý, ve smyslu pravdivý, platný, skutečný, není zdaleka tak jednoznačné slovo. Pravý, ve smyslu nefalešný…

Profesorovy úvahy přerušilo volání na protějším břehu. Profesor byl dalekozraký, a proto rozeznal i přes řeku postavu ve žlutých plavkách. Jeho žena na něho mávala oběma pažemi a volala. Její hlas se třásl nad řekou a třepil se a houpal. Nerozuměl jí, ale tušil, že ho vábí zpátky, k sobě. Spustil se do vody a plaval nazpět, zase s přimhouřenýma očima. Chvílemi, když pootevřel oči, zasáhl ho třpyt, bílá pěna, bílé nebe, jako by se nořil do živlu, který nebyl voda ani vzduch, ale něco nepopsatelného, neobyčejně příjemného. Dobrá nálada se mu vrátila a vydržela mu, ještě když vyšel z vody a z kalhot na břehu vytáhl brýle, které mu měly zpřesnit obrysy blízkého okolí.

Jeho žena se na něho usmívala a nepřestávala cvičit. Předkláněla se s napjatýma nohama, dotkla se špičkami prstů na rukou špiček prstů na nohou, vztyčila se, rozpažila a opakovala cvik s hlavou přivrácenou k mužovi. Nepřestávala se usmívat.

„Nonono…,“ zabručel a dal se do smíchu. „Počkej, ne, počkej přece okamžik, rád bych se tě na něco zeptal.“

Shýbla se ještě dvakrát, a když se konečně rozhodla tělocvik přerušit, zůstala stát s rukama v bok, jako by jenom chtěla přejít k dalšímu cviku. Profesora rušil ten vyčkávavý postoj, odvrátil se k oslnivé řece, přivřel oči a řekl:

„Je to jen taková hloupost…“

„A jé,“ přerušila ho, „zase Genert.“ Znala slabosti svého muže. Věděla, že je bezmocný proti jakýmkoliv útokům, proti těm skutečným, i těm, kterých se jen domýšlí. Právě jeho slabosti jí ho přibližovaly. Potřeboval ji.

„Ale co Genert –,“ mávl profesor rukou, „teď, když mám pár týdnů prázdnin…“

Genert se mu toulal od rána v myšlenkách, ale nyní byl ochoten ho zapřít. Teď, když si profesor zaplaval a na kůži se mu ještě perlila dobrá nálada, připadal mu jeho asistent nicotný a směšný.

Profesorova žena spustila paže podél boků. Tak ji nepotřeboval.

„A na co ses chtěl zeptat?“ ozvala se skoro netrpělivě.

„Hlouposti,“ řekl a zasmál se. Zdálo se mu opravdu hloupé zeptat se jí, co soudí o takzvané pravé lásce. Díval se na nebe a na řeku, na tu bělost a výšku, jako by vkročil do jiného dne. Nechápal, proč se ráno bál a z čeho měl strach.

„Není báječná?“ zeptal se své ženy, která stála stále ještě se spuštěnými pažemi a čekala nějaké vysvětlení.

„Kdo?“

„Řeka.“

Žena začala kroužit pažemi, nejdříve levou, pak pravou, stále rychleji. Profesor sledoval její pohyby. Je pružná, je štíhlá a mladá. A jak byl prostoupen svěžestí a dobrou náladou, měl po dlouhé době dojem, že nezůstává pozadu za ní. I sečítat roky, o které je déle na světě než ona, se mu zdálo nepodstatné. Jak je to prosté, říkal si, přeplavat dvakrát řeku, omýt prach a starosti, a hned je ti dobře.

„Zaplaveme si spolu?“ navrhl ženě.

Překvapeně se na něho podívala. Kde se v něm vzala chuť rozhodovat o bezvýznamných věcech? Uvykla rozhodovat sama ve všech záležitostech, které se netýkaly vědecké práce. Určovala hodinu oběda, hodinu koupele, jídelníček, práci na zahradě a starala se o všechny drobné záležitosti.

Vstupovala do řeky za mužem zaražena.

„A poplaveme na druhou stranu,“ řekl profesor.

Bylo to tak nezvyklé, že profesor plánuje jinou činnost nežli rovnání kartotéky a hledání hesel, že jen tiše přikývla.

Přeplavali na druhou stranu řeky a na druhém břehu se dožila jiného překvapení. Sotva usedli, aby si trochu odpočinuli, profesor se zvedl, natrhal nablízku kytici kopretin a nasypal je na ni z výšky, že se jí kopretiny zachytily ve vlasech, na pažích, na nohou. Sesbírala je se smíchem, ale nemohla se ubránit neklidu. Přestávala mu rozumět. Kdykoliv uvažoval nahlas o Genertovi, vždycky mu rozuměla. Zkušeně tiskla prst na trhlinu, kudy unikalo mužovo sebevědomí. Ale když ho viděla před sebou rozhodného, sypajícího kopretiny, bezstarostného, opouštělo ji něco důležitého, se ztrátou mužovy bezmocnosti ztrácela mnohem mnohem víc.

„Copak se to s tebou děje?“ zeptala se.

„Není báječná?“ odpověděl profesor a zase: „Není báječná?“

„Až moc teplá,“ řekla a prsty si vyčesávala z vlasů bílé okvětní plátky. „Opadávají,“ postěžovala si.

„Vadnou, ale jsou pořád krásné,“ odpověděl jí muž.

I to bylo neobvyklé. Profesor si obyčejně krásy nevšímal, alespoň o ní nehovořil. Jindy by řekl: vadnou, protože nastal jejich čas. Ve vědě má všechno svůj čas, svoje zákony a vypočitatelné pohyby. Krása neroste na stromě poznání.

A ještě něco profesorovu ženu zarazilo.

Když přeplavali zpátky na břeh, kde stál jejich dům, řekl jí muž:

„Víš, že máš hezké plavky?“

Stála tu v rozpacích a nedovedla si jeho výrok vysvětlit. Znepokojilo ji to. Vymačkávala si vodu z okrajů plavek na stehnech a zmohla se jenom na plaché:

„Myslíš?“

Přikývl, jako by plavky byly nové. Nosila je už dva roky a nikdy si jich nevšiml.

Je to možné, je to možné? – přemýšlela ještě cestou domů, když spěchala dovařit oběd. Profesor zůstal u řeky, natáhl se do trávy a naslouchal řece a cvrčkům a vrbám a olším. Přemáhala ho dřímota. Ani si nepamatoval, kdy naposledy přeplaval čtyřikrát řeku. Ještě než usnul, napadlo mu, že den sice může všelijak začít, ale pak, pak se mohou všechny vrásky uhladit, ostny obrousit… Bylo to milé pomyšlení.

Profesorova žena se domů netěšila. Před polednem bývala její matka už v kuchyni, pletla se jí do vaření, udílela rady a v očekávání oběda, mírně hladová, napadala dceru drobnými výtkami s přáním vyvolat hádku. Trávily už po léta prvních čtrnáct dní dovolené spolu, už od doby, kdy byla Aja malá holčička. Aja vyrostla a zvyk přetrval. Sužoval profesorovu ženu i její matku. Rozdíly mezi oběma ženami se rýsovaly stále určitěji, jako se neúprosně rýsují nerovnosti v krajině, když se slunce chýlí k západu. Přesto měly, matka i dcera, z neznámého důvodu pocit, že jsou ty dny společné dovolené nutné.

Profesorova žena nezvolila proto kratší cestu, brankou v plotě u řeky, ale obešla shluk zahrad, těch několik starých vil, které tvořily na okraji vsi cizorodý živel, začátek něčeho, co nenásledovalo.

Vlhký koupací plášť ji příjemně chladil, dusno nepolevovalo, slunce stále naráželo jako zářivý motýl do bílé překážky tam nahoře. Stíny stromů a zdí byly matné, rozplývaly se a profesorova žena nesla v sobě také něco nejasného, rozplývavého. Znovu a znovu uvažovala o chování svého muže. Věty, kterými se jí přibližoval, jí ho odcizovaly. Konečně poznala, co ten nejasný pocit znamená. Byl to strach, strach na samém počátku, klíčení strachu někde hluboko, pod povrchem událostí, utajené, nevysvětlitelné. Byl to strach.

Jakmile si profesorova žena uvědomila, že to, co ji skrytě trápí, je strach, přidala do kroku. Nechtěla být s klíčícím strachem sama. V tom případě bylo lepší sdílet kuchyni s matkou a vydat se jejím poznámkám a přiostřeným radám.

Na rohu nedokončené ulice, ve které bydlila, potkala listonoše. Jednoho z těch mladíků, kteří si o prázdninách přivydělávají roznášením pošty. Mimoděk si vzpomněla na vážené listonoše kdysi, na listonoše v úředních čepicích a s vlajícími pláštěnkami, přísné, dochvilné a hrdé na svou odpovědnost. Mladík, který se k ní blížil, měl na sobě pruhované tričko a texasky a brašnu s poštou na řídítkách kola, které strkal před sebou.

Zastavil před profesorovou ženou, přehraboval se v brašně, vytáhl složený papírek a natáhl s ním ruku.

„Telegram?“ užasla. Nikdy nedostávali telegramy. Aspoň se nepamatovala.

Pak si všimla mládencova pohledu a řekla omluvně:

„Byla jsem se koupat. Nemám s sebou ani korunu.“

„To nevadí,“ řekl mladík blahosklonně a jal se postrkovat kolo dál, pomalu a zemdleně podél plotu.

Telegram byl adresován profesorovi. Zaváhala. Zálepka telegramu byla rozlepená. Ostatně nedovedla si představit zprávu, která by se týkala jen a jen jejího muže a netýkala se jí. A přece se kolem sebe rozhlédla, než telegram rozevřela. Nikde nikoho nespatřila. Stromy v zahradách mrtvě trčely v bílém dusnu.

Obrátila se čelem k plotu zarostlému zimolezem a chvatně, jako by se dopouštěla přestupku, nahlédla do telegramu. Ne, tohle nečekala. Četla telegram znovu a ještě jednou. Pak telegram rychle složila a vsunula do kapsy koupacího pláště.

Tak tohle. Genert se zabil při autohavárii. Telegram podepsal Vaněk. Vaněk byl druhý profesorův asistent, asistent, o němž s manželkou skoro nikdy nehovořil. Všechen profesorův zájem spotřeboval Genert. Genert léčka, překážka, hrozba. A nyní byl Genert mrtvý. Stalo se něco, s čím profesor nikdy nepočítal. Loni sem Genert přijel na návštěvu ve svém novém autě. Nečekali ho, ale on se tvářil tak samozřejmě a nenuceně, že zakrátko i na nich vynutil jistý druh samozřejmosti a nenucenosti. Za ty tři hodiny, kdy s nimi pobyl v domě, na zahradě a u řeky, se mu podařila celá řada drobných násilí na jejich zvycích a způsobu života. Používal svá drobná násilí neznatelně, uvědomovali si je, teprve když jim podlehli, a vlastně opravdu si je uvědomili, teprve když odjel. Ale bylo to celkem zábavné odpoledne. Profesor byl kupodivu méně mrzutý, nežli na dovolené býval, snad mu lichotilo, že ho navštívil asistent, jehož hvězda stoupala. Ale když Genert odjel, dostavilo se rozčarování, profesor i jeho žena měli trapný pocit, že podlehli. Jenom Aje bylo všechno, co se týkalo Generta, lhostejné. Přijímala ho jako staršího zábavného pána, se kterým má její otec nějaké lapálie, ale copak nemívala i ona občas nějaké lapálie s otcem?

Genert nežije. Profesorova žena pátrala ve svých citech a zahanbeně musila přiznat, že necítí vůbec nic, jen překvapení.

Loni, když Genert odjel, hovořila s manželem dlouho do noci. Profesor, který o dovolené nikdy nekouřil, otevřel krabičku cigaret a hltavě při debatě se ženou kouřil. Rozebírali spolu situaci v ústavu, hodnotili kdejaké nicotné příhody, rozjímali o výrocích na schůzích, zvažovali pochvaly jako útoky a útoky přijímali jako pochvaly, hleděli se dobrat smyslu asistentova jednání a Genert před nimi nabýval stále větších a větších rozměrů, rostl do výšky i do šířky jako džin vypuštěný z láhve. Den nato se profesor probudil s hořkými výčitkami svědomí, že porušil svůj slib o dovolené nekouřit, osočoval sám sebe ze slabosti a malichernosti. Ve chvílích bezmoci patřil své ženě nejvíc, vzdával se jí na milost a nemilost a žena ho vedla bludištěm jeho citů a pocitů, v kterých se sám nevyznal. A co teď, teď, když příčina bezmoci odstranila z cesty sama sebe?

Prošla zahradou a otevřeným oknem kuchyně slyšela matku, jak šramotí pokličkami.

„To je dost, že jdeš,“ přivítala matka dceru ve dveřích.

„Vždyť je ještě čas.“

„Dochvilnost, dochvilnost,“ volala matka a dodala: „Nechoď ke sporáku, trousíš kolem sebe tu špinavou vodu z řeky.“

Ovšem že to byl nesmysl. Plavky i koupací plášť stačily v tom dusnu už natolik uschnout, že na linoleum neskápla ani krůpěj. Ale matčina výbušnost se řídila před polednem jinými zákony, než jaké uznával rozum.

Profesorova žena se skryla do koupelny. Genert se zabil a matka si neodpustí svoje směšné řeči. Je pravda, matka neví, že se Genert zabil. Jenže v malicherných sporech jsme směšní vždycky, ať víme nebo nevíme, co se právě stalo nebo děje. Koneckonců vždycky a stále někdo umírá a nastavuje nám zrcadlo konce, v kterém se naše pošetilost zrcadlí obludně a trapně. Profesorova žena svlékla koupací plášť a vlhké plavky, osprchovala se, a když opouštěla osvěžená a v domácích šatech koupelnu, vzpomněla si, že nechala telegram v kapse pláště. Trhla jen rameny, nevrátila se pro něj.

Myslila na Generta a na svého muže po celou přípravu oběda. Její matka neustávala hovořit. Neposlouchala ji, a když ji matka donutila zvýšeným hlasem, aby odpověděla, ozvala se duchem nepřítomna nezávazným:

„Ano?“ nebo „Neříkej. Podívejme.“

Matka se rozhněvala a opustila kuchyni. Profesorova manželka osaměla se svými úvahami. Genertova smrt jako by se jí netýkala, nedovedla si představit jeho konec, byl to vzdálený konec vzdáleného člověka, který sice jednou jedenkrát navštívil tento dům, ale jinak se sem dostával v profesorových výkladech, vystupoval tu v jeho řečech, navštěvoval dům jako starost. Genert byl námět k hovoru. Genert byl důvod k mužově důvěrné zpovědi. Genert bylo heslo, které povyšovalo profesorovu manželku na profesorova spojence i mimo rodinu. Tam, kde hrozila roztržka, proměňovalo se jméno Genert v zaklínadlo, vyvolávalo jednotu a bylo schopné sloučit i neslučitelné. Telegram o Genertově smrti tohle všechno zrušil.

Profesorova žena povzdychla a začala chystat na stůl. Obědvali v obývacím pokoji při otevřených oknech. Jindy jí pomáhala matka nosit na stůl, dneska se zavřela ve svém pokoji a nevycházela, ačkoliv musila slyšet, jak dcera přebíhá z kuchyně do pokoje. Až se matka nají, pomyslila si profesorova žena, zlepší se jí nálada.

První dorazil do obývacího pokoje profesor, po něm Aja. Pro matku musila profesorova žena poslat Aju. Oběd probíhal mlčky jako každý den. Profesorova žena byla rozhodnuta ukázat mužovi telegram po obědě. Čím víc se však blížil oběd ke svému závěru, tím byla nejistější. Nebylo by lépe telegram neukazovat a počkat na oznámení pohřbu? Cožpak se telegramy neztrácejí? A když se neztrácejí, může se na ně zapomenout. Vymýšlela plány, jak odložit zprávu, jak telegram pohřbít, a měla přitom špatné svědomí, že hájí sebe, nikoliv muže, ale špatné svědomí jí nebránilo, aby se nesnažila získat pro sebe výhodu. Neboť to, že Genert nežije, cítila jako svou škodu.

Při kávě dostal profesor chuť pohovořit si. Míchal lžičkou kávu, byl spokojený s dnešním dopolednem, zaplaval si, prospal se a příjemně se ho dotkla zábavná otázka jeho dcery o pravé lásce…

„Co bys tomu řekla ty,“ obrátil se ke své ženě s úsměvem, „chtěl jsem se tě zeptat už dopoledne… ale, pochopitelně, je to jen taková hloupost… dejme tomu: takový malý zákusek ke kávě… co si myslíš ty o… o pravé lásce?“

Profesorově ženě chvíli trvalo, nežli se vrátila ke stolu z krajiny svých plánů a strategií.

„Cože?“ Nerozuměla, o čem je řeč.

„Ale tati si dělá legraci,“ řekla Aja.

„Legraci?“ zeptala se nedůvěřivě profesorova žena. Bylo to neuvěřitelné.

„Dneska si každý dělá jen a jen legraci,“ nedala si ujít matka příležitost.

„Pravá láska,“ řekl profesor, „co myslíš, copak to je pravá láska –?“

„Odkud to máš?“ zeptala se opatrně profesorova žena.

„Hloupost, viď?“ zasmál se krátce profesor. „Jako by nestačila mezi lidmi… dejme tomu… upřímnost. Ano, upřímnost úplně stačí,“ upil kávu.

Mluví o upřímnosti, napadlo profesorovu ženu, vždycky mluví v kruhu, dostává se k hlavnímu námětu oklikou. Upřímnost. Asi mě zahlédl, když jsem potkala listonoše. Ne, to je nesmysl. Ale mohl potkat listonoše cestou od řeky a mohl se dovědět, že listonoš přinesl telegram.

Profesorova žena pohlédla na muže. Díval se jí přímo do očí. Nevydržela ten pohled.

„Málem jsem zapomněla… Přišel ti telegram…“

„Telegram?“

Pomalu se zvedla a vyšla z pokoje. Nedělám dobře, říkala si cestou, nedělám dobře. Donesla složený lístek papíru profesorovi.

Vzal telegram do prstů, papír byl zavlhlý z koupacího pláště a zálepka odstávala.

„Co v něm je?“ zeptal se.

„Čti,“ vydechla tiše.

Když telegram rozbaloval, nahnula se Aja zvědavě k otci.

„Tak Genert –,“ řekl profesor. Mnul si čelo a položil telegram na stůl. Telegramu se zmocnila matka jeho ženy.

„Jak se to stalo?“ zeptala se Aja. Nikdo jí neodpovídal. Mlčeli.

Profesor si srovnával myšlenky, všechno na chvíli uvízlo v pasti, nebylo kam uniknout bleskovému úžasu.

„Co tomu říkáš?“ řekl profesor své ženě. Jeho hlas nezněl osvobozeně, kmitala se v něm nejistota.

Žena neříkala nic.

Její muž sáhl znovu po telegramu a četl:

„Vaněk. – Vaněk mi posílá zprávu. Asistent Vaněk.“

Profesorova žena poslouchala napjatě. Nechvěla se v mužově hlase, v tom, jak vyslovoval jméno Vaněk, nechvěla se v tom jméně nová obava? Nepatrné semeno strachu?

„Vaněk,“ řekl profesor ještě jednou.

Podívala se mužovi do tváře, ale jak měl hlavu zvrácenou nazad, leskla se mu skla brýlí. Neviděla mu do očí, a přesto by se v tom okamžiku mohla vsadit o cokoliv, že ví, nač právě myslí.

A v jednom místě ucítíme vlhkost řeky, zaskočí nás na kamenité prašné cestě v okamžiku, kdy jsme ji nejméně čekali. Opravdu kráčíme řekou? Kdykoliv vstupujeme do vody, kdykoliv začnou naše nohy rozrážet hladkou hladinu, jako bychom vstupovali do lásky. Nevíme, jak dlouho půjdeme po mělčině a kde začíná hloubka, která nám vezme pod nohama dno, a budeme musit plavat a plavat, a jestliže přestaneme, začneme tonout. Neboť láska nesnáší klid a nepohnutost, láska není stálé místo, ale stálost přenášená z místa na místo.

Až ji potkám

Věděl, jak by měla vypadat. Bylo mu patnáct, ale věděl docela přesně, jak by měla vypadat. Všichni tři učedníci věděli, jak by měla vypadat, jenomže ti dva si o ní povídali, a Toni ne, Toni mlčel. Když se ho na něco zeptali, přikývl, dělal, že s nimi souhlasí, i když nesouhlasil. Rád se přidával k většině. Do toho, co si myslím, nikomu nic není, uklidňoval se v duchu.

„Co si dáte, kluci?“ Marta, servírka, jim hlídala v sobotu odpoledne jejich stůl. Chodila s nimi ještě nedávno do školy. „Tak co si dáte?“

„Arokolu.“

„A ty, Toni?“ Marta se Toniho ptávala vždycky zvlášť. Toni se jí líbil a Toni to věděl a znepokojovalo ho to. On se jí líbil, ale ona jemu ne. Hej, Toni – volala na něho známá děvčata a nebylo to jenom pro tu známou písničku. Děvčata by volala i bez písničky. Toni je chlapec, na kterého si děvčata ráda zavolají. Jako by potřeboval povzbudit, pohladit. Milý, bezbranný, růžový a bílý Toni. Říkal si o pohlazení.

Marta jde pro arokolu a Kašík s Vojtou se ihned spojí proti Tonimu. Alespoň Toni má takový dojem. Kašík a Vojta jsou jediní, kdo mu neříkají: Toni.

„Tojdo,“ řekne Kašík, „zase si zkrátila sukni. Sázím se, že si každou sobotu ustřihne pět centimetrů. Kvůli tobě.“

„Brzy nebude mít co střihat,“ doráží Vojta.

Toni kývá hlavou a dělá, že ho to baví, dokonce se usmívá. Ale nebaví ho to, doléhá na něho zvláštní stesk sobotního odpoledne. Za okny prší, v hostinci U Přemysla je zakouřeno a pach vychladlých cigaretových oharků z nevysypaných popelníků zarůstá do vlhkých kabátů a Toni jej bude cítit ještě celou neděli jako vzpomínku na tuhle marnou náladu, na tu bezútěšnou rozmluvu, která nikam nevede.

Někdy k učedníkům přijde jejich mistr z tiskárny a poplácá některého z nich po rameni:

„Tak co, kluci. Kluci, kluci, tak co?“

Kašík mu poví poslední anekdotu a mistr mu připomene, co Kašík v práci zkazil, a přidá nějakou radu. Pak zase jde a Kašík si stěžuje:

„Všimněte si, že mi nikdy neřekne, co jsem udělal dobře.“

Teď přijde Toniho chvíle:

„Třeba jsi neudělal dobře nic.“

Tonimu je neobyčejně dobře, když vidí, jak se Kašík snaží najít rychlou a vtipnou odpověď, a nic mu nenapadá. Ani Vojta, jeho spojenec, neví, jak Kašíkovi pomoci. Toni se těší se svého vítězství, ale ne dlouho. Jenom dokud Marta nepřinese arokolu.

„Marto, Tojda by ti rád něco pověděl.“

Jejich oblíbená zábava. Namlouvají Tonimu děvčata, o která nestojí. Třeba i cizí děvčata. Dává jim to možnost oslovit kteroukoliv a kdykoliv. A když je omrzí šířit kolem Toniho pověsti, začnou s tím hlavním.

Všichni tři vědí, jak by měla vypadat, ale Kašík s Vojtou o ní začnou povídat, kus po kuse skládají ženu, jako sen, který se jim zdál v noci a ráno z něj zbyly jen útržky, a Kašík s Vojtou se na ty útržky svého snu rozpomínali a skládali je. Vykládají a vykládají a kreslí obrysy té vytoužené nevybíravě, ale obrysy jsou vybrané, silácky přikrývají křehký a čistý tvar. Pohrdavě a zkušeně stahují koutky úst. Vypravují o několika letmých dobrodružstvích a každý dotek se proměňuje v hrdinský čin.

Pak se dostaví z těch nekonečných řečí kocovina. Zpiti limonádou, s trnoucími dásněmi a vtíravě sladkým jazykem jdou domů deštivou ulicí, obloha jako prostěradlo a každá kaluž zrcadlí touhu.

Touha nechce Kašíka ani Vojtu, touha chce být s Tonim o samotě. Jde domů, i když ví, že doma nebude sám, přesto si namlouvá, že třeba odešli a byt je prázdný, opuštěný, přichystaný na snění.

Toniho sestra se češe v ložnici před zrcadlem. Je jí osmnáct, jde večer do biografu se svým chlapcem a už teď se češe. Tak ani ložnice… V kuchyni mele babička maso na nedělní sekanou. Strojek hlasitě oddechuje a mlaská. V obývacím pokoji žehlí matka prádlo. A v koupelně spravuje otec pračku. Záchod mají v koupelně. Aspoň kdyby ten záchod byl zvlášť.

„No dobře,“ dovoluje otec, „ale dělej, mám ještě moc práce.“ Položí šroubovák na dlaždičky a jde ven.

Toni postává v koupelně, nemá tu co dělat, jenom vychutnává několik okamžiků samoty. A je to samota? Otec přechází za dveřmi, babiččin strojek povrzává, nechala si otevřené dveře na chodbu.

Tonimu se zachce smazat všechny zvuky, které svědčí o tom, že jsou v bytě ještě jiní lidé kromě něho. Jenom proto zatáhne za splachovadlo a s potěšením zjišťuje, že hluk řítící se vody překryje otcovy kroky za dveřmi i babiččin strojek.

Naštěstí neprší každý víkend.

V druhé polovině června se rozhoří slunce, město se vylidní a u Přemysla vysedává jenom pár vytrvalců. Ostatní jdou k řece. Toni s Kašíkem a Vojtou mají svoje místo u přívozu.

„Pojďte jinam,“ přemlouvá Vojtu a Kašíka Toni, „tady je to moc blízko.“

„Náhodou,“ nechce se Vojta odtud hnout, „tady vidíš všecky lidi, co se jdou koupat.“

Zůstali tedy u přívozu, protože chtěli vidět všechny lidi, co se jdou koupat, vlastně ani ne tak všechny, jenom část, a vlastně ani ne tak část, jako dvě tři děvčata, na která vždycky číhali. Zbývala ovšem naděje, že se objeví ještě někdo jiný. V sobotu býval nový přísun lidí a člověk nikdy nevěděl.

Kašík je nejrychlejší, zatímco se Vojta a Toni ještě svlékají, poskakuje už ve svých červeno-černých pruhovaných plavkách. Kašík dělá všechno rychle, něco v té rychlosti zkazí, ale to mu nevadí, protože už zase dělá něco jiného a rychle a třeba zase s chybami. Tričko, ponožky, kalhoty nahází na hromadu a je hned hotov. Vojta si kalhoty pečlivě skládá a tričko prostírá do trávy jako ubrus. Toni se to pokouší udělat po něm, jenomže tak jako Vojta to neumí snad nikdo. Vojta není na svou přesnost pyšný, ani nevnímá, že ho někdo obdivuje. Neumí být nepřesný, má takovou povahu. Toni má jenom záchvaty přesnosti. Jednou je takový a jednou zase jiný. A ve všem. Podle nálady.

Nad hlavami chlapců se na vysokém břehu procházejí po pěšině děvčata v plavkách.

„Ahoj, Toni!“ volají dolů.

Vojta by byl rád věděl, proč se tolik děvčat směje právě na Toniho. Copak Kašík, ten byl hubený a věčně rozcuchaný a upovídaný, ale Vojta si na sobě zakládal a hřebínek nosil i v kapsičce u plavek. A nic. Zato na Toniho se každá směje. Některé děvče mhouřilo při smíchu oči, jiné je otevíralo doširoka, některá se smála se zavřenými ústy, jiná ukazovala zuby, některá se nakláněla dozadu, jiná dopředu, některá se rozkročila. Vojtu dívčí smích vzrušoval.

„Vyber si nějakou, ať už je pokoj,“ poradil Vojta Tonimu.

Toni pokrčil rameny a obrátil se k pěšině zády. Po řece klouzala pramice přeplněná lidmi.

„Samí rybáři, samí rybáři,“ zanaříkal Kašík.

„Hej, Toni,“ zavolala z pěšiny Marta a už seskakuje po drnech dolů na břeh. „Toni, nechceš banán?“ Ještě si neodložila a už by Toniho krmila.

„Jako na zavolanou,“ řekne Vojta, „Toni zrovna o tobě mluvil. Nechce si jít bez tebe ani zaplavat.“

Marta nevěří, ale usmívá se polichoceně. Toni se otočí a pomalu vystoupí nahoru na pěšinu.

„Kam jde?“ diví se Marta.

Nikdo neví, kam Toni jde. Ani Toni. Prostě někam, kde bude sám a kde bude ticho. Kde bude mít pokoj od zbytečných řečí.

Samozřejmě že věděl, jak by měla vypadat. Věděl to už jako malý, když chodil do Pionýra.

„Pojď,“ řekla Tonimu, „pojď.“ Dodneška slyšel její hlas, měkký a hebký, aspoň tehdy mu připomínal hebkost bílých myšek. Otec mu přinesl za vysvědčení párek bílých myšek a ty byly také tak hebké. „Pojď, vezmeš tenhle míč a půjdeš se mnou do tělocvičny.“ Na pionýrskou vedoucí byla vlastně moc drobná, křehká. Nejtěžší na ní byly prameny tmavých vlasů, které jí stékaly na záda. Jak se otáčela, běhaly jí ty tmavé prameny po ramenou. Byla křehká, ale vlasů měla spoustu a oči měla veliké, šedé, a pořád se smály. Nesmály se na Toniho nebo vůbec jenom na někoho, smály se na celý svět. Byla s ní legrace a všichni kluci ji zbožňovali.

Toni zvedl míč a ona sama nesla druhý. Dva míče, velké a červené, je spojovaly jako viditelné pouto. Šli spolu, sami, ostatní čekali na hřišti, šli vedle sebe, Toni a Blanka, a pak, v jednom místě, kde školník stěhoval lavice, musil jít na chvíli za Blankou a mohl si prohlížet její dlouhé vlasy, její dlouhé zelené kalhoty, nejkrásnější zelené kalhoty na světě. Šťastný a zrudlý poctou, kterou mu prokázala, že mu svěřila míč, díval se u vytržení na její pohyblivé vlasy a nevěděl, jak by vyjádřil, co k ní cítí. Jak tenkrát potřeboval vyjádřit svůj obdiv a svou – ne, za slovo láska se styděl. Blanka se při chůzi vznášela, pohazovala v dlaních míčem, každý její pohyb byl lehký, vzdušný.

„Ty jsi z béčka,“ řekla Tonimu a vznášela se.

„H – máno,“ zachraptěl Toni, ponížen vlastním křapavým hlasem. Nevěděl, co ta otázka má znamenat.

Blanka odemkla šatnu a pustila ho dovnitř prvního. Nechtěl ztratit nic z její blízkosti, a proto se zastavil. Šatnou se procházelo do tělocvičny, kde byla skříň s míči. Byl by nejraději šel pozpátku, aby neztratil Blanku z pohledu. Toni šel první, Blanka za ním. Alespoň se ohlížel.

Když uložili míče do skříně a vyšli ze šatny, Blanka zamkla a vzala Toniho kolem ramen. Vraceli se dlouho pustou školní chodbou a Blančin rukáv lechtal Tonimu ucho a Blančina ruka voněla něčím jako kytky.

Samozřejmě že věděl, jak by měla taková dívka vypadat. Měl pro ni vymyšlené i jméno. Říkal by jí: myška. Od té doby, co mu otec přinesl párek bílých myšek, představoval si pod slovem myška něco obzvláště něžného a milého. Škoda že mu ty dvě myšky zašly. Dlouhý čas, který uplynul od otcova dárku, jen krásu a něhu bílých myšek zvětšoval.

A pak se Blanka odstěhovala a dostali novou vedoucí a potom zase jinou, ale nikdy to už nebylo ono.

Toni kráčel pomalu po břehu, opatrně našlapoval bosou nohou a obcházel ostré kameny, které vyrůstaly z pěšiny, nevěděl, kam jde, ale věděl, od čeho jde. Jen dál od Marty, Kašíka a Vojty, dál od lidských hnízd vystlaných dekami, termoskami a taškami s jídlem, dál a dál od tranzistorových přijímačů a magnetofonů, které poslušně opakují zamilovanou písničku, jako bys házel do stejného šálku čaje nové a nové kostky cukru. Jen dál. Je důležité vědět, od čeho člověk utíká.

Skončila dlouhá řada topolů, v jejichž stínu se za prudkého slunce tak dobře spalo, řeka plynula mezi břehy bez stromů a vrbičkové houští, které vystřídalo topoly, vypouštělo ze svého modrozeleného stínu motýly a vážky. Listí vrbovin se lesklo v slunci a lepkalo a vonělo sladce a kysele. Břeh se vylidňoval a Toni věděl, jestliže bude pokračovat v cestě, najde místa, kde už nikdo není. Bude tam sám. Sám se sebou.

A byl. Sem už nikdo netáhl deky a tašky a tranzistory. Tráva podél cesty byla nedávno pokosená, nestačila ještě dorůst, ale dole u vody se tyčil divoký kmín a plevel s cípatými listy a rostla tu bujná pačesatá tráva. Když jsi do ní ulehl, obklopily tě vlny zeleně, jako by řeku doprovázela její zelená sestra.

Tady byl Toniho kout, sem chodíval snít, tady vzpomínal na svoje kamarády, neboť někdy je lepší na kamarády vzpomínat nežli být s nimi.

Ulehl do trávy na břehu v průsmyku mezi dvěma vrbovými porosty, ležel na zádech a opíral se o lokty, před sebou ploché zářící chvění řeky, mušky putující ze stínu do světla a zas do stínu, rozsvěcující se a pohasínající, vážky žasnoucí několik okamžiků na jednom místě ve vzduchu a pak prudce měnící směr. Ticho a klid. Toni byl sám, a jakmile byl sám, hned myslil na ostatní, měl čas i prostor na ně myslit.

Přesný Vojta zůstal asi s Martou sám. Kašík někde shání kluky, které Marta nesnáší. Až je přivede, budou Martě říkat právě to, co Marta nechce slyšet. Třeba: jestli je to pravda, že ji ten Němec svezl bourákem až do Prahy. A Marta se bude vymlouvat:

„Ukazovala jsem mu jenom cestu.“

Toni zívne. Vždycky, když je Marta u řeky vyhledá, opakuje se tahle zábava. Toni mhouří oči. Samozřejmě že ví, jak by měla vypadat. Bude jí říkat: myško. Bílá myška, jak mu ukusovala z kousku buchty. Ještě cítí lehounké doteky myšího čumáčku, jak naráží do buchty. Takové děvče nebude nikdy chtít znát nikoho jiného a on také nebude nikdy chtít znát žádnou jinou než ji a to bude nádhera.

Toni si lehne naznak a položí hlavu do trávy. Vysoko nad ním pospíchá kadeřavý oblak. Náhle se oblak zastaví. Toni ví, proč se oblak zastavil. Chce na sebe upozornit, chce se dát obhlížet a obdivovat. Zrovna tak to dělávají děvčata, když jdou po ulici. Samý spěch a najednou se zastaví u výkladu. V zrcadle výkladní skříně se objevují jejich obdivovatelé. Oblak znehybní, nepohne ani jedinou bílou kadeří. Toni naráz usne. Ani si nestačí přát sen. A skoro vždycky si stačí nějaký sen přát.

Probudí ho hlasitý hovor. Ve vrbičkách po jeho pravici, zakryti pruty a listím, jsou lidé.

„Koukej, jaký je krásný den,“ říká mužský hlas, „a ty zrovna tohle…“

„Pochop to,“ dožaduje se klidným nevzrušeným hlasem žena.

„Na tom není nic k chápání. To je, jako kdybys –“

„Je úplně jiný,“ říká žena.

„Jistě,“ posmívá se muž.

„Snad se dohodneme. Prosím tě.“

„A já si myslil, že se jdeme vykoupat. Říkal jsem si: takový krásný den –“

„Můžeme se koupat,“ připustila žena, „ale někde jsem ti to přece musila povědět.“

„Vrátit se k němu. Vrátit se. Pamatuješ, co jsi o něm povídala?“

„Změnil se. A ty –“

„Já? Já?“

„Prosím tě. Mám oči.“

„Ach tak. Tak já se s Lídou rozvedu. Rozvedu se, jestli chceš.“

„Ale nerozvedeš. A já se taky nerozvedu. Rozejdeme se v klidu a míru. A bude to.“

Chvíli bylo ticho. Toni se neodvažoval vstát, neodvažoval se pohnout. Protivilo se mu poslouchat za vrbičkami lidi, kteří nevědí, že je poslouchá, protivilo se mu poslouchat řeči, které jsou něčí tajemství. Měl na sobě jenom plavky, a přesto mu začínalo být horko. Nesmím se pohnout, říkal si. Snad odejdou. Snad je omrzí povídat si věci, které jsou jenom jejich, snad se zvednou a půjdou pryč.

„Dobře,“ ozval se muž, zřejmě si zapálil cigaretu, bylo slyšet cvaknutí zapalovače, muž se rozkašlal. „Dobře,“ zopakoval za okamžik, „půjdu za ním –“

„Za kým?“

„Za tvým mužem.“

„Ty? Ale nikam nepůjdeš.“

„Máš pravdu,“ řekl.

„Pochop to,“ řekla a způsob, jakým to pověděla, naznačoval, že jí nejde o pochopení, jenom o to, aby už skoncovala. I skrytá za vrbovým houštím nemohla skrýt únavu z dlouhých trapných řečí.

„A teď se můžeme v klidu vykoupat,“ dodala.

„V klidu?“ podivil se.

„V klidu,“ řekla s neomezenou shovívavostí.

„Nemám chuť.“

„Tak se vykoupu sama.“

„Ale nejdřív,“ řekl muž a znělo to jako hrozba, „ale nejdřív –“

„Ne, pusť,“ udýchaně šeptal ženský hlas. Muž nemluvil. Pruty vrbiček se zatřásly, kdykoliv do křoví narazili rukou nebo nohou. Muž zápolil a jeho dech sykal zhluboka jako dech běžce.

„Budu křičet.“ Žena prudce oddechovala, ale nekřičela. Pak ztichla.

Náhlý klid Toniho málem zmýlil. Už si myslil, jestli ti dva opravdu neodešli. Obezřetně se zvedl na lokty a pozoroval řeku. Hladina řeky byla klidná, osiřelá, bez plavců.

A tu uslyšel opět mužský dech, byl to mužský dech, nemohl se splést a bylo zase slyšet dech ženy, hlasitý vysoký dech. A pak se otevřelo veliké ticho.

Toni se chystal vyrazit, uniknout tísnivému zmatku. Ale žena promluvila dřív, nežli se vzchopil.

„Tos neměl.“ Měla bolavý hlas. „Ne, to jsi neměl dělat.“ Zdálo se, že tiše pláče.

Ublížil jí, řekl si Toni, a já jsem jediný svědek. Na druhém břehu řeky tikalo v dálce vodní čerpadlo. Měřilo něčí čas.

„A teď?“ ozval se sebevědomě muž.

„Teď teprve,“ slzel hlas, „teď už docela určitě.“ Ruch za vrbičkami vzrostl, přecházení, šustění, zase cvakl zapalovač. Smích. Zlomyslný mužský smích.

„Ne…,“ řekla.

Asi se oblékají, naslouchal Toni, oblečou se a vyjdou z vrbiček a uvidí mě. Budou si myslit, že jsem je špehoval. Něco se musí stát. Zkusil se vynořit bezhlučně z plevele. Bezhlučně to nešlo, jenže ti dva v křoví se oblékali a nadělali dost hluku. Toni se vytáhl do dřepu a skloněný vyrazil. Napřímil se až nahoře na cestě. Přál si být co nejrychleji odtud, ale tajné přání uvidět ty dva ho zdržovalo.

Několikrát se ohlédl a marně. Nakonec podlehl, obrátil se a zvolna se vracel k místu, odkud před chvílí pospíchal. Jestli vyjdou z vrbiček, už ho nemohou podezírat, že je špehoval.

Objevili se, on v šedých kalhotách a proužkované košili, ona v květovaných šatech s krátce zastřiženými vlasy, vyšli na pěšinu s překvapující samozřejmostí a mířili k Tonimu. Jak se blížili, viděl Toni, že na nich není nic zvláštního, nic, ale docela nic zvláštního. Ani slzy, ani smutek, ani radost. Měli obličeje, jako by spěchali po ulici, jako by jeli v autobuse, naprosto všední obličeje, na kterých nebylo zapsáno nic z toho, co před chvílí zažili. Toni se otřásl, padla na něho zima, ale slunce hřálo a bylo teprve půl čtvrté.

Nechal ty dva přejít a pak se zdálky loudal za nimi. Muž a žena si něco povídali. Vypadali všedně jako desítky a stovky jiných lidí, kteří k řece přicházeli a od řeky odcházeli.

Kdokoliv z těch lidí na břehu, napadlo Toniho, kdokoliv se mohl před chvílí dopustit násilí, kdokoliv z těch lidí mohl ještě před chviličkou plakat a kdokoliv z nich mohl před chvílí někoho nalézt anebo ztratit, ale kdo o tom ví? Všichni vypadají všedně.

Toni se zastaví. Teď, právě teď to musí zkusit.

Zadívá se na obzor a usilovně se snaží představit si svůj sen. Samozřejmě že ví, jak by měla vypadat, jenže mu to dá práci. Ztěžka, jako z mlhy, povstává před ním tvář. Ještě je rozmazaná, snad jak kolem ní poletují dlouhé prameny vlasů. Ale když si dá práci a bude to zkoušet, uvidí ji večer před spaním tak jasnou jako jindy. Už je to lepší, ano, teď už je to lepší. A co teprve večer.

Všechny zvuky krajiny pod námi k nám budou stoupat jako dým a s nimi k nám budou stoupat dějiny noci, která předcházela, dějiny dnešního rána, nejnovější dějiny oblak a slunce a větru.

Podám ti ruku, má lásko, tvá dlaň mi přiblíží tep tvého srdce. Být si nablízku, a víc než nablízku, uprostřed hlasů stoupajících k nám, uprostřed hlasů, které rozptylují staré nedorozumění. Nedomnívali jsme se ještě včera, že ten, kdo nám bude blízký, nám předá své vlídné pochopení jako dar? Docela jsme zapomněli, že náhlá blízkost člověka, kterého jsme potkali, znamená, že jsme se darovali my sami.

Děkuji

Kávu ze šálku rozlil na podšálek, zakopl na stejném místě, na kterém ji rozléval každý den. Až zvedne šálek, pokape pravděpodobně koberec nebo kalhoty nebo oboje. Den začínal jako každý jiný. A když se Perner ke kávě posadil, zjistil, že zapomněl na cukr. Bolely ho nohy, jak včera jezdil celý den na kole, a v kolenou cítil tíhu. Zauvažoval, nemá-li si kávu vypít neoslazenou. Pak se přece jen rozhodl pro sladkou. Svět ho nezahrnoval sladkostmi, nač si tedy přidávat další hořkost.

V garsoniéře bylo teplo, ještě topili, ačkoliv za oknem se probouzel mléčně modrý den prosycený jarními vůněmi, stejně slunný, jako byl včerejší.

Perner snídal u malého stolku vedle gauče, snídal černou kávu, smuteční nápoj muže, který si hospodaří sám. S nelibostí pozoroval koláč. Včera večer mu ho prodala ta tlustá prodavačka v pekařství. Musilo jí dát asi moc práce, aby mu vybrala právě koláč s nejtenčí vrstvou tvarohu. Vykousal část pokrytou žlutým, lehce popraskaným tvarohem a suchou kůrku nechal. Pak si zapálil cigaretu, dopíjel kávu, tentokrát se mu podařilo nepokapat si kalhoty, pokapal jen koberec, a při pokuřování a popíjení dumal. Ta prodavačku v pekařství. Prostě ho nemá ráda. A má ho vlastně někdo rád?

Žil sám a jako všichni osamělí lidé měl sklon sám sebe litovat. Nyní, kolem čtyřicítky, sklon k sebelítosti sílil. Čím více citu věnoval sobě, tím méně ho věnoval svému okolí. S články, které psal, nebylo něco v pořádku, to cítil. A přitom měl zkušenosti. Kdepak už byly jeho začátky, kdy sestavoval do okresních novin drobničky do rubriky Zprávy z domova a do rubriky Podívejme se na to. Teď psal reportáže. Ale poslední dobou to nebylo ono. Začínal se děsit neosobnosti svého psaní, nezaujatého a všedního popisu lidí a míst, neochvějné obvyklosti a šedi svých článků.

Sáhl po bloku navlečeném v koženkových deskách a zalistoval ve svých poznámkách. Název pro dnešní reportáž z družstva už měl: V drůbežárně je opět živo. Ale nespěchal do drůbežárny. Koneckonců nepotřeboval ji ani vidět. Všechno si dovedl představit. Psával reportáže z drůbežárny každý rok. Patřilo to k jaru jako Velikonoce. Loni nadepsal svůj článek: Dejte vajíčko malovaný. Když se to tak vzalo, mohl Perner psát o čemkoliv od psacího stolu. Jízda na kole za reportáží byla jaksi navíc. Předem věděl, co uvidí, předem tušil, co uslyší. Jenom počet kuřat a vajec se zvyšoval.

Ještě tak vymýšlet k článkům nadpisy, to ho těšilo. Kdyby mohl, sestavoval by noviny ze samých nadpisů. Stávalo se, že jel na kole, rozhlížel se a svět se mu sám skládal do nadpisů. Jarní slunečné dny lákají nebo Stará silnice omládne.

Po staré silnici vyjížděl z města skoro denně, nyní po zimě potřebovala omládnout, ale nemládla, zatímco Pernerův článek o ní už zestárnul. Znal nazpaměť její jarní výmoly, švestkové stromy doposud holé, její opuštěnost v dopoledních hodinách, její smutek v dešti, brázdil ji na kole se zatvrzelostí člověka, který nesnáší autobus, a proto velebí kolo.

Dnes vyjel později než jindy, článek měl v bloku téměř hotový, doplní jenom pár odstavců, zapíše nějakou přímou řeč, ale i tu by si mohl vymyslit, na co se mohu ještě ptát a co mi mají odpovídat, říkal si. Vyjel z města po staré silnici, jako by vjížděl do veliké prázdnoty bez lidí a bez myšlenek a citů, do veliké samoty, do které se promítaly nadpisy minulých a budoucích článků.

Pohlédl na švestkové stromy při kraji silnice, Výkup se bude radovat ze sklizně švestek, zahlédl komíny cukrovaru. Bílé zlato vás pozdravuje, sjel na pěšinu k řece, zkracoval si cestu do vsi, pokračoval podle řeky, Ohrožený domov ryb.

Jarní mléčně modrý den objímal řeku i břehy. Nedočkaví, opile se potácející běláskové vyletovali z trávy a zapadali do ní, všechna křídla se probouzela k životu, ptačí, motýlí, muší, ovzduší bylo samý pohyb, třepetání a vznášení, nikde žádná hranice, mez, obzory se daly snadno překročit, alespoň se tak tvářily, a volnost bez zábran začínala Pernera svou nezměrností a bezuzdností skličovat.

Na břehu seděl starý Tikava. Pamětník od vody. Od té doby, co o něm napsal do okresních novin článek, mával Tikava na redaktora zdálky. Všechno, co v životě Tikava dělal, souviselo s vodou. Byl plavčíkem i převozníkem i rybářem. Záviděníhodná jednota a celistvost osudu.

„Nazdár, nazdár!“ volal starý Tikava a mával rukama zvednutýma nad hlavu.

„Zdrávzdráv,“ zabručel Perner a nepřestával šlapat. Rád bych věděl, jestli bys mě pozdravil, kdybych se ti nepostaral o slávu svým článkem. Vždyť ty mě, člověče, taky nemáš rád. A kdo mě má rád?

Myšlenka ho zaujala. Co vlastně má člověk rád na druhém člověku. Ušlechtilost? Kdepak. Peníze nebo krásu? Jenže to není láska, to je snad jenom výhoda pro toho, kdo si namlouvá, že majetek nebo krása patří k lásce. Lidé mají na těch ostatních rádi asi přece jenom sebe. Ale kterou část sebe. Tu horší, nebo lepší? Jenomže ani to nic nevysvětluje. A možná že láska je něco, co k tobě přistupuje, co z tebe nevychází, něco jako útok zvenčí… Zaplétal se do svých úvah stále víc a víc. Nebyl v záležitostech citu žádný odborník, k ženám se choval odmítavě, se strohostí, kterou mu vnucovala plachost a podezíravost stárnoucího osamělého mládence.

Shluky topolů a olší ohlašovaly víkendovou osadu. Opuštěné chaty dřímaly za všedního dopoledne se spuštěnými víčky okenic a vrabci, nikým nerušeni, se slétali na okapy a shlíželi na osamělého cyklistu, který je míjel na povrzávajícím kole.

Perner přibrzdil, objížděl místo, kde se pěšina propadla, a jak přibrzdil, spadl mu řetěz a musil jej znovu navléknout. Tuhle zábavu mu kolo občas připravilo, a kdykoliv se mu to přihodilo, sliboval si Perner, že si koupí nový řetěz, že dá kolo do pořádku, a nikdy svůj slib nesplnil. Vymlouval se sám sobě, že nemá čas. Ve skutečnosti, kdykoliv měl čas, zaháněl jakékoliv pomyšlení na spravování kola. Ozubená kola, řetězy, šrouby – veškerá technika v něm budila odpor. Raději čas od času navlékal vysmeknutý řetěz a černil si při správce prsty. Naštěstí stačilo tentokrát sestoupit z břehu k řece a umýt si prsty ve vodě.

Když se vrátil zpátky ke kolu, spatřil v otevřeném okně jedné chaty ženu. Vyklepávala z okna utěrku, mhouřila přitom oči, krčila úzký nos, a jak zakláněla hlavu, usazoval se jí pod očima stín a zdůrazňoval široké lícní kosti. Její přítomnost v pusté víkendové osadě Pernera tak překvapila, že zůstal stát vedle kola s rukama na řídítkách a neodjížděl.

Žena přestala třepat utěrkou, otevřela dokořán veliké hnědé oči, i na dálku věděl, že je má hnědé, a věděl o ní i víc, napadlo ho to ihned, jak ji uviděl.

„Láďo!“ zavolala na něho.

Tohle jsem už jednou zažil, řekl si v duchu, a dojat něčím, co v něm tiše žilo, i když si toho po léta nevšímal, vešel pootevřenými vrátky do malé zahrady před chatou a kolo opřel o pumpu. Žena v okně zmizela. Setkali se ve dveřích chaty, kam mu vyběhla vstříc s malým zdržením, poněvadž se ještě chvatně přehlédla v zrcadle.

„No tohle,“ natáhla k němu ruce vesele a bez rozpaků, jako by léta mezi posledním setkáním a dnešním byla jenom domek z karet, který se naráz zřítil, a zase viděli jasně a čistě do všech stran. „No tohle. Snad jsi tady taky koupil chatu?“

„Ale ne,“ tiskl zdráhavě její teplé dlaně. „Málem bych tě nepoznal, to ty vlasy.“ Pokynul hlavou ke krátce zastřiženým vlasům.

„Jenom vlasy?“ dala se do smíchu.

„Jenom,“ řekl dvorně.

„Tebe jsem poznala hned,“ zalhala. Ve skutečnosti jí dalo dost práce, aby vyčetla z jeho tváře podobu s mladíkem, který se pohyboval ve zlaté mlze minulého času pružně a s kočičím půvabem. Podlehla víc nutkání nežli opravdovému poznání, když na něho zavolala. Postoj muže v ní vyvolal vzpomínku, jak tam stál u svého kola, předkloněn nad řídítky, s hlavou na stranu, v postoji naprostého soustředění, nehybný, pozorující a naslouchající, jako kdysi postával pod jejím oknem, dokud byl chlapec a ona děvče, dokud bydlela s rodiči v přízemí činžáku ve městě. Teprve nyní, když si v chatě sedli proti sobě do proutěných židlí, odhalovala pod jeho dnešní masitou tváří postupně tu dřívější pohublou.

Perner nevnímal odhadující pohledy, odhadoval sám, přeměřoval si tu tvář před sebou, hádal její osud. Plynoucí dny a roky odnesly spoustu podrobností a dávný příběh se rýsoval, jako se rýsují na podzim větve v prořídlém listí.

„Tak ty máš dvě vnoučata?“ Léta, která se mezi nimi na chvíli zřítila, se opět navršila. Kolik těch let bylo? Dvacet? Anebo víc? Hora let. Přestával pro ně na svůj protějšek vidět.

„Už je to dobré,“ vyprávěla, „ale když jsem se rozvedla s mužem…“

Nechal ji mluvit a zahleděl se do větví, do prořídlého listí, příběh byl krátký, kdy se k němu vrátil naposled?, příběh se rýsoval mezi listím jasně a přesně a Perner neměl chuť nechat jej znovu zarůstat zprávami, které mu už nepatřily.

Četl ve své paměti a nic podstatného se z obrazu neztratilo. Svítil v něm dorůstající měsíc a v řece se třásl jeho vlhký odraz, rozčeřený pádly kánoí.

Perner pocítil stopu zvláštního rozrušení, jaké ho tehdy neopouštělo po několik dní. Mám maturitu za sebou, už jsem dospělý, dospělý.

Sjížděli se v povypůjčovaných kánoích na poloostrov odříznutý řekou a slepým ramenem, aby tam po svém oslavili svůj maturitní večírek. Po svém a svůj. Přivlastňovali si kdeco. Všichni okřídlení svou dospělostí. A pak – po dně kánoí se kutálelo už několik prázdných láhví od vína.

Spolužáci a spolužačky, doposud ještě celek spojený školními lety, ale se všemi znaky rozpadu, s nedokonale utajovanými trhlinami, které do přítomnosti vysílá nedaleká budoucnost.

Vezl ji tehdy v kánoi, svou spolužačku, svou budoucnost, jak věřil, a obdivoval na ní tenkrát všechno, úzký nos, široké lícní kosti, veliké hnědé oči. Láska neobdivuje souměrnost a zákony krásy, láska obdivuje samu sebe.

Od té doby ho opustil nadšený obdiv mladých let, nedovedl se jen tak nadchnout, ale dávné nadšení z noční jízdy kánoí v něm ještě tak docela nepohaslo. Prohlížel si obličej ženy sedící proti němu a hledal v něm ne podobu s tamtou dívkou, ale svou tehdejší nadšenou náladu. Každý den potkával ženské tváře, u některých ho odrazoval zvláštní rys neklidu, u jiných četl ve tváři pohodlnou pomalost, jak lenivě zvedaly víčka, a u jiných ho odpuzoval sebevědomý klid, který jim však nepropůjčovaly vědomosti, sebevědomý povýšený klid jim darovala právě nevědomost. Nic nepovyšuje člověka ve vlastních očích víc než bohorovná nevědomost. Jakmile člověk získal nějaké vědění, začnou ho sužovat obavy, že neví dost, a to, co ví, je bez ustání ohroženo pochybami. Jednou se o tom pokusil napsat článek. Tváře na městské plovárně. Článek nikdy nevyšel. Prý by se někdo mohl poznat. Ale on to přece napsal proto, aby se někdo poznal. Umění, ve kterém se lidé nepoznají, přestává být uměním. Neustával se za ta léta přese všechno pokládat za básníka. Ženská tvář před ním mu to připomněla. Jakpak to tenkrát napsal?

Je mi líto,
milá Jito…

A Jita sedí před ním v proutěné židli a mluví a mluví, o tom, co je, co dělá, co vnuci, a Perner si neumí její tvář zařadit mezi neklidné nebo pohodlné nebo sebevědomé, protože se z kánoí nese do noci zpěv, z jiných křik, lodě se blíží výspě mezi říčními rameny, vezmou ji útokem.

A začne obřad zapalování ohně. Kouř, voňavý dým hořícího dřeva. Zjara, za obdivuhodně lesklých dnů s proměnlivým světlem, psával Perner jako student básně v pokoji prostoupeném vlákny dýmu, protože vítr s deštěm zaháněl kouř do komína. Student přesvědčený o svém básnickém poslání.

Hranici dříví si na výspě připravili už odpoledne, jenomže dříví v rose zvlhlo, a když chytilo, čadilo a rozhořelo se žlutým a rudým plamenem teprve za nějaký čas, mezitím tma zhoustla a oheň vylákal tváře spolužáků a spolužaček do světla, kruh tváří kolem táboráku se houpal v rytmu písně. Jaké písně? Jaké tváře? Jita seděla Pernerovi po boku, neodvážil se na ni dívat, díval se do ohně, cítil v hrdle nenapsanou báseň, jako cítíme stesk a dojetí. Zášleh vznešeného pocitu ho zasáhl přes tu řadu let až sem, až tady v chatě na břehu řeky. Jak se tehdy cítil veliký a silný, jak stoupal s lehkonohým dýmem vysoko k temnému nebi. Zmocnil se ho pocit vděčnosti.

„Děkuju ti,“ přerušil znenadání ženu sedící proti němu na proutěné židli.

„Prosím tě za co?“ řekla. A hned pokračovala: „… řekla jsem mu: Vítečku, to nesmíš, to by babička plakala…“ Zarazila se: „Chtěl bys kafe? Chtěl, viď. Uvaříme si kafe, co říkáš?“ A už vstávala. Zašla za závěs, chrastila tam konvicí a šplíchala vodou.

Přitáhli na hořící hranici celou uschlou větev a začali tančit. Milan s sebou přinesl gramofon na kliku. Psal se rok čtyřicet sedm. Červen. Tančili do tmy a zase do světla, které vrhaly plameny sklánějící se hned sem, hned tam podle neklidných závanů teplého a studeného vzduchu. Perner tančil s Jitou, s jejím voňavým stínem, a když odtančili do tmy, tiskla se k němu tak těsně, že mu teplo jejího těla stoupalo až k srdci.

A pak seděl v trávě, sám, a prožíval všechno ještě jednou, hlouběji, silněji, laskal se se svými sny o budoucnosti, a noc postupovala, oheň slábl a měsíc na obloze sílil. Bylo už dost pozdě, když si Perner všiml, že se Jita tiskne při tanci ve tmě k Milanovi. Perner se zvedl z trávy a sestoupil z vysokého břehu k řece. Posadil se na hromadu kamene. Chystali se tu dláždit břeh, všude se něco chystalo, něco dobrého i něco špatného. Perner seděl na hromadě kamení a měl dojem, že je na konci. Na černé řece stál měsíční svit nelítostně třpytivý a ostrý. Ze tmy do záře a ze záře do tmy. Bez přechodu. Ze štěstí do bolesti.

„Smí se tu kouřit?“

„Samozřejmě,“ ozvalo se za závěsem do cinkání lžiček.

Nějaký stín sestupoval z vysokého břehu k němu. Kdo to je, poznal až dole u řeky. Ivanka. Spolužačka, jedna z těch, kterých si všímal, jen když něco potřeboval opsat.

„Co tu děláš?“ zeptala se a posadila se vedle něho na hromadu kamení, drobná, křehká, a zašeptala, jako by se omlouvala: „Nahoře se ještě tancuje.“

Nemusila to ani říkat. Nekonečným vrzáním cvrčků pronikal sladce jedovatý saxofon.

Perner zatoužil, aby ho někdo litoval, zatoužil po něžném soucitu:

„Ivanko.“

Pochopila jeho zklamání, ženy vždycky chápou zklamání mužů, pokud jim to zklamání připravila jiná žena. Natáhla k němu ruku a on ji stiskl ve své s dramatickým gestem, za něž se druhý den styděl. Tenkrát, v noci, je pokládal za velice výmluvné. Držel Ivančinu ruku ve své a její ruka byla také drobná a křehká a odpočívala v jeho prstech malátně a odevzdaně. Jaký to byl rozdíl mezi Jitou a Ivankou, i jejich ruce mluvily jinou řečí.

Dlouho si na tenhle večer nevzpomněl, a nyní tu byl a živý, jako by na něj vzpomínal každý den.

Třída se rozcházela pozdě k ránu a od toho výletu na výspu se už nikdy nesešla. Kdyby chtěl vědět, jak Ivanka vlastně vypadala, musil by najít fotografii maturitního tabla. Její tvář mu překrývaly jiné tváře. Jitu si pamatoval. Jitu ano.

Vrátila se z kuchyňky za závěsem s dvěma kávami. Postavila jednu před Pernera a neukápla na podšálek ani trochu. Potřeboval bych doma ženskou ruku. Znělo to jako nadpis článku.

Posadila se opět na svoje místo a řekla:

„Prosím tě, dal bys mi šluka?“

„Prosím,“ vytáhl z kapsy načatý balíček cigaret.

„Ne,“ usmála se, „jenom šluka, já bych vlastně neměla ani šluka – kvůli průduškám, víš?“

Podal jí rozkouřenou cigaretu. Krátce a s požitkem z ní sála kouř a rychle mu ji vracela. Zvrátila hlavu a pomalu vypouštěla dým z úst.

Vsunul si cigaretu mezi rty. Ucítil v ústech malinovou chuť rtěnky. Polibek přenesený cigaretou.

„Pamatuješ –,“ zaváhal, „pamatuješ na ten maturitní večírek?“

„V hotelu Zástěra?“

Měli tenkrát dva maturitní večírky. Oficiální s profesory v hotelu a soukromý, jenom třída na kánoích a při ohni v přírodě.

Perner na večírek v hotelu zapomněl.

„Ne,“ řekl, „myslím večírek na kánoích, s táborákem –“

„Večírek po maturitě u táboráku…,“ pohrávala si s krabičkou zápalek na stolku, „byl to ale nápad… propálila jsem si tehdy sukni.“

„Dovolila bys, abych se tě na něco zeptal?“

„Ježíši, ty to ale bereš obřadně.“

„Já jenom…“ Nevěděl, jak by to řekl, aby mu nebylo trapně.

„Klidně se ptej.“

„Víš… tenkrát… při tom večírku… jak jsme seděli u ohně…“

„Počkej,“ řekla, když se zase odmlčel, „myslím, že se tenkrát taky tancovalo.“

„To taky… ale tenkrát u ohně… jestlipak jsi… měla jsi mě ráda?“

Podívala se na něho. Muži, kterým začaly věkem vypadávat vlasy, v ní probouzeli soucit. A muž před ní byl její spolužák. Asi to bylo u toho ohně hezké. Nemohla si vzpomenout, s kým o večírku tancovala, ale musilo to být dost divoké. Aspoň měla takový dost určitý pocit. A zmatené to jistě bylo také. Od těch dob zažila spoustu večírků a zkušenosti se hromadily a hromadily. Zkušenost, co byla vespod, nebyla k poznání.

Vysvětloval si její mlčení jinak. Její soustředěné zamyšlení si vykládal jako tichou radost ze vzpomínky.

Pamatovala si ho, ovšemže si ho pamatovala, jak stojí opřený o řídítka kola pod jejím oknem. Dělalo jí to dobře. Stál pod oknem a vzhlížel k ní vzhůru. Dojemná oddanost.

„Měla jsi mě ráda?“ zašeptal ještě jednou.

Přikývla.

„Děkuju,“ řekl skoro neslyšně, „děkuju ti.“

Za chvíli se loučil – málem by zmeškal svou reportáž – a v uších mu znělo stále ještě jeho: Děkuji.

Za co jí děkuju, za co? Šlapal do pedálů a znovu a znovu žasl nad svým výrokem. Příště se chatám vyhnu, říkal si. Příště se rozhodně chatám vyhnu, trestal se.

Ale radosti, která se v něm převalovala hravě a spokojeně z boku na bok, se vyhnout nemohl. A když míjel pole, kde pracovalo několik starých žen, pocítil to, co už dávno přestal cítit. Něco velmi určitého, i když to nedovedl vyjádřit.

A vyjdeme si, má lásko, na tu stráň, zjara, až se stébla trávy stanou zelenými strunami a štíhlé mrštné prsty pramenů se budou probírat v zelených strunách a pestrý motýl nám ponese naději.

Objevíme i pramínek, který opustil přetékající okraj studánky mezi drny a razí si cestu dolů, jako by větřil řeku. A v živé vodě spěchající přes mělkou misku vyhloubenou v balvanu se na chvíli ukáže tvá i má tvář. Svět vchází do nás, ale i my vcházíme do světa ve vzácném okamžiku. Ale máme čas, abychom přečetli vlastní stopu?

Idyla

Manželova matka rozhodla, aby nejeli na svatební cestu daleko, ani do hor, ani k moři, kam ostatně v devětačtyřicátém roce ani nemohli jet, ale oba novomanželé s nápadem souhlasili, opojeni vyhlídkou na týden volna, kdy budou jen a jen spolu. Nejkrásnější krajinou milenců je tak jako tak samota ve dvou.

Kdysi, když spolu začali chodit, snažila se Alice ještě dávat si pozor, aby Františkovi neříkala Fliku. Zkoušela to s Iškem, Fanulkou, Frantíkem, ale musila uznat, že se žádné z těch jmen nehodilo. Fliku říkávali jejímu manželovi ve škole spolužáci, od nich přejala Flika i jeho matka. Fliku mu říkali v kanceláři. A Flik začal už o svatební cestě vyhrávat nad ostatními jmény. Ve stručném svižném jméně bylo něco, co jí muže připomínalo. Nebylo to štíhlé černovlasé jméno? Vyprskla smíchy.

„Čemu se směješ?“ naklonil se k ní přes bílý ubrus lemovaný červeným vyrudlým národním svérázem.

„Máš takové štíhlé, černé pačesaté jméno.“ Natáhla ruku přes ubrus, uchopila ho za prsty a stiskla mu je. „Fliku,“ řekla a ve způsobu, jak to jméno vyslovila, bylo tolik oddanosti, že si přál, aby měl jméno mnohem a mnohem delší.

„Počkej, vymyslíme něco i pro tebe,“ zamyslil se.

„Alice,“ řekla, „není to hrůza? Alice.“

„Aličko?“

Zavrtěla hlavou:

„Víš, jak mi říkali ve škole? Líco.“

„Proč ne,“ zaradoval se. „Budu ti říkat Líčko.“

Smála se, ale uznávala, že vynalezl jméno ze všech jmen nejvýstižnější. Bylo jí dvaadvacet a její pleť měla barvu jahod rozmačkaných v mléce a její rtěnka voněla jahodami.

V jídelně, kde seděli, ukazovaly všechny stoly bezostyšně holé vrásčité desky, jen jejich stůl byl pokrytý ubrusem. Ubrus s vyšívaným svérázem vnášel do holého, jakoby vystěhovaného prostoru náznak operetního vinárenského přepychu. Začátkem května nemíval penzión Zástěra hosty. Byli sami v jednopatrové budově s nájemcem a jeho ženou.

Vzadu, za domem, začínal les a okno jídelny, u kterého seděli, otevíralo přívětivý výhled na řeku. Tekla několik kroků od domu a její hladina ochmýřená květnovým sluncem nutila mhouřit oči.

„Skočím nahoru, hned jsem tu.“ Flik vyběhl ze sálu a bylo slyšet dutý zvuk dřevěného schodiště, jak po něm Flik pospíchá do prvního patra.

Alice si zasněně hrála se lžičkou. Věděla, pro co si Flik běží do jejich pokoje. Jistě se objeví se skicářem. Měl svého koníčka. Kreslil a maloval.

„Víš, že tebe maluju nejradši?“ říkával jí.

A večer, když ji potmě objímal, šeptal:

„Měl jsem se radši dát na sochařinu.“

Alice rozmazávala lžičkou na talíři krůpěj kávy a vychutnávala pocit, že je Flikovou ženou. Jeho kreslířská vášeň ho v jejích očích povznášela a dodávala mu rozměr, kterým se vymykal z množství úředníků, jaké zaměstnávaly Spojené ocelárny.

„Když tě kreslím,“ vykládal Flik, „jsem ti hrozně blízko. Víš, co říkal Goethe? Lidé by měli míň mluvit a víc malovat.“

„Ale já jsem špatná malířka,“ vyčítala si.

„Zato báječný model.“

Kreslil ji, jak sedí na pařezu, v loďce, jak se opírá zády o kmen starého dubu, jak sedí na břehu a objímá si kolena přikrytá sukní. Trpělivě se stavěla a sedala si, jak si přál, vzrušena jeho vzrušením. Tak to je láska, opakovala si v duchu, a v zrcadle jeho lásky potkávala svou.

Nájemce penziónu se ženou se jim starali o snídaně, obědy a večeře. Přijal je v tuhle nezvyklou dobu na přímluvu staré známé Flikovy matky. Byl veliký, ramenatý, silný a nos měl zploštělý jako vysloužilý přeborník v boxu. Přes svou váhu a vzhled se pohyboval potichu, jeho gumové podrážky nevydaly zvuk, když se k mladému páru blížil rozlehlou jídelnou, aby sklidil nádobí od snídaně a zasmušile ohlásil, co bude k obědu.

Nájemce měl starosti. Končila mu nájemní smlouva a obával se, že mu ji neobnoví. Všechno se měnilo. Svět, kterému rozuměl, se hroutil. A to, co přicházelo, mu bylo nesrozumitelné.

Kladl mladým manželům v poledne na stůl noviny, ukázal nehtem na článek a ptal se s chmurnou nadějí:

„Tak co říkáte tomuhle?“

Flik krčil rameny. Měl jiné názory než nájemce, ale nechtěl rušit pohodu těchto dní.

Alice odpovídala nájemci s plachým a mnohovýznamným pousmáním:

„To víte.“

Byla by nájemce ráda nějak potěšila, ale měla dojem, že by svého muže zrazovala, kdyby s nájemcem i jen trochu souhlasila. To, co se kolem Alice dělo, přijímala a posuzovala ve vztahu k sobě. Postrádala vlastnost lidí, kteří se dovedou nadchnout pro právo a štěstí lidí cizích a neznámých a vzdálených.

Také osudy svých spolužaček přijímala jako podobenství a zkušenosti, odhodlána využít je pro svůj život. Některé ze spolužaček nebyly ještě vdané, měly by si pospíšit, a jiné byly vdané dřív než ona, jejich škoda, že tak pospíchaly. Pokud s nimi hovořila, nevyprávěly nic veselého. Vdávaly se za jiné muže, než s jakými pak sdílely domovy. Někde, a často brzy po svatbě, překračovaly mladé páry ostří záhadného nože, který přetínal jemná a důležitá pouta. Alice nedovedla pochopit, co se s těmi mladými páry dělo.

„To máš tak,“ vysvětlovala jí přítelkyně, už rok rozvedená. „Než se vdáš, tak jsi venku. Když se vdáš, tak jsi vevnitř. A teď dobře poslouchej. Když jsi venku, vidíš dovnitř? Ne. Protože se ti leskne v okně sklo, za oknem jsou načinčané záclony a kytky a tyhle zbytečnosti. Ale když jsi vevnitř, vidíš náramně pěkně ven. A v tom to asi všechno je.“

„To je na mě moc složitý,“ povzdychla si Alice.

„Viď. Dokud se nevdáš, bude ti to složitý pořád. A když se vdáš, je to jednoduchý – a zase ti to není nic platný.“

Co se mi to snaží namluvit, potřásala Alice hlavou a snažila se z řečí své spolužačky vybrat nějakou použitelnou zkušenost.

„A co,“ zeptala se své rozvedené přítelkyně, „co vám dělalo největší potíže, myslím s manželem, že jste šli od sebe?“

„Důvod k rozvodu, chm,“ poučovala ji rozvedená, „ten ti najde advokát. Stačí, když mu něco naznačíš, ten už najde jak to pojmenovat. Než k tomu ale dojde, než, víš? Tisíc malých důvodů ti otravuje život.“

„Pověz mi aspoň nějaký.“

„Situace,“ řekla přítelkyně. „To jsou prostě situace.“

Bylo to tajemné a podezřelé zároveň. Muž přece přítelkyni opustil, to věděli všichni, a všichni také věděli, že se přestěhoval k jiné ženě, dokonce starší ženě, než byl sám.

Ale když se zdálo Alici něco záhadné, dlouho si tím netrápila hlavu. A když cizí zkušenost nebyla použitelná, prostě ji odložila. Měla ráda věci jasné a prosté a byla přesvědčena, že jasných a prostých vztahů mezi lidmi je spousta, a vždycky znovu žasla, když objevila nějaký uzel. Někteří lidé to asi potřebují, usuzovala, ale já k nim nepatřím.

Po snídani vycházeli novomanželé na dlouhé procházky podél řeky. Hovořili o tom, co oba znali, a takové řeči, které jen zjišťovaly, že něco je, jak to je, uklidňovaly a zvyšovaly pohodu teplých slunných dopolední.

Někdy se pustil Flik do řečí o umění, někdy o politice, dělalo mu radost přemýšlet nahlas. Alice naslouchala, nebo aspoň dělala, že napjatě naslouchá, a Flik prožíval štěstí řečníka, který konečně našel posluchače, který mu rozumí. Alici se také podařilo leccos z Flikových názorů si zapamatovat. Když mu je příští den s malými obměnami opakovala, jiskřily Flikovi blaženě oči. Už pro ten pohled na blaženého muže stálo za to zapamatovat si, co včera říkal.

Alice sedala u řeky na poraženém topolovém kmeni s vysoko vykasanou sukní a opalovala si nahé nohy. Flik seděl na pařezu a zachycoval ji do svého náčrtníku. Zachycoval ji v různých úhlech, kreslil jí jenom hlavu anebo zase ruku anebo nohu, lehce pokrčenou, odpočívající a podivuhodně vláčnou, poznamenanou sladkou únavou, jakou dovede tělu dát uspokojení a oddanost.

„Líčko,“ ozval se Flik, „víš, jaký máme dneska den?“

„Nestarám se o dny,“ odpověděla, jako někdo, komu patří všechny dny.

„Náhodou,“ řekl Flik a nepřestával kroužit tužkou vlnu jejích vlasů, „náhodou jsem zahlédnul kalendář. Dneska je sobota.“

„Už?“ vyděsila se. Přijeli do penziónu Zástěra ve středu a ve středu měli zase odjet.

„Jsme v polovičce,“ řekl manžel.

„Musíme si tu ještě všechno pořádně užít,“ odpověděla. Smiřovala se rychle. Konečně měla z holčičích let zkušenost, že poslední bonbóny v sáčku jsou nejsladší.

U oběda jim předložil nájemce penziónu noviny a už se nepokoušel získat jejich nesouhlas s články. Odkašlal si a oznámil jim se zjevnou pýchou:

„Dnes odpoledne přijede Mistr Rohanec. Snad vám nebude vadit, když ho posadím k vedlejšímu stolu. Má rád pohled na řeku.“

Odpoledne se vydali po břehu, opačným směrem nežli ráno, tam, kde řeka protékala lesem, a Alice si vzpomněla na to, co nájemce u oběda ohlásil. Zeptala se svého muže, kdo je Mistr Rohanec.

„Nevím,“ řekl.

Zklamal ji. Myslila si, že zná všechny umělce.

„Mistr,“ bručel, „kdo ví čeho?“

Les svítil sasankami. Alice se neubránila pohnutí:

„Samá bílá hvězda. Není to jako nebe?“

Proplouvali nebem plným hvězd a polibků.

Večer objevili u vedlejšího stolu pána, na kterého úplně zapomněli. Mistr byl štíhlý, vysoký muž, s černými, prošedivělými vlasy, s rysy poznamenanými sportem, blíže neurčenou duchovní rozmařilostí a bezpochyby i láskou k alkoholu. Tyhle vlastnosti se mísily v jeho tváři s dávkou sebeironie, a to dělá muže zajímavými a přitažlivými v očích i zkušených žen. Takoví muži vypadají vždy, že jsou schopni poskytnout kdykoliv pomoc, ale také, že pomocí nepohrdnou.

Mistr povstal a nájemce, který mu právě donesl polévku, se vmísil s chutí do představování. Bylo vidět, jak mu dělá potěšení, když Flika představoval jako přednostu oddělení. Flik se hanbil, nestál o nezasloužené povyšování, tak běžné ve společnosti jeho matky, ve které se s falešnou bezelstností posunovaly tituly vždycky o stupeň výš. Nebyl však zase tak důsledný, aby titul ze sebe smetl proti vůli dárce. Zachytil pobavený pohled své mladé manželky a bylo mu o to hůř. Ona se tím baví. Je to vůbec možné? Ona se baví.

Ovšem, Mistr byl zábavný. Obrovsky, nehorázně zábavný, posuzoval ho v duchu Flik. Z Mistra se stala překážka.

„Je tu kouzelně,“ vykládal Mistr, „nemám pravdu? A to počasí. To počasí. Objednává pan hoteliér osobně.“

Mohutný nájemce si mnul ruce. Mistr zamrkal levým okem:

„Florencie je touhle dobou také krásná…“

Kolik je mu asi let, uvažoval Flik. Asi čtyřicet. Napomádovaný stařec.

Po večeři se nájemce opět objevil a konečně uslyšel to, po čem toužil.

„Podívejte se, pane hoteliér,“ řekl Mistr, „tohle nemůže vydržet. Fantasmagorie. Nic jiného. Když se na to člověk podívá zdravým rozumem. Dovedete si snad vy představit, že by všem sedlákům vzali statky a všechny lidi na vsi zahnali do družstva? Já ne. Vydržet to nemůže –“

„Dobře,“ řekl nájemce, „dobře, ale jak dlouho? Mně letos vyprší nájemní smlouva.“

„Jak dlouho, jak dlouho,“ zamrkal Mistr levým okem, „nejpozději, ale nejpozději po žních. A –,“ ťal dlaní do vzduchu jako sekerou, „konec.“

Alici se líbila Mistrova rozhodnost, i když byla jiného druhu než Flikovy názory. Dovedla si rozhodnost a mužské sebevědomí oddělovat od politických stanovisek, která díky své výchově nikdy necítila jako nevyhnutelnou nutnost, nýbrž jen jako výsledek volby. Ostatně, omlouvala se v duchu Flikovi, líbí se mi jenom vystupování toho člověka, jak všechno bezpečně ví. Flik, už se o tom přesvědčila, přece jen všechno nevěděl.

Po večeři se Mistr vloudil k jejich stolu s lahví a sklenkami. Nájemce mu jistě o Alici a jejím mužovi napovídal všechno, co věděl i nevěděl. Proto ta láhev, sklenky a přípitek.

„Na zdraví mladého svazku,“ pozvedl Mistr sklenku, znělo to vznešeně jako přípitek na jevišti, když připíjí král. Nájemce připil také. Víno je temně červené a za skleněnou stěnou číše se zažíhají malá rudá světla.

Alice má slavnostní náladu, když pozvedá pohár. Víno pije málokdy. Připomíná jí to její svatbu nebo Štědrý den.

„No,“ olízne si Mistr pochvalně špičkou jazyka horní ret s výrazem, jako by vykonal záslužný čin. Přitom se dívá na Alici a Alice má dojem, že chválí ji.

Připili vestoje a teď si sednou, Mistr, nájemce, Flik a Alice. Alice sedí mezi Flikem a Mistrem a září, jako by to byla její oslava. Flik jí přestává rozumět. A o čem to vypráví ten starý hejsek? O svých výstavách? Jak mu házejí klacky pod nohy? Přece je to malíř?

Nájemce úslužně kývá hlavou a ve všem souhlasí s Mistrem. A pak se smějí. I Alice. Jestli se směje Flik, nikoho nezajímá.

„Pane hoteliére, nemáte tu čtvrtku papíru? Samozřejmě… jestli mladá paní dovolí, nakreslím jí portrét… jen tak… maličkost…“

Nájemce si pospíší pro papír.

„Nevím, jestli je tohle to pravé, píšu na to v létě jídelníčky.“

„Hlavní je ruka, která kreslí,“ poznamená skromně Mistr. Vytáhne tužku a rozhlíží se.

„Podložka, prosím,“ podá mu nájemce desky se zlatě vytištěným nápisem Zástěra. Nesedne si, stojí a s uctivým pochopením přihlíží, jak Mistr tvoří.

Otevřou se dveře kuchyně a přichází i nájemcova žena přilákána hovorem a smíchem. Postaví se za Mistrova záda z druhé strany, natahuje krk a stoupá si na špičky.

„Raději bych vás namaloval u řeky,“ vykládá Mistr při kreslení, „víte, jak si to představuju… barvu… máte pleť, pod kterou září světlo… a teď do toho zvenčí slunce… prostě tahle pleť chce plenér… řeku, která odráží paprsky jako zrcadlo… chce to barvy… to, co kreslím, jsou jenom obrysy…“

Flik se nemůže dívat jinam než na lidový svéráz ubrusu. Na spletité lodyhy s lístečky, na kvítka, která se v ornamentu potýkají. Pak zvedne aspoň na okamžik oči a zahlédne Alici, růžovější než jindy, a vlnu vlasů má porušenou, ale ne větrem. Vzrušením, vnitřním nepokojem, který v ní vyvolává její postavení ve středu pozornosti a obdiv. Nikdy neslyšela, že by měla pleť, pod kterou září světlo.

„Tak. To bychom měli,“ prohlásí Mistr a podá list papíru s kresbou Alici.

„Fliku,“ řekne Alice manželovi a přistrčí mu obrázek, aby se na něj mohli podívat oba. Flik je zahanben, že prozrazuje jeho důvěrné pojmenování před tímhle naprosto cizím člověkem. Proč zatahuje takového člověka do věcí, do kterých mu nic není? Na obrázek se podívá zběžně. Musí uznat, že si je Alice podobná. Flik zabručí a zabručení se dá vykládat jako uznání i jako projev nechuti.

„Mistře, tomu říkám portrét,“ zahoruje nájemce.

Jeho žena ostýchavě mlčí, netroufá si chválit, ale je na ní vidět, jak se jí obrázek líbí.

„Jste to vy?“ zasouvá Mistr tužku do náprsní kapsy. „Anebo snad ne?“

„Jsem,“ vydechne Alice.

„Kdybych tu měl barvy,“ řekne Mistr, „víte, takhle v plenéru. Ale vy nepijete,“ ukáže na Flikovu sklenku.

„Já – nemůžu…“

„Potíže? Co? Už potíže? Ve vašem věku?“ Mistrova tvář se naplní soucitem. Flik cítí, že rudne.

„Ale ne tak… jenom, jenom takové předsevzetí.“

„Ještěže vaše paní je jiného názoru. Na zdraví.“

Alice je tentokrát jiného názoru. Pije třetí sklenku a Mistr posílá pro novou láhev.

„Jdu spát,“ prohlásí nešetrně Flik. Nejdříve tiše, jen Alici do ucha.

Alice se zasměje. Flikův dech jí lechtá na lalůčku.

Flik vstane:

„Dobrou noc.“

„Ale ne,“ Mistr teprve dostává náladu.

„My totiž… brzy vstáváme.“

„Vstávání vám schvaluji. Rána jsou tady pře-krás-ná. Obloha má valéry – jako u moře…“

Alice vstává neochotně a ztěžka. Není zvyklá pít. Není zvyklá a pije.

„Škoda,“ lituje Mistr, „škoda a škoda.“

„Ten obrázek –,“ říká Alice, „můžu si ho vzít?“

„Je váš, váš, váš.“

Kvákající Gaskoněc, napadne Flika.

Alice si nese list papíru se svou podobou do schodů, drží list za cíp jako vzácnost. Nahoře v pokoji položí obrázek na stůl a hned jde k umyvadlu a myje si ruce. Pak svlékne blůzu a pokračuje v mytí. U umyvadla má přednost.

Flik si sedne na židli a zapálí si cigaretu. Okno zakrývají neprůhledné kostkované závěsy. Flik se pokouší spočítat kostky v jedné řadě a nejde mu to. Myslí na Alici.

„Co je?“ zeptá se ho Alice s hlavou skloněnou nad umyvadlem.

„Nic.“

„Poslouchej, proč ty jsi vlastně nešel na akademii, proč jsi nezačal studovat malířství?“

„Prozřetelnost. Poslala mě dělat úředníka do stejného podniku jako tebe, abychom se poznali, vzali se a ty aby ses dávala kreslit od obstarožních panáků.“

Alice stáhne ručník z obličeje a zvedne obočí.

„Pan Flik žárlí.“

„Kdepak.“

Alice váhá nad pyžamem. To je ta chvíle, kdy k ní Flik každý večer přistupuje, aby ji objal. Dříve než si oblékne pyžamo. Ale Flik pozoruje závěs na okně a nevnímá, že se svlékla.

„Dneska jsme v polovičce,“ řekne Alice.

„No prosím –“

„Měli bychom využít každou chvilku.“

„Baví tě dát se kreslit od jiných,“ řekne Flik, „když tě kreslím já, brní tě loket.“

Alice si povzdychne a souká na sebe pyžamo.

Flik udusí cigaretu v popelníku, rozhrne závěs a otevře okno. Alice zhasne. Tma pokoje se smísí s tmou venku. Do pokoje se hrne lesní šum a lesní vůně.

„Fliku –,“ ozve se ze tmy šeptem, „řekni mi ještě jednou to… o mých nohách… co jsi mi říkal dopoledne, když jsi mě kreslil.“

„To taky,“ řekne Flik nahlas, jako by si chtěl stěžovat lesu a všem, kdo mohou ve tmě venku naslouchat, „to taky ještě, může ti namalovat nohy v barvách, v plenéru…“

„Ale… Fliku,“ řekne tiše, „říkej mi… říkej mi, že ses měl dát na sochařinu… A říkej mi Líčko.“

Flik si čistí potmě zuby a mezi dvěma tahy kartáčku řekne zřetelně a nepříjemně: „Alice.“

Tak, odhodlá se Alice:

„Namaloval mi hezčí nos než ty.“ Flik si čistí zuby a Alici vadí, že si Flik čistí zuby a že je tma, celý pokoj a všechno kolem jí vadí. „Náhodou,“ řekne, „Mistr je ještě dost to… abys věděl. A je moc –“

„Právě,“ přestane si Flik čistit zuby, „právě to je to, co jsem chtěl slyšet.“ Myje se a stále oddaluje chvíli, kdy ulehne.

Alici už nic nenapadá, jenom ji mrzí spousta věcí. A tu jí přijde víno na pomoc a Alice usne.

Teprve nyní Flik ulehne. S myšlenkou, že každé štěstí je nejisté.

Když se probudil, svítalo. Oknem, které zapomněl na noc zavřít, vtékal do pokoje chladný vzduch, a ačkoliv slunce ještě nevrhalo ostré stíny, mohl podle oblohy usoudit, že se chystá krásný den. A protože ještě nezapomněl na události včerejšího večera, řekl si: bude krásný den, ale ne pro mě. Rány, s kterými se nemohl smířit, noc vyhloubila, jako by v něm druh doposud nepoznané bolesti rostl, zatímco spal. Nejmoudřejší bude, když dneska odjedeme, rozvažoval, a měl přitom pocit zadostiučinění jako dítě, které pláče, aby svým zármutkem potrestalo matku. Nedovedl si představit, že by se ještě jednou setkal s Mistrem. Po tom všem. Ale co vlastně bylo: to všechno?

Flik se rozhodl, že dny v hotelu u řeky skončí, a jestliže se rozhodl, odmítl už dál zkoumat důvody. Potichu vstal, oblékl se a vyplížil se z pokoje, aby zjistil na zastávce autobusů odjezdy. Autobusový jízdní řád visel sice přibitý v jídelně, jenže do jídelny nechtěl ani vkročit.

Podařilo se mu s nepatrným skřípnutím odsunout závoru na hlavních dveřích a vykročit do dne, který mohl být nejhezčím dnem na světě, ale nebyl.

Zastávka autobusů byla na křižovatce za lesem. Flik si nevšímal sasanek, nepospíchal ani se neloudal, šel po známé pěšině jako člověk, který si přeje vyplnit volný čas. Snažil se nemyslit na Alici. Nemyslit na to, jak ráno, než odešel, spala s hlavou zabořenou do polštáře, spávala na břiše jenom s natočenou hlavou, aby mohla dýchat, jak ležela a spala, pevně a zdravě, bez výčitek a nevinná. A jak krčila nos. Prý jí maluje ošklivé dlouhé nosy. Co ji to napadlo?

Zkusil si představit, jak si zařídí pokoj, který jim matka přenechala, ale nebavilo ho to, a tak toho nechal.

V přístřešku na zastávce seděla tlustá venkovanka a čekala na autobus.

„Taky jedete na pouť?“ přivítala ho.

„Ne.“

„Měl byste,“ řekla, „aspoň k muzice.“

Flik hledal v jízdním řádu. Dneska je neděle a někde je pouť a hraje tam muzika. Každý člověk široko daleko prožije dneska svou neděli. Někdo půjde na pouť, někdo k muzice. Ale já s Alicí se dáme vytřásat autobusem až k nádraží. Pak nasedneme do vlaku a –

Ano, raději nějaký dopolední autobus. Třeba tenhle. V deset dvanáct. A co s časem do té doby? Tolik času. Nechám Alici čekat, ať hádá, kde jsem. Trochu samoty neuškodí ani jí, ani mně.

Flik se pustil nazdařbůh do lesa. Nepřešel ještě celou louku a uslyšel za sebou na silnici autobus. V deset dvanáct, opakoval si a vydal se první lesní cestou, která se namanula a která pravděpodobně směřovala k řece.

Vrátil se do penziónu až kolem deváté, unavený dlouhou procházkou a hladový. Roztrpčení polevilo a rozhodnutí odjet mu přineslo úlevu. Před penziónem potkal nájemce. Vracel se z malého přístaviště, které patřilo k penziónu.

„Jsem rád, že vás vidím,“ vykládal nájemce, „mám vám vyřídit od vaší paní, že si vyjela s Mistrem na krátkou projížďku po řece. Motorovým člunem.“

„Dobře,“ řekl Flik a zatvářil se lhostejně. Když přišel do pokoje, začal házet věci do kufru, jak mu přišly do rukou. Hlad a únava se proměnily ve zlost.

„A ponožky, a hřeben…,“ pojmenovával věci, které cpal do kufru, a každé slovo, které ze sebe vypravil, se podobalo zaklení. Právě uvažoval, jestli má kartáček na zuby zlomit, nebo jej také nacpat do kufru, když se otevřely dveře a v nich stála Alice.

„Co se děje?“ zeptala se.

Podíval se na ni. Nepřipadala mu jiná než včera nebo předevčírem. Vypadala velice střízlivě. I pokoj vypadal velice střízlivě v slunečném nedělním dopoledni. Až na ten kufr.

„V deset dvanáct jede autobus,“ zamumlal.

„Já vím,“ řekla, „Mistr s ním odjíždí. Už jsi snídal?“

„Ne.“

„Já taky ne. Tak se půjdeme nasnídat, ne?“

Mistr byl už po snídani, jídelnu měli pro sebe.

Sotva dosedli, řekl Flik:

„Ty jsi s ním jela motorovým člunem.“

„Když já ještě nikdy nejela motorovým člunem.“

„Tak to je pro tebe důvod?“

Kývla hlavou.

„Mohl jsi jet taky. A kde jsi vůbec byl?“

Místo odpovědi se zeptal:

„Co tě napadlo brát si modré šaty?“

„Přece je neděle?“

„Aha,“ řekl nedůvěřivě a vzpomněl si na pouť a na muziku a na to, že autobus jede deset dvanáct.

Pustili se do jídla. Nájemce jim usmažil vejce na špeku a chleba byl samý kmín, tak jak jej měli Alice i Flik rádi.

Když se Flik podíval na náramkové hodinky, bylo deset. Mistr byl už asi na cestě někde v lese.

„Nepřišel se ani rozloučit,“ řekl Flik.

„Ale loučil se,“ řekla Alice, „mám ti vyřídit jeho pozdravy.“

Zbytek dopoledne strávili novomanželé ve svém pokoji a při obědě byl Flik samý vtip a nedovedl si vysvětlit, co ho na včerejším večeru tak trápilo. Ale když se odpoledne rozhodovali, kam půjdou na procházku, zeptal se Flik, kde Alice jezdila s Mistrem v motorovém člunu. Když se dověděl, že po proudu, vybral si k procházce směr proti proudu. Na té straně rostl les a kvetly sasanky. Tahle strana byla jenom jejich, neposkvrněná vpádem cizího člověka.

Alice si připomněla rozvedenou přítelkyni. Situace. Jinak se to vlastně ani nedá označit. Taková situace.

Ušli po břehu sotva dvacet kroků a Alice se rozběhla zpátky k penziónu.

„Kampak běžíš?“ volal za ní Flik.

Neprozradila mu to, ale za chvíli byla zpátky.

„Co schováváš za zády?“ zeptal se Flik, když k němu došla.

„Tohle.“ Ukázala mu Mistrův portrét sebe samé.

„A co s tím –“

„Tohle,“ řekla a seběhla dolů k řece. Položila list s kresbou na vodu a odstrčila jej do proudu uschlou větví.

Flik ji pozoroval a stál a nehýbal se.

Sledovala list papíru, jak se točí na hladině a odplouvá s její podobou. S její včerejší podobou. Možná že mě už nikdy žádný Mistr nenamaluje, říkala si, možná že je to můj jediný, první a poslední obrázek, se kterým si dal nějaký Mistr práci.

A za chvíli, jak procházela s Flikem sasankovým lesem, věděla už bezpečně to, co doposud jenom neurčitě tušila. Člověk musí vždycky něco ztratit, aby něco jiného získal.

A vyjdeme si, má lásko, na stráň na podzim, kdy černé koše větví ztrácejí list za listem a mlha je průsvitná jako dech trubačů na dávných honech a řeka se potáhne mléčným povlakem a komíny cukrovarů v dálce bývají zřetelnější a zřetelnější, neboť se chystá dlouhý déšť.

Možná že objevíš zase novou písčinu v zákrutu řeky, malý žlutý talíř písku, který tam na jaře ještě nebyl. Pohyblivý písek nepřestává putovat, ukládat se a putovat a putovat. I tato žlutá skvrna se dá do pohybu, až stoupne voda. Anebo se pokryje bahnem, zaroste trávou a plevelem a skryje se nám.

Doposud svítí žlutě, zasažena opožděným paprskem, a čeká na svou příležitost pod prsty podzimních lijáků.

Balada

Z pátku na sobotu spal Štěpán špatně. Nikdy nespal dobře, ale tentokrát to bylo obzvlášť zlé, spal jen dvě hodiny a spánek byl tak potrhaný, že jeho děravým tkanivem tvrdošíjně pronikala znovu a znovu bdělost. Nespavost hýřila myšlenkami, dokud v něm jedna z myšlenek neutkvěla jako šíp a jed otráveného hrotu v něm nezačal putovat od hlavy k srdci a k žaludku. Srdce se mu každou chvíli rozbušilo a v žaludku pociťoval tlak. Nemohl vstát a pokusit se o pomoc, nedalo se dělat vůbec nic, nemohl jednat, byla noc, musil se poddat, přemýšlet stále o tom jediném a čekat na ráno, na denní světlo.

Se svou ženou o nočních myšlenkách nikdy nehovořil. Myšlenky vyplouvaly na povrch noci a ta, která se ho nakonec zmocnila a opanovala ho, by se jeho ženě stejně zdála malicherná. Ale velikost starosti mohl přeměřovat jen on sám, byla to jeho starost a jeho bezesná noc.

Nespal a myslil na svého foxteriéra, na Bobíka. Pes se často ztrácel a zase vracel, jenomže tentokrát to bylo jiné. V pátek odpoledne začala voda v řece stoupat a večer se vylila z břehů. Pes zase jednou odběhl a nevracel se, a jak Štěpán ležel ve tmě bolavý nespavostí, představoval si spoustu kalné vody a Bobíka, který se marně pokouší probojovat se proudem k pevné zemi. Štěpán viděl svého psa hned zblízka, viděl mu do vylekaných usoužených očí, hned jej viděl zdálky, osamělou tečku v obrovské širé hladině. Povodeň mohla psa zastihnout na kterékoliv z jeho oblíbených toulek po stopách divokých králíků. Byl to, podle Štěpánova názoru, velmi rozumný pes, bylo v něm něco až lidského a to, jak se Štěpán domníval, mu ničilo zvířecí instinkty. Čím víc se psí rozum blížil lidskému rozumu, tím Bobík ztrácel víc a víc schopnost větřit nebezpečí a vyhnout se mu. Tomu Štěpán věřil. Povodeň zastihla psa jistě bezbranného.

Jestliže je člověku pětačtyřicet let, nasbíral cestou mnoho přátel a mnoho jich poztrácel. Štěpán míval dojem, že poztrácel všechny. Měřil čas poztrácenými přáteli. Nemohl měřit čas na svých dětech, neměl žádné. Jen ženu, a ta se mu jevila stále stejná, čas se jí vyhýbal. O čase se s ní nedalo hovořit.

Chodil na dlouhé procházky sám se psem.

„Tak se podívej, co se mi zase stalo,“ vyprávěl psovi. „Dávej pozor,“ říkal a zdálo se mu, že se foxteriér u jeho nohou třese nedočkavostí, aby se něco dověděl. Chodili spolu přes luka k řece, pes pozorně naslouchal, jen občas si odskočil a očichal tajemnou myší pěšinku mezi drny. Ale když odběhl, hned se vracel. Pokyvoval hlavou nad pánovými starostmi a dával najevo s hlavou skloněnou ke straně, že rozumí trapným příhodám technického úředníka, který uvízl v síti šedivé podnikové administrativy a stává se sám pomalu šedivý, nevýrazný. Štěpána nejvíc mrzelo, že po tolika letech byl postradatelný, vyměnitelný, jako se vyměňuje ve stroji součástka za součástku. Přál si být nepostradatelný, vynikající, přál si být odborník, ale to byla přání jeho mladých let, která v něm po pětačtyřicítce doznívala a kterým naslouchal se steskem a sebelítostí. Když se díval zpátky, rozeznával ve své minulosti rozcestí a křižovatky, kde mohl kdysi nastoupit jinou cestu, kde ještě mohl změnit směr, ale kam se teď už vracet nemohl.

„Kdybys věděl, Bobíku,“ vykládal psovi a pes rozuměl. S porozuměním vyplazoval horký jazyk na svět, který tolik slibuje a nic nedaruje.

Do sobotního rána vstal Štěpán zalitý potem a vyčerpaný, jako by celou noc prochodil.

Oblékal se a světlo ještě otálelo mezi nocí a dnem. V obývacím pokoji seděla Štěpánova žena u černé kávy. Četla noviny. Stojací lampa svítila a pokoj vypadal útulně a teple. Zatímco vstáváme bolaví a polámaní, je kousek od nás útulno a teplo. Otřásl se.

„Půjdu ho hledat,“ řekl a pokoušel se dát slovům zvláštní důraz.

Seděla, jak to měla ráda, zutá, jenom v punčochách, schoulená v křesle, nohy pod sebou, obličej zakrytý novinami.

„Kláro,“ řekl.

Spustila noviny a ukázala tvář. Bílou v záři lampy, klidnou a spokojenou. Její klid působil na Štěpána jako výsměch. A pečlivost, s jakou měla už po ránu upravený svůj krátký účes, se mu zdála nemístná, jestliže on sám měl takové starosti.

„Bude zase v lese,“ řekla klidně.

„Víš, jak to tam vypadá?“

Povodeň vnikla do lesa už včera. Přelila se přes luka a zatopila všechno až k náspu železniční trati. Ostrov tvořilo jenom malé návrší uprostřed lesa.

Štěpán přistoupil k oknu. Dům stál na svahu. Silnice pod svahem byla povodní nedotčena, ale nedaleko od ní se kovově leskly ploché mělké zálivy, z kterých trčelo holé křoví. Voda se posunovala dál a dál. Návrší uprostřed lesa se jí doposud nepodařilo pohltit. Zbývala naděje, pokud se pes zatoulal do lesa, že se zachránil na tom návrší, na ostrově obtékaném širokým proudem, který si razil pomalu a nerozhodně cestu mezi kmeny buků, lip a olší. Samozřejmě, pes se zachránil na ostrově. Štěpán se divil, že ho tak prosté řešení nenapadlo už v noci.

„Půjčím si loďku,“ oznámil. „Ke všemu začíná pršet.“

Odložila noviny a spustila dlouhé nohy z křesla. Na okamžik strnula, jako by o něčem přemýšlela, předkloněna, s vypjatými rameny. Její ramena působila chlapecky, a právě to pokládal kdysi za přednost. Když se s ní oženil, dráždilo ho, že je jiná než ostatní mladé ženy, byla sportovní typ, zatímco on byl pravý opak sportovce. Nedovedl ani běhat, ani skákat, ani vrhat oštěpem. Kdykoliv se se svou ženou miloval, vítězil nad všemi jejími sportovními úspěchy a vítězil i nad svými nedostatky. Bylo to krásné a vzrušující. Upevňovalo to jeho sebevědomí.

Klára si rozdělila čas mezi svoje zaměstnání ve spořitelně a lehkoatletickou dráhu. Štěpánovu ctižádost pokořovalo, že on potřebuje Kláru víc než ona jeho. Měl jen svoje drobná vzrušující vítězství, ale Klára měla úspěchy na závodní dráze, a i když si namlouval, že vítězí nad ní celou, část Kláry mu unikala. Přestal pokládat svá vítězství nad Klárou za vítězství, postrádal u nich úplnost. Zpočátku žárlil na Klářino soukromí, kterého se nedovedla vzdát, potom začal hledat pro své sebevědomí lék. A našel jej u jiné ženy.

„Pojedu s tebou.“ Klára přešla k šatníku.

„Vždycky jsem si myslil, že toho psa nemáš ráda.“

Klára hledala v šatníku teplý svetr a dlouhé kalhoty. Venku postupovala přes zatopená luka hustá síť mžení a narážela v závanech větru do oken.

„A do toho nečasu,“ řekl. Ale ovšem, napadlo ho, její sportovní duch právě vyhledává nepohodu. Tihle sportovně založení lidé si rádi ztěžují život přehnaným pohybem a vysilujícími výkony. Ale dnes nešlo o zdolání rekordu, šlo jenom o psa. A Klára Bobíka neměla ráda.

Štěpána to dojalo. Klářino odhodlání hledat psa v něm posílilo rozhodnutí příští týden se konečně s Marcelou rozejít. Snad by se našel nějaký způsob, aby s Klárou začal znovu.

„Jsi hodná,“ řekl. Snad jsem se neukvapil, zkoumal sám sebe.

Pozoroval, jak si jeho žena rozepíná sukni a chystá se stáhnout si ji a navléknout si dlouhé kalhoty.

„Otoč se, prosím tě,“ požádala ho.

Pocítil něco jako dojetí. Připomenulo mu to dávno zapomenuté chvíle, které strávil s Klárou a kdy svět byl tak jasný, že i předměty, které vrhaly stín, se zdály být průhledné.

Otočil se k oknu. Tmavý les i návrší se rozpouštěly v dešťových clonách a napětí trvající celou noc v něm začalo povolovat. Na nočních myšlenkách byla nejhorší bezmocnost, která je doprovázela. Nyní, za bílého dne, se daly věci řešit.

Šum a kroky za jeho zády mu připomněly Marcelu. Marcela mu nikdy nenavrhla, aby se otočil, když se svlékala. Svlékala a oblékala se před ním s lehkomyslnou a bezostyšnou přirozeností, jako si jiné ženy přejíždějí ústa rtěnkou. Marcela nebyla sportovní typ. Ke svému tělu měla jiný vztah. Přednosti svého těla, a nebylo jich málo, využívala, ale netrápila se žádnou sportovní dietou. Když zvedala na lžičce sousto dortu, otevírala ústa s mlsností, která byla až směšně upřímná. A stejně mlsně pootevírala rty před polibkem. Rád sledoval, jak s mlsnou radostí vychutnává každou příležitost, hebkost látky, mazlivou přítulnost kožešiny na křesle, proměnlivou sladkost čokolády mezi jazykem a patrem úst. Zaměstnávala všechny smysly co nejpříjemněji. Když si navlékala punčochy, uplatňovala okázale svoje pěkná lýtka a zaujetí, s kterým milenec pozoroval její nohy, jí připravovalo rozkoš. Oddávala se rozkoši jako kočka, která se protahuje na výsluní a blaženě přede. Na punčochy si potrpěla. Říkávala se smíchem, že v punčochách je kus ženské duše. Podle Marcely neměla ženská duše ústřední sídlo. Umisťovala ji hned sem, hned tam. Štěpánovi se zdálo, že se i její duše mlsně protahuje a že její duše není nic víc než soustředěný požitek, jednou jí něžně pohladil vlasy. Pošeptala mu: Teď ses dotkl mé duše… Její duše byla na pohlazení, k políbení, na obdivování. Marcela měla duši, která se chovala tělesně.

„Můžeme jít,“ ozvala se Klára.

Obrátil se. Stála u skříně v černých dlouhých upnutých kalhotách a v šedivém hrubém roláku. Byla mnohem mladší než Štěpán, a jak tu stála, jako by čekala, až ji vyzvou, aby nastoupila na běžeckou dráhu, vypadala ještě mladší.

Na chodbě se obuli do gumových holínek, vyhrnuli límce starých rybářských plášťů z plachtoviny, která léty ztvrdla, a pod stříškami zkornatělých kapucí se vydali ven, po blátivé stráni do vytrvalého mživého deště.

Holínky klouzaly po louce a vytrhávaly z rozmoklé půdy chomáče trávy i s kořínky. Cestou spolu nehovořili.

Marcela, přemýšlel Štěpán, hned příští týden se s ní rozejdu. Klára je mladší než já, ale Marcela je ještě mladší než Klára. Jestliže žena chodí se značně starším mužem, pak buď proto, že má u něho pocit bezpečí, které sama postrádá, anebo proto, že je rozená pečovatelka a touží se starat o někoho, kdo její péči nejen potřebuje, ale i oceňuje. Ale jak to bylo s Marcelou?

Znali se už rok. Možná že zpočátku tušila nějakou výhodu ze seznámení se Štěpánem. Pracovala ve stejném oddělení jako on a tenkrát, před rokem, to naposledy vypadalo, že se Štěpánův osud přece jen promění, mluvilo se o povýšení. Všechno, jak se později ukázalo, byly jen pověsti. Ale v té době začal Marcelu navštěvovat v její garsoniéře na sídlišti. Bydlila v nejvyšším patře věžového domu. Vstupoval do jejího proskleného pokoje jako do sklenice, střídavě naplňované sluncem a stínem. Někdy se zadíval z gauče, kde ležel, na okno, za nímž se sunula oblaka. Garsoniéra se na chvíli stávala součástí letadla, oblaka stála a prosklený pokoj se vznášel prostorem. V lehké závrati zavíral oči. Nebo kvapně vytáhl ruku, na které ležela Marcelina hlava, a vztyčil se na gauči, aby zahlédl komín, vrcholek nějaké věže, nebo cokoliv pevného, na čem se mohl přesvědčit o jistotě pevniny, o její nepohyblivosti.

„Ty jsi…,“ potřásala Marcela hlavou. Ze záplavy rozházených plavých vlasů jí svítilo masité bílé rameno. Pohled na plavé vlasy před rozloučením mu připomněl, aby si prohlédl ve zdviži kabát, jestli si na něm neodnáší plavý vlas. Klára byla tmavovláska.

Ve dnech bez oblaků se za oknem prostíralo uklidňující modré nic, modrá věčnost, nehybné plátno, připravené k promítání čehokoli, co si vysní a představí. Neporušená modř nádherně soustřeďovala myšlenky.

Jednou z té modři bleskurychle vyrazila vlaštovka a zamířila prudce k oknu. Snad zrcadlilo okenní sklo nebeskou modř a zmatená vlaštovka hledala nekonečno v klamném zrcadle skla. Štěpán se vyděsil, že se vlaštovka roztříští o okno, o dům. Ale v poslední chvíli se vyhoupla vzhůru a ztratila se z dohledu. Jaké záviděníhodné náhlé rozhodnutí, které zachraňuje před zkázou a pozvedá křídla do nekonečné výšky. Kdyby mohl Štěpán tak naráz změnit směr jako vlaštovka. Ležel, nehýbal se a sledoval netknutou modř, jako by z ní měla vyletět jiná vlaštovka a naznačit mu směr. Odvážně a naráz. Marcela zvedla hlavu, ženským citem poznala, že něco není v pořádku.

„Na co myslíš?“

„Na vlaštovku,“ řekl.

„No tohle,“ vystrčila špičku růžového jazyka a zavrtěla rameny, „na vlaštovku.“

Od toho okamžiku věděl, že se s Marcelou brzy rozejde. Jsou takové okamžiky, kdy uprostřed léta proletí vzduchem předčasný závan vadnoucího listí, předzvěst toho, co je ztajeně a neodvratně na postupu. Teď bylo to léto se závany rozchodu za nimi, nastal podzim a Štěpán příští týden s Marcelou skoncuje.

Se spuštěním sousedovy loďky na vodu neměli mnoho práce. Jen se musili chvíli brodit podle lodi mělčinou, aby dostrkali pramičku na přiměřenou hloubku.

Štěpánovi ujely nohy v bahně, a sotva se mu podařilo obnovit rovnováhu, ohlédl se po Kláře. Tlačila před sebou záď loďky se záviděníhodnou lehkostí. Jestliže měla Marcela tělesnou duši, měla Klára duševní tělo, pokud si člověk může duši představit jako nesmírně křehkou věc, jejíž nepatrná váha ji zbavuje zemské tíže.

A pak se dostali s loďkou dál na vodu, nasedli do ní a Štěpán se opřel do vesel. Pohled na širou vodní hladinu mu připomněl psa.

„Chudák Bobík,“ řekl. Omlouval se v duchu psovi, že na něho zapomněl. Když o tom tak uvažoval, nenašel ani v Marcele někoho, kdo by mu naslouchal. Marcela zívala, jakmile jí začal vyprávět o něčem, co se nedalo pohladit, sníst nebo k čemu se nedalo přivonět. Jen Bobík naslouchal jeho dlouhým úvahám.

Klára seděla proti Štěpánovi na lavičce a prohlížela si kaluž. Kaluž se na dně loďky převalovala u jejích nohou. Mezi očima naskočily Kláře dvě drobné vrásky, jako vždycky, když úporně přemýšlela. Kdysi se mu to líbilo. A přistihl se, že se mu to dnes v dešti a za povodně líbí zas. Málem na to už zapomněl pro jiné ženy, u kterých hledal lék na svoje sebevědomí, ctižádost, na svou poškozenou marnivost. Na dvě vrásky mezi obočím své ženy, když přemýšlí.

Klára ukazovala jenom obličej a ruce. Všechno ostatní dokonale skrývala plachtovina pláště. Odstávala jí jako zvon a lámala se. Podíval se Kláře na ruce. Měla dlouhé prsty propletené, jako by v nich svírala to, co jí rýsovalo vrásky mezi očima. Když zbyl z Kláry jenom obličej a ruce, byla mu bližší. Její tělo, její sportovní zdatnost, její soukromé území závodů a soutěží zakrýval starý nepoddajný plášť. Snad se přiblížila chvíle, kdy by mohl s Klárou promluvit, snad je to chvíle pro vlaštovku, která umí odvážně změnit směr letu.

„Víš,“ řekl Štěpán a nespouštěl z Kláry oči, „to ti nezapomenu, že ses vypravila za Bobíkem se mnou.“

Zvedla oči od kaluže na dně loďky, ale vrásky mezi obočím ji neopouštěly. Mlčky si setřela z tváře několik krůpějí deště.

Štěpán čekal odpověď, nebo alespoň náznak odpovědi, a když se jí nedočkal, řekl si, že má před sebou celé dopoledne i odpoledne, že má dost času, aby Kláře pověděl, co jí povědět chce, a také si řekl, že jsou vhodnější místa k rozhovoru než mokrá rybářská pramička.

Les se přibližoval, tichý, vyděšený náhlou pohromou, všechny zvuky se zalkly v jeho rezavém a černozeleném hrdle. Návrší, jediný ostrov široko daleko, vypadalo mrtvě a promoklé smrky stály na jeho úpatí ochable se spuštěnými větvemi. Vláknitý déšť zanechával na matné hladině mělké stopy a vydával v nárazech větru vysoký zvonivý tón.

Štěpán se opřel do vesel. Už byla k rozeznání lesní cesta, naznačoval ji rozestup mezi stromy. Cesta vedla k návrší. Pod vodou, která proudila kolem kmenů, se kymácely pruty malin a ostružin. Štěpán cítil, jak se na něho sesypává únava probděné noci, ale byla to únava vlídná a blahodárná, tušil v ní rozhodná a příjemná řešení. Pojednou mu bylo naprosto jasné, že všechno dobře dopadne, že najde psa, že se dohodne s Klárou, že se rozejde s Marcelou. Jenom si trochu odpočine, až se vrátí domů, aby byl svěží, až bude dávat všechno do pořádku. Únava na něho působila jako alkohol, a čím byl unavenější, tím víc se dostával do stavu zvláštní blaženosti.

„Dej pozor,“ napomenula ho Klára a ukázala před sebe. Těsně minul vyvrácený kmen. Vůbec si ho nevšiml. Jak to jen bylo možné, že si ho nevšiml? A Klára ho upozornila. Zavalila ho nepřiměřená vděčnost.

„Zlatá. Zlatá, zlatá,“ opakoval z nedostatku jiného slova, které by byl Kláře rád pověděl, ale na žádné si nevzpomínal. Byl unavený, otupělý, a pokud byl schopen vnímat, podivně šťastný.

„Půjdeš se mnou?“ zeptal se své ženy, když narazil přídí na stráň posetou jehličím.

„Počkám v loďce,“ odpověděla Klára.

Ostrov není veliký, za chvíli jej obejde. Štěpán se protáhl mlázím a vyrazil po stezce vzhůru. Déšť, jemný jako vlasy, splýval do korun dubů a světélkoval na zažloutlém listí.

„Bobíku!“ zavolal Štěpán.

Vyčkával a naslouchal. Někde spadla z výšky šiška. Urousaná veverka přeskočila ze stromu na strom.

„Bobíku!“

V hloubce křoví, kde se skrývaly králičí nory, to zapraskalo a polehlou vysokou trávou se přiřítil foxteriér. Přiřítil se mokrý se skvrnami bláta na bílé srsti a se šťastným kňučením se vrhl předními packami na Štěpánova kolena.

„Ty rošťáku, ach, ty rošťáku,“ laskal Štěpán oběma rukama psa za ušima. Neměl jsem pravdu, slyšel Štěpán v sobě vemlouvavý hlas, neměl jsem pravdu? Všechno dobře dopadne. Pospíchal zpátky k loďce a opojený pes pobíhal kolem něho a od teplé tlamy mu odletovaly obláčky bílého dechu.

Klára seděla u vesel.

„Zpátky budu veslovat já,“ nabídla se.

Štěpán zvedl psa, tiskl ho v náručí.

„Nikdy bych nebyl řekl, že se mnou pojedeš. Už rok jsi se mnou nebyla na rybách.“

Své zjištění záměrně zkresloval. Nebyl to právě on, kdo před rokem zahájil svoje osamělé rybaření? Unikal z domu před Klářiným příchodem, vynalézal si záminky, aby ji nemusil brát s sebou, vyhýbal se jí. Nepotřeboval dvě ženy. Na neporozumění mu stačila Marcela.

„Ale člověk si rychle zvykne, že není na lodi sám,“ řekl a znělo to jako smiřování.

Klára zabrala vesly a odrazila od ostrova. Pak přestala veslovat a začala hovořit:

„Měla…,“ jenže déšť se náhle rozšuměl a nebylo ji slyšet. Musila přidat na hlase: „Chtěla bych ti něco povědět.“

„Povídej.“ Zdálo se mu, že k šumění deště chybí jen její vyprávění. Byl by se jí rád zpovídal a toužil po její zpovědi.

„Já.…,“ začala, jako by četla větu z kaluže na dně lodi, „… já… s někým chodím.“

„Co povídáš?“ naklonil se k ní, aby lépe slyšel.

„Chodím s někým.“ Měla napjatou tvář, když to řekla, a k vráskám mezi obočím přibyla třetí, drobná, nepatrná.

„Ale ne,“ přijal její přiznání jako žert, „božínečku,“ řekl, doslova: božínečku – ačkoliv nikdy tak hloupé slovo neřekl, a dokonce je opakoval: „Božínečku, ty s někým chodíš?“

Přikývla hlavou krátce, úsečně, vypadalo to, že svým přiznáním soudí jeho.

„Myslila jsem si, že bys to měl vědět.“

Kdysi, když si vzal Kláru za ženu, míval zvláštní sny, z kterých se budil s bušícím srdcem. Sny ho zaváděly do hotelového pokoje, byl mu povědomý, ne proto, že by v něm někdy byl, ale proto, že byl sestaven z různých kusů nábytku z pokojů, které kdy poznal. A v té neznámé, a přece známé hotelové končině svítila na nočním stolku lampa a v její záři, podobné světlu, jaké na obrazech odhaluje část tváře, ruky nebo lýtka, v tajemné záři víc tušil, nežli přesně rozeznával dvě postavy. Muž v tmavém obleku objímal nahou ženu. Muže neznal, nikdy mu neviděl do obličeje. A žena byla Klára.

Vzpomněl na ty dávné sny, trýzeň žárlivosti v něm oživla.

„Ne, počkej.“ Mluvil naléhavě a tišeji a tišeji: „Ne, počkej, vysvětli mi…“

Mluvil a mluvil pořád totéž a pořád dokola a nebylo vlastně, co by mu měla vysvětlovat. Cítil jen nesmírnou křivdu. Teď když se rozhodl, že se rozejde s Marcelou, teď když našel psa, teď když –

Klára se zase opřela do vesel. Nedívala se na něho. Dívala se na kaluž na dně loďky.

Štěpán se chtěl zeptat, kdo to je a odkdy a proč, otázky se mu jen jen hrnuly, ale nepodařilo se ani jednu jasně vyslovit. Ještě před chvílí měl spoustu času, aby Kláře pověděl spoustu věcí, aspoň se domníval, že má spoustu času. Ale člověk nemá nikdy dost času. I když si to myslí.

Blížili se pevnině, voda opět stoupla a břeh byl zase o kus nižší. Pes radostně štěkl.

Snad to byl opravdu známý břeh.

Nic není nepatrné, díváme-li se z této stráně, všechno má své místo, nic se neztrácí v marnotratné hře. Je to stráň domova a doma nalézáme věci na svých místech. Ani stromy neopouštějí svá místa. I vzpomínky a obrazy se vracejí, sotva se dotkneme keře, z kterého jsme kdysi ulomili větévku, sotva usedneme na kámen, na kterém jsme kdysi seděli.

Až sem přijdeme, má lásko, najdeme všechno na svých místech jako tenkrát, a nenajdeme-li tu strom, pramen nebo kámen, přece je nalezneme v nás, a vždycky na stejném místě.

A všechno bude žít, neboť dokud žijeme, neumírá ani to, co bylo, jenom nás doprovází v jiné podobě. A jméno té podoby je pomoc. A jméno té podoby je pomoc, která přichází včas.

Hlasy

Ota zapřel oba rybářské pruty mezi kameny na břehu a posadil se na rozprostřené číslo novin. Tráva byla vlhká a Ota neměl rád vlhkou trávu. Toho dne mu vadilo mnoho věcí, a když člověku vadí mnoho věcí, je dobré, když může odstranit aspoň nějakou malou závadu. Posadil se na prostřené noviny a čekal, až Michal upevní svoje pruty. Oba si vzali den volna uprostřed týdne. O sobotách a nedělích sem přicházela spousta rybářů, nebyl tu klid, nebylo ticho, a ryby, samy němé, se znechuceně odvracely od živých a hlučných břehů.

Pětiletá holčička, která přišla s nimi, se bavila s protáhlým, zeleně zbarveným kamínkem.

„Ne, ne,“ zavolal na ni muž, „ne, Jájo, tohle rozhodně nedělej!“

Holčička vytáhla dlouhý zelený oblázek z úst a řekla:

„Tati, že vypadá jako polárka?“

„Zrovna moc ne,“ potřásl otec hlavou. „Nemá dřívko a pak ta barva.“

Holčička olízla konec oblázku špičkou jazyka.

„Ani lízat,“ řekl otec. „A můžeš se svlíknout, ať se trochu opálíš.“

V modrém zářijovém dnu se zastavil vzduch, listí na stromech i řeka. Ota si svlékl košili a nastavil slunci bílá záda. Dovolenou si vybíral po jednom, po dvou dnech. Podnik, v kterém pracoval, projektoval i v létě a práce bylo víc, než stačili zvládnout. Bylo to štěstí, ta práce, aspoň nemusil myslit na sebe. Od jisté doby nechodil sám ani na ryby. Nebýval rád sám se sebou. V šestatřiceti to není nic zvláštního, ale dřív byl sám se sebou docela rád.

Michalovi se právě podařilo zajistit rybářský prut.

„Uvidíš,“ řekl, „dneska budou brát.“

Šel se posadit na svah, ale noviny si nerozestřel. Ani nesvlékl kostkovanou košili, jenom si ji rozepnul, povytáhl z kalhot a začal si s ní čistit brýle.

„Co je to?“ otevřela holčička pěst a ukázala v natažené dlani hnědý čtvereček.

„Kamínek,“ řekl otec.

„Vypadá jako čokoláda.“

„Plno věcí vypadá jako něco, víš, Jájo, a přece to není to.“

Holčička zakývala hlavou a odběhla.

„Pořád bys ji poučoval,“ čistil si Michal brýle, „Oto, Oto, poučovat se nemá.“

„Všecko strká do pusy,“ třel si otec nehtem svědivé místo na zádech, „strká si všecko do pusy, co bys dělal ty na mém místě? Jo, a když nemá zrovna nic v puse, tak si se vším povídá. Třeba s ústředním topením, se záclonou nebo tak. Viděls to už někdy?“

„To je asi taková dětská hra, ne?“

„Říkáš. Ale Jája taky slyší, co jí to ústřední topení povídá. Ta ti slyší dost divných řečí. Jen si představ, okolo tebe je spousta němých věcí a Jája je slyší mluvit. Řekne něco dveřím a dveře jí taky něco řeknou a pak jde a poví mi, co jí říkaly dveře.“

„Panna orleánská taky slyšela hlasy.“

„Ne, Míšo, tohle vůbec není legrace. Když si představím, že každá věc kolem mě má hlas a mluví a mluví.“

„Svět kolem nás má spoustu řečí.“

„Podívej, vážně. Pověz něco, ale doopravdy.“

„Když já nebyl ženatý.“

„Co s tím má tohle co dělat?“

„Tohle s tímhle má náhodou co dělat. Já, Oto, ženským moc nerozumím.“

„Tak ty si myslíš, že tohle dítě je žena a já, protože jsem byl ženatý, rozumím ženám víc?“

„Tys to vystih. Teda skutečně jsi to vystihnul. Aspoň já bych si to troufal takhle říct.“

„A co, co můj rozvod?“

„Počkej… třeba nerozuměla Jaruna tobě.“

Muž s nahými zády se chytil oběma rukama za spánky:

„Nech toho, člověče, úplně mě pomateš, vůbec nerozumím, kdo komu rozumí.“

Ota si vyjel s Míšou na kolech k řece vlastně proto, aby nemusil myslit na Jarunu. Nikam to nevedlo, myslit na to, co bylo. Věděl, že to nikam nevede, ale nač mu bylo vědět? Ohlédl se, kde je Jája. Stála u topolu, o který měli opřená kola. Na otcově kole byla na rámu přišroubovaná sedačka. Otec pozoroval Jáju s nedůvěrou. Měl dojem, že holčička mluví se sedačkou.

„Není tu nádherně?“ protáhl se Míša v trávě s rukama za hlavou.

„Ale je. Docela je.“

„Někdy si, Oto, myslím, že by nebylo špatný se oženit.“

„Copak to. Oženit se.“

„Jája je príma.“

Otec si třel nehtem svědivé místo na zádech a říkal si: to jsem vzal s sebou na ryby toho pravého, ten mě jaksepatří uklidní, to jsem to s ním zrovna vyhrál. Měl jsem jít asi na ryby s Bedřichem, ten pořád jenom o fotbalu, není to taky ono, ale snad by to bylo lepší, nebo s Kolmanem z plánovacího, ten zase jenom o plánu, ten je posedlý tím, že podnik nesplní a že nebudou prémie, ba ne, taky to není ono, kde si mám vybrat, a to se mi zdál Míša ze všech nejlepší.

„Víš, že by mi ani nevadilo, kdyby ryby nebraly?“ řekne Míša. „Je tu tak nádherně, že by mi to ani nevadilo. Lahoda, dostat se na skok od rýsovacího prkna, co?“

Otec ucítil na zádech lehký vlhký dotek. Jája. Stála za ním jenom v kalhotkách, něžná, alabastrová s velkýma očima. Zářila z nich dospělá důstojnost:

„Nadávala mi.“

„Kdo ti nadával?“ Otec měl neblahé tušení.

„Sedačka. Když si prý na ni sednu, tak ji tlačím.“

„Nesmysl. Jestli z vás dvou někdo někoho tlačí, tak je to sedačka. A tlačí tebe, protože jsme doma zapomněli ručník. Měl jsem vzít s sebou ručník a složit ti ho na sedátko. Sedačka tlačí, ne ty.“

„Nó, já jsem jí to povídala a ona –“

„Tak dost. Nechci už nic o té tvé hloupé sedačce slyšet.“

„Není hloupá.“

Hrůza, polekal se otec, já se už přizpůsobil jejím bludům. Dávám věcem lidské vlastnosti. Ještě nějaký čas a budu si sám povídat s řídítky a se zvonkem.

„Samozřejmě že není hloupá,“ ozval se z trávy Michal v blaženém rozpoložení, „znám kupříkladu několik velmi chytrých sedaček.“

„Že jo,“ špitla Jája a zašeptala docela tiše: „Ale nadávat mi nemá.“ Spokojeně odhopkovala.

„Tos to napravil,“ řekl otec.

Michal naznak v trávě klouzal očima po jehlancovitých topolech. Od země se zdály ještě delší a jejich špice se nahoře sbíhaly v perspektivě a vypadalo to, že procházejí nesmírnou modří dál až k neviditelnému bodu, kde se dotknou. Někde za modrou stěnou je bod setkání. Není vidět odtud ze země, ale to není důvod, aby bod setkání v modři neexistoval. Neviditelný bod setkání.

„Co je?“ Otu znepokojil Míšův nepohnutý upřený pohled do výšky.

„Taková teorie,“ řekl Míša, „tady ty stromy mi ji zas připomněly.“

„Tvoje teorie.“

„Hm. Neviditelný bod setkání, rozumíš? Přibližuješ se, přibližuješ se jako v perspektivě… Vynalezl jsem si to už jako kluk…“

„Přibližuješ se – no a…?“

„V dálce je bod setkání, jenže je neviditelný, a tak o něm pochybuješ. Ale kdybys šel dál, až za tu modrou stěnu…“

„Za jakou modrou stěnu?“

„Co myslím, je jenom takové přirovnání –“

„Nečteš básně?“

„Počkej. Kdybys tedy šel dál a pořád, určitě se musíš setkat. Vada je v tom, že se člověk zastaví, pochybuje a vzdá to. Kdyby šel dál, musí se s tím druhým nakonec setkat.“

„Trochu složitý, promiň. Pro mě trochu dožitý. Co je to vůbec jít dál, co to znamená?“

„Jako přímka v perspektivě. Prostě pokračovat.“

„Já nejsem přímka.“

„Právě, lidi se zastaví a nepokračuje se. Proč ses vlastně s Jarunou rozešel? Myslím samozřejmě ty vnitřní důvody.“

„To je otázka,“ zasmál se krátce muž s nahými zády, „kvůli takovým otázkám jedu schválně až sem k řece. Kvůli takovým otázkám.“

„Promiň,“ řekl brýlatý muž, „fajn, nebudeme o tom mluvit.“ Zahleděl se zase na vrcholky topolů, které nekončily, když si představil, že pokračují za modrou stěnou dál. Nebylo prostě možné nesetkat se. Byla v tom naděje. Svět byl plný dvojic, které se nakonec nemohou minout. Stačilo vytrvat. Jestli je někdo dneska osamělý, zítra se setká. Osamělost se muži ležícímu v trávě jevila jako malá přestávka mezi dvojím setkáním. Svět byl náramně hezký se sluncem v topolech, které se musí v modři setkat.

Muž s nahými zády obhlédl udice a řekl:

„Jájo –“

Holčička se vynořila z křoví, stála, otec by řekl: sklesle, s bezbrannýma rukama, mírně rozkročena a hrbila se. Takhle stávala její matka. Pomník unavené nevinnosti.

„Co tam děláš?“

„Níííc.“

„Nepovídej. Spadneš do vody.“

Zavrtěla hlavou. A stála a stála.

Byl v koncích s rozhovorem. Jako s její matkou. Trapné nedorozumění. Měl nejlepší vůli dorozumět se, a proto řekl:

„Ty si tam s někým povídáš, viď.“

Zakývala hlavou.

Už měl na jazyku: to je ale hloupost. Včas se zarazil. Nemůže ji poplašit hned na začátku. Na hodnocení je dost času.

„Tak co je,“ řekl, „s kým si povídáš?“

„S rybou.“

„S rybou?“

„Říkala mi, abych se šla koupat.“

„Pěkně tě navádí. A neřekla ti, že je voda studená? Slunce svítí, ale voda se ještě nezahřála.“

„A říkala, že –“

„Klidně to dopověz.“

„Říkala, že nemá tátu ani mámu. Je docela sama.“

Michal opustil milý pohled na vrcholky topolů a posadil se.

„Pojď k nám,“ řekl holčičce.

Popošla k nim, jako by ji někdo strkal.

„Vsadím se,“ řekl Michal, „že ti slíbila splnit tři přání.“

Jájina tvář se roztáhla k úsměvu, ale nahlas se nezasmála.

„Že jsem to uhádl, co?“

Přikývla.

„To je přece pohádka,“ vykázal Ota rybě neomylně místo.

„Prýý… když jí zachráním život…,“ dávala si holčička záležet na výslovnosti.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Ota, „jak jinak?“

Holčička se nepřestávala usmívat a rozhoupala se ze strany na stranu. Bylo to půvabné houpání a otci připomnělo Jájinu matku, jak tancovala sem a tam, sem a tam, jak kroužila občas sama po pokoji. Pojď taky, pojď taky, volávala na něho. Měl se účastnit jejího baletění. Odmítl. Tanec má mít účel a také ho má, ovšem tehdy, když jsme mladí a chceme se při tanci seznámit s děvčetem. Tanec je namlouvání a vemlouvání a záležitost výběru. Takhle baletit po pokoji nemá cenu. Bylo to směšné. Nebyl rád směšný.

„Ryba je ve vodě,“ řekl otec, „prosím tě, jak ji chceš zachraňovat? Snad před utopením?“ Byl spokojený se svou vtipností.

„A copak sis přála?“ zeptal se holčičky Michal.

„Tóóó… nemůžu říct…“

„A pročpak ne?“

„Se nesmí.“

„Rád bych věděl, proč by se nesmělo,“ vmísil se do rozmluvy otec.

„Jdi, jdi si hrát,“ řekl Michal holčičce. Rychle odběhla, byla ráda, že to má za sebou.

„Ty bys mi ji teda vychoval,“ vyloupl otec mezi drny oblázek, prohlížel si jej nepřítomně, „měls ji nechat. Nemá trucovat a má odpovědět, když se jí ptám, co na té rybě loudila.“ Všiml si, že kamínek má tvar marcipánové hrudky. Prudce odhodil oblázek do křoví.

„Každý má právo na tajemství,“ řekl Michal a opět ulehl a zahleděl se na rozechvěné vrcholky topolů. „Možná že je to jediné právo, které člověk opravdově má.“

„Jája je náhodou moc malá na to, aby směla mít tajemství.“

„Malí lidi mají malý tajemství.“

Jája přiběhla a tvářila se přísně:

„To ty jsi hodil kamínek?“

„No hodil,“ řekl otec.

„Ty jsi ho trefil.“

„Koho?“

„Stroma.“

„Tak podívej, kočičko, já oblázek hodil tamhle, do toho křoví. A když už, říká se trefit strom, a ne stroma. Tamhle, pokud vím, žádný strom není.“

„Je,“ řekla Jája, „docela maličký strom. Stromový děťátko.“

„Když je, tak je,“ vzdal se otec.

„A stromeček mi povídal…“

„Zas už?“

„Ale, bože,“ řekl Michal vleže, „nech ji, ať povídá.“

Holčička mlčela a zírala do trávy.

„No, co povídal stromeček?“ vzdal se otec.

„Bolelo ho to. A povííídal –“

„A povídal –?“

„Že to řekne mamince. A viď, třeba ani žádnou nemá.“

„Samozřejmě má,“ řekl otec, „každý strom má tatínka a mamin-, počkej, a víš, že možná maminku nemá? Nač by mu byla?“

Holčička se tentokrát od nich vzdalovala pomalu. Měla o čem přemýšlet.

„To s tím kamínkem, poslyš,“ řekl Michal, „četl jsem nějakou arabskou pohádku, tam kupec odhodí datlovou pecku a tou peckou zabije ducha…“

„Ducha, říkáš?“

„Zabije ho omylem. Chtěl jsem ti jenom přiblížit problém.“

„To jsem tedy nepoznal.“

„Totiž, člověk něco udělá a zasáhne něco, o čem neví. Je to jenom taková –“

„– pohádka,“ řekl otec. „Máš prý moc rád pohádky.“

„Jak to?“

„Chodíš prý moc často do účtárny.“

„Protože mi spletli výplatu.“

„Říkáš. Tak jenom kvůli výplatě.“

Michal vstal, udělal dva kroky k řece a zase se vrátil.

„Aby bylo jasno,“ řekl, „nemám zkrátka s děvčaty zkušenosti.“

„Co chceš, Jájo?“ zeptal se otec.

„Jsem… mu to řekla.“

„Komu? Co?“

„Stromečkovi. Že nemá maminku.“

„A co tomu říkal?“ zeptal se Ota.

„Nic.“

„Taky nemohl nic povídat,“ řekl otec.

„Plakal,“ řekla holčička.

„Lidi pláčou, poněvadž mají oči,“ řekl otec, „stromy nemohou plakat, nemají oči.“

„Plakal,“ zatvrzele zjišťovala holčička, „plakal.“

„A čím plakal?“

„Třásnul se a měl mokrý listí.“

„Tak s ní mluv,“ řekl otec Michalovi, „mluv s ní. Kdepak, nepřesvědčím ji a nepřesvědčím.“

„Víš co,“ řekl holčičce Michal, „pohlaď ho a on přestane plakat.“

Holčička odcupitala. Otec se obrátil zády ve směru, kam odešla. Věděl, že Jája bude hladit nějaké listí a rozmlouvat s větvemi, a nemohl se přes to přenést.

„Jája slyší hlasy a ty ji v tom utvrzuješ,“ řekl.

„Jen to nezamlouvej,“ dožadoval se Michal, „poraď mi radši.“

„Moje rady!“

„Máš zkušenosti. Přece musíš mít s ženami zkušenosti.“

Zkušenosti s Jarunou, ano, takové zkušenosti by tu byly. Ale komu by posloužily? Ani jemu samému neposlouží, natož Michalovi. A teď? Když už je po všem? Před šesti nebo sedmi lety také chodíval do účtárny. Hezké období života. Pořád se Jaruny chodil vyptávat, jestli nemá ve výplatě chybu. Za sedm minulých let se v účtárně vyměnily všechny ženy.

„Bylo to fajn chodit do účtárny,“ řekl otec.

„Hm, jenže to není žádná rada.“

„Ne, to není,“ přisvědčil otec a zadumal se. Náhle sebou trhl. Udice. Úplně zapomněl, že je na rybách.

„Koukej,“ vyskočil a běžel k prutu. Michal se ohlédl. Splávek zmizel pod hladinou a nehybná voda ožila.

„Neříkal jsem to?“ volal Michal.

Otec zápolil s rybářským prutem.

„Neříkal jsem to, Oto? Já to tušil.“

Hlasitý hovor přilákal holčičku. Sledovala, jak se na konci udice vynořuje z hladiny ryba a podobná třepetajícímu se stříbrnému ptáku vznáší se nad řekou.

Otec blaženě mrkl na Michala. Ryba nebyla velká, ale vzhledem k tomu, že nebyla ani malá, byla přece jen úlovek.

„Co křičíš? Nekřič,“ zavolal otec na holčičku. Nedala se zarazit.

„Ne, ne, ne,“ křičela.

„Co je jí?“ zeptal se otec.

„Nezabíjej ji,“ prosila holčička udýchaně, „to je ta ryba, s kterou jsem mluvila.“

„Jakápak mluvící ryba,“ řekl otec s nožem v ruce, „to je cejn.“

„Je to mluvící ryba,“ dala se holčička do pláče, „a slíbila mi splnit přání.“

„Jaké přání?“ Otec zaváhal.

„Moje přání,“ vzlykala.

„Koukej se přece,“ položil otec rybu do trávy, „koukni,“ hučel a holčička se koukala a viděla rybu, jak je krásná, jak se třpytí a jak otvírá hubičku, aby něco řekla, ale nechtěli ji pustit ke slovu. „Je to cejn,“ řekl otec jako soudce, který odsuzuje.

„Je to ta, co jsem s ní mluvila,“ vzlykala holčička, „a slíbila mi, když ji zachráním…“

„Propána,“ zabodl otec nůž do trávy, „propána,“ posadil se vedle ryby v náhlém záchvatu beznaděje.

„Nono,“ řekl Michal, „co ti to udělá, když ji hodíš zpátky do řeky.“

„Co? Cože?“ Otci chvíli trvalo, nežli pochopil, co Michal navrhuje.

A pak se shýbl, popadl rybu a hodil ji do řeky.

Holčička se rozzářila.

Po hladině proletělo několik bystrých zlatých blesků, mířily někam, ale cíl nebylo vidět, snad to byl cíl zakotvený v zítřku, anebo k němu vedl rok cesty.

Otec sledoval zlaté blesky, pokračovaly a pokračovaly, někde se musejí setkat. Možná že jsou všechna tři přání v jednom. V jednom jediném.

A zavedu tě, má lásko, na stráň dětství, kde zná každý oblázek říkadlo, kde pupava sládne na jazyku a po šťovíku se sbíhají sliny a v děrách u cest dřímají skřítkové, kteří za šera líčí vratké kamení pod nohy chodců. Tam seděla na pařezu stařenka z pohádky, tam hovořili lidským hlasem dva havrani, a když jsem k nim došel, zmlkli, tam řekl otec podivně krásné slovo, které jsem zapomněl a na které si on sám pak už nedovedl vzpomenout. Kdoví k čemu mělo to slovo klíč?

Zavedu tě na stráň svého dětství, možná že to slovo nalezneš, až se rozhlédneš. A když je nenajdeš, budeme spolu mlčet, protože do mlčení se vejdou všechna slova, i ta zapomenutá, i ta, která ještě nikdo neslyšel.

Holky, dámy, děti

Dorazily sem v teplém červnovém dni až k jedenácté. Ale co jim záleželo na půlhodině nebo hodině zpoždění, když se všechen čas, jak se zdálo, začal vracet tam, odkud vyšel. Byl to báječný nápad sejít se na stejném místě u řeky, jako se scházívaly před deseti lety. Tehdy jim bylo sedmnáct, na přívoze se ještě převáželo a čistý písek vyrůstal z mělčiny na břeh a příď staré pramice vjížděla do písku s lehkým syknutím. Lehávaly tu nedaleko přívozu se zavřenýma očima, čekaly na syknutí vracející se pramice a na hlasy převážených lidí a poslepu mezi těmi hlasy hledaly někoho známého.

Přívoz už nejezdil, na druhém konci města postavili most. Písku bylo kolem dost, i když nebyl všude čistý. Aspoň si budou mít děti s čím hrát.

Děti stály se svými mladými matkami nad úvozem k zrušenému přívozu, dívaly se na řeku, velkoměstské děti, rozhlížely se nedůvěřivě v obrovském modrém a zeleném prostoru bez domů a stěn. Jejich matky byly ve svém živlu.

„Pamatuješ, jak mě tady štípla vosa?“

„Tamten, víte přece, jak tady jel na kole a jak mi přejel koupací plášť…“

„A jezdíval tudy parník… kapitánovi jsme vždycky salutovaly…“

Tři mladé ženy se spojily v jednu bytost s jednou pamětí, s jedněmi radostmi, s jednou jedinou minulostí. Na chvíli byl svět v nejlepším pořádku, všechny city byly čisté a vřelé a myšlenky přímé bez oklik.

„Přesně tady jsme ležely. Holky, ten kámen je tu ještě.“

Pod břehem vystupoval z vody veliký plochý kámen, sedávaly na něm, skákaly z něj do vody.

Zlehka a radostně dojaté setkáním se začaly svlékat do plavek, nepřestávaly přitom hovořit, ale jak se obnažovaly, jak odkládaly kusy šatů a prádla, odkládaly kus po kuse i vzácnou chvíli jednotného smýšlení. Obnažovaly těla, která za minulých deset let žila svým životem.

Zuzana trochu zhubla, její oranžové plavky, černé vlasy a štíhlost ji odlišovaly od obou přítelkyň. Nejdříve přijala náhlé ticho jako potlesk, pak jako svou vinu a v rozpacích zavolala na dceru.

Malé Zuzance bylo pět let. S úlevou se odpoutala od skupiny dětí. Byla zvyklá na samotu. Loudala se k matce, aby si prodloužila chvíli, než se bude musit k dětem vrátit.

Při pohledu na Zuzaniny oranžové plavky si Máša uvědomila, že navléká už tři roky staré plavky. Vyrovnala se s tím velkoryse, mávla nad tím v duchu rukou.

Lilina shlížela na svoje nohy, jejichž délka jako by se zkracovala tím, že tloustly. V lýtkách to ještě ušlo, ale stehna jí za těch deset let pořádně narostla a na jednom místě se objevily na kůži modré nitky. Načechrala si krátce zastřižené plavé vlasy, tenhle pohyb ji vždycky uklidňoval, a rozhodla se, že si nedá ničím kazit dobrou náladu.

A byly tu děti. Bylo třeba je odstrojit, poradit jim, napomenout je.

„Samý holky,“ povzdychla si Lilina, „samý malý holky, kdo nám tohle poradil?“

„Taky jsme byly holky a bylo to fajn,“ řekla Zuzana.

„No jo, Zuzo, ale byly jsme dcery svých matek. Teďka jsme matky svých dcer.“

Holčičky se o řeči matek nestaraly. Zabraly písečnou mělčinu a šplíchaly na sebe vyhřátou vodu. Zuzanka stála stranou a pečlivě si vybírala nejčistší místo. Na písku ležely tu a tam talířovité rozpukané kusy zaschlého bahna. Mášenka stála ve vodě, okouzlena hemžením malých rybek pod hladinou. Měla jít po prázdninách do školy a věděla spoustu věcí, na které během prvního školního roku zapomene. Zuzanka jí na písčině naslouchala s nadšeným zaujetím.

„Rybičky jdou na výlet,“ vyprávěla Mášenka, „seřadily se do průvodu a jdou na výlet.“

„Rybičky jdou do háje,“ prohlásila o rok mladší dcera Liliny. „Do háje, do háje,“ opakovala se zalíbením a hodila do vody kámen, až se voda zakalila.

Mášenka byla Lilinčiným činem ohromena. Stála tu s otevřenými ústy neschopná pochopit, co se děje.

„Do háje,“ opakovala směle Lilinka.

„Člověk nemá čas ani se trochu opálit,“ stěžovala si její matka přítelkyním, „jen se na mě podívejte.“

„Vždycky jsi bývala bílá a hubená,“ řekla Zuzana, „taková hubená blonďatá holka. Říkaly jsme ti Laňko!“

„Laňko,“ zasnila se Lilina. Měla vlastně tři jména. V občanské legitimaci se jmenovala Aloisie, mezi děvčaty Lilina a Laňka bylo její pozapomenuté jméno. Když se tak na sebe podívala, dnes už nepoužitelné. Převalila se na břicho a podepřela si hlavu pěstí.

„Povídej,“ řekla Zuzaně, „jak žiješ na Kubě a kdy se tam vrátíš a tak. A proč nepřijel Olda s tebou? Budete tam ještě dva roky?“

„Propána, to je otázek,“ dala se Zuzana do smíchu, „snad bychom měly všechno brát popořadě. Vždyť já o vás toho taky moc nevím.“

„Mám vám povídat, jak učím?“ zeptala se Máša. „Veselý školní koutek? Něco pro zasmání?“

„Pořád lepší o škole než o mlíkárně,“ řekla Lilina, „ale víte co? Pojďte si povídat, jaký je ten mužský, kterého jsme si vzaly – a tak. Ale upřímně. Docela upřímně.“

„Co se směješ?“ dala se Máša do smíchu. Bylo to nakažlivé.

„Já…,“ smála se Zuzana, „já… vzpomněla jsem si… na Oskara Babušíka…“

„Nono,“ přitakávala Lilina a zalykala se smíchem.

„Holky, my ale byly…,“ sepnula Máša ruce.

Malá Zuzanka si našla na druhém konci mělčiny místečko s čistým jemným pískem. Stranou od Mášenky a Lilinky.

Sedla si do písku, nabrala ho plnou hrst a přesypávala jej do natažené dlaně. Příjemně lechtal mezi prsty.

„Vidíš tamhletu díru?“ vystrčila Lilinka ukazovák.

Zuzanka se otočila. Za jejími zády se černala ve stoupajícím břehu trhlina.

„Bydlí tam fousatý rak,“ řekla Lilinka.

„No, jenom nechte být,“ přestala se Lilina smát, „Oskar zpíval náhodou moc pěkně.“

„Dodneška zpívá pěkně,“ řekla Máša.

„Zrovna ten den, co jsem se vrátila z Kuby, zapnu televizi, a co byste řekli? Zpíval Babušík. Zestárnul, ale jenom trošínku.“

„Ne a ne stárnout. Ten pacholek,“ řekla Lilina.

„Holky, pamatujete, jak jsme po něm bláznily?“ Máša se zasnila. „Kdo neměl bradku, to nebyl ideál.“

„Ideál, ideál,“ ohrnula Zuzana dolní ret.

„Má tvůj Olda bradku?“ zeptala se jí Lilina.

„Proč se ptáš?“

„Jsi ty podezíravá.“

„Ale nemá,“ řekla Zuzana.

„Můj muž taky nemá bradku, no – a co?“ plácla se Lilina do ramene. „To si zase užijeme. Komáři.“

„Komáři až večer,“ řekla Zuzana.

„Tak ovádi. Hele,“ ukázala Lilina nosem na Mášu, „a co tvůj?“

„Můj muž má bradku,“ dala si Máša záležet na odpovědi.

„No jo, když je tělocvikář,“ řekla Lilina rychle, „bradka, něco jako Tyrš a Fügner… ale Oskar měl jinou, sleduj, takhle a – takhle.“

„Má ji ještě,“ řekla Zuzana.

Zuzanka přicupitala a přitiskla se k matce:

„Támhle,“ ukazovala na puklý břeh, „je tam rak.“

„Nesmysl,“ řekla Zuzana roztržitě.

„Jo, je tam.“

„Co jsi říkala?“

„Je tam rak. A fousatej.“

„Kde by se tu vzal. Tady raci nebývali. Že mám pravdu, Mášo?“

„Žádní raci tady nejsou, víš, Zuzanko.“

„Ale ta holčička,“ napřímila Zuzanka ukazováček na Lilinku, která pobíhala po mělčině a rozstřikovala nohama vodu a písek, „ta holčička říkala, že…“

„Jenom nežalovat,“ poradila jí matka. Klepla Zuzanku přes zadeček a poslala ji hrát si.

„Holky,“ řekla Lilina, „víte, že vůbec nevím, koho tenkrát napadlo napsat ten anonym?“

„Přece tebe,“ řekla Máša. „Sama sis to vymyslela.“

„Tak to mě podržte,“ požádala Lilina svoje přítelkyně.

„A pamatuješ si ten text?“ zasmála se Zuzana. „Začínalo to: Vážený pane, obdivuji váš překrásný zpěv a ráda bych vás poznala…“

„Ráda bych se s vámi sešla,“ opravila ji Lilina.

„Myslím, že tam bylo: váš nádherný zpěv nebo skvělý nebo…,“ rozpomínala se Máša.

„A že on se pak z té chaty brzy odstěhoval,“ řekla Lilina.

„Musel mít už tehdy fůru peněz. Co s takovou chatičkou u lesa?“ Zuzana zalovila v tašce.

„Co je to?“ zeptala se Lilina.

„Jen tak trochu, oslavit shledání,“ řekla Zuzana. „Kubánský rum. Přinesla jsem taky citrón. Jenom s ledem je bída.“

„To máš jedno,“ řekla Lilina.

„Tohle píval Hemingway,“ zatřepala Zuzana lahví ve vzduchu.

„Počkat,“ prohlásila Máša, „dáme dětem jíst a pak si ťuknem.“

Byl to veselý a slavnostní oběd. Nezáleželo ani tolik na tom, co jedly, jako na tom, že všechny měly důvod k oslavě. Jednak společný a jednak každá zvlášť. Zuzana, že se vrátila na pár týdnů z Kuby domů, Máša, že šťastnou shodou okolností unikla škole, a Lilina nastupovala dnes v mlékárně dovolenou.

Holčičky jedly stranou a Lilinka, která byla první hotová s jídlem, se věnovala ihned chytání malých zelených kobylek. Házela je na kvičící Zuzanku a stále udivenou Mášenku.

„Holky, pamatujete, jak jsme si dávaly kousat?“ zatesknila Lilina. „Hele, Zuzano, dej mi kousnout.“

„A žádný starosti s hygienou,“ řekla Máša.

„Ty hygieno,“ dusila se Lilina žemlí se šunkou.

„Jo, to se říká, že líbání škodí zdraví,“ řekla Zuzana, „na rtech je prý nejvíc bacilů. Jenomže zase jiná teorie říká, že se při polibku prokrvují cévy a tak –“

Lilina konečně polkla a řekla:

„Poslyš, Zuzano, líbá tě ten tvůj Olda ještě? Nemyslím, jestli tak, když se loučí nebo na dobrou noc, ale tákhle –,“ zavřela oči a přitiskla skleničku s kubánským rumem k hrudi.

„Proč se ptáš?“

„Teda, jak ty jsi podezíravá –“

„To víš,“ řekla Zuzana, „je to jiný. Po šesti letech manželství to přece musí být jiný, nemám pravdu, holky? Ale je to dobrý.“

„A co ty?“ zeptala se Lilina Máši.

„Kdybych, kdybych vám to pověděla, nebudete mi stejně věřit.“

„Jen ven s tím.“

„No, je to pořád príma.“

„Jakpak by ne,“ řekla Lilina, „má bradku, líbá, vy jste nějaký.“

Zuzana zvedla láhev:

„První sklenička na oslavu, druhá sklenička na zábavu.“

„Možná že by stačila ta první, nejsem zvyklá,“ řekla Máša.

„Jsou to tak malilinkatý skleničky, že bych ani nemluvila,“ nastavila Lilina svou skleničku.

„Jo, v tom horku se moc pít nedá,“ řekla moudře Zuzana. Nalévala a vzpomínala: „Nejlepší bylo, jak jsme losovaly, která tam půjde.“

„Když si vzpomenu, jak jsem ti, Lilino, záviděla, že tam půjdeš ty,“ přivírala Máša oči.

Mášenka vedla Zuzanku do nepokosené trávy.

„V takové trávě bydlí trpaslíčkové,“ vykládala.

„A co dělají trpaslíčkové v trávě?“ vyptávala se Zuzanka.

„Sedí na skládacích židličkách a zpívají si.“

Zuzanka naslouchala:

„Nic neslyším.“

Lilinka se přihnala jako vítr. Klekla si do trávy a rozhrnula útlé klásky:

„Žádní trpaslíci. Všechny sežrala kočka.“

Vstala a běžela k vodě. Mášenka žasla.

Lilinčina matka si povzdychla:

„Holky závidějí leccos. A nestojí ani za to, co závidějí.“

„Stejně jsme byly schované,“ řekla Zuzana, „mačkaly jsme se s Mášou za metrem dříví.“

„Jenomže já jsem s ním měla sraz před chatou,“ upila Lilina ze skleničky, „ve tři před chatou.“

„Jak si vlastně představuje taková mladá holka svět?“ zeptala se Máša. „Položily jste si někdy otázku, jak si mladá holka představuje svět?“ Vypila nepatrně alkoholu a už cítila, že rozvazuje. Ne, třetí skleničku odmítne. Mluvila, aniž by chtěla: „Pamatujete si vůbec, co jste si jako holky myslely? Nemůžete si to ani pamatovat. Protože dneska jsme už ženské a ženská je něco docela jiného než holka –“

„Tak pardon,“ řekla Lilina a všechny tři se daly do smíchu.

„Kluci jsou taky něco jinýho než muži,“ řekla Zuzana.

„Račte mi tedy vysvětlit, proč se chtějí holky vdávat. To mi vysvětlete,“ dožadovala se Lilina. „Ze samoty, nebo ze zvyku, nebo proč vůbec? Nějaký důvod přece musí holka mít.“

„Tys ho neměla?“ zeptala se Máša.

„Rozumí se, že měla. Jenomže si ho nepamatuju.“

Zase se daly všechny tři do smíchu.

„Hólky –,“ sepnula Máša ruce.

Podívaly se na ni pobaveně.

„Pamatujete,“ vydechla Máša, „jak jsme dělaly dámy? Tam před tou chatou, jak jsme dělaly dámy?“

„Ty jsi šla dovnitř,“ řekla Zuzana Lilině, „ale tys to povídala: Uvidíte, že mě vezme dovnitř. A jak jsi vyšla potom z chaty, vyhrnuly jsme se jakoby nic z lesa…“

„… a dělaly jsme dámy,“ vážně přikyvovala Máša. „Babušík stál na terase té své chaty a uklonil se nám.“

„Ráda bych věděla, jestli si nás pamatuje,“ zamyslila se Zuzana, „jak jsme tam šly a dělaly dámy.“

Máša dostala neodbytnou chuť předvést, jak se dělá dáma.

Lilina a Zuzana se dusily smíchy.

„Mé dámy,“ zvedla bradu a začala mluvit nosem, „já jsem ta, které se Oskar Babušík uklonil zvlášť a navíc.“

Zuzana měla už zase láhev v ruce:

„Nalijeme si? Do třetice?“

Lilina nebyla proti. Máša odmítla. Šla na ni dřímota.

„Neměly by si děti na chvíli lehnout do stínu a odpočinout si?“ navrhla přítelkyním.

„Fakt,“ přikývla Lilina. Vcelku jí to bylo jedno. Zalíbila se jí však úloha pečlivé matky.

Holčičky byly sehnány do řídkého stínu mladého topolu, ale zanedlouho se odtamtud rozprchly.

„Lilinko!“ zavolala matka obezřetně svou dceru.

Lilinka se přiblížila nulovou rychlostí.

„Copak jsi dětem napovídala?“

„Nic?“

„Tak proč jste najednou utekly ze stínu?“

„Něco tam lezlo.“

„Co tam lezlo?“

„Nevím.“

„Tak běž,“ propustila ji matka odevzdaně a obrátila se k přítelkyním: „Vidíte, moje dcera neví ani to, co ví.“

„Chytrá,“ řekla Zuzana, „to se jí bude hodit.“

Máša putovala málem zavřenýma očima po hladině řeky. Když se na řeku dívala přes řasy, dostávala jiskřící hladina a břehy a stromy na protější straně podobu snu sršícího jiskrami. Den postoupil a krajina podstoupila ve hře světel a stínů novou proměnu. Ano, za takového světla přicházely k řece. Není to až zarážející, jak se určité nálady v krajině opakují? Za takového světla si půjčily loďku, aby na druhé straně v chatě u lesa –

„Lilino,“ řekla, „povídej nám, jak to tenkrát vlastně bylo?“

„Povídala jsem to stokrát.“

„Jen tak pro osvěžení,“ usrkla Zuzana ze své sklenky, „pro osvěžení paměti. Povídej.“

„My jsme se schovaly za metr dříví a ty jsi šla k chatě,“ pomáhala Máša.

„Tak nějak.“

„A zmizela jsi v chatě. Bylo otevřeno, asi větral,“ pomáhala Máša.

„Asi jo,“ povzdechla si Lilina.

„Tyhle vzpomínky, viď,“ řekla Zuzana, „tyhle vzpomínky.“

„Nemusíš povídat všecko,“ pobízela Lilinu Máša, „jenom to hlavní.“

„Všecko už znáte,“ řekla Lilina, „nebyl to žádný med, tam stát a čekat co on –“

„Ty ses mu přiznala k tomu anonymu, něco jste si povídali a on… no, co on…?“

„Stoupnul si ke mně,“ vykládala Lilina, jako by četla román, „stoupnul si ke mně a řekl mi: Holčičko… A vzal mě kolem ramen… objal… a povídá: Ten dopis si denně čtu před spaním… No… a pak se ke mně nahnul a políbil mě… na ústa…“

„Vynechala jsi, že měl sněhobílý oblek,“ vytkla jí Máša.

„A to o těch fousech,“ řekla Zuzana. Měla o skleničku předstih a stal se z ní pedant. „O těch fousech, to je důležitý.“

„Škrábaly mě.“

„Dřív jsi to vyprávěla líp,“ nebyla Zuzana spokojená. „Jen hezky vyklop všecko. Jak šimraly, jak hladily, jak drá- drásaly…“

Uprostřed rozmluvy se Máša natáhla na deku a rozpřáhla paže.

„Lilino,“ řekla, „dohlédni na děti, já si na moment zdřímnu.“

Usnula, než jí stačila Lilina odpovědět.

„Chudáček,“ politovala ji Zuzana. Byla na rozpacích, jestli si má nalít pátou skleničku. Nerozhodla se tak ani tak. Ukápla z láhve do sklínky několik kapek a svědomitě je vylizovala nepříliš hbitým jazykem. Opřela se zády o strom a tvářila se, že přemýšlí. Ve skutečnosti nemyslila na nic. Spala s otevřenýma očima.

Lilina byla stále svěží. Jako ten, koho pronásledují otázky, na které hledá zavile odpověď. Tak třeba Zuzana. Bože, jaký to býval někdy nafoukaný prevít, co si všecko dovolovala. Jak rozstříhala na Máše svazáckou košili jenom proto, že jí Máša přinesla přihlášku do svazu mládeže. Ta byla uvědomělá. Ale jinak. Popadla nůžky, šmik, šmik – a bylo to. A Máša měla tu košili na sobě. A teď tu sedí spolu a vzpomínají na docela jiné věci. A Zuzana si zase jede na Kubu. Klidně. A stříhala svazáckou košili. Nad těmi změnami zůstává člověku stát rozum.

A Lilina myslila na Oskara Babušíka, jak k němu tenkrát přišla na chatu a on stál takhle stranou u krbu v pyžamu pruhovaný jako zebra, trochu vyděšený z té holky na prahu.

Úplně zapomněla pozdravit, jak ji překvapil. V tom pyžamu a jak tam stál bez roztomilého úsměvu zpěváka, kterým dobýval srdce. Vypadal, jako že ho bolí zub.

„Co chceš?“ spustil nevrle.

„Já,“ řekla, „já jsem vám napsala dopis.“

„Tak ho polož a můžeš jít,“ řekl.

„Ne… já vám ho poslala.“

„Milánku, víš, kolik dostávám dopisů?“

„Byl na modrém papíře,“ hlesla. Narovnala se, aby si dodala odvahy a také aby uplatnila svoje šestnáctileté půvaby. Tenkrát se tedy mohla ještě dát vidět. Laňka.

„Na modrém papíře dostávám dopisů zrovna milión,“ řekl Oskar a ukázal zuby. Snad to byl úsměv.

Na to se opravdu nedalo nic povědět. Uznávala to i dneska a měla za sebou nějaké ty zkušenosti.

„Nashle –,“ řekl Oskar Babušík. „No tak – pa.“

Nehýbala se z místa. Očarovaná a zdrcená současně.

„Copak, copak?“ řekl Babušík a popošel k ní v tom pruhovaném pyžamu. Kabátek pyžama měl potřísněný kávou.

„Já ještě nemůžu jít,“ zašeptala. „Venku čekají holky a –“

Ohlédl se k oknu.

„Neuvidíte je, schovaly se za metrem dříví.“

„Hmmm,“ zamručel Oskar. „Tak si sedni.“ A zapálil si cigaretu.

Přecházel po místnosti a na svém pochodu odklepával popel do všech možných popelníků. Měl jich spoustu. Na krbu, na okenním rámu, na stolku, vedle věšáku, byl to ten nejopopelníkovanější prostor ve světě.

„Miláčku,“ ozvalo se za stěnou. Neviditelná a nejněžnější žena. „Ty tam někoho máš?“

„Mám, zlato. Hned to bude vyřízený.“

Správné slovo, nejsprávnější slovo pro její případ. Cítila se vyřízená.

Ale když Oskar Babušík dokouřil cigaretu, vzchopila se k činu.

„Moc vás prosím,“ řekla, „mohl byste holkám aspoň zamávat z terasy?“

„Co – cože?“

„Hned půjdu,“ řekla, „ale kdybyste jim –“

„Hmmm,“ zamručel a vzal si bílé sako z věšáku, vědom si toho, že mu na terase za betonovou zídkou nebude vidět na nohy.

Vypadal dost legračně, jak si Lilina pamatuje. Víc než dost legračně.

Zadívala se na písčinu. Mášenka a Zuzanka si pekly pískové koláče. Lilinku nebylo vidět.

„Lilinko!“ zavolala.

Máša spala, ani se nepohnula, a Zuzana opřena o strom ani neotočila hlavu.

Lilinka přiběhla k matce z opačné strany, nežli ji čekala. Přiběhla s hrstí kopretin. Matka ji k sobě přitáhla.

„Tys mi natrhala kytičky,“ řekla s náhlým smutkem.

Lilinka zaváhala, odhadla rychle výhody, jestliže přisvědčí, že kytky natrhala pro matku. Kývla hlavou.

Matka ji k sobě přitiskla a hladila její nahá zádíčka, hebká a nepokojná i v objetí. Konečky prstů jí klouzaly po neposkvrněné pleti.

Za tři dny se měla Lilina rozvádět.

A zavedu tě, má lásko, na stráň své dospělosti a ukážu ti neviditelný obzor za obzorem, cestu, která odchází a přichází, aby zase odcházela. Možná že na ní spatříš několik lidí, kteří se opozdili a ještě nezašli za obzor, možná že spatříme ty, kteří se vracejí, aby odešli. A mezi přicházením a odcházením ti ukážu to, co trvá. Krajina je plná čitelných podpisů, budeme je číst spolu. Budeme číst tak, jako čtou dospělí lidé, chvatně, netrpělivě, jako bychom musili co nejdříve najít důležité tajemství, jako by na konci čtení čekal skutečný cíl. Ale nedostaneme se k cíli, jenom na konec, kde všechno začíná znovu a jinak.

Dotek

Bylo teprve září, ale veliké sucho toho roku nutilo trávu i stromy, aby spěchaly zimě vstříc překotně se zoufalou nadějí, že jim mráz a sníh umožní přežít. Vanul lehký suchý vítr a z bříz se sypalo zvadlé listí. Koruny kaštanů rezavěly, v korunách topolů a dubů a lip se objevovala hnízda uschlého listí a v teplém proudu vzduchu putovaly listy k zemi předčasně, ukládaly se na tvrdé vysušené cestě a vzdychaly pod nohama chodců.

Muž a žena procházeli listnatým hájem, který ve slunci voněl všemi vůněmi podzimu. Žena našlapovala na závěje listí zvysoka, bála se vířit prach, muž loudající se za ní se listím brouzdal a zvedal obláčky prachu, v němž mu šedly okraje tmavých manšestrových kalhot. Oba táhli tašky s nákupem až z města. Zmeškali autobus do vsi a další jel večer. Tak dlouho čekat nemohli.

Žena si razila cestu kupředu se skloněnou hlavou. Muž se díval upřeně před sebe, na shrbená záda ženy, ale nevnímal je. Při každém kroku se mírně zhoupl. Před dvěma lety mu přejel valník nohu. Zlomená kost mu špatně srostla. Vypadalo to, že se nezbaví hole a že mu nezbude nic jiného než dělat v družstvu hlídače. Ale nakonec to dopadlo přece jenom lépe. Hůl zahodil. Nejdřív si zvykl na své zdravé nohy a pokládal je za samozřejmost, pak začal pokládat za samozřejmost hůl a nyní se pomalu smiřoval se skutečností, že bude do konce života pokulhávat. Nebyla to veselá představa, ale když se člověk dožije šestapadesáti let, není to konečně nejhorší věc, která ho může potkat. Aspoň se tím utěšoval. Jeho švagrovi bylo dvaapadesát, když umřel. A umřel úplně zdravý, pokud se to dá tak povědět. Sedl si k obědu, složil ruce na stůl, položil na ně hlavu a umřel. Umřel si, jak říkala švagrova žena. Dneska to opakovala zase, když ji ve městě navštívili. Vypadá jak mladá vdova. Snad se lidé ve městě udržují mladí déle než na vsi. Jarmila je pořád mladá vdova.

Vyšli z listnatého háje na vyprahlou zažloutlou louku. Sucho kolem nich bylo nemilosrdné a skličující. Muž i žena vyrostli na vsi a nedostatek vláhy, pohroma, která se valila přírodou, na ně útočila naléhavěji než na obyvatele města, který si nedostatek vody uvědomí, teprve když otáčí naprázdno kohoutkem v koupelně. Pohroma však trvala už několik měsíců a málem zevšedněla, počítalo se s ní, boj proti suchu se už nepodobal útoku, ale obraně, která se dařila i selhávala podle možností a sil.

Muž pokulhával za ženou po neutěšené louce, měl chuť napít se, měl chuť zapálit si cigaretu, ale žena před ním se stále drala vpřed, suchem, prachem, sluncem, táhla dvě tašky kupředu, posunovala hubené nohy stále dál a dál. Vůbec se nepodobala své sestře Jarmile.

„Růženo,“ oslovil muž svoji ženu.

Neslyšela ho. Růžena ho často neslyšela. Podezíral ji, že ho nechce slyšet. Podezíral ji, že ho někdy nechce ani vidět. Podruhé se už neodvážil oslovit ji. Nakonec byl rád, že ho neslyšela. Odvaha ho rychle opouštěla. Přece jí nemůže navrhnout, aby se na chvíli posadili a odpočinuli si. Je mužský. I když kulhá. I když ho zchromlá noha začíná bolet.

Představil si na místě Růženy Jarmilu. Jarmila je sice o dva roky mladší než Růžena, ale ta by jistě už nejméně dvakrát cestou odpočívala. Kdepak, Jarmila není takový dříč a tahoun. Jarmila by třeba i čekala na večerní autobus. Třeba by ani nešla pěšky. Bože, to by se toho stalo. Růženina drůbežárna a jeho kravín! Co kdyby se jemu nebo Růženě stalo neštěstí? Vždycky se najde zástupce, který udělá práci za tebe, když to jinak nejde. Všichni jsme zastupitelní.

Jarmila byla odjakživa jiná. Té by se nebál povědět: Pojď, teď si na chvíli sedneme a odpočineme si. Jarmila totiž nikdy nepospíchá. Ví, že ten, kdo utíká, nakonec čeká. A noha ho bolí víc a víc. Možná že se bude měnit počasí. Tamhle nad obzorem stojí oblak. Stojí a stojí jako přibitý na místě. Kdo ví, snad se pohne až v noci. Pohne se a zaprší. Déšť. Je pěkné myslit na déšť, jenomže to zvětšuje žízeň. A v tašce, kterou táhne, jsou čtyři limonády. Pro každého vnuka jedna. Zvláštní limonády, městské. Na vsi nedostanou teď ani sodovku. Všechno je vypité. Kromě piva. Zatracené tašky. Všechno, co v nich táhne, nakoupila Růžena pro vnuky. Mdlá, sladká vůně banánů mu dráždí nos. Hodinu potáhnu tyhle poklady do vsi a vnukové to v pěti minutách snědí nebo vypijí. Anebo rozbijou. Jednou se to pokusil Růženě vysvětlit. Děláš, jako by nebyli tvoji – řekla mu. Je to divná lidská láska: stěhovat city do věcí. Čím víc věcí dáš, tím víc miluješ. Takhle se kupují u černochů nevěsty. Dá se to také obrátit. Když má nevěsta hodně věcí, koupí si lásku.

Ano, před ním kráčí Růžena, vleče v taškách lásku, kterou nakoupila, a on sám se táhne za ní jako koupený kus zboží, koupeného před lety, opotřebovaný, kulhavý kus zboží.

Pozoroval Růženina záda, drobný bílý vzorek na tmavomodrém podkladě, její vystouplé lopatky napínající látku, ploché boky ztracené v sukni, nohy bez lýtek, nohy upletené z provazů, a čím víc ji pozoroval, tím víc se na ni díval jako na předmět. Jako na překážku, která mu kdysi vstoupila do cesty a kterou si naložil na ramena, ale tím ji neodstranil, tím se k ní jen připoutal. Tenkrát, když mu bylo pětadvacet, měl tu překážku obejít.

„Cože, ty bys radši Jarmilu?“ Jeho otec seděl tenkrát u okna v tom starém domečku v dělnické kolonii, balil si cigaretu, a kuchyň byla tak malá, že stačilo, aby natáhl ruku ze své židle, a mohl syna uhodit. Místo toho otec zrudl, dobalil cigaretu, a teprve když vypustil první doušek kouře, řekl:

„Jarmila nedostane hospodářství.“

Otec už dávno umřel a Růžena je vlastně dědictví po něm. Věc po otci. Cit mu odkázat nemohl. Lidé přenášejí z místa na místo všelijaké odkazy. Otci se ani moc nedivil. Po krizích, výlukách a stávkách se zdálo otci hospodářství jako klidný ostrov uprostřed bouře. Aspoň budeš mít vždycky co jíst. Vada otcových rad záležela v tom, že vycházely z minulosti, kdy bývalo všechno jiné. Rady otců by měly víc počítat s budoucností. Budoucnost pořádně proškrtala staré představy.

Růžena se zastavila. Došli k řece. Při březích bylo vidět obnažené kameny, jak poklesla hladina, šedivé kameny se ztvrdlými vráskami bahna.

„Musím si odpočinout,“ přiznala se a opřela tašky opatrně o kmen topolu, „ty si nesedneš?“

Možnost odpočinout si vpadla do jeho vzpomínek nečekaně. Zabručel něco jako souhlas, odložil tašky a spustil se vedle Růženy na drn.

Voda plynula několik kroků od nich.

„Měli jsme si najít stín,“ řekl.

„U vody je vždycky svěže,“ namítla. Všechno věděla. Kdy je třeba odpočinout si, kde je třeba odpočinout si, a jistě věděla, i jak dlouho je zapotřebí odpočívat.

Vytáhl krabičku s cigaretami. Vůni ryb a usychajícího bahna překryl kouř cigarety.

„A ty musíš a musíš,“ stáhla koutky.

Mimoděk ohmatával hrdla lahví v tašce. Byly opravdu čtyři.

„Snad bys to nechtěl vnoučatům vypít?“ řekla.

„No bože.“

„Myslíš jenom na sebe.“

Zatáhl prudce na cigaretě, až mu kouř zahltil plíce. Rozkašlal se. Ach, ty její triky, ach, ty Růženiny zatracené triky. Já prý myslím jen a jen na sebe. A zatím jen a jen ona… Ona myslí na sebe. Pracuje a dře se, ale jenom proto, že vidí za každou prací peníze a penězi si kupuje to, o čem si myslí, že je štěstí. Dokud měla hospodářství, dřela na svém, teď dřela na družstevním. Koruny, to bylo její. I kytky sázela ne proto, aby se potěšila, ale na prodej. Tři záhony karafiátů, jeden vedle druhého, tři veliké záhony, ale do vázy si nedala ani jediný karafiát. Všecky prodala ve městě na trhu. Běhá a běhá, až se ztrhá a bude pokoj. I teď se dívá před sebe a jistě něco účtuje. Neví ani, že sedí u řeky. Kdepak, ta snad ani neví, že nad ní lítají ptáci. Oblohu vnímá jenom jako kropítko, které by jí mělo zalít zeleninu.

Kouřil a před jeho očima ležela řeka ze skla, nepohnutá, a přece plynula. Kdysi, na měšťance, psal slohovou práci s názvem Řeka – život. Copak tehdy, ještě dost četl, uměl se vyjadřovat. Napsal něco, jako že život utíká a dny ubíhají jako vlny… Pan učitel ho pochválil. Jak tenkrát byl na pochvalu pyšný! Člověk se za života moc chvály nedožije. Tu slohovou práci psal jako kluk, a co ví kluk o životě? Co vědí lidé na nádraží o cestě, která je čeká? Samé představy. Ale pak to přijde. Skleněná řeka, nic se neděje. Řekl bys, že je všechno přibité na svých místech jako oblak nad obzorem, a najednou vidíš, že je všechno rázem jinde. Jako by klid byla příprava k velikému skoku, nehybnost jen záloha na nehorázný pohyb. Zdá se, že stojíš, a najednou je z kluka starý mužský. A ke všemu kulhavý. Čas přešel jako vlna.

„Mám zamluvenou žampiónovou sadbu,“ řekne Růžena. Sedí s rovnýma nataženýma nohama a zakloněna se opírá o dlaně.

„Jojo,“ řekne muž napolo výsměšně, ale moc vysmívat se neodváží. Za ta léta byl postupně v hádkách zatlačován a zatlačován, až mu zbyla poslední hradní věž a v té se bránil už jen ochable a na zapřenou. Předstíral, že ho někdo brání, ne, že on. Naučil se používat všelijakých lišáctví jako poddaný, který nemůže sice útlak setřást, ale může se mu aspoň občas chytře vyhnout.

V duchu se Růženě mstil. Představoval si vedle sebe na břehu řeky Jarmilu. Jak by tu tak seděla zakloněná, opřená o dlaně. Jak by se jí napínala blůza. Je jen o dva roky mladší než Růžena, ale obdařená. A pak ty vlasy, tmavé a husté, vypadají, že zabořit do nich prsty, nedohmatáš se konce. A pořád povídá, neumí mlčet. Jednou o svém synovi, má ho na vojně, pak zase o begoniích za oknem, a nemá je na prodej, musila je sama koupit.

Seděli u ní s Růženou u stolu a Růžena povídá:

„Už kvůli okurkám by potřebovalo zapršet.“

„Jen ať prší,“ řekne Jarmila, „víš, jak to tu hezky šumí?“

Má podkrovní byt ve starém domě. Jednou tam byli za deště, liják šustil v okapech, stékal po střeše s takovým šumem, jako by Jarmila bydlela pod vodopádem.

„Co je ti?“ zeptala se Růžena muže. „Pořád se koukáš na vodu a vůbec nevíš, že s tebou mluvím.“

„Ale jo,“ řekl, „máš žampiónovou sadbu.“

„Mluvila jsem o sklepě. Bude třeba připravit sklep.“

„Tak dobře,“ řekl, aby se jí zbavil. Líbilo se mu kouřit, vzpomínat na Jarmilu a dívat se na řeku. Plánovat žampióny se mu nelíbilo ani trochu.

„Ta Jarmila nemá rozum,“ nenechala ho Růžena na pokoji, „pojede do Bulharska, k moři.“

„No a –?“

„Nemá rozum.“ Růžena pokrčila nos.

Muž si v duchu říkal, že je štěstí nemít rozum, ale každému to není dáno, lidé mají a mají rozum a v tom je právě potíž. Jestli je rozum nejet do Bulharska, tak ho má Růžena víc, než potřebuje.

„Ty jenom kouříš a kouříš,“ krčila Růžena nos.

Nic jí nevoní, nic, nic. Ani voňavka.

„Copak je tu cítit?“ vyptávala se dneska na návštěvě u Jarmily.

„Ale,“ řekla Jarmila, „rozbila jsem lahvičku s voňavkou. Vůbec nevím, jak se to stalo.“

Muž spatřil, jak se Růžena dusí. Měla toho na jazyku víc, než se jí mohlo vejít do úst. Ale ovládla se a řekla jenom:

„Jakpak by ne, princezna potřebuje voňavku.“

„Já tuhle vůni stejně neměla moc ráda.“ Jarmila se prostě dovedla báječně se vším smířit.

A pak jim uvařila kávu. Ani vůně kávy nepřekryla voňavku. Ostří té voňavky pronikalo všude a vším. Jenom když mu Jarmila podávala šálek a naklonila se nad stůl, dotkly se mu tváře její husté vlasy a ucítil něco jiného než voňavku. Co se to vlastně zachytilo v Jarmiliných vlasech? Něco v nich kvetlo. Lípa. Její vlasy byly prostoupeny lipovým květem.

Na muže padla tíseň. Otočil se k Růženě. Upřeně ho pozorovala, odpočívala teď v předklonu, objímala pažemi kolena a upřeně ho pozorovala. No? – promlouvaly k němu její oči. No?

Její výraz ho zmátl, pokusil se uschovat před ní svoji vzpomínku:

„Voda,“ ukázal na řeku, „voda pořádně klesla.“

„Jo.“ Čekala.

„Tyhle kameny dole nebyly už dlouho vidět.“

„Jo.“

„A křoví tamhle nebylo nikdy tak vysoko nad hladinou.“

„To víš, že ne,“ a zase ten vyčkávavý pohled.

Schylovalo se k hádce, tušil to neomylně, hádky měly svoje předehry a záleželo jenom na Růženině náladě, kdy vybuchne. Cesta z města a sucho ženu zřejmě vysílily, takže prodlužovala předehru. Muž hádky nesnášel, Růžena to dobře věděla a přála si předhodit mu něco, co nesnáší. Muž se uchýlil k poslednímu pokusu:

„Teď by měl poradit dědek Rocman.“ Na Rocmana se doposud vždycky chytila. Jeho jméno působilo jako bleskosvod, Růženina nahromaděná zlost a nenávist sjela k němu. V posledních letech to sice už nebylo takové oslňující sršení jako před lety, ale Rocmanovo jméno stále ještě pomáhalo odvracet křivdy jinam. Asi před čtvrtstoletím založil Rocman ve vsi družstvo. Růžena mu to nikdy neodpustila. Když před deseti lety Rocman umřel, nešla mu ani na pohřeb. S postupem let a tím, jak družstvo bohatlo, ztrácely Růženiny výlevy na údernosti. Muž míval dojem, že Růžena už ani nevěří tomu, co říká, ale že útočí ze zvyku, jen aby neslevila z něčeho, co kdysi bývalo jejím přesvědčením.

Hlavní věc, že to mužovi v předehře k hádkám už často pomohlo.

„Co Rocman –,“ ozvala se vyčkávavě.

„Poradil by, co se suchem,“ pokusil se muž o ironický úsměv. Vycházel ženě na půl cesty vstříc.

„Jo, ten by poradil,“ řekla, „a nech Rocmana na pokoji.“

„Vždycky všecko věděl.“

„Jo.“ Růžena kroužila kolem udičky a nechtěla se zakousnout. To bylo něco nového. Nepočítal s tím.

„Vždycky věděl všecko nejlíp. Sama jsi říkala, že se vytahuje.“

Odvrátila se a zčistajasna si vzdychla:

„Jarmila se má.“

„Je vdova.“

„Vždycky se měla. Odmalička. Pořád jsem musila v hospodářství… tohle udělej a tohle… Myslíš, že jsem se učila hůř než Jarmila…? Ale já měla zůstat na vsi… Princezna táhla s náramnou slávou do města…“

„Máš velkou rodinu,“ řekl, „máš vnuky.“ Dělal, co mohl.

„I muže dostala lepšího,“ skoro vykřikla.

Na to nic neřekl. Hádka byla, jak se zdálo, neodvratná, ať už se bude snažit oddálit ji, ať už se nebude o její průběh starat. Neříkal nic a čekal s bušícím srdcem křik.

Když ho přejel valník, nechali si ho v nemocnici. Probouzel se před rozedněním a těch několik hodin, které zbývaly do bílého dne, trávil přemítáním. Jeho úvahy začínaly s kdyby. Kdyby si byl vzal Jarmilu, kdyby nebyl opustil svoje místo u stroje v továrně, kdyby se Růženě vzepřel… Krok za krokem opravoval svůj život. Škvírou pod dveřmi nemocničního pokoje pronikalo světlo z chodby, spáči na vedlejších lůžkách v pokoji spali a jeden z nich sípavě dýchal, jako by narážel písek do okna v pravidelných prškách… Potom začalo pomalu svítat, světlo se šířilo velmi, velmi pomalu jako lenivá kola na vodě. Čas, nikdy si do té chvíle neuvědomil čas. Jenom hodiny a hodinky. Ale to jsou příruční mapky pro zdravé lidi, kteří se pohybují mezi úzkými ploty jednoho dne. Před mužem ležícím v nemocnici se za těch nekonečných svítání otvíral čas celého lidského života, čas začátku i konce, cesta od dětství až sem na lůžko a dál. Dny a roky se nedaly měřit hodinkami, z celé kostry důmyslně vymyšleného rozdělení času zbývaly jenom děje a události, rozchody a setkání. Čas života znal jiná pojmenování než minuty, hodiny, čas života znal jenom slova jako radost, smutek, touha, naděje… A to všechno se nedalo měřit hodinkami v ruce. Jak tak ležel v pomalu se rozsvěcujícím denním světle a opravoval svůj život, odhaloval, že v podstatě příběhů, které si nezávazně vymýšlel, musil vždy nejdříve odstranit chybu, která ho doprovázela ve skutečném životě. Příliš ustupoval. Jeho život byl jediný vytrvalý ústupový boj. Měl rád práci v továrně, ale ustoupil otci a přinutil se do hospodářství. Měl rád Jarmilu, ale ustoupil a vzal si Růženu. Opravdu toužil tolik po majetku? Jenom obcházel zdi. A byly to zdi? Příliš zrazoval. A koho? Jenom sebe? Dříve mnoho četl a pak přestal, protože ho Růžena strhla do víru, kde se vyznávala jen a jen práce. A třeba starý Rocman. Měl ho rád a dobře si s ním rozuměl. Znali se ještě z továrny. A přece zneužíval jeho jména, jen aby si vykoupil u Růženy trochu klidu. Ani slovem jí nebránil, když na něho spustila příval výčitek a obvinění. Ustupoval a dával tomu přívalu průchod s vědomím, že nebude-li mu bránit, příval rychleji odteče.

Nejhorší bylo čekání, nežli Růžena vyrazí k útoku. Ještě se nerozběhla, sbírala síly:

„Jednou jsem jela s tátou na pole pro krmení… tenkrát už Jarmila chodila do školy ve městě… koukám – a zahlídla jsem ji u řeky… Doma mysleli, že je ve škole, ale princezna se šla koupat… Taky mě viděla a zalezla hned do vrbiček… A já? Nic. Ani jsem doma nemukla…“

Jsou ušlechtilosti, které dodatečně bolí, pomyslil si muž a zapálil si novou cigaretu. Růžena nebrala už cigaretu na vědomí. Vypadalo to, že si na břehu posedí. Nejevila chuť pokračovat v cestě domů. Tělo se nechtělo hýbat, pohyb zachvátil její srdce a duši a bouře, která se v ní nahromadila, se rychle přesouvala k Jarmile.

Po prvních těžkých kapkách se snesl bouřlivý liják. Růžena strhávala ze sestry zlostně cílenými větami kus po kuse šaty, obnažovala ji nemilosrdně, probírala se jí kabelkou, jejími dopisy, vysvědčeními, přivlekla sem na břeh jejího milence, jednoho po druhém, a nakonec jejího manžela, toho ubohého dobráka, jak se vyjadřovala. Jeho smrt přisoudila bez milosti Jarmile, ne, nebylo úkrytu, nebylo úniku, všecko zmáčela bouře a málem byly by vyhrkly Růženě i slzy.

I jindy se stávalo, že zaútočila na Jarmilu, ale nikdy nerozvinula tak prudké a obsáhlé obvinění. Tím, jak Růžena Jarmilu kus po kuse obnažovala, jako by sama sebe lépe a lépe oblékala, každý kámen vržený k Jarmile žehlil Růženinu sukni, každý hozený kus bláta čistil Růženin dvůr.

Tolik nenávisti, tolik nenávisti, divil se muž. Má Růžena vůbec důvod? Před dvěma hodinami seděli u Jarmily za stolem, pili kávu, kterou jim uvařila, jedli její sušenky, a on dokonce kouřil z jejích cigaret. Tak proboha.

Je ovšem lepší, když Růžena spustí bouřku na Jarmilinu hlavu a když ji spustí tady, v přírodě, kde široko daleko nikdo není. On Jarmile nikdy nepoví ani slovo ze všech těch vychrlených vin a zločinů. A Růžena bude stěží něco Jarmile opakovat do očí. Řeči vyšumí, bubliny popraskají, pěna splaskne.

Muž poslouchal, co Růžena říká, a všechno k němu doléhalo jako clonou z Jarmiliných vlasů, vonících lipovým květem, všechny špičaté a zraňující doklady a důvody překrývala hebká vlna hustých vlasů. Silně zatoužil skončit ústupový boj, vzepřít se, skoncovat vleklou tíseň.

Zamáčkl cigaretu do suchého drnu a chystal se ukončit trapný odpočinek na břehu řeky sám. Opíraje se o dlaně, zvolna se napřimoval, aby ulevil rozbolené noze. Přitom mu ujela dlaň a zabořil tvář do Růženiných vlasů. Ulekl se a ihned, ještě v úleku, si uvědomil, že Růženiny vlasy také voní lipovým květem. Bylo to tak zvláštní. Překvapení i úlek ho současně přinutily, aby strnul v neobvyklé poloze. Ústa a tvář na Růženiných vlasech.

Velice, velice opatrně a polehoučku se opřel znovu o pravou dlaň a znovu se napřimoval. Koutkem oka zahlédl Růženin užaslý obličej, zarudlý hádkou. Odmlčela se a v tichu bylo slyšet daleké vrčení vodního čerpadla.

„Prosím tě… prosím tě…,“ řekla Růžena tiše.

A jak seděl, ztuhlý a vzpřímený, připravený povstat, ucítil náhle váhu jejího těla na svém rameni, hlavu mu přitiskla k hrudi a její vlasy měl opět na dosah úst. Po klopě manšestrového saka mu stékala Růženina slza, jediná vláha vyprahlého dne.

Jak budeme sestupovat ze stráně, věže a vysoké stromy budou vystupovat nad obzor a ptáci, kteří poletovali na dosah, budou nám kroužit nad hlavou stále výš a výš. Ale moje výška budeš ty, má lásko.

Nikdy tě nezavedu na stráň osamělých. A dojdeš-li tam někdy sama, počkej chvíli, přijdu za tebou. Nikdo nemůže být dlouho sám, i naše myšlenky jsou lidé. Jen pohlédni na cestu, po které jsme šli spolu – a oslovím tě.

Romance

Pihatý si pohvizdoval a každou chvíli hvízdání přerušil, aby zachytil vojenskou čepici, kterou vymršťoval do vzduchu. Čepice padala z modré oblohy jako postřelený pták. Jakmile ji polapil, pokračoval ve hvízdání, ale jinou písničkou. Znal jich mnoho a všechny falešně. Černovlasý svobodník, který se za pihatým vojínem stále o krok opožďoval, pískání nevnímal. Občas si sáhl na rukáv, na rameno nebo na lýtko, snímal neviditelné smítko, nepatrný prášek.

Cesta vedla přímo k řece. Přesto, že ještě nespatřili její hladinu, už je chvíli doprovázel neurčitý šum lidí na březích, křik koupajících se dětí a kloktavý zvuk motorového člunu, který se blížil a vzdaloval.

Pihatý zachytil čepici skoro u země, zakopl a rychle promluvil, jako by chtěl zakrýt svůj neúspěch:

„Třeba je u řeky. Člověče. Takový den a ona bude sedět doma.“

„Jestli je u řeky, tak to je konec. Já ji nepoznám, když nebude doma. Musí mi říct: Já jsem Magda.“

„No ne. To si ji ani trochu nepamatuješ?“

„Co? Trochu?“

„No ne. To jsi ji ještě neviděl?“

„Ale viděl.“

„No tak.“

„Byly jí čtyři roky a mně šest. Ty bys poznal někoho za patnáct let? Někoho, koho jsi viděl takhle malýho?“

„Copak vím?“ Pihatý přestal házet čepicí, svraštil obočí, špulil rty na hvízdání, ale nehvízdal. „Ale vždyť je to tvoje sestra,“ řekl.

„To je, jenže my jsme se s tátou po…,“ svobodník zaváhal, „zkrátka potom přestěhovali na Moravu a máma zůstala s Magdou v Čechách.“

„A máma?“

„Už umřela.“ Svobodník zase zaváhal: „… táta jí ani nejel na pohřeb.“

„A ty jsi jel?“

„Když nejel táta…“

„Teda,“ řekl pihatý.

Nebylo jasné, jestli souhlasí, nebo je proti.

Svobodník se na pihatého podíval. Nic mu z tváře nevyčetl. Byla to soustředěná tvář, ale nevyjadřovala víc než to, že je soustředěná. Pihatý málokdy úporně přemýšlel. Soustředěné přemýšlení pro něho nebylo. Rozhodně se k němu hodilo víc pobíhání po hřišti, útočení a kličkování ve vojenské fotbalové jedenáctce. A skandovaný pokřik: Jar-do, Jar-do, kterým ho povzbuzovali diváci, když vedl útok. Jardovi slušel hluk, pokřik, hvízdání. Tiché přemýšlení ne.

Svobodník měl Jardu rád, protože nevnímal složitosti života, překračoval je se samozřejmostí, která ostatní uklidňovala, rozesmávala i lekala. Nemohl si na tuhle odpolední vycházku vybrat lepšího společníka. Se zájmem čekal, jakým přímým skokem přeskočí Jarda příhodu s matkou.

„Počkej, počkej!“ ozval se konečně Jarda. „Ty jsi ségře psal?“

Psal, psal. To je jasné, že nepsal. Navštívit Magdu napadlo svobodníka přesně před týdnem. Když ho s Jardou přeložili do kasáren v městečku. Před týdnem, v neděli, v tom parnu a v té nudě. Napadlo ho to a zase na to zapomněl. Ale včera večer v kantýně při malém pivu, nikdy si nedával víc než malé pivo, včera při jeho malém pivu ho stiskla taková touha, stesk nebo co. Naposledy pocítil něco podobného, když mu před rokem umřel otec. Seděl s Jardou v kantýně při malém pivu a rovnou se chtěl toho pocitu zbavit, rovnou a co nejrychleji. Pověděl:

„Jardo, já jsem vlastně na světě sám. Až na sestru.“

„Jak se jmenuje?“ Jarda byl věcný. Složité souvislosti věci zamotávají.

„Magda.“

„No ne. Magda. Magdička. Jsem jednu znal. V Brně. Jak je stará ta tvoje ségra?“

„Asi devatenáct.“

„No ne. A co dělá v devatenácti na vesnici?“ Pro Jardu byla vesnice něco jako vyhnanství. Celý život žil v Brně.

Svobodník nevěděl. A nebylo to podstatné. Touha nebo stesk mu začaly stoupat do hrdla. Bylo mu do pláče. A do pláče mu bylo od té doby, co se pokládal za dospělého, vlastně jenom dvakrát. Jednou, když jeho nejlepší kamarád zavadil jeřábem o elektrické vedení a zabil ho proud. Podruhé, když mu umřel otec. Matku neoplakal. Žila dlouhá léta daleko, skoro zapomněl, jak vypadala, a když umřela, byla to pro něho ztráta, jako když umřela postava románu, který kdysi četl.

Tak tedy plakal od své dospělosti dvakrát. A ten večer v kantýně potřetí. Odešel do chodby za kantýnou a tam v koutě, čelem k rouře ústředního topení, podlehl krátkému, ale vydatnému slzení. Potom si pečlivě utřel oči a vrátil se ke stolu do kantýny. Jarda nic nepoznal.

„Karle,“ řekl svobodníkovi, „přinesl jsem ti ještě jedno.“

Na stole stálo nové malé pivo a svobodníkovi se zdálo samozřejmé, že toho večera vypije dvě malá piva. Měl hroznou chuť opít se, ale neměl s opíjením zkušenosti a bál se, že si zkazí žaludek. Dokud byl malý kluk, brečel často. Někdy mu to přinášelo i výhody. Dospělý se za slzy styděl. Naštěstí, za poslední tři roky, kdy už měl volební právo, podlehl pláči jenom dvakrát. A včera večer potřetí. Pořád si to opakoval, byla v tom útěcha. Když se jeho pláče rozpočítají, připadá jeden pláč na jeden rok. Ujde to. Jako kluk brečel každý den. Třikrát za tři roky a nikdo ho při tom nevidí. To přece jde. Vždycky se někam uklidí, aby ho nikdo neviděl, a je to.

„Ani jsi jí nenapsal, co?“ Jarda chce mít ve všem jasno.

„Nenapsal.“

„Nenapsal. Nenapíše a neví, jak vypadá.“ Jarda vyhodí čepici do vzduchu a zachytí ji na úrovni hrudníku s pohybem tanečníka. Spokojený výkonem řekne: „Nevadí. V rodině si nemusejí lidi pořád dopisovat. Nemám, Karle, pravdu?“

„S dopisováním jsme si nikdy nedělali starosti.“

Jarda vyhodí čepici a chytí ji. Pak se zeptá:

„A jaký má vlasy?“

„Přece ti říkám, že nevím, jak vypadá.“

„Ale vlasy měla už jako maličká.“

Karel se zamyslí:

„Jaký vlasy, jaký… asi světlý… po matce… to se přece dědí…“

„Jakpak ne,“ vyhodí Jarda čepici, „blonďatý, to jsou holky.“

Nebyl to spolehlivý klíč, jak někoho najít, ale aspoň nějaký klíč.

„Těch lidí!“ Jarda roztáhl ruce, jako by chtěl obejmout celý břeh. Rád hrál divadlo. I fotbal hrál jako před kamerou.

Břeh řeky byl hustě pokrytý dekami, koupacími plášti a ručníky. Svobodníkovi se zdálo, že ty deky a osušky dávají úzkostlivě pozor, aby se nedotkly jedna druhé. Zalidněný břeh se rozděloval před jeho očima na spoustu ostrovů a ostrůvků navzájem si cizích. Každý ostrov žil svým životem. Zatímco jedni jedli, druzí spali. Některé dvojice se na slunci objímaly.

Svobodník se cítil sám, při pohledu na tu spoustu lidí. Věděl až příliš dobře, že množství lidí nezbavuje člověka samoty. Samoty zbavuje člověka porozumění. Když se to tak vezme, nehledal od otcovy smrti nic jiného než porozumění.

Slunící se lidi vstřebával beze zbytku jejich odpočinek, jejich soukromá neděle ohraničená dekou nebo koupacím pláštěm. Svobodníkovi se zdál tento způsob odpočinku namáhavý a únavný, a ten svlečený dav, který si bezúčelně a s takovou péčí opaloval kůži, který jedl, pil a vystavoval na obdiv svá objetí, se mu náhle zprotivil natolik, že se odvrátil a začal se dívat na druhou stranu, do polí, kde zrálo účelně a rozumně obilí a žlutá barva klasů ladila s modrou oblohou a všechno, pole, nebe, trnkový keř v dálce, všechno přinášelo duši klid a mír.

Ale zas tu chyběl člověk. A člověka svobodník potřeboval.

„Jardo,“ řekl.

Jarda šel vedle něho a neslyšel. Kráčel kupředu s čepicí v ruce, s hlavou otočenou k davu, jako při přehlídce. Očima si vybíral v té spoustě lidí děvčata a jeho pohled zneurčitěl a změkl. Svobodník pokládal takový pohled za nedůstojný.

„Jardo,“ povídal, „člověče, co je ti?“

Jarda se vrátil ze své blízké dálky a mluvil, aniž se obtěžoval otočit hlavu k svobodníkovi:

„Karle, to je holek, a všechny zahálejí.“

Svobodník mlčel, potřeboval člověka, ale takhle si to zas nepředstavoval. Od včerejška si uvědomoval, že má sestru, a všechna děvčata tady na břehu mohla být koneckonců jeho sestrami. Při Jardových řečech a pohledech se měnil ve spojence těch děvčat. Dostal se do postavení jejich obránce. Do včerejška byl na tom jinak. Měl to lehčí.

„Kočka –,“ vydechl Jarda.

Svobodník se tam podíval.

Plavovláska klečela na koupacím plášti, česala si dlouhými smyky rozpuštěné vlasy a zhlížela se v zrcátku opřeném o drn. Moc toho v zrcátku asi neviděla, nakláněla se, kroutila a pošilhávala a nepřestávala se česat. Nešlo ani tak o česání, jako o hru s hřebenem a s vlasy. Jarda se chytil:

„Slečno, já vám to zrcátko podržím.“

„Když vás to baví.“

Sotva promluvila, svobodníka hned napadlo, že to Jarda u ní prohrál. Protože je pihatý a má vlasy zastřižené na ježka. Protože je ve vojenském stejnokroji, bez hodnosti. A poněvadž ona má dlouhé zlaté vlasy, štíhlý pás a náramné poprsí. Jarda se chytil, ale byl to omyl. Svobodník neměl rád prohry svých přátel. Jarda se choval jako lovecký pes, který ztratil čich a oddává se jenom představám. To znal svobodník také.

Není to tak dávno, co na tom byl stejně jako Jarda. Nejhorší je, že sen se postaví mezi tebe a skutečnost jako plenta a je po rozhledu.

„Nejmenujete se Magda?“ řekl Jarda.

„-kste na to přišel?“

„Poněvadž máte zlatý vlasy.“

„Magdy mají zlatý vlasy?“

„Že jste Magda?“

„Takový jméno.“

„Tak jak se jmenujete?“

„Dana přece.“

„Danuška,“ zaštěbetal Jarda.

„Držte to zrcátko šikmo, takhle nic nevidím.“

Svobodník se nemohl dívat na Jardovo pokoření. Ale je to tak, říkal si, člověk by se měl řídit skutečností. Jakmile si začne něco namlouvat, už se pokořuje.

„Půjdu napřed,“ prohlásil, „a když, tak vím, kde tě najdu, ne?“

„Dobrý,“ řekl Jarda, „úplně fajn a spolehni se. Nezapomeň si vzít od ní fotku. Pro mě. Nebo ji přiveď.“

„Hm.“

„Vám se tady nelíbí?“ zeptala se plavovláska s nejasným ženským tušením, že ten, který odchází, by mohl být lepší nežli ten, kdo servává.

„Musím,“ řekl svobodník.

„Za děvčetem?“ zašilhala líbezně.

„Za ségrou,“ řekl Jarda. Konečně pochopil nebezpečí, které se skrývalo ve svobodníkovi. „Rodinný důvody.“

„Tak držte to zrcátko, ts, ts,“ odpověděla mu plavovláska.

Svobodník se vzdaloval. Dělal dlouhé kroky, ale když se dostal z dohledu, zastavil se a utrhl stéblo trávy. Pomalu je žvýkal a přemýšlel.

Konečně byl v polích, vzdálil se od řeky, a obraz vesnice se před ním leskl a kmital v teplém proudění vzduchu a na vrcholcích stromů ve vyhřátých sadech se třpytilo slunce jako zelené střepy. Nikdy tu nebyl. Když se poprvé dostal z kasáren ve městě, vyhledal ulici, kde prožil první roky života. Ve městě poznal aspoň dům. Nebyl by jej poznal, kdyby nad vchodem domu nebyla vytesána psí hlava. Poznal vlastně jenom pískovcovou hlavu, dům nepoznával. Bylo to zvláštní, bloudil po schodišti nahoru dolů, v rozpacích, které dveře tehdy vedly do jejich bytu. Poznal černé litinové zábradlí s nemotornými těžkými růžemi. Jako by se toulal na břehu neklidného moře, paměť vynášela na světlo z neprůhledných temných vln tu schod, kde upadl, tu vysoké okno na schodišti sbratřené se stromem plným ptáků, kteří poskakovali a prozpěvovali a pokřikovali, tu mosaznou kliku v čokoládově natřených dveřích. Ohledával zbytky ztroskotané paměti, jenže přítomnost byla jiná. Schody pokryli umělou hmotou, za oknem schodiště trčela nová neomítnutá zeď a všechny dveře byly natřené krémově a mosazné kliky vystřídal matný stříbřitý kov.

Nemá-li člověk ani jednoho člověka, který mu rozumí, pak by měl alespoň potkávat důvěrně známá místa. S nejdůvěrnějšími místy z dětství se minul. Ale byla i jiná místa, místa, kde zažil něco pěkného. Jen kdyby je přítomnost tak bezohledně neutlačovala. Bylo sice hezké chodit po cestách, po kterých chodil s otcem, pokud se mu do vzpomínky nevedrala přítomnost a pokud si neuvědomil otcovo překotné stárnutí, a nebylo to ani stárnutí, ale překotná nemoc a předčasný konec. Bylo hezké posadit se v restauraci ke stejnému stolu, u kterého sedával před časem s Evou, pokud mu přítomnost nepřipomněla, že se s ním Eva rozešla a že se mu provdala. Vzpomínky na kamarády v továrně mu také vždycky pozvedly náladu, ale jenom do chvíle, dokud si nepředstavil tovární dvůr, autojeřáb a svého nejlepšího přítele, jak přišel o život, pět minut po tom, co spolu mluvili. Když se to tak vzalo, neznal vzpomínky s dobrým koncem.

Neznámá vesnice před svobodníkem vydechovala v nedělním odpoledni klid a na rozdíl od hlučného břehu řeky se chovala pokojně a vzbuzovala důvěru. Teď už nespěchal. Zvolna se blížil k těm střechám z červených tašek ponořeným do zelené vlny sadů, k hrubě omítnutým zdem stodol, k náhlému pokřiku kohouta, který jako by varoval příchozího před nebezpečím. Nebylo to však nebezpečí, do něhož vstupoval, byla to veliká nejistota. Nikdy by byl nepodstoupil tak nejistou zkoušku, kdyby se necítil stále opuštěnější. Toužil po někom, kdo by se mu podobal, kdo by měl podobné touhy, podobný stesk, po někom, kdo by sdílel jeho naděje. V posledních dnech si začal vyprávět jen tak sám pro sebe pověst o sestře. Byla to docela jiná pověst, než na kterou si zvykl z otcova vypravování.

Otec mu říkával: Ty jsi po mně, ale ona je po matce. Žil v otcově táboře a matčin tábor chápal jako tábor nepřítele. Sestra patřila k nepřátelům. Dokud byl malý, věřil, že se narodil otci a sestra že se narodila matce. Když dospíval, ztratila se matka i sestra z jeho rozhovorů s otcem dokonale. Jak rychle a s jakou lehkostí umí člověk zapomínat.

Jednou se zeptal otce:

„Proč jste se tenkrát rozešli, když ses ani ty neoženil, ani ona nevdala?“

Otec mlčel, napil se šípkového čaje a zase mlčel. Pak zvedl obočí a povídal:

„Proč jsem se neoženil já, to vím moc dobře. A ona? Nevím. Ale někoho měla.“

Do toho odhalení si myslil, že otcův a matčin tábor jsou dva nepřátelské tábory s dosti vyváženými silami. Cizí muž porušil rovnováhu mezi oběma tábory. Dospívajícího chlapce se zmocnila ošklivost, když si představil ve hře cizího muže.

Jako malému klukovi se mu někdy podařilo zavřít oči a vtahovat nosem tak dlouho vzduch, dokud neucítil maminčinu vůni. Hrával si takhle i dlouho po tom, co se už s matkou nevídal. Stačilo zavřít oči a zhluboka nabírat nosem vzduch a byla tu nasládlá vůně maminčina mýdla a jejích dlouhých šimrajících vlasů.

„Co to, prosím tě, děláš?“ překvapil ho jednou otec.

Zrudl a pohotově zalhal:

„Mám rýmu.“

Když vyrostl, vzpomínal na matčinu vůni jenom zřídkakdy. A když, pletl se mu do vzpomínky cizí muž, který směl čichat celé oblaky matčiny vůně. Nabírat zhluboka vzduch už nebyla pěkná hra jako v dětství, zarostla bolestnou žárlivostí.

Matčinu vůni si pamatoval, i když si nedovedl vybavit matčinu podobu. Otec spálil všechny matčiny fotografie. Nenechal si ani jedinou. Ukázalo se to po jeho smrti. A co zbylo po sestře?

Jednou šli s matkou za město. Sestra šla s nimi. A kde byl otec? Šli jen ve třech kolem velikých jam, ze kterých se rýpal písek. Matka je odháněla od okrajů hlubokých pískovišť. Okraje byly poddolovány a tenký převis drnitého břehu visel nad hloubkou. Z podemletého břehu se nakláněly do pískovišť keře a pláňata. Šli s matkou a kopali do suchého listí, šustilo jim pod nohama, běhali a křičeli a pískoviště byla prázdná a pustá, snad byla neděle nebo svátek… A kde byl otec? Šuí, šuí – syčelo rozkopávané listí. Rozkopávali je do všech stran, vyhledávali řídké skupiny stromů, pod kterými listí leželo, a pak uhodil sestru do zad, plochou dlaní, nečekala, že ji uhodí, upadla a rozplakala se. Proč ji uhodil? Nevzpomínal si.

„Nic se jí nestalo,“ bránil se matce, „spadla do listí.“

Přesto ho matka pleskla přes ruce.

Ach, nyní to měl potvrzené, mezi matkou a jeho sestrou panovalo tajné spojenectví. Proto matka jeho sestru hájila, proto ho pálily hřbety rukou. Matka měla dlouhé růžové a velice pevné prsty.

Procházka v laskavém podzimním slunci ztratila světla a stíny. Zšedla. Nejraději by se byl rozběhl na samý okraj převisu a zřítil se do pískové strže, jako se tam každý den zřítil některý keř. Přestal kopat do listí, utíkal před sestrou, nechtěl si s ní hrát, vzdoroval se skrytou nadějí, že si toho matka všimne, že ho bude udobřovat, lákat. Marně. Matka kráčela po pěšině s pěstmi zabořenými v kapsách pláště a nestarala se o jeho bolest a ponížení.

A sestra? Jaká byla jeho sestra? Všechno, co o ní věděl, poznal vlastně z otcova vyprávění. Sestra byla otcova pověst o sestře, která se podobá své matce. A v čem se jí podobala?

„Nikdy se nepodřekla,“ svěřil se mu jednou otec, „taková maličká, a nikdy se nepodřekla. Matka ji brávala s sebou, když chodila s tamtím na procházku, a Magda se nikdy nepodřekla.“

Loučení tenkrát, v dětském dávnověku, se vůbec nepodobalo loučení. Matka mu podala ruku, kamarádsky mu ji stiskla, jako by se měli zítra zase sejít. Ani si neuvědomil, že ji vidí naposledy. Naposledy? Viděl ji přece ještě jednou.

Chodil pár týdnů do první třídy, když mu otec řekl, že zítra do školy nepůjde, že s ním pojede na výlet. Hádal, jestli pojedou spolu na houby nebo rybařit, hádal a neuhodl, a otec nechtěl nic prozradit. Přestal se otce ptát a utkal si krásný sen, že půjde zítra s otcem do cirkusu. Opravdu to tak vypadalo. Otec ho svátečně ustrojil a jeli vlakem do Prahy, cestou si povídali, jenom o cíli cesty otec mlčel. V Praze vystoupili na velikém nádraží, otec ho zavedl do široké chodby, kde stály lavice. Skoro všechny byly obsazené. U jedné se otec zastavil. Bylo na ní místo vedle nějaké staré paní.

„Tady si pěkně sedni a neodcházej, dokud nepřijdu.“

Otec mu vtiskl do ruky obrázkovou knížku, aby si prohlížel. Připadal si tehdy dospěle, sám na velikém nádraží, s knížkou v ruce. Tvářil se, jako že čte, pak si prohlížel průvody kolemjdoucích, sem a tam, tam a sem, rozhlížel se a ohlížel. Tak objevil okno za svými zády. Oknem bylo vidět do sálu s vysokým stropem. V sále stála spousta stolů prostřených bílými ubrusy a u stolu seděli lidé, jedli, pili a vyprávěli si. Bavil se tím ruchem za sklem a myslil na cirkus, protože teď už byl přesvědčen, že do cirkusu opravdu půjdou. Před časem, když jel s otcem do cirkusu, vystoupili také na tomhle nádraží. Pojednou si všiml otce. Seděl u prostřeného stolu s nějakou ženou. Jak ho mohl přehlédnout? Žena seděla zády k oknu a něco vykládala, pohybovala hlavou a stále přihlazovala ubrus. Když se naklonila k tašce u nohy stolu, ukázala mu obličej. Poznal matku.

Pohled na matku a otce u jednoho stolu ho vzrušoval. Namlouval si, že odjedou všichni tři. Že půjdou všichni tři do cirkusu. Za oknem se zdáli rodiče vzdálení, ale rozhodně bylo lepší vidět je, necítil se aspoň uprostřed množství cizích lidí samotný.

Otec se zvedl od stolu a chlapec se rychle odvrátil od podívané za oknem. Dělal, že si prohlíží obrázkovou knížku. Tenkrát vidět matku naposledy. Za sklem. Pod průhlednou hladinou. A měla tam už zůstat navždycky, oddělená od jeho života, za sklem, na které čas nanášel stále hustší vrstvu prachu, takže se pod ním matčiny rysy rozplývaly, znejasňovaly a mizely.

„Ty ses díval dovnitř,“ řekl otec se záhadnou výčitkou. „Copak jsi tam viděl tak důležitého?“

„Tebe.“ Neodvažoval se prozradit, že viděl i matku.

Otec se dal do stejně záhadného smíchu, zvedl ho do výšky, a když ho postavil na zem, řekl: „A jde se do cirkusu.“

Otec uměl číst myšlenky. Šli spolu do cirkusu a čerstvé zážitky s klaunem, cvičenými psy a slony odsunuly vzpomínku na matku.

A jak se matka z jeho života ztrácela, nastupovala na její místo vysněná postava, ani nevěděl, jestli se matce podobá, nejvíc se snad podobala princezně v obrázkové knížce, té princezně, která byla hezká a kterou neměl nikdo rád. Z matky zbyla pověst o matce. Vyprávěl ji otec. Ale i otec se pomalu proměňoval v pověst. Jenže tuhle pověst si vyprávěl svobodník sám. A ze čtyř lidí, kteří kdysi tvořili rodinu, zbyl jen on a sestra.

Prošel uličkou mezi stodolami a otevřela se před ním kruhová náves. Uprostřed návsi rostly dvě košaté lípy a mezi nimi stála kaplička, tak jak se malují návsi na loutkových divadlech, návsi, odkud vychází Kašpárek s Honzou do světa. Nápad s loutkovým divadlem svobodníka dojal. Kdykoliv mu jako klukovi hrával otec loutkové divadlo, prosil otce, aby šel Kašpárek s Honzou do světa. Vždycky je tam čekalo dobrodružství. Ovšem, dobrodružství na loutkovém divadle má jinou tvář než ve skutečném světě. Tady jsme na jevišti my, řekl si svobodník, my, a kdo jsou diváci?

Náves byla liduprázdná, ani stín se na ní nehnul a prameny slunce protékající větvemi lip kolem věžičky kaple mířily šikmo k zemi, zlaté, pevné, pokojné.

Klid nedělního odpoledne porušil chlapec se džbánem. Brázdil náves jako osamělý člun a pohyboval se tiše, bez nejmenšího hluku, neskutečně.

„Prosím tě,“ řekl svobodník, „kde tady bydlí…“ Vtom si uvědomil, že se sestra možná vdala a že má jiné jméno. Chlapec k němu vzhlížel zvědavě a svobodníkovi se zdálo, že se chlapcova zvědavost mísí s výsměchem. Pospíšil si větu dokončit:

„… kde tady bydlí Magda Vágnerová?“

Chlapec zvedl ruku a namířil ukazováčkem k zeleným vrátkům.

„Děkuju ti,“ řekl svobodník, „děkuju.“

Když kráčel k vrátkům, ohlédl se. Chlapec stál ještě na místě, udivený, a díval se za ním. Zdám se mu podezřelý, rozvažoval svobodník, asi jsem mu poděkoval příliš vřele a radostně. Je to moje nemoc, když něco cítím, hned to dám najevo. Pro tohle se mi posmívala už Eva. Jsou lidé, kteří se tváří vznešeně a uvnitř se chechtají. To kdybych uměl.

Byl rád, když se před chlapcovým zvědavým pohledem mohl schovat za brankou. Zaváhal. Po pravé ruce se táhlo dozadu ke chlévům obytné stavení, přízemní, starý selský statek s novými třídílnými okny. Po levé stála chalupa, napůl výměnek, napůl seník nebo holubník. Půdní patro nastavovalo dřevěné čelo s řadou otvorů, do kterých se kolébali z bidýlek holubi. Tu a tam se některý holub snesl na dvůr a zase vzlétl k holubníku. Tlumené vrkání a bublání připomínalo chod dobře jdoucího stroje, na nějž je napojeno klidné slunné odpoledne.

Z dlouhého selského stavení vyšla stařenka, zastavila se na zápraží a mlčky si svobodníka prohlížela.

„Já jsem… prosím vás…,“ řekl svobodník.

Stařenka si strčila ruce pod zástěru a mlčela dál.

„Prý tady bydlí slečna Magda Vágnerová…“

Stařenka kývla.

„Bydlí. Tady na výměnku.“

A zase mlčela a prohlížela si ho.

Svobodník prošel rychle vzdálenost od branky k výměnku a rychlý pohyb vyplašil holuby. S šumem se přenesli na hřeben protější střechy.

Než vešel svobodník do dveří, ohlédl se. Stařenka stála na zápraží. Všichni mě tu tak pozorují, povzdechl si. Vstoupil do temné chodby a vzpomněl si na Jardu, jak sedí u řeky, zrcátko v ruce. Byl by potřeboval jeho otrlost. Nerad se vtíral k cizím lidem a nesnášel pohledy, které ho podezíravě odhadovaly.

„Ahój,“ ozvalo se za pootevřenými dveřmi místnosti. Odtud přicházelo do tmavé chodby světlo a ředilo tmu na šero. „Nevstupovat,“ zavelel hlas. Hebký dívčí hlas. „Budu hádat, jo?“

Svobodník se zastavil a přejel si dlaní vlasy. Pak si, už jen ze zvyku, oprášil rameno a čekal. Dívčí hlas si dal načas.

„Mirek?“

„Ne,“ řekl svobodník.

To, že neuhodla, dívce zkazilo náladu. Přestala hádat a řekla mrzutě:

„Tak dále –“

Strčil do dveří a stanul v plném slunci. Hrnulo se sem dvěma okny a nejvíc slunce bylo právě u dveří. Pod okny se černala stará selská lavice, proti ní se vpíjela sluneční záře do křiklavě pestrých potahů na moderním světlém dubovém gauči, staré s novým tu zápolilo tiše a úporně, a uprostřed té němé vřavy seděla dívka v zeleně lakované houpací židli. Byla drobná, černovlasá a ztrácela se v kvítkovaném županu. Dole jí z županu koukala nahá lýtka. Nohy měla schované ve starých kožešinových papučích.

Svobodník se jí podíval do očí. Byly černé a kulaté údivem. Dívá se jako koroptev, málem by se byl svobodník usmál. Pohled na dívku mu dodal odvahu. Nevypadala na přesilu.

„Vy jste Magda?“ zeptal se.

„Mhm. A ty mi neseš psaní od Mirka.“

„Ne.“

„Škoda. A co říkal? Přijede?“

„Nevím. Já ho totiž neznám.“

„Tak co tu děláte?“ Přehoupla se rázem do vykání.

Svobodník si odkašlal. Bylo mu trapné zčistajasna prohlásit: já jsem tvůj bratr, ty jsi moje sestra.

„Jděte pryč. Nakazíte se. Já mám totiž angínu,“ řekla a zhoupla se. Při každém zhoupnutí židle vrzla. I ta židle byla nepříjemný svědek trapné scény. „V létě, angína. Nesmysl, co? Lidi se koupou a já mám angínu.“

„Já se – já se angíny nebojím.“

„Tak si sedněte a řekněte, co chcete.“

Posadil se na lavici pod okno a slunce mu vypalovalo do zad znamení, že tu sedí u sestry a nezmůže se, aby jí pověděl, kdo je a co chce. Představoval si to docela jinak. Jak? Nevěděl. Ale docela jinak. Bylo mu horko a řekl:

„Já si trochu rozepnu košili.“

„Klidně.“

Rozepl si pár knoflíků. Měl úplně mokrý límec.

„Je to tu jako v sauně,“ řekl.

„Potřebuju se totiž vypotit,“ řekla dívka. Nevypadala na přesilovku, koroptev v kvítkované ohromné brázdě svého županu, ale přesto nevěděl, jak do toho. „Počkejte,“ zamyslila se, „budu hádat.“ Asi ráda hádala. „Vy jste Vítek.“

„Nejsem Vítek,“ odpověděl, „já jsem Karel.“

„A čí?“

„Karel Vágner.“

„Já jsem taky Vágnerová,“ zhoupla se. „To je ale divný, ne?“

„Vůbec to není divný,“ řekl svobodník, „protože –,“ ale nepodařilo se mu větu dokončit, i když se o to snažil. Zkrátka nešlo to.

„Cože?“ řekla. „Náhodou to divné je.“

Přikývl. I jemu se pojednou zdálo divné, že se jmenuje stejně jako tahle drobná černovláska. I když se mu podobala. Až moc se mu podobala. Měla stejně rovný nos a její krátce zastřižené černé vlasy měly stejný odstín jako jeho. Ale něco na ní bylo jiné. To podstatnější než nos a vlasy bylo na ní jiné. A přece patřili k sobě. Byl to báječný pocit. Co mu tedy vadilo? Něco nebylo v pořádku. Co jenom nebylo v pořádku?

„Máme stejný vlasy,“ četla mu myšlenky, „jsme stejně hubený,“ a dala se do smíchu, „vypadáme jako z jedné rodiny.“

„To není zrovna legrace,“ řekl. Viděl před sebou otce, zvedal obočí v úžasu, že tu jeho syn sedí u sestry. Opouštěl otcův tábor? Připadal si jako zběh a to byl asi ten nepořádek, který pociťoval. Nebo tu bylo ještě něco jiného?

„… no tak?“ naléhala Magda.

„Co no tak?“

„Propána, já tu mluvím a vy mě neposloucháte. Povídám, proč jste za mnou přišel?“

Pozorovala ho upřeně a podezíravě jako ten chlapec se džbánem na návsi nebo stařenka na dvoře.

„Protože…,“ hledal překotně nějakou lež, aby se zachránil. Nic v té chvíli nebylo nepravděpodobnější nežli pravda. „… jsem vzdálený… příbuzný… bratranec…,“ koktal a bál se, že mu neuvěří.

Uvěřila.

„Hned jsem si myslela, že v tom bude něco… poněvadž jsme si podobný… Jenže já o žádným bratranci nevím…“

„No, že ne,“ řekl, „mně to taky bylo divný, ale povídali mi, že Magda…,“ vžíval se s podivuhodnou lehkostí do své lži.

„Počkej, dáš si trochu čaje, ne, čaj, co říkám, limonádu. Nebo –,“ překonávala se, „mělo by tu být někde pivo.“

„Nic, děkuju,“ podařilo se mu vyhnout se tykání. Byl rád, že si tykání může odložit. Potřeboval na to přípravu. Jako na všechno.

„Uvařím ti kafe a sedni si od okna. Na slunci je dneska děsně,“ rozhodovala s chutí a vděčně, že se podařilo protrhnout nudu nedělního odpoledne.

Odšourala se ve svých chlupatých papučích a županu k vařiči a zapnula pod hrnkem s vodou. Přitom ho nepřestávala vybízet:

„Povídej, jen povídej, já nemám na příbuzný paměť.“

„Co mám povídat?“ Odsedl si od okna.

„Odkud jsi?“

Vymyslil si město a ulici.

„A co děláš?“

Ukázal na vojenskou blůzu.

„Jinak na stavbě.“

„A tvoji rodiče?“

Podíval se na ni pozorně. Nevypadala, že je zvědavá na jeho rodiče, vypadala, že se chce bavit a že je jí jedno, o čem si budou vyprávět. Vrátila se do své houpací židle.

„A tvoji rodiče?“ oplatil jí otázku.

„Už nežijou,“ řekla věcně.

„Moji taky ne,“ řekl.

„Ty si vymýšlíš,“ pomalu rozhoupávala židli.

„Ani mě nenapadlo.“

„Chceš mít všecko jako já. Vlasy, nos a tak. Chceš být dokonce sirotek jako já.“

„Proč by se lidi nemohli podobat?“ řekl. „Někteří lidé mají k sobě blízko, ani o tom třeba nevědí…“

Vrhla na něho užaslý pohled, který nepochopil správně. Pak se lehce usmála a oběma rukama si přejela vlasy od čela dozadu. Nic jiného na svém vzhledu nemohla upravit. Zhoupla se na židli dopředu a vytáhla zásuvku stolu.

„Něco ti ukážu. Tohle neukazuju každýmu.“

Přehrabovala se v zásuvce a vykládala:

„Když má člověk jenom jednu fotografii, tak ji nakonec vždycky musí najít.“

Našla ji a položila na stůl. Fotografie byla ohmataná a chyběl jí roh. Byla to fotografie, jak ji pořizují fotografové náhodným chodcům přímo na ulici. Šly na ní dvě děti, sestra v bílých šatech s puntíkovanou mašlí ve vlasech, bratr v tmavých krátkých kalhotách a v bundičce. Za nimi kráčela matka, vysoká, štíhlá se světlými vlasy. Tvář měla příliš vybledlou, než aby se daly určit její rysy. Možná že jí v tom okamžiku svítilo do tváře příliš mnoho slunce, a možná také že jí setřely její tvář prsty, které braly obrázek. Její obličej byl nahoře blízko ohmataného utrženého rohu.

Magda ťukla nehtem do holčičky s mašlí:

„To jsem já,“ dala se do smíchu. Nebyl to tentokrát upřímný smích, jako by smíchem zakrývala rozpaky, jako by vyčkávala, co tomu řekne. Za tu chvíli, co tu byl, předvedla mu několik smíchů. V tom se dopracovala mistrovství.

Zadíval se na fotografii a všechno se rázem vrátilo, ulice, nálada toho odpoledne, kdy svátečně ustrojeni pospíchali domů z návštěvy matčiny přítelkyně, aby byli doma dříve, nežli se vrátí otec z práce. Fotograf je zadržel na ulici málem násilím, matka se nechtěla zdržovat, ale potom svolila. I na obrázku je vidět, jak se užuž chystá znovu vykročit.

Svobodník si dlouze prohlížel obrázek a v ústech ucítil sladkou chuť vanilkových věnečků. U matčiny přítelkyně stála na stole veliká mísa vanilkového pečiva. Předháněl se se sestrou, kdo sní věnečků víc, a odcházeli z návštěvy se sladkým smutkem, který nevycházel ze srdce, ale z žaludku. S dojetím si prohlížel toho chlapce v krátkých kalhotkách, jak se zastavil na chodníku, rozkročený s odmítavým sveřepým výrazem, protože si nepřál byt fotografovaný, nýbrž přál si být už doma. Tenkrát byl zvyklý, že se doma všechno spraví a přebolí. Domníval se, že se doma zbaví i vanilkového trápení. Nedojímal se však tím, že už není dítětem, na to byl stále ještě mladý, a měl proto dojem, že nestárne. Dojetí se týkalo té dávné nálady, víry v léčivou pohodu domova.

„Nono,“ řekla Magda, „to se ti tak líbím?“

„Kdo je ten kluk?“ zeptal se.

„Ale brácha.“

„Co…,“ odkašlal si, „co s ním je?“

„Nic. Nevím. Snad už umřel nebo co –“ Řekla to tak lehce, bez zájmu.

„Možná,“ řekl.

Vycítila z jeho odpovědi smutek. „Prosím tě,“ prudce se rozhoupala na své židli, „co máš s bráchou, já ti ukázala fotku, abys… protože, vždycky když se tady na sebe podívám, tak se musím smát. Jsou ti malý holky taky tak k smíchu? Když si člověk představí, co je všechno čeká, jenže tady, ty mrňata jsou všecky šťastný. Potom už nikdy nebudou vědět, jestli jsou šťastný, nebo nešťastný.“

V duchu dal Magdě za pravdu. Tyhle mezistavy zaplňovaly jeho život větším dílem. Šťastný býval jenom krátce, naposledy s Evou, ale nešťastný také nedovedl být dlouho. Zato váhavý stav mezi štěstím a neštěstím ho doprovázel věrně a vytrvale.

„Heleď se,“ ozvala se Magda najednou jinak, i hlas jako by dostala jiný, „ty nejsi můj bratranec, přiznej se.“

Byl bezbranný před jejím útokem.

„Ne,“ odpověděl potichu, připraven na odhalení.

„Že ty jsi jeden z těch vojáků, co přišli minulou sobotu do hospody U Krausů? Jen hezky řekni, že se ti líbím, že se mnou chceš chodit a tak dále. Jen to klidně řekni.“

Svobodník ohromen sklonil hlavu. Vyložila si to jako přisvědčení.

Rozesmála se a byl to druh smíchu, který svobodník u Magdy ještě neslyšel. Sebevědomý, osvobozující smích.

„Angína sem, angína tam,“ řekla, natáhla se k němu a políbila ho na tvář.

Dvouvařič se přihlásil, voda v hliníkovém hrnečku bublala a prskala na plotýnku. Magda vstala:

„Já si to myslila, já si to myslila,“ opakovala zpěvavě a šla uvařit kávu. Ale plechovka byla prázdná. „Tak to vidíš,“ postěžovala si Magda, „nedá se nic dělat, jdi vedle a řekni Tereze, ať nám půjčí kafe.“

„Tereze?“

„To je ta stará ženská vedle. Občas mi vypomůže ona, občas já jí.“ Magda zasalutovala vařiči, výměnkářské světnici a celé vsi. „Tak běž, na co čekáš?“

Zapnul si košili a vyšel na dvůr. Holubi vrkali a jejich vrkání připomínalo chod stroje. Kolem svobodníka postupoval nezvratný pravidelný chod světa, který nezávisle na jeho osudu udržoval svá pravidla. Holubi vrkali, letní den hořel modrým plamenem.

Svobodník prošel vrátky na náves. Několik holubů přelétlo vrata a kolébalo se za ním. Ohnal se po nich. Vzletěl jenom jeden. Ostatní zůstali stát a sklonili v očekávání hlavu na křídlo. Ten, co uletěl, to jsem já, řekl si svobodník.

Neohlížel se, ale obraz štíhlé bledé černovlásky v houpací židli ho doprovázel. Před očima se mu mihl rukáv kvítkovaného županu, jak se natahovala, aby ho políbila.

„Tak co?“ zavolal na něho Jarda. Seděl u cesty ve stínu švestkového stromu.

„A co?“ řekl svobodník a počkal, než se Jarda zvedne z trávy.

„Setkali jste se?“ Jarda se pečlivě oprašoval.

„Setkali.“

„A jaká je?“

„Jaká?“ Svobodník mhouřil oči do oslnivé oblohy. Jaká vlastně je?

„No, pochlub se, ukaž fotku.“

„A vidíš, úplně jsem si zapomněl říct o obrázek.“

„Teda, páni –“

„Tak docela marný to zas nebylo,“ řekl svobodník. Nějaká velice neurčitá touha v něm odumřela a přála si, aby ji omluvil. Zkoumal, jestli se mu nechce plakat. Plakat se mu nechtělo ani trochu. Uklidnilo ho to. No tak, řekl si, už se mi nechce ani plakat.

Budu ti vyprávět, má lásko, o staré římské misce popraskané čarami tenkými jako vlas. Vykopali ji při cestě na téhle stráni. Vynesli ji z dávného úkrytu, aby vydala svědectví. Popraskaná miska. Za starých dob prý nepřidávali při tavení střepy skla, které už nějaký čas žilo mezi lidmi. A právě ty mrtvé kusy skleněných váz a sklenic a lahví dodávají dnes ohnivému tekoucímu sklu něco, co mu nemůže dodat nic jiného. Staré sklo odnímá mladému křehkost, učí je nepraskat, to mladé smíšeno se starým dává pevnou ušlechtilou směs.

A zatímco ti budu vyprávět o starověké skleněné misce, o jejích mladistvých jizvách, ponese vítr přes naše hlavy prach z polí a řeka dole pod námi bude přemisťovat své písky.

A my jako zrnka pohyblivého písku budeme sestupovat po stráni dolů, proměnliví, a přece stálí.

Běloši a indiáni

Mužovi bylo přes padesát, krajině, kterou procházel, bylo mnohem, mnohem víc a právě v posledních padesáti letech se neuvěřitelně rychle měnila. Zdálo se dokonce, že se mění stále rychleji. Ale také muž vypadal před třiceti lety jinak.

Vystoupil na malé železniční stanici uprostřed polí. Znal ji z let, kdy stromy, které ji obklopovaly, poskytovaly jen chatrný stín. Dnes byl jejich stín hustý a voněl lipovým květem. Také nástupiště se neubránilo proměnám. Stříška z umělé hmoty vrhala na vyšlapané dlaždice žluté světlo a dvě temně zelené lavice se v tom světle leskly a vypadaly vesele. Mezi lavicemi viselo staré zrcadlo. Rozbíhaly se už po něm černé vrásky. Když se muž do zrcadla zadíval, napadlo mu, že se dívá na hladinu tůně, z které poodhrnul vrstvu žabince. Ahoj, řekl v duchu tomu stárnoucímu mužovi v zrcadle a usmál se na něho. Měl dobrou náladu. Byl červen, svítilo slunce, byl opět v krajině, kde zažil důležitý díl svého života, a hlavně – byl živý. Být živý je nádherné, ale málokdo z živých si uvědomuje, jak nádherné to je. Přijímají život jen tak, samozřejmě. Ale život není vůbec samozřejmý. Kdepak. Jenomže o tom ví jen ten, kdo ho málem ztratil.

Muž míval takovéhle myšlenky, dost se napřemýšlel, jako ti, kdo žijí sami a zaplňují samotu myšlenkami. Přitom žil celý den mezi lidmi, úřadoval, řešil, staral se, chodil po schůzích. Přesto mu zbýval ještě čas, aby si uvědomil, že nemá ženu ani děti. Rodiče mu zemřeli už před časem a bratr žil se svou rodinou na Moravě. Ostatně s bratrem měli odedávna různé názory.

Kolem železniční stanice vedla silnice. Muž přešel silnici a vystoupil na travnaté návrší. Pátral očima po úvozové cestě, která ho měla dovést, kam chtěl. Její břeh zarostl trnkovým křovím tak, že se mu chvíli schovávala. Jezdíval tudy často na kole. Tenkrát se do cesty nebořila těžká kola traktorů. Teď se v hlubokých širokých kolejích držela voda. Louky po obou stranách řeky byly také vlhké a celá krajina byla v červnovém sálajícím dopoledni prosycena vodou noční bouřky, vodou tůní a nedaleké řeky.

Srubová chata stála na malém poloostrově mezi řekou a slepým ramenem řeky. Muž sešel z cesty. Bylo zapotřebí obejít slepé rameno zarostlé rákosím. Za ním začínal les. Nejprve dubový, v něm stála chata, a pak, za poloostrovem, se střídaly listnaté i jehličnaté stromy a křovinaté porosty, v kterých spala malá okrouhlá jezírka plná černé vody. Mezi tmavými smrky kvetl tu a tam opožděně akát. Slunce ohřívalo vůně a pěšina na některých místech blátivá začínala jinde už zase pukat suchem.

Muž obcházel slepé rameno a žádostivě se díval přes vodu na druhý břeh. Dávno už měl chatu spatřit, jenže dubový les zmohutněl a u paty starých dubů vyrostla hradba malých doubků. Něco vyrostlo a něco chybělo. Řada obrovských topolů. Místo nich tu vyrůstaly nové a dosahovaly sotva poloviny těch, které tu rostly kdysi. Procházel pod jejich větvemi, klenuly se v mírném oblouku nad stojatou vodu slepého ramene a potleskávaly v teplém vánku lístky, jako by vítaly jeho příchod.

„Pím!“ ozvalo se někde nad ním.

Otočil se.

„Pím, pím!“ Na jedné z lehko dosažitelných topolových větví seděl chlapec, mířil na něho lukem a šípem a ústy napodoboval střelbu.

„Lukem se střílí potichu,“ upozornil ho muž.

„A to je jedno,“ řekl chlapec na větvi. „Pím,“ zkusil to ještě jednou. Dopadlo to už jen jako chabá ozvěna. Chlapci nebylo jistě víc než sedm let.

„Když střílí puška, dělá rány,“ řekl muž, „revolver dělá rány, samopal dělá rány, ale luk rány nedělá.“

„Už jsi střílel z pušky?“ zeptal se chlapec a přestal na vetřelce mířit.

„Střílel.“

„A máš pušku?“

„Nemám,“ přiznal se a pod zklamaným chlapcovým pohledem se trochu zastyděl, že ji nemá.

„Ani doma?“

„Ani doma.“

Odmlčeli se. Oba cítili, že to hlavní ještě nepověděli.

„Tady jsou indiáni,“ řekl chlapec a zamnul si nos hřbetem ruky, v které držel luk.

„Hm.“

„Já jsem indián.“

„Já vím,“ řekl muž, „tady bývali vždycky indiáni. Tamhle,“ ukázal k dubovému lesu, „tamhle měli srub. Chatu. Takovou chatu, víš?“

„Jo,“ řekl chlapec. „Tam je chata. Ale indiáni jsou teď tadyklenc. Zrovinka co jsme my. Moc indiánů.“

„Tenkrát žili indiáni v chatě.“

„Běloši indiány vyhnali,“ řekl chlapec. Chvilku mlčel a pak dodal: „Já jsem taky vyhnanej indián.“

„Taky?“ podivil se muž.

„Nepřátelskej indián, totiž oni jsou nepřátelé a já, já…,“ začal koktat a zčervenal. V rozpacích hodil luk a šíp do trávy a pomalu slézal ze stromu dolů.

„Já ti pomůžu,“ nabídl se muž.

„Pch,“ odpověděl chlapec. Seskočil, sebral luk a šíp a čekal, co bude dál.

„Jsi tu na prázdninách?“ zeptal se muž.

„Já?“ zadumal se chlapec. „Po prázdninách půjdu do školy. Do první třídy.“

„Nevíš, kdo bydlí teď,“ muž kývl hlavou k dubovému lesu, „v chatě?“

„Takoví lidi,“ řekl chlapec.

„Hm.“

„Tak já jdu,“ řekl chlapec.

„Počkej.“ Mužovi bylo líto, že osamí. Rychle uvažoval, co by ještě chlapci řekl. Nic mu nenapadlo. Sáhl tedy do kapsy a vytáhl jednu ze zdravotních žvýkaček, které mu lékař doporučil.

„Tumáš,“ podal žvýkačku chlapci.

Chlapec vzal žvýkačku, prohlédl si ji a řekl:

„Děk.“ Svraštil čelo a napnul je a ozval se docela tiše: „Máš rád bělochy?“

Muž nevěděl, co by chlapci odpověděl. Odkašlal si.

„Já mám radši indiány,“ řekl chlapec. Odrazil se patou a rozběhl se po pěšině a v několika okamžicích se ztratil v rákosí.

Muž se vydal stejnou pěšinou. Slepé rameno končilo. Až je obejde a dostane se k dubovému lesu, uvidí ten srub. Po třicet let sem nepřišel. Snad kdyby měl syna, ukázal by mu místo a vyprávěl by. Ale neměl syna a neměl ženu. Jenže teď, po třiceti letech, jako by se on sám stal svým synem. Bylo zas komu ukázat krajinu i srub. A proto sem také přijel.

* * *

Olda stál na vyvýšeném místě v dubovém lese. Olda. Říkali mu tak, ačkoliv mu bylo čtyřicet a měl ženu a dva syny. Jednomu bylo sedmnáct, druhému patnáct.

Olda stál na kraji lesa a pozoroval osamělého racka, který kroužil nad slepým ramenem. Díval se na racka a kouřil cigaretu, pomalu, zaujatě, jako plníme důležitý úkol. Úkolem nebylo vykouřit cigaretu, ale najít řešení. Jestli racek odletí k řece, tak si hned po návratu promluvím s manželkou, říkal si. Jestli racek poletí na luka, ještě jí nic nepovím. Racek si pohrával s jeho osudem. Poletoval nad slepým ramenem hned sem hned tam a nemohl se rozhodnout. Náhle zapadl někam do rákosí.

Olda čekal, jestli se racek znovu vznese. Racek se nevznášel a Oldu přestalo čekání bavit. Vrátil se ke srubu.

Na velké sluneční skvrně před srubem stála dvě lehátka. Jedno bylo prázdné a na druhém ležela mladá žena. Měla na sobě dvoudílné květované plavky, na očích kulaté kovové brýle proti slunci a dlouhé kaštanové vlasy jí padaly na ramena pokrytá maličkými pihami.

„Huhú, Máčku,“ zavolal na ni Olda vesele. Nebyl příliš veselý, tvářil se vesele ze zvyku.

„Objevils něco?“ zeptala se mladá žena se zájmem. Nezajímala se příliš o to, zda něco objevil, zajímala se ze zvyku. Ženy, které se o něco zajímají, považovala za zajímavější a přitažlivější než ty, které se nezajímají o nic.

„Racka,“ odpověděl a dosedl ztěžka na prázdné lehátko. Zahleděl se vzhůru na modré nebe obklíčené dubovými větvemi. „Máčku –“

„Co je?“

„Nic. Jenom, že je tu fajn. Je to tu prima, nemyslíš? Báječný, co?“

Přikývla:

„Měl bys to od toho chlápka koupit. Bylo by aspoň kam jezdit. Až se vezmeme.“

„Až se vezmeme?“ zeptal se. „Dřív ne? Zatím sem jezdit nebudeme?“

„To se rozumí, že sem budeme jezdit,“ přikývla znovu, „ale až se vezmeme, tak sem budeme jezdit taky. Až se vezmeme, bude všechno jiné.“

Jistě, rozvažoval, bude to náramná změna – mezi tím, co je, a tím, co bude, leží v cestě taková menší hora. Rozvod, o kterém jeho manželka ještě neví. Přešlapoval před horou v naději, že ji čas obrousí. Neobrousil. Naopak. Zdála se mu vyšší než před půl rokem.

„Máš štěstí, Máčku, že jsi rozvedená.“

„A víš, že to ani nebolí?“

„Co tebe bolí, viď,“ řekl a zadíval se na ni. Měla oči za brýlemi, nemusil je vidět, znal ji i tak, se zakrytýma očima, vyhlížela spokojeně a bezstarostně. Ležela s pokrčenou nohou. Jednou jí pochválil lýtko. Vystavovala ho na odiv, pružné, lehce opálené lýtko dlouhé hladké nohy.

„Nech si to, ano?“ řekl se smíchem.

Pokrčila obě nohy, prohnula se v kříži a vypnula horní část těla.

„Nech si to, nech si to,“ pokřikoval rozjařeně.

Vsunula ruku za záda a pokusila se rozepnout si knoflíček.

Sledoval s úsměvem její počínání až do chvíle, kdy se od zadní stěny srubu odlepil chlapec. Ještě držel v ruce luk a šíp.

„Nech toho, Máčku,“ řekl Olda a pohnul hlavou směrem k srubu.

Vytáhla ruku vklíněnou mezi lehátko a záda a ohlédla se.

„Tobíku, ty jsi jako duch,“ zvolala.

„Stopuje nás, to je to.“

Chlapec neměl, co by bělochům řekl. Loudal se přes velkou rozlitou skvrnu slunečního světla a zastavil se na hranici stínu a slunce. Jednu nohu nechal v slunci, druhou ve stínu a špičkou sandálu hloubil ve vláknité půdě důlek.

„Běž si, Tobíku, hrát,“ vybídla ho matka.

Nevěnoval jí pozornost.

„Trochu zatvrzelý, co?“ poznamenal běloch na druhém lehátku.

„Tobíku, slyšíš?“ zvýšila hlas.

„Takhle kdyby tu byl televizor,“ oslovil Olda chlapce.

„Je tu spousta věcí k vidění,“ vábila ho matka, „stromy, kytky a tak. Třeba uvidíš veverku. Tohle v Praze nemáš.“

Chlapec nepřestával rýpat špičkou sandálu do hlíny.

„Tamhle,“ natáhl Olda ruku před sebe do křoví, „jsou v rákosí rackové. Můžeš je spočítat.“

„Neumím počítat,“ zamračil se chlapec.

„Tak víš co,“ řekl Olda, „až nějakého uvidíš, zvedni prst na ruce. Vždycky když uvidíš racka, zvedni prst a nechej ho zvednutý. Kolik zvednutých prstů, tolik racků. Pak přijď a spočítáme je.“

Chlapec se odšoural ke křoví a neochotně v něm zmizel.

„A je to,“ zasmál se Olda a očekával pochvalu.

„Kdyby aspoň neměl tolik návyků po tom svým tátovi,“ povzdechla si. Zvedla paže nad hlavu a protahovala se.

„Uplatňovat se umíš,“ řekl, „umíš a umíš a umíš.“

„Umím moc věcí,“ protahovala mnohoslibně dlouhé slabiky. „Ale ty něco neumíš.“

„A copak?“

„Skoncovat to a začít už jednou znova.“

„Máčku, Máčku. Nejde o umění, ale o pravou chvíli. Správnou chvíli, jestli mi dobře rozumíš.“ Zaradoval se, že našel východisko.

„Správná chvíle. Co je to? Každá chvíle je správná.“

Přimhouřil oči a několikrát krátce přisvědčil. Pocítila jeho převahu a zamrzelo ji to. Ležela, ani se nepohnula a mlčela.

„Ty se zlobíš?“ zeptal se jí po chvíli.

„Pročpak?“

„Že sis takhle lehla, a ne jinak.“

Rozmýšlela, čím by ho nějak pokořila. A dřív než ji něco napadlo, začal ji uklidňovat:

„Jen počkej, uvidíš, všecko dobře dopadne.“

Natáhl ruku k jejímu lehátku.

V té chvíli vstoupil do dubového lesa muž, který obešel slepé rameno. Konečně spatřil srubovou chatu. A před ní dvě červeno-žlutě pruhovaná lehátka.

* * *

V dubovém lese bylo dost stínů, ale nebyl tu chládek. Vlhké dusno sálající z vodních hladin a luk se zastavilo mezi kmeny stromů.

Muž setřel kapesníkem pot z temene porostlého řídkými vlasy a rozhlížel se po mezníkovém kameni. Starý mezník, šedivý a strupatý, stále ještě vyčníval z bledě zeleného plevele. Nic už neohraničoval, jenom přetrvával na svém místě.

Muž se postavil zády k mezníku a čelem k řece, kterou odtud ještě nebylo vidět. Potom odpočítal patnáct kroků. Vlastně jen třináct, poslední dva nemohl už udělat, protože na tom místě vyrazila dubová houština. Po sklípku nebylo nejmenší stopy.

Muž zvedl ulomenou větev a zašťáral do tlejícího listí. Neobjevil ani kus kamene. Nedalo se očekávat, že po třiceti letech najde všechno na starém místě, ačkoliv v to tajně doufal. Odhodil větev a prošel mezi kmeny stromů k srubu, který byl nyní duby obklíčen až na palouk, kde ve skvrně světla stála lehátka.

Na srubu se za ta léta mnoho nezměnilo. Někdo vyměnil dehtový papír na střeše za plech, jenže lak na plechu zčernal a střecha vyhlížela opět jako pokrytá dehtovým papírem. Jen okapy byly opravdu nové a svítily neskutečnou zelení uprostřed skutečné a přirozené zeleně trávy a listí. Když míjel kratší stranu srubu, všiml si, že krajní sloupek, který podpíral přístřešek, stále ještě nese sedm vrubů. Vruby zařízl do hrany sloupku kdysi vlastním nožem. Za každý den jeden vrub.

„Dobrou pohodu vespolek,“ ozval se bodře muž.

Olda se na lehátku posadil. Do téhle končiny málokdy někdo zabloudil.

„Dobrý den,“ řekl odměřeně.

„Jmenuju se Henke,“ představil se muž a odmlčel se. Čekal nadarmo, Olda se mu nepředstavil. Jen seděl a díval se. Mladá žena na druhém lehátku se ani nezvedla. Ležela s tváří nastavenou slunci a nedala se rušit.

„Jsem Henke a mám k vám prosbu. Mohl bych se tady kolem trochu rozhlédnout? Nebudu rušit.“

Olda pokrčil rameny.

Muž se lehce uklonil, jako by pokrčení rameny vyjadřovalo souhlas.

„Totiž,“ pokračoval muž, „já tu všelicos zažil.“

„Tady?“ podivil se Olda.

„Je to vaše chata?“

„Ale ne. Půjčená. Možná že ji koupím.“

„Prosím vás,“ řekl muž, „tady za chatou byl sklípek. Nevíte, co se s ním stalo?“

„Sklípek? Už sem jezdím deset let a žádný takový… Nepamatuju se.“

Sklípek zmizel, zmizel i majitel chaty. Ne ten nový, neznámý, ale ten někdejší. Majitel chaty byl mrtvý a chata stála. Věci jsou trvanlivější než lidé. Aspoň některé, uvažoval muž. Má to však háček. I když věci přetrvají, nejsou to stále tytéž věci. Mění se podle lidí, kteří kolem nich žijí a kteří s nimi nějak zacházejí. Ani kámen není věčný. Usmál se.

„Je vám něco k smíchu?“ Olda vstal z lehátka. Mladá žena na druhém lehátku se ani nepohnula.

„Myšlenky,“ řekl muž. „Vy nejste odtud z kraje, viďte?“

„Ne.“

Na mostě přes řeku zaduněl vlak. Muž se podíval na náramkové hodinky. Deset třicet sedm. Jako tehdy.

„Deset třicet sedm,“ řekl významně.

„Náhoda,“ zabručel Olda, „dneska nemá náhodou zpoždění.“

„Jezdil tudy taky třicet sedm minut po půlnoci. Zvláštní, co?“

„Může být.“

„Jednou…“ Muž si všiml Oldových netrpělivých očí. „Nebudu vás zdržovat… jenom… mohl bych nahlédnout do chaty? Na okamžik. Má to pro mě význam… Zažil jsem tu –“

„Pojďte,“ řekl Olda, aby zkrátil vyprávění. Nenáviděl vyprávění pamětníků. Snadno a rád zapomínal minulost. Člověk je lehčí, když dovede zapomínat. Jen sebou pohni, domlouval v duchu nevítané návštěvě.

V chatě vedly z úzké předsíňky jedny dveře do obývací místnosti a druhé do malé ložnice. Dveře do ložnice byly otevřené a na široké válendě se povalovaly shrnuté přikrývky a krajkové prádlo.

Muž klopýtl o příliš vysoký práh a poskočil do obývacího pokoje.

„Tady já vždycky…,“ omlouval se.

„Jestli to koupím,“ řekl Olda, „něco s tím udělám. A vůbec se vším tady.“ Plánovat mu nedělalo nikdy potíže.

„Tímhle oknem,“ ukázal muž na okno v kratší straně místnosti, „tímhle oknem bylo vždycky vidět na cestu. Jestli se někdo chtěl dostat k chatě, bylo ho tím oknem vidět. Jinudy ani přijít nemohl. Leda přes vodu. Řeknu vám, to je velká výhoda, když se v chatě schováváte a vidíte, kdo jde.“

„Já se neschovávám,“ řekl Olda.

„Jenom když napadne sníh, začnou potíže.“

Muž se rozhlédl. Nábytek také vyměnili. Tyhle židle s vypalovanými srdíčky. Kolo s nalakovanými loukotěmi, zavěšené na stěně. Kam jsem se to dostal? Místnost ztratila důvěrné ovzduší, odešlo se starým stolem a lavicí.

Olda už stál zase v předsíňce. Muž pochopil a vyšel za ním ven.

„Uíuíuí –,“ vyřítil se z křoví proti chatě chlapec. Pruhované tričko se mu vysmeklo z trenýrek a na rameni měl navlečený luk. Mezi prsty držel šíp, všech ostatních sedm prstů trčelo vzhůru.

„Neřvi laskavě,“ oslovila ho matka z lehátka.

„Uíuí,“ odpověděl chlapec a náhle zmlkl. Před chatou stáli dva muži. Přiloudal se k nim a zvedl k Oldovi sedm prstů.

„Koukej.“

„Co je?“

„No, koukej!“

„Co zas máš?“

„Rackové. No?“

„Aha. Sedm,“ řekl Olda.

„Je to moc?“ obrátil se chlapec na muže.

„Na racky je to dost,“ odpověděl muž.

„Pořád si vymýšlí hovadiny,“ řekl Olda a zamířil ke svému lehátku.

Chlapec se prudce otočil a vyplázl na Oldova záda jazyk.

* * *

Muž se nemohl s poloostrovem mezi řekou a slepým ramenem rozloučit. Sestoupil od chaty do dubového lesa, bloudil mezi houštinami, jako by hledal houby, ale hledal něco docela jiného. Aby to našel, musil by si s někým popovídat, jenže nebylo s kým. Pánek nežil a Vlasák také nežil. Od čtyřiačtyřicátého. Kolik to máme let?

Muž bloudil sem a tam a dostal se k řece. Ležela na ní modř a proti proudu táhl bílý oblak. Jenom on a Beneda všechno přežili, v padesátém byli spolu ještě na rybách. Ale na jiné řece. A pak vypovědělo Benedovi srdce. Tělo. Zklame tě, když ho právě nejvíc potřebuješ.

V zamyšlení se dal pěšinou dolů k vodní hladině. Mírné vlny pohybovaly zčernalou rybářskou veslicí. Na dně veslice se držela kaluž vody a její zrcadlo bylo čisté a klidné. Muž chvíli odolával pokušení vstoupit do loďky, ale nakonec neodolal. Usedl v loďce na lavičku, pozoroval řeku a bylo mu, jako by Beneda seděl za jeho zády, mlčenlivý, s rybářským prutem v ruce. Ohlédl se oklamán svou představou.

Bílý oblak táhnoucí proti proudu zasáhl kaluž na dně veslice. Na okamžik to vypadalo, že na dně loďky taje sníh. Muž se tiše usmál. Tenkrát se sněhem byla pěkná lapálie. Napadl přes noc a k ránu nemohl Beneda ze sklípku, kde měl vysílačku. Tak byli uvězněni oba. Beneda ve sklípku a on sám v chatě. Nesměli přece nadělat stopy. Naštěstí začalo tát dřív, než čekali. Potom už se sněhem počítali. Člověku se musí vždycky něco přihodit, aby s tím příště počítal. Přesto, máme-li být spravedliví, rozvažoval, jsou události, které se stanou, a člověk s nimi přestane počítat a zapomene na ně. Anebo je to jinak. Jsou prostě lidé, kteří žijí tak, jako by den začínal ránem a končil večerem. Ale vždycky je nějaké předtím i potom. A když se to tak vezme, já osobně moc málo žiju svoje teď právě pro samé předtím a potom.

Bílý oblak spěchal, opustil kaluž v loďce, obeplul slunce a vydal se k obzoru. Do poledne chyběla necelá hodina. Muž se snažil připoutat se k té zářivé hodině. Spotřeboval na to mnoho vůle a stejně se mu nepodařilo oddělit od sebe lidi, kteří vystupovali z minulosti, doprovázeli ho a s kterými nemohl ani slovo promluvit.

* * *

„Kam zase jdeš?“ zavrněla mladá žena na lehátku. Mluvila a nehýbala se, aby jí neuklouzl ani paprsek slunce.

„Tak,“ máchl Olda rukou. Nenacházel klid. Než zmizel mezi stromy, ohlásil: „Pomalu bude poledne.“

„No a?“ řekla.

Olda se pustil k řece. Má se vykoupat, nebo nemá? Nerozhodnost mu v posledních týdnech působila značné potíže. Svět byl v pošetilé rovnováze. Ještě před měsícem se rozhodoval přímo a jasně. Nedovedl si vysvětlit, co se s ním děje.

Stál na zvýšeném břehu nad řekou a hledal po kapsách cigarety. Vzpomněl si, že je nechal před chatou. Ještě před měsícem by ho to rozčililo. Dnes ne. Rozhlédl se a spatřil proti proudu rybářskou veslici připoutanou řetězem k železnému kruhu. Na loďce seděl muž.

„Je tam ten mužský,“ řekl mladé ženě, když se k ní vrátil.

„Jaký mužský?“

„Chlap jeden. Snad si myslí, že nás načapá.“

„Jaký mužský?“

„Ten, co tu byl. Sedí na loďce a nejde pryč.“

„Třeba ho poslala ta tvoje.“

„Nesmysl. Moje žena nic neví. A kdyby. Špatně ji znáš. Nikdy by nikoho neposlala.“

„Tohle neříkej. Tohle nikdy neříkej. Třeba ji znáš špatně ty. Ženy se nevzdávají tak lehko jako muži, víš?“

„Řeči.“

„Heleď, pojď si radši povídat, jak přestavíme chatu. Myslím, že by se dozadu dala přistavět sauna.“

„Sauna,“ opakoval po ní. Rozmrzele.

„Nedělej, že na ni nemáš.“

„Nedělám, že na ni nemám.“

„Tak už dost,“ řekla přísně a znenadání se na lehátku posadila. „Víš, co si myslím?“

Podíval se na ni překvapeně.

„Myslím si to, co ty. Až se vezmeme, dám Tobíka k matce, aby ti nepřekážel.“

„Nikdo mi nepřekáží,“ odpověděl. A hned si uvědomil, jak lže. Jak nehorázně lže. Najednou mu překáželi všichni. Ano, v tom to vězí. Všichni mu překážejí. Cítil se něčím zrazený, a nevěděl čím. „Máčku,“ natáhl k mladé ženě ruku. „Máčku, zachraň mě.“ Jaké pitomosti to povídám, pomyslil si. Přesto řekl znovu: „Máčku, zachraň mě,“ a pohladil ženu po rameni posetém drobnými pihami.

* * *

Šíp se zabodl do trouchnivého dna veslice a na povrchu kaluže se roztočily kruhy. Lukostřelec ležel na břehu za vrbovým proutím. Bylo z něj vidět jenom nohu obutou do sandálu.

„Hej!“ zavolal muž z loďky na střelce.

Noha se sandálem znehybněla.

„Haló!“ zavolal muž. „Odkdypak střílí indiáni na indiány, když jsou z jednoho kmene? Jen vylez. Já tě vidím.“

Noha se pohnula. Z proutí se vysoukal chlapec.

„Pojď sem,“ vybídl ho muž, „sem na loďku.“

Chlapec pomalu sešel k lodi. Luk táhl za sebou.

„Jak tě mohlo napadnout střílet na mě?“

„Myslil jsem, že jsi běloch.“

„Jak sis mohl tohle myslit?“

„Kamarádíš se s bělochy?“

„Kdepak,“ řekl muž, „jenom jsem se vrátil na území svého kmene. Rozumíš tomu?“

Chlapec přikývl. Vytáhl šíp ze dna lodi a posadil se vedle muže na lavičku. Před nimi ležela široká plochá řeka v poledním žáru.

„Oni tě taky vyhnali?“ zeptal se chlapec.

„Taky se to dá tak povědět. A odkudpak ty víš tolik o indiánech?“

„Hrajeme si na indiány. S klukama. Na sídlišti. Ale vždycky mě zajmou.“

„Kdo?“

„Přece běloši. Zajmou a zbijou.“

„Tak to vidíš. Indiáni musí držet spolu.“

„No.“

„Znal jsem moc dobrý indiány. Statečný a věrný.“

„Pojď mi je ukázat.“

„To právě nejde. Nejsou naživu.“

„A proč nejsou naživu?“

Muž se podíval chlapci do očí. Byly to velké modré oči s překypující zásobou potlačovaných slz.

„Docela určitě budou zase naživu,“ řek muž.

„To je dobře.“

„To si myslím, že je to dobře.“

„A znáš moc indiánů?“ zeptal se chlapec.

„Moc zrovna ne,“ řekl muž. „Potíž je v tom, že často jeden o druhém ani neví.“

„A natřou to bělochům?“

Muž viděl před sebou chlapcovy oči. Bylo v nich tolik naděje a dychtivého očekávání.

„To víš, že jim to natřou,“ řekl a zvedl oči k dubovému lesu, v kterém se schovávala chata, přejel očima řeku a vzdálený obzor. V té chvíli byl přesvědčen, že říká naprostou pravdu.

Eduard Petiška
Svět plný lásky

Obálka Jakub Tesař

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 24. 1. 2025

ISBN 978-80-274-4405-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4406-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4407-6 (prc)