Štěstí, noc a hvězdy

Eduard Petiška

Znění tohoto textu vychází z díla Štěstí, noc a hvězdy tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1975.

§

Text díla (Eduard Petiška: Štěstí, noc a hvězdy), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 14. 2. 2025.

Osoby a události v této knize jsou vymyšlené, a připomínají-li někomu osoby a události, které znal, jde o podobnost zcela náhodnou.

I

1
Sestra

Ani si nepamatuju, proč jsem šel s otcem do té mlhy. Mlha byla čím dál hustší, a jak padala, zamokřila trávu a já na mokré trávě uklouzl a upadl. Držel jsem se za koleno a plakal, jako pláčou malí chlapci, kterým ublížilo něco jiného než tělesná bolest. Bál jsem se mlhy. Její slepé hloubky. Nebylo vidět, kam jdeme. A kam jsme vlastně šli? Lehko zapomínám na staré cíle. Zůstávají příběhy cest.

Můj starý přítel Bakus říkával, že jediný bezpečný cíl člověka je narodit se. Žádný z cílů, které přijdou potom, není už tak prostý a jednoznačný. K prvnímu ze všech cílů nás doprovází matka, nese nás k němu. Nikdy nemůžeme svoje společné putování ze života vyškrtnout. Ani matka, ani její dítě. Rosteme, stárneme a cíle, které se před námi vynořují, cíle, za kterými spěcháme, nejsou už tak jednoznačné a nejsou už tak důležité. I když se nám zdají důležitější. Nakonec nám zbudou příběhy cest. A starý cíl se vynořuje znova. Narodit se. Vyjít z mlhy, dostat svoje obrysy.

Za okny visela hnědá velkoměstská mlha a na stole ležela pošta. Nerozlepený telegram a neotevřený dopis.

Rudolf Parnel hledal zapalovač. Věděl, že dokud si nezapálí ranní cigaretu, nebude mít dost odvahy telegram otevřít.

Na stole stály ještě šálky od snídaně. Parnelův šálek s posledním douškem černé kávy, který si šetřil k cigaretě, šálek dcery se znamením rtěnky na okraji a manželčin šálek, vedle kterého ležela skleněná trubička s pilulkami. Užívala je teď každé ráno. Od té doby, co se jí dcera svěřila, že chodí s mužem, který je ženatý. Tuhle věc bude také třeba nějak skoncovat. Věci na skoncování se hromadily.

Zapalovač na stole nebyl. Býval tu každé ráno a dnes tu nebyl. Ostatně, jak se Parnelovi zdálo, v první polovině života člověk nalézá, a v druhé hledá. A nejen zapalovač.

Odešel do obývacího pokoje. Vzdálenost mezi telegramem a jím se zvětšila, ale když zvedal z křesla pohozený dceřin svetr, všiml si, že se mu chvěje ruka. Zapalovač pod svetrem nebyl. Stačilo by škrtnout zápalkou, jenže zápalky z domácnosti vymizely. Oheň přicházel do rodiny ze zapalovače. Pokrok.

Ranní odchod ženy a dcery zanechal v pokoji drobné pozůstatky zmatku. Zmatek, který Parnel v sobě cítil, byl větší. Zapalovač objevil, proti všemu očekávání, na krytu ústředního topení. Ale nezaradoval se. Nebyl už žádný důvod k odkladu. Musil telegram otevřít. Zapálil si cigaretu. Doušek dýmu se mu rozlil po jazyku a chutnal hořce.

Vrátil se do kuchyně, napil se vychladlé černé kávy a pomalu, s cigaretou mezi prsty, jako by to byla zbraň, která ho bude bránit, vzal do ruky telegram a roztrhl zálepku. Četl:

MATKA ZEMRELA                   MARIE

Tři slova, ale obsah sdělení se vyléval jako zátopa a zaplnil celý byt. Ta slova uzavírala veliký prostor, podstatnou část jeho života. Ještě před rokem, ještě před týdnem se mohl do toho prostoru vrátit. I když Parnel v posledních třech letech za matkou nejezdil, byla tu možnost k ní zajet. Možnost zmizela. V posledních letech si jen dopisovali. Opatrně. Aby se nedotkli bolavého místa. Matčiny dopisy byly plné drobných zpráv o městě, ve kterém žila, o lidech, které dobře znal. Později psávala víc o minulosti než o tom, co se právě ve městě dělo. A v posledním roce patřily všechny zprávy dávno minulým dobám. Jak pálila s otcem na podzim na zahradě listí a jak při tom pálení listí chytila větev staré hrušně. Psala o zavařování švestek před druhou světovou válkou, jak byla taková úroda. To nejstarší v jejím životě vystupovalo jako současnost a minulý čas zpřítomněl. Snad i zapomněla, že má Parnel ženu a dospívající dceru. Na konci dopisu pozdravovala jenom svého syna.

Popel z cigarety padl na telegram. Parnel jej sfoukl do popelníku. S telegramem v ruce vyšel na chodbu. Na poličce vedle koupelnových dveří mlčel telefon. Celý dům mlčel. Ticho za vzdálenou němou paní ve vzdáleném městě.

Parnel vytočil číslo obchodu, kde byla zaměstnána jeho žena. Trvalo nekonečně dlouho, než se ozvala.

„Hodný, že voláš. A co tak brzo dneska? Čekala jsem jako vždycky, že až v poledne. Zrovna teď tu mám blázinec. Vánoce, ó Vánoce…“

Viděl ji před sebou, štíhlou tmavovlásku s drobnými stopami stárnutí na hrdle a u uší, ale obličej svěží a plný pohybu, celá je samý nepokoj, i při telefonování přešlapuje, poklepává špičkou střevíce o podpatek druhého střevíce, těkavá, hovorná.

„Heleno, sestra mi poslala telegram.“

Z druhé strany prorážel do sluchátka šum kupujících.

„Matka umřela.“

Ve sluchátku to šumělo a bylo slyšet i hlas prodavačky.

„Umřela mi matka,“ opakoval, „budu tam musit zajet.“

„Matka,“ řekla Helena. Vyslovila to slovo pomalu, jako by váhala, jak je vyslovit.

„Budu tam musit zajet.“

„Samozřejmě. A kdy?“

„Hned. Mám teď přece dovolenou –“

„A vrátíš se –?“

„Co nejdřív. Jak to půjde.“

V krámě někdo volal: „Paní vedoucí!“

„Tu cestu ti nepřeju,“ řekla Helena.

„Někdo tě v krámě volá,“ upozornil ji. Netoužil po hodnocení. Ani matky, ani sebe, ani cesty. Věděl, že se tomu nevyhne. Ale jenom ne teď.

„Dobře,“ řekla.

„Co jsi povídala?“

„Dobře.“

„Ach tak.“ Vlastně jí nerozuměl. Proč říká: dobře? „Já jen, kdybych se náhodou zdržel, abys věděla…“

„Paní vedoucí,“ ozvalo se v bezprostřední blízkosti sluchátka. Vánoční prodej pokračoval. Na světě bylo plno živých lidí.

„Pa,“ řekl.

„Pa,“ řekla, „a dobře pořiď.“

Zavěsil sluchátko. Dobře, dobře. Co to znamená?

Zapálil si novou cigaretu, ačkoliv byl zvyklý vykouřit po ránu jenom jednu, a vrátil se do kuchyně.

Otcova smrt tenkrát. To bylo jiné. Žil s ním pod jednou střechou a hovořil s ním ještě večer předcházejícího dne. A nepřestal s ním hovořit dodneška. V duchu se k němu často obracel a vždycky ho našel připraveného. Obraz, vzpomínka, sen o otci se usmíval.

A pak úmrtí spolužáků a spolužaček. Předčasná. Je-li člověku padesát, měli by všichni jeho spolužáci i spolužačky ještě žít. Bral do rukou jejich úmrtní oznámení zamlkle,

naslouchal v zelených houštinách života
troubení loveckého rohu v dálce
s tajnou obavou, zda lovec nejede na příliš rychlém koni,
neblíží se už tryskem?

Člověk nemusí zemřít celý. Může zemřít jenom jedna jeho část. Dokonce s jeho svolením. Může přihlížet, jak nějaký díl jeho samého umírá. A může přihlížet klidně, vždy sváděn k tomu, aby žil nejbližší okamžik přítomnosti, oddělený od minulosti i budoucnosti.

Smrt nepřemisťuje své oběti jen do minulosti, přemisťuje je i do budoucnosti. Matka nepřestává mluvit. Její hlas byl živější a bližší nežli zaživa. Slyšel ji tak zřetelně a hlasitě, že v touze přehlušit ji promluvil sám nahlas:

„Vždyť už jedu. Jenom se oholím, neoholený přece nemůžu jet,“ omlouval se jí.

Holil se a známé vrčení elektrického strojku ho uklidňovalo. Na stole ležel dopis. Z podniku. Pravou rukou se nepřestával holit, levou natáhl po dopise. Nehtem trhal obálku a překvapeně zjišťoval, že se holí v kuchyni, a nikoliv v koupelně. Spěch, samý spěch, vyčítal si, a proč? Teď už se stejně nedá nic dělat.

Vysmekl z obálky list papíru. Na papíru byl náčrt plakátu s poznámkami. Propagační oddělení, které v podniku vedl, ho nenechávalo na pokoji ani o dovolené. Co říká novému umístění písma? Na rudém pozadí bílá písmena, nebo žlutá?

Matčin hlas se rozprostřel i nad náčrtem plakátu. Matčin vemlouvavý hlas. Měla mnoho námětů k hovoru. Všechno, co si v uplynulých třech letech nemohli povědět, protože k ní přestal jezdit.

Před skříní v ložnici stála sedačka. Skříň měla polámaný zámek a sedačka přidržovala dveře šatníku, aby se neotvíraly. Ze sedačky visely dva plihé prapory manželčiných punčoch.

„Punčochy,“ řekla matka, „to se rozumí, že tady.“

„No dobře,“ odporoval ochable, „Marie přece taky…“ ale raději nedopověděl. Nechtěl se s matkou pouštět do sporu. Kdykoliv zapletl do řeči svou sestru, došlo k hádce. Na svou dceru nedala matka nikdy dopustit.

Odstrčil sedačku s punčochami a zabořil ruce do šatníku. Vynesl tmavý oblek a začal se převlékat. Spěchal, ačkoliv měl spoustu času. Spěch mu dodával naději, že se všechno rychleji vyřeší. Uvázal si černou vázanku. Teplou šálu nemohl najít. Objevil ji v dceřině skříni. Zjistil, že se k ní přestěhoval i jeho pásek a manžetové knoflíky. Heleně Trojské, jak své dceři žertem říkával, aby ji odlišil od Heleny, své ženy, Heleně Trojské se hodilo z pánského šatníku leccos. Dívčí móda mužněla. Věci se stěhovaly.

Heleno Trojská, ty, která nyní patrně podřimuješ v univerzitní posluchárně při přednášce o staroslověnském jazyku, odpusť svému otci, že si opět přivlastňuje svoje manžetové knoflíčky. Dlouho je nepotřeboval, protivily se mu košile a kravaty. Ale dnes je to jiné. Tyhle drobnosti jsou znamení lidského smutku. Heleno Trojská, ty, která se tak podobáš své matce postavou i tváří, doposud jsi nepoznala ani trochu z toho smutku, jaký měla tvá matka už za sebou, když byla mladá jako ty. Podobáš se jí tváří i postavou. Ale tvůj svět je jiný. Není to zvláštní? Tak podobná a tak jiná.

Parnel si vzal z dceřiny skříně svou šálu. Věci se stěhovaly. I lidé.

Když se vrátil do kuchyně, zapálil si novou cigaretu.

„Ale já vím,“ bránil se matce, „jindy tolik nekouřím.“

Stál, kouřil a přemýšlel.

Byla to divná balada, kterou mi matka přednášela kdysi v dětství. Sedal jsem na dřevěném truhlíku u kamen, matka žehlila prádlo a její slavnostní přednes doprovázelo tiché cvakání uvolněného držadla žehličky.

Ach, matko, má milá si ještě přeje mít
tvé srdce. –
                       Když chce tvá milá mé srdce mít,
jen si je vezmi, můj synu. –
A když pak za noci pospíchal syn
k své milé se srdcem matčiným,
tu klopýtl ve tmě a málem kles.
A hle:
matčino srdce, co milence nes,
se zeptalo vroucně a něžně:
                       Neublížil sis, můj chlapče?

Dlouhá světlá odpoledne, nad kterými se klenuly dlouhé smutné básně, patřila k našim společným tajemstvím. Matka nikdy nepřednášela, když byl otec doma.

Když chce tvá milá mé srdce mít…

Asi jsem ti neporozuměl. Přijímal jsem tvoje balady jako příběhy o cizích lidech. Ale tys je prožívala už tehdy. To já na truhlíku u kamen žádal tvé srdce. A tys mi je podávala. A dojetí, které jsi cítila, ti vnucoval tvůj vlastní vysněný osud.

Všechno se rozhodlo už v dětství jako tolik jiných věcí. A jestli jsi hledala nějaké závažné důvody pak, když jsem už byl dospělý, mohla jsi sáhnout po tom, co na svou chvíli dávno čekalo.

Jenže smrtí leccos zmalichernělo. Smrt je příliš veliká míra na život.

Krajina za okny vlaku stavěla na odiv nepodstatné maličkosti. Odvíjela se z veliké role polepené nedokonalými kolážemi. Vystřihovala je mlha. Jako by plakát, který se odvíjel za oknem vlaku, navrhl Lubina, Parnelův spolupracovník v propagačním oddělení. Na pozadí se nedbalým fixováním slil i smyl nános barevných kříd. Rytmus kol opakoval neúnavně reklamní slogan: V prosincovém čase pro dárek k nám zase. V prosincovém čase… Nesmysly. Má dovolenou. Lubinův stín se nedal zaplašit. Mlha odstřihla úzký kávově hnědý jazyk holého pole. Lubina, spokojený mezi svými barvami a klikatými vystřihovánkami, nastavoval širokou bradu a dal se do zpěvu: Tvář Mony Lízy úsměvem ožije, když kávy Vega se napije. Ach, ty nesmysly!

Škvírou pod nedoléhajícím okenním rámem tryskal do dusného vagónu zvenčí chladný paprsek. Chladný paprsek měl chuť Vánoc.

Pro Parnela měl vzduch spoustu chutí. Už v dětství se některá letní odpoledne utápěla v jahodovém vzduchu a šero staré jídelny bylo prosyceno chutí fialkových bonbónů, až se mu lepil jazyk samou sladkostí k patru. Byl vzduch svátečního rána, byl vzduch všedního večera, v určitou hodinu, v určitém ročním období a na určitých místech potkával vždy stejnou chuť vzduchu. I myšlenky doprovázela nějaká nehmotná vzdušná chuť.

Když se oženil, v období, kdy toužil vyměnit si se svou mladou ženou každé tajemství, i to nejskrytější, téhle touhy se vlastně nezbavil nikdy, zmínil se jednou o chuti vzduchu. Stáli v čerstvě vymalovaném bytě mezi holými vlhkými stěnami, mezi které se měli v několika dnech nastěhovat.

„Mouka a mléko,“ řekl.

„Co říkáš?“

„Vzduch tu chutná po mouce a mléce.“

Helenu nápad rozesmál. Přijímala někdy jeho nápady jako vtip, i když je mínil vážně. Vyrovnával se se světem kolem sebe těžce. Bývalo dobrodiním nacházet u Heleny právě onu míru lehkosti, kterou člověk potřebuje, aby se přenesl přes překážku.

„Jinak chutná vzduch před polibkem a jinak po něm,“ prozradil jí jednou.

„A kdy má lepší chuť?“ zeptala se věcně.

Nikdy o tom neuvažoval. Helenina věcnost a pečlivě odvážená míra lehkosti osvětlovala věci z jiné strany. Z té, kterou nebral na vědomí, dokud mu o ní neřekla.

Chutě vzduchu se vracely a nepřicházely samy. Omývaly zaprášené obrazy, vyplavovaly z kalné hlubiny zrnka zlatého písku.

V padesáti letech, a Parnel k nim neměl daleko, má muž za sebou mnoho jam, v kterých hledal zlato. Někde kopal marně, někde našel po dlouhých dnech a nocích jenom jediné zrnko. A někde by byl našel, jen hledat trochu déle. A někde opravdu našel.

Vzduch měl na chvíli chuť Vánoc a chuť básně, jaké ho doprovázely za studentských let. Poddal se tomu okamžiku jako za studentských dob, kdy hlásal, že

pravda poezie je celistvá
a pravda vědění kusá.
Proto má poezie blíž
k moudrosti
a vědění se může lehko proměnit
v pošetilost.

Kdykoliv se poddal takovému okamžiku, pocítil uspokojení nad tím, že nedokončil vysokou školu. Jindy mu to pomyšlení ztrpčovalo život.

Konečně město. Vlak je objížděl velikým obloukem, věže, střechy, výškové domy nového sídliště, táhlý bělavý oblak stříbrný jinovatkou. A pak nádraží. Staré, tvrdohlavé, s průčelím z červených cihel, nepodléhalo proměnám a neustoupilo z místa. Vyměnilo jenom jízdní řád.

Nádraží patřilo ke staré městské čtvrti. Byla odsouzena a čekala na svůj zánik. Ruch, spěch a změna vtrhly do polí na okraji města. Tam vyrůstalo sídliště s věžovými stavbami a život v něm bublal a vyzváněl v hodinách, kdy stará část města podřimovala a jenom nevrle pozvedala víčka na některém oku pouliční lucerny. Oko žlutě zamžikalo a pohaslo.

Ulice starého města se otvíraly, ulice mezi známými zdmi a ploty, byly opuštěné a odpočívaly. Ranní ruch je vysílil. Dělnické vlaky odjely. Kávové a čajové konvice vychladly. Staré nádraží s vlákny jíní na železném zábradlí znehybnělo.

Parnel vystoupil z vlaku a minul nádražní restauraci ponořenou do vlažného oparu smažené cibule. Dal přednost houfu děvčat v krátkých kabátcích a kožíšcích, v krátkých sukních, s holínkami pod kolena i nad kolena, s vysoko obnaženými stehny, zarudlými pod tenkou punčochou. Ustoupil před tím příbojem ke stěně. Dupající nohy, rozesmátá ústa. Helena Trojská, jeho dcera, běžela s nimi, běžela s nimi a v nich. Zosobnění života, který ještě nepoznal své hranice. A jakou cenu by mělo vykládat dceři o nějakých hranicích? Toužil spíš po tom, aby mu dcera vyprávěla o tom, co nemá a nikdy nebude mít hranice. Právě nyní po tom toužil.

V té chvíli si ho všiml muž, který čepoval za vysokým oknem pivo. V nádražní restauraci seděl jenom mladík v montérkách.

„Sázím se,“ převaloval muž párátko jazykem mezi rty, „sázím se, že je to Parnel. Trochu zhubnul. Ale tlustý nebyl nikdy. Jo. Je to Parnel.“

„Jakej Parnel?“ zeptal se mladík v montérkách.

„Jakej Parnel,“ řekl muž, „no, jakej, Parnel, přece.“

Pak obešel výčepní pult a vyběhl z restaurace na nástupiště.

„Rudo!“ zavolal.

Kolem Parnela se přehnala nová vlna dívčího křiku a smíchu. Vyšel před nádraží. Muž se vrátil do restaurace.

„Neslyšel,“ řekl. „Zmizel mi. Ale sázím se, že to byl Parnel.“

„Ten váš Parnel,“ ohrnul mladík dolní ret.

„Ty,“ střásl muž ze sebe zimu, kterou přinesl z nástupiště, „ty o něm nemůžeš nic vědět. Chodil jsem s ním do školy. To byla třída… Bakus, Božánek… A ty časy…“

„To neznám,“ řekl mladík a napil se, „znám jenom, jak tamto… jak vás střelili… hladkej průstřel, že jo…“

Muž za pultem se zasnil:

„… Tenkrát ani tvůj táta nevěděl, koho ti vybere za mámu.“

„No, no, bejt starej není žádná zásluha.“

„Copak jde o zásluhu? O… zásluhu nejde, ale o zkušenost. Víš, člověče, co je to zkušenost?“

„Zkušenost,“ řekl mladík, „a co z ní máte?“

Jednou mi otec řekl:

„Tenkrát, když jsme se stěhovali z Prahy na venkov, přinesla matka z nás tří největší oběť.“

Já vím, tu oběť přinesla mně. Byl jsem bledý, chudokrevný. Ale moje bledost pomohla i tobě. Chtěl jsi přece uniknout z velkoměsta. A tak se matka neobětovala jenom pro mě. Utíkal jsi k řece, na louky, pod divoce rostoucí stromy. Hladil jsi strupatou kůru kmenů. Jako kluk jsem nechápal proč. Potřeboval jsi obřad zalévání květin, potřeboval jsi přírodu. A já byl naštěstí chudokrevný.

Pro matku, od dětství uvyklou na pražský činžák, byla příroda sbírkou nástrah. Domek obklopený trávou a stromy, ten osvětlený ostrov uprostřed širého moře zimních večerů, kdy jsem s matkou čekal, až se vrátíš z práce, nenabízel matce takové bezpečí jako byt v pražském činžáku, kde za každou zdí žili lidé. Copak nebyla okna domku tak nízko, že mohlo cokoliv z temné pohádkové zahrady vyskočit, tlapou rozbít sklo a vrhnout se do kuchyně mezi nás? Za těch večerů matka žehlila a zpívala písně o nekonečné řadě slok. Těžká rozpálená žehlička jí dodávala sebevědomí. Byla to koneckonců také zbraň. A písněmi se bojuje proti strachu odedávna.

A přece přijímala matka přírodu jako lék. O nedělích jsme se dávali převézt na druhou stranu řeky, kde začínal les. Vysoké borovice, z jejichž korun nikdy zcela nevyprchalo slunce, nám skřípěly nad hlavou a střásaly na nás silnou pryskyřičnou vůni.

„Dýchej ozón,“ nabádala mě matka s tajnou nadějí, že se nadýchám zdraví.

A když jsme se večer unaveni vraceli, nacházela vždycky ještě dost sil, aby se zastavila na stráni pod lesem nebo na vysokém říčním břehu. Ukazovala nám rozlitá žhavá oblaka soumraku. Ano, krása, to bylo poselství, které matka od přírody přijímala. Příroda žila pro matku, otec žil v přírodě.

Ano, ty jsi byl její součást a žil jsi s ní v souladu. Nebránil ses jí, ani nebál. Bojoval jsi s domem, ten jsi vyzval k zápolení, s jeho zdmi, dveřmi a okny a podlahami. Ale dům byl dílem lidí a ne přírody. Snad jsi chtěl do těch zdí vnést řád přírody.

Víc než čtyři desítky let bylo tomu ránu, kdy se zastavil v Javorové ulici před secesním domkem stěhovací vůz.

Malý Rudolf Parnel seděl mezi šoférem a matkou, otec jel v druhém stěhovacím voze. Po celou cestu hovořila matka jen málo. V půli cesty si všimla, jak je Ruda bledý, a zeptala se:

„Není ti špatně?“

„Ne,“ řekl hrdě a mlčky přemáhal nevolnost, která se ho v tom věku zmocňovala, kdykoliv jel autem.

Vjeli do městečka naráz, náhle končila pole a začala dlážděná ulice s přízemními a jednopatrovými domy, s výlohami krámů, na nichž blýskal nepokojný třpyt báječného červnového rána. Matka ukazovala řidiči, kudy má jet k novému domovu. Měla na sobě zelené šaty s bílými a černými kvítky. Seděla na sedadle vzpřímeně, dávala si záležet na držení těla. Snad to způsobila její vůle udržet se zpříma, snad to způsobilo tvrdé sedadlo nákladního auta, ale vypadala přísně a slavnostně. Mívala sklon k patosu ve chvílích, které pokládala za vážné a rozhodující. Změna domova byla taková chvíle.

Rudolfovi bylo pět let. Sotva mu pomohli z vysoké řidičovy kabiny na pevnou zemi, vběhl vrátky na zahrádku před domem a začal zvracet. Kdykoliv otevřel oči, zahlédl červnovou trávu s pohyblivými stíny větví. Ucítil na čele matčinu dlaň. Chladila a voněla. Uklidňovala ho lehkým tlakem. Opřel o ni čelo. Nepoddala se, necouvla. Byla v ní jistota.

V tom věku mezi skutečností a snem měl Rudolf Parnel jistot málo. Ale byly to jistoty nezvratné, jak se mu zdálo, a trvalé. Otec byl věčný, matka byla věčná, on sám byl věčný a mezi tolika věčnostmi vyhlížela smrt dost uboze, byla dočasná nebo přechodná. Podobala se vyzáblé postavě, kterou na obrázku v knížce oklamal bradatý švec. Nestálo za to o ní uvažovat. Její nejskutečnější podoba, kostlivec, nebyla víc než strašidlo, které nežilo v lidech, ale mimo ně. Kostlivec bydlil ve tmě, vodník v řece a čert v ohni. Nestálo za to o nich přemýšlet.

Ale zahrada. Už jenom země odkrytá na záhonech. V Praze, odkud se přestěhovali, byla země přikrytá dlažbou, v parcích ji zakrývala tráva a květiny. Tu a tam se země ukazovala, ale vždycky jako součást parku nebo výkopu. Ukazovala se zdráhavě, jako by věděla, že se to ve městě nesluší. Každý kousek někomu patřil, někdo nad ním vládl. V parku hlídač, ve výkopu dělníci, na dvoře činžovního domu domovnice. Byla to zakázaná země. Na zahradě se půda osamostatnila. Malý Rudolf poprvé poznal hrudovitost i sypkost prsti, její nádhernou mazlavost, všechny odstíny toho tvárného těsta, od černé až po bílou kávu. Čichal k ní jako ke květinám. Seznámení s obnaženou zemí vyvolávalo pocity jako seznámení s vlastním obnaženým tělem. Vzrušení, rozkoš, zděšení i odpor.

Po dešti sedával malý Rudolf v dřepu na jílovité pěšině a hnětl z mazlavé hlíny panáky, aniž znal příběh o původu prvních lidí. Panáci pukali na slunci tenkými hlubokými vráskami a nakonec se rozpadli. Byl nedokonalým Stvořitelem.

Celá zahrada byla v pohybu, stromy, rostliny i hmyz. V dřepu, nehybný, pozoroval víření a hemžení a snil, že se tohle všechno točí kolem něho a kvůli němu,

ta zelená hra, v které byl středem on sám,
kolem něho se řítily v těžkopádných kruzích
souhvězdí měděných much
a mléčné dráhy neznámých rozčilujících vůní,
váhavé bílé květy motýlů střídaly směr svého letu,
jako by jim přikazoval, kam se mají vydat,
on, velký pozorovatel a skrytý velitel
hvězdy pojmenované zahrada.
V břečťanu kolem oken číhaly pavoučí sítě
a pod zelenými žilnatými listy si povídali ptáci.
Tehdy jim rozuměl, jenom se nesměl vmísit
do jejich rozmluvy. Střelhbitě opouštěli úkryt
a padali vzhůru do korun javorů.

Nyní tu chyběli. Ptáci v břečťanu, ptáci v hustých korunách javorových stromů. Na pletivu drátěných plotů, na větvích stromů a keřů ulpíval matně jiskřící mrazivý prach. Javorová ulice byla vyklizena. Chybělo listí, chyběli ptáci, chyběli lidé. A chybělo ještě něco. Chyběl jí on, mladý, bezstarostný, s přímým a nesložitým vztahem k věcem a světu.

Dům vítal Parnela netečným klidem. Ani kouř nevycházel z komína, a kouř je známkou, že dům žije.

Kolikrát probíhaly uvnitř změny tak hlučné, že nebylo třeba ani vidět kouř, abys poznal, že dům žije. Už tehdy, sotva se sem nastěhovali. Otec a jeho vousatý přítel, pan Linka, mistr z továrny, nedopřávali domu klid. Bourali, přepažovali, zazdívali. Nyní přijal dům rysy své zesnulé paní.

Parnel se zastavil u vrátek zahrady. Hvězda pojmenovaná zahrada vyhasla. V úzkém průhledu mezi domem a sousedovou zdí pozorovala Parnela nedůvěřivá vrána. Pomalu se vznesla a odplula za dům. Černá tečka. Pak už jen bílé listy, chybějící rozhovor. Z prázdných listů se vytratil prostý vztah matky a syna. Na bílých listech nic nestálo a bylo zbytečné čekat a tvářit se, jako by četl.

Prostrčil ruku nad klikou vrátek a ohmatal známé místo na cihlovém sloupku. Klíč visel na hřebíku jako před lety. Odemkl a zamkl za sebou. Klíč zavěsil opět na hřebík.

Domovní dveře byly zamčeny. Zaklepal. A znovu. Chvíli trvalo, než se ve dveřích ukázala jeho sestra. V županu, s vlněnou šálou kolem krku.

„Rudo,“ oči se jí začaly plnit slzami. „Ale klíč je přece pod rohožkou.“

„Promiň, zapomněl jsem.“

„Po třech letech člověk zapomene.“

Nečekal útok tak brzo.

„Dostal jsem telegram,“ řekl. Hanbil se, že to vyznělo jako sebeobrana.

Následoval sestru do nitra domu, do jejích dvou třetin, které obývala s mužem a malou dcerou. Matčina třetina byla pečlivě oddělena zdí.

„Ležím,“ zarazila se sestra před rozestlanou postelí, „mám angínu. Ještě že jsi přijel. Markétku jsem poslala k mužovým rodičům. Ale večer se už bude musit vrátit. Angína je nakažlivá.“

„Jen si lehni. Já se nenakazím.“

„Neříkám, že ty,“ svlékla župan a soukala se do postele. Vzduch pokojíku chutnal ostře po špatně spalované naftě a kysele potem a citrónovou limonádou.

„Právě jsem se potila,“ přitahovala si sestra peřinu k bradě. Parnelovi dráždila naftová kamínka oči. Promnul si je, aby vymnul z koutků svědění.

Ta tři léta, kdy se se sestrou neviděl, prohnětla sestřin obličej zvláštním způsobem. Jak mu zabořena v posteli nastavovala jenom svou tvář, podobala se matce. Tak, jak si ji pamatoval, když byl malý chlapec. Dojalo ho to. Řekl:

„Marie –“

Sestra měla svoje myšlenky a jeho znepokojení si nevšimla.

„Posaď se přece,“ řekla, „a odlož si.“

Posadil se na jedinou volnou židli. Tenhle pokojík neznal, vznikl za jeho nepřítomnosti. Byl to smutný těsný prostor.

„Jen si odlož,“ opakovala sestra.

„Ne,“ rozepnul si plášť, „půjdu se hned podívat –“

„Škoda, žes nepřijel dřív.“

„Dřív?“

„Dokud byla živa.“

„Víš sama, jak to všechno bylo těžké.“

„Vím. Právě proto. Ach, Rudo,“ dala se sestra do pláče.

Vstal.

„Půjdu se tam podívat,“ řekl a zapnul si plášť.

Polkla slzy:

„Vyřiď to, prosím tě, s nimi, kdyby přišli,“ vzlykala, „Josef sice slíbil, že se vrátí včas, chce si vzít v kasárnech volno –“

„Zařídím to.“

„Ani nechceš vědět, jak maminka umřela?“

Nač to, pomyslil si, nač,

povídat si o příchodu by bylo lepší
než vyprávět o odcházení,
konec postrádá vlídnost naděje,

ale přesto si rozepnul znovu plášť a vybídl sestru: „Povídej.“

Naslouchal, jako by naslouchal předčitateli. Později byl vyprávěním pohnut. Ačkoliv už dávno nehledal u matky bezpečí a jistotu, nezapomněl, že jemu, nejistému, poskytovala po dlouhý čas tolik jistot. A teď na konci uzavírala svůj život v nejistotách. Všechny jistoty předala jiným a jí už nezbylo nic. Cítil spoluvinu na jejím konci. Bývalo to jiné. Když byl ještě malý. O tom by měl se sestrou hovořit. O dětství, o něčem, co v nich přežívá. O příchodu by měli mluvit, o začátku. A ne o konci.

Začátkem listopadu vyšla matka do zahrady a upadla. Všichni v domě sváděli nehodu na matčinu tvrdohlavost, s níž vyhledávala pěšiny plné zmáčeného tlejícího listí, kluzkého jako náledí. Matka při své blížící se osmdesátce, nejisté chůzi a při svém pohrdání holí mohla upadnout i na koberci.

Pádem se srovnané myšlenky pomíchaly, stavba světa se sesypala a v paměti sypké stářím se dostaly na povrch obrazy a vzpomínky ze spodních vrstev. Naražené koleno se matce zahojilo, ale jinak se už nezahojilo nic. Chodila ve své části domu, pomýlená úpravami minulých čtyřiceti let, a hledala dům zašlých časů, tápala po zdech, kde před lety byly dveře nebo okno, bloudila zazděná ve světě, s nímž nesouhlasila. S tichým naříkáním obcházela zdi, za kterými čas uvěznil její mladost a lásku. Někdy se jí zdálo, že za zdí slyší život, který jí zazdili. Zaslechla hlas svého muže, dětské hlasy svých dětí. Potom bušila hubenou pěstí do zdi a volala zoufalým a láskyplným hlasem:

„Rudolfe! Rudolfe, prosím tě, otevři mi!“

Volala Rudolfova otce, nikoliv Rudolfa syna, ani dceru Marii. Jen málokdy si vzpomněla, že by jí mohly pomoci děti. Potom volala něžným a podivuhodně omládlým hlasem:

„Rudýnku, Maruško, oběhněte tu zeď. Já jsem tady. Maminka je tady.“

Nejživější bývala matka v noci. Bušení do zdí, nářek a něžný vemlouvavý hlas se nesl nočním tichem i do druhé části domu, kde dcera Marie bděla se široce otevřenýma očima vedle spícího muže, zmítána přáním matce pomoci i lítostivou jistotou, že jí pomoci nemůže. Zpočátku za ní chodila, ukládala ji na lůžko a domlouvala jí. Stará paní si dala říci a ulehla. Jakmile se Marie vrátila do ložnice, znovu se rozlehlo bušení a tvrdošíjná neumdlévající rozmluva s prchavými stíny. Úzkost matčina hledání se přenášela na Marii. Roztlouklo se jí srdce.

Na matčino noční bloudění si začala pomalu zvykat. Podařilo se jí i spát. Když ráno přišla za matkou, matka ležela, a jenom to, že byla oblečena, svědčilo o jejím nočním putování.

V té době poznávala matka jenom svoje vzpomínky. Živí lidé kolem ní jí připadali jako cizinci. Hledala východ z cizího světa.

Včera ráno přišla Marie jako každý den za matkou. Matka nespala. Ležela oblečená na posteli, dívala se na strop. Když dcera vstoupila do pokoje, obrátila k ní hlavu a zeptala se:

„Kolik je hodin?“

„Osm.“

„Odbila má hodina,“ řekla matka slavnostně.

„Ale maminko,“ usmála se Marie.

Dokud byla Marie malým děvčátkem, bála se matčiných slavnostních projevů. Matka jimi doprovázela vážné chvíle života. V takových chvílích dovedla způsobem, jakým slova pronášela, naznačit důstojnost okamžiku, který se vymyká všednosti a někdy i lidskému chápání, dovedla barvou hlasu vyzdvihnout spravedlnost a postihnout křivdu a uměla výčitku použít jako zdrcující zbraň.

Marie nikdy nezapomněla na patetický zpěv, který matka vtělila do dvou slov, když si krásná paní Mrázová dala pomoci a zaplatila za to životem. Ve dvou slovech, vyslovených pomalu a nadneseně, ožila tragédie všech pokolení ženského pohlaví:

„Ubohá žena.“

Jak Marie dospívala, všímala si, že to nejsou jen vážné životní chvíle, které nutí matku k slavnostním projevům. Matka používala patosu, aby drobným událostem dodala lesku a slavnostního rázu. Milovala svátky a slavení. Do nového kalendáře zapisovala všechna významná data rodiny a přátel. Když nebylo co slavit, označila za sváteční některý příhodný okamžik.

I toho rána se Marie domnívala, že matka chystá jednu z obvyklých slavností.

„Odbila má hodina,“ řekla matka znovu.

„Ještě dlouho ne,“ odpověděla Marie.

Po snídani se matka prošla po své části domu. Nebušila a nevolala. Snad poznala svůj několikatýdenní omyl. Ale touha dostat se na druhou stranu ji neopouštěla. Lehla si na chvíli, zase vstala a zavolala dceru.

„To už nevedou na druhou stranu žádné dveře?“ zeptala se.

„Ne,“ řekla jí dcera, „tady, kde je hledáš, nejsou.“

„Odbila má hodina,“ prohlásila matka.

„To jsi už říkala ráno,“ pokusila se dcera o úsměv.

Matka si navlhčila špičkou jazyka rty a jenom vážně a důstojně kývla hlavou. Prožívala sváteční okamžik.

V poledne přinesla Marie matce polévku. Zdálo se jí, že matka spí. Nepoznala hned, že je v pokoji s mrtvou. Potom vyběhla z pokoje s hrůzou prostých lidí, kterým se mrtvý nepohřbený člověk jeví vždycky jako nepřítel živých.

Okno v pokoji s mrtvou matkou otevřel teprve Mariin muž. A Parnel, když nyní pozoroval svou sestru oddělenou od světa peřinami, uvěřil, že ji do postele a do nemoci zahnala právě mrtvá, která pokojně odpočívala za zdí bez dveří.

Ach, ty sestřiny úniky. Dovedla se stáhnout v pravý čas a neomylně poznala, kdy může opustit svůj dobře volený úkryt.

Dost možná, že jí křivdil. Jako s tou příhodou s kukuřičným zrnem, s příhodou, za kterou sestra nemohla, a kterou si navždy spojil s ní.

Byl by se rád zabýval vzpomínkou na příhodu s kukuřičným zrnem. To, že si na ni vzpomněl, snímalo z něho kus spoluviny na všem, co se událo v posledních měsících.

Sestra mu nedopřála klid. Přešla znovu do útoku:

„Škoda, že jsi nepřišel včas.“

Mohl jí odpovědět, že přišel včas, a mohl jí také říci, že je zvyklý chodit naprosto vždycky včas, jak sama dobře ví. Copak nepřijel prvním vlakem, sotva dostal telegram? Místo řečí vstal a opět si zapnul plášť.

Sestra se ponořila hlouběji pod peřinu. Byly jí vidět jenom oči a slepené prameny vlasů stékající po čele. Pokoušela se uniknout ještě dál a hlouběji.

Vyšel z vlhkého tepla do syrového vzduchu předsíně. Odemkl si, vytáhl klíč a zamkl zvenčí klíčem, který našel pod rohožkou. Potom obešel dům, protože vchod do matčiny třetiny domu byl na opačné straně, ze zahrady.

Okno matčina pokoje bylo otevřené. Uvnitř, v šeru opuštěného prostoru, hořela vzpřímeným klidným plamenem svíčka. Na lůžko nebylo od okna vidět. Za rohem domu stál pod okapem sud s dešťovou vodou. Přes hladinu se napnula tenká slupka ledu. O dřevěnou zárubeň domovních dveří bylo opřeno koště a pod okny kuchyně se táhla v jinovatce kočičí stopa. Na okamžik podlehl Parnel představě, že matka vyjde ze dveří, aby se podívala, kdo přichází, jaký stín se jí mihl kolem oken. Pak vstoupil do domu. Tady ještě vzduch chutnal stejně jako v dětství. Ale chuť byla oslabená mrazivým vzduchem. Vnikal do příbytku otevřeným oknem v matčině pokoji a uléhal na všechno, co v teple vydávalo důvěrně známou chuť domova.

Matka ležela na lůžku ve stínu, který vrhala skříň. Matné světlo prosincového dne rozptylovalo ostré hranice stínů a předměty v pokoji nabývaly odhmotněnou měkkost. I matčina tvář se vznášela v šeru. Bledá, vážná, slavnostní. Přikryli ji do půli prsou prostěradlem, a jak se pod ním propadala do vyleželého důlku v matracích, ztrácelo její tělo tvar a mizelo v ploché bílé závěji, na jejímž začátku se rýsovaly jen špičky nohou. Ruce odpočívaly zkřížené na prsou. Z toho odpočinku, v němž se tajil počátek mizení, vyzařovalo uspokojení, jako když měla ve sporu poslední slovo.

Ať už on sám nyní poví cokoliv, matka všechno přebije svým mlčením.

Matčin pokoj. Ale kdysi to nebýval matčin pokoj. Patřil všem a nikomu. Tady si hrával na podlaze, když se venku setmělo uprostřed letního dne, tady na samém dně pokoje býval v bezpečí.

Červenec plný bouří. Stará višně v rohu zahrady ztratila při jediném nárazu větru několik silných větví. Vichřice vyvrátila i javor na konci ulice, blesky se koulely těžce a strop nebes pod nimi pukal.

V ztemnělé jídelně za zavřenými okny seděla s matkou její sestra Juli. Teta Juli, plavá, kyprá a veselá. Ale bouřka jí vzala smích. Bála se kulových blesků od doby, kdy do jejího bytu na Smíchově vletěl otevřeným oknem blesk a odřízl jí téměř nad hlavou skleněný lustr. S polekanýma očima vyprávěla Rudolfově matce už pokolikáté tu hrůzu a za okny lomcoval vítr višní a strom se vykupoval větvemi. Syn tety Juli, Oskar, jen o něco starší než Rudolf, měl jiné starosti.

Hrál si s Rudou na podlaze vedle v pokoji. Tenkrát stával uprostřed pokoje stůl s třemi židlemi, při stěně skříň, a přece tu zbývala ještě spousta místa. Od skříně ke stolu se prostírala pro chlapce pláň protínaná dlouhými škvírami mezi lakovanými prkny.

Prkenná lakovaná pláň se proměnila v bitevní pole. Ruda si rozdělil s Oskarem velikou krabici vojáků. Ostřelovali hrachem z malých děl zákopy, navršené ze stavebnice. Bouře venku obstarávala hluk bitvy. To ještě Oskar nevěděl, na čí straně bude za deset let bojovat a v které zemi. Válka na podlaze byla zábavná, a když začala nudit, dali se vojáci uložit do krabice a přikrýt víkem. Svět je jednodušší, dokud jej umíme přijímat jako hru.

Do předčasného soumraku se každou chvíli rozstříkl blesk a rozsvěcoval Oskarovu dlouhou a hubenou tvář. Laciný, je laciný, napadlo Rudolfa. Už tenkrát mu napadaly věci, s kterými si nevěděl rady. Proč by měl být Oskar laciný? Rozhodně byl drahý aspoň někomu, třeba své matce, tetě Juli, už proto, že byla vdova a měla jenom jeho. V tom ohledu mohl být Rudolf Parnel lacinější, protože měl rok starou sestru a jeho matka nebyla vdova. Slovo laciný ho tehdy napadlo, ale smysl toho slova pochopil až později.

Pojednou se Oskarova tvář rozsvítila neobyčejně silným fialovým světlem a ozvala se ohlušující rána. Sotva se Oskar s Rudolfem vzpamatovali, rozběhli se vedle do jídelny.

„To bylo docela blízko,“ prohlašovala matka slavnostně, „uvidíte, že to bylo docela blízko.“

„Jen jestli jsou zavřena všechna okna,“ starala se úpěnlivě teta Juli.

Rudolfova sestra spala ve svém košíku na kolečkách, blesky a hromy ji neprobudily. Byl jí rok a to je věk, kdy má člověk dost sil, aby si žil bezohledně po svém.

Rudolf zatoužil po matčině blízkosti. Dotkl se její ruky. Byla teplá, hladká a voněla cukrem a fialkami. Dodávala mu ztracenou jistotu. Dotkl se jí jenom letmo, aby Oskar neviděl. Nezdálo se mu dost mužné přiznávat se k jakékoli lásce. Projevem mužnosti bylo pohrdání. A právě v těch letech přetékal láskou. Právě proto bylo tak těžké se k ní přiznat.

Večer, před spaním, prožíval se zavřenýma očima báječné příběhy. Vynořovaly se v nich dívky s tvářemi nejhezčích spolužaček nebo slečen, které znal od vidění, volaly o pomoc a on, Rudolf Parnel, je vysvobozoval, snímal z nich úzkost a křivdy lehce jako nitky, aby nepoškodil jejich krásu. Druhého dne je potkával vysvobozené, lhostejné, zbavené záře, kterou jim propůjčovalo snění. V příbězích vysněných před usnutím se tajil kus matčiny touhy po spravedlnosti, její úsilí odstraňovat křivdy. Matka uplatňovala spravedlnost v jakémsi evangelickém zaujetí v tak nehorázné míře, že se dopouštěla ve jménu spravedlnosti nevědomky i křivdy. Její pocit spravedlnosti zahrnoval celý svět, Rudolfův se týkal jen trápených princezen, matka zachraňovala pravdu, její syn zachraňoval krásu. Ale jak si byli blízcí, když klečel na židli, lokty na okenním rámu, bradu v pěstích, a naslouchal matčinu zpěvu o lásce obětující vlastní srdce, zatímco za sklem vířily veliké vločky sněhu.

Parnel natáhl paži k matce přikryté prostěradlem a dotkl se dvěma prsty její ruky. Letmo, jako tehdy za bouřky v jídelně, před Oskarem a tetou Juli. Dotekem odemykal kus minulosti. Ale neměl čas pohroužit se do ní. Někdo zvonil.

Muž z pohřebního ústavu měl na sobě tmavohnědý zimník a jeho zavalitá pomocnice přišla v modrém plášti. Vypadali jako pár lidí, kteří si vyšli dopoledne na nákup. Rakev se nejdříve pokoušeli pronést do domu dveřmi. Několikrát se musili natáčet a zase couvat, aby se dostali aspoň s třetinou břemene do matčina pokoje. Zacouvali do matčiny kuchyně, aby zvládli ostrý úhel do pokojových dveří. Nepodařilo se jim otočit se tak, aby mohli projít. Musili se vrátit ven, na zahradu, a rakev vsunout do pokoje oknem. Dům odmítal rakev a matka nechtěla opustit dům.

„Prosím vás, podržte to –“

Zřízenec pohřební služby nepovažoval za vhodné pojmenovat rakev před pozůstalým. Jeho obličej vyjadřoval setrvalý stav soustrasti. Žena se živě rozhlížela kolem sebe.

Zatímco Parnel přidržoval rakev v pokoji na okenním rámu, obešli muž se ženou dům a vstoupili do matčina bytu ze zahrady.

Parnel spatřil zahradu přes černé víko se stříbrnými papírovými ozdobami. Zahrada zachovávala starý půdorys, a přesto vypadala menší než kdysi, sesychala se, scvrkávala se jako přezimující jablko. Stromy z ní odcházely, také jejich dny se naplňovaly. Ze stromů, které sázel otec, zbyl vysoký jasan a dvě jabloně. Když hloubil otec jámy pro jabloně, čím hlouběji zajížděl rýč, tím světlejší nabíral prsť, až to nebyla prsť, jen žlutý jíl. Oheň hořící ve středu země je nepochybně obklopen bělostnou vypálenou kůrou a to, co otec odkrýval, byl první pozdrav toho skrytého plamene.

Stará višně v rohu zahrady všechny přežila. Podivuhodný strom tu stál, už když se sem přistěhovali. Odkládal větev po větvi,

jako se člověk na dlouhé pouti
zbavuje po částech zbytečného nákladu.
Stále se musíme něčeho zbavovat,
abychom prošli útrapou a bouří
neporaženi a nevyvráceni z kořenů.
Vzdát se přebytečné větve,
to je životní moudrost stromů.

Muž a žena z pohřební služby uložili matku opatrně do rakve. Pohybovali se v tlustých kabátech obezřetně a lehce, jako by lůžko, skříň a stolek byly ze skla. Žena sfoukla svíčku. Zvedli rakev znovu na okenní rám.

„Podržte to, prosím vás –“

Parnel uchopil okraj rakve a čekal, až muž se ženou projdou vedlejší místností a chodbou a obejdou dům.

Dveře se zazdívaly, zdi rostly. Za otcova života i po otcově smrti. Démon neklidu nepřestával obcházet domem. Od Parnelova dětství vanul domem trpký pach vápna. Malý chlapec drhnul růžové střepy cihel na moučku a přihlížel otcovu příteli, panu Linkovi, jak vysekává ve zdi otvor a stírá z bílého kníru prach. Každé jaro bylo třeba probudit některou zeď ze zimního spánku. Dům kvetl svým způsobem.

Matka hledala před smrtí ve zdech staré dveře. Otec hledal v domě po celý život správný otvor pro nové dveře, aby jimi prošel tam, kam mu staré dveře nedovolovaly projít. Kusy nábytku stojící v místnostech nemohly po tolika přestavbách už opustit své čtyři stěny. A nakonec dům propustil matčinu rakev jen úžinou okna.

Parnel pomohl rakev vysunout po okenním rámu a v zahradě se jí chopili muž a žena. Nežli se Parnel dostal z domu, stáli s truhlou u zaskleného auta.

Parnel se ohlédl na dům. Starý přízemní secesní dům patřil k matce. Teď se spojení trhalo.

Je tomu víc než čtyřicet let, co otec s matkou tenhle dům koupili, aby téměř čtvrt století spláceli dluh. Často o domě hovořili jako o nezvedeném členu rodiny. Dům páchal nezbednosti. Někde vlhnul, někde praskal a někde nastavoval podzimnímu větru ústí nestvůrné píšťaly, která svým kloktavým úpěním budila spáče. Nezvedený člen rodiny. A teď se spojení trhalo.

Parnel vsunul muži do kapsy tmavohnědého zimníku spropitné. Muž spustil skleněný příklop, rakev uvízla na čas v autě. Člověk uvízne na čas v dětství, ale brzy se začne zmítat, protrhne síť a uvízne v dospívání, zmítá se, protrhne síť a uvízne v dospělosti. Matka už opustila síť domu. Vůz pohřební služby rozsvítil světla a pomalu se rozjel. Od domu starou důvěrně známou ulicí.

Dům od domu. Několik lidí vyšlo z domů a postávalo mezi černými kmeny javorů na ojíněných chodnících. Ale za živými vycházeli z domů a zahrad mrtví. Pan Luche, který kdysi bydlil v podkroví protější vily, přešlapoval s naleštěnou trubkou pod paží a váhal, má-li přiložit trubku ke rtům a naposled zatroubit, krásná paní Mrázová v šatech s módním zubatým lemem na sukni psala půvabně střevíčkem na ovrubník chodníku, netrpělivě, jako když čekávala svého záhadného milence, a byl tu uhlazený a nažehlený lékař Nostic, který měsíc před smrtí začal mluvit neznámou řečí, a postávala tu paní Berková, která se jednoho dne ztratila, a když ji přivedli domů, už do smrti nevěřila, že je doma, a stále přicházeli další a další, muži, starci, ženy i děti, vycházeli z domů před vrátka zahrad, živí se mísili s mrtvými, kývali se v mrazivém vzduchu jako ve větru a ten vítr odnášel pohřební vůz s rakví a s matkou.

Parnel se díval za vozem, dokud vůz nezmizel za rohem ulice, nejasný v prosincové mlze. Čím víc se vůz vzdaloval, tím víc se přibližoval Parnel sobě. Opatrně a pozorně. Byl křehký a rád by si byl o své křehkosti promluvil. Ale s kým?

Vrátil se do matčina pokoje.

Kde najít někoho, s kým by o své křehkosti promluvil, komu by se vyzpovídal? Čím víc se zabýval sebou, čím víc se přibližoval sám sobě, tím si byl svým jednáním méně jistý. Začínal vidět svět a sebe v něm v jiných souvislostech. Právě o té křehkosti, o příliš snadném rozpadu některých úsudků nemohl hovořit se svou ženou. Protože tohle všechno bylo spjaté s jeho matkou. A o matce s Helenou hovořit nemohl. Byl to jediný námět hovoru, kterého se nedotýkal. A pak tu byla sestra. Ale jaký by mělo smysl zpovídat se jí?

Někdy, nakrátko, měl dojem, že mu v těch těžko vyslovitelných věcech rozumí jeho dcera. Helena Trojská. Zaznělo to, jako když se někdo dotkne jedním prstem naráz dvou strun. V posledních třech letech jezdívala Helena Trojská každý podzim sem, do města, na hrob Parnelova otce a babičky. On sám si nemohl dovolit navštívit hrob a nenavštívit matku. Helena Trojská mohla. Když se vracela z podzimních výletů zpátky domů, zdálo se mu, že přináší s sebou něco z křehkosti, kterou dobře znal. Byla zranitelná na stejném místě jako on.

Parnel zavřel okno a pokoj se poznenáhlu naplňoval lepkavým pachem po lécích a bylo cítit i ohořelý knot svíčky. V šeru pluly na vlnách shrnutého prostěradla roztroušené růžové plátky bramboříku. Pojednou vletěl do pokoje, obklopeného zvenčí mrazem, barevný motýl. Vlétl do pokoje z krajiny léta, neuvěřitelně živý, oranžový a hnědý, vznesl se jako zjevení a zapadl za skříní.

V matčině pokoji se v zimě čas od času objevovali motýli. Ale bylo k tomu zapotřebí tepla v kamnech. Motýl ve studeném pokoji měl blíž k přeludu než ke skutečnosti. A přece jej Parnel spatřil ještě jednou, jak mdle zvedá oranžová a hnědá křídla, propadávaje se každým pohybem hlouběji a hlouběji, až se v šeru pokoje někde nízko nad podlahou rozplynul a zmizel. Ještě jednou prošel pokojem matčin sváteční hlas proměněný v barevný pohyb.

Nebýt motýla, který se rozplynul téměř u samé podlahy, nebyl by si Parnel ani všiml kapesníku přiskřípnutého dole ve skříni. Otevřel skříň, aby kapesník zastrčil a – zarazil se. Police ve skříni byly plné zmatku. Jak bylo možné vyvolat zmatek v těch několika kouscích prádla a obálek? V nejdolejší přihrádce, kde matka ukládala do krabice od mýdla korespondenci, stála nyní stará puklá kameninová váza a po krabici ani památky. Parnel znal všechny police staré skříně i jejich obsah nazpaměť. Matka dávala ráda za příklad svůj pořádek. Pořádek ve věcech, říkávala, znamená pořádek v hlavě. Došlo k tomu zmatku v posledním nešťastném měsíci? Nebo se ten zmatek rozrůstal už po celé poslední tři roky, kdy matku nenavštívil?

V druhé polici odzdola měla matka uloženo několik pouzder. V jednom uchovávala stříbrné pero ve tvaru brku, památku na cestu prastrýce do Palestiny. V jiném odpočíval na vyrudlém plyši dukát po babičce a v největším, bachratém odřeném pouzdře trůnily malé zlaté hodinky s dlouhým řetězem k zavěšení na krk. Pouzdro s hodinkami v polici chybělo. Ostatní pouzdra tu ležela, a jak se Parnel přesvědčil, prázdná. Navrchu hromádky starých punčoch spočívala obálka s nápisem Rodina. Parnel do ní nahlédl. Byly v ní fotografie. Některé fotografoval on sám v klukovských letech, když dostal od tety Růženy fotoaparát. Chtěl fotografie vrátit do obálky, a mezi prsty se mu připletl složený papír. Rozložil jej. Papír byl pokryt matčiným úhledným a dobře čitelným písmem. Četl:

Milý synu,

musím Ti napsat, co se mi přihodilo. Týká se to Tvé ženy. Včera jsem si vyšla do města a…

Parnel sjel očima na závěr dopisu. Dopis končil uprostřed věty.

„Tak dobře,“ řekl Parnel nahlas, složil dopis a vsunul jej s fotografiemi do obálky a obálku spustil do kapsy zimníku. „Tím si, maminko, nebudeme kazit tuhle chvíli.“

Pocit neobyčejné křehkosti ho neopouštěl,

jako by se v příštím okamžiku mohl roztříštit,
změnit svou podobu, rozložit se a složit znovu
v někoho jiného, v někoho, po kom v skrytu
tak dlouho toužil.

„Už odjeli,“ ohlásil sestře.

Zatímco tu nebyl, přestlala si lůžko a načechrala podušky za zády. Nyní víc seděla, než ležela. V ruce držela pohádkovou knížku. Způsob, jakým zvedla oči od knihy a jak sledovala jeho nepokojné přecházení, byl matčin. Zpytovala ho s naivně přeháněnou neúčastí. Okázalé neúčastenství bývalo součástí matčina nátlaku. Parnel slyšel v duchu matčin hlas, její slavnostní:

„Podívej se, a tak si dělej, co chceš.“

Matčina slova mu dopřávala svobodu jednání, ale její oči přetékaly zoufalým nezájmem, že neměl jako chlapec nikdy dost sil udělat něco proti její vůli. Teprve když zmužněl, přestal na něho matčin pohled působit.

„Chudák maminka,“ vysmekla Marie z knihy prst, kterým si zakládala stránku. „Z téhle knížky mi čítala pohádky, když jsem byla malá.“ Přejela si dlaní čelo.

Stál u dveří a nerozuměl sám sobě. Proč neodejde, co tu ještě hledá? Anebo nebyla matčina smrt řešením? Dá se vůbec něco vyřešit?

„Jsi přece můj bratr,“ zaslechl Marii.

„Ale?“ odpověděl jako v sebeobraně.

„Prosím tě, proč pořád stojíš a přešlapuješ?“

Zmatený tím, jak mu sestra připomínala matku, usedl a rozepjal si plášť.

„Odlož si,“ vybídla ho.

„Za chvíli musím na vlak.“

„To je spěchu. Podívej, takhle bude vypadat úmrtní oznámení. Josef ho už odnesl do tiskárny.“

Natáhla se pro kus papíru na židli vedle postele. Přijal papír jako stroj, který je nařízen, aby přijímal, co se mu podá.

Oznámení napsané Mariinou rukou hlásalo téměř úředně smrt paní Anny Parnelové ve jménu rodiny zastoupené dcerou Marií, synem Rudolfem a tak dále.

„A co vytisknou nahoru? Tady,“ ukázal Parnel. „Kalich?“

„To není důležité.“

„Víš přece, že matka byla evangelička.“

„Dneska se náboženství neuvádí ani do dotazníků.“

„Byla to stará paní a byla evangelička.“

Parnelovi se ulevilo. Prokazoval mrtvé matce službu. Alespoň byl o tom přesvědčen. Víra jeho matky nebyla jeho vírou, ale jeho sestra byla věřící. Bývala. Ještě před třemi lety prožívala onen druh náboženství, který se Parnelovi zdál nejméně stravitelný. Její Bůh byl bohem zákazů, a nikoliv bohem radosti.

„Ten kalich je matčina věc,“ řekl.

„Mýlíš se,“ nutila se do shovívavosti, „co se v rodině děje, týká se celé rodiny. Právě proto –“

„Já vím, tvůj muž si to nepřál.“

„Můj muž, můj muž. Já si dělám, co chci, rozumíš, kdybych nechtěla to, co chce on… Zato ty. Neuděláš nic, co ti Helena nedovolí… Ty mi chceš vyčítat muže…“ Nedala se zastavit, zasáhl ji na citlivém místě. Snášela doklady, aby mu dokázala svou svobodu. Takové doklady se přece vždycky najdou.

Vzpomněl si, jak tu byl naposledy. Vzpomínal na svoji poslední návštěvu.

Parnel jezdíval za matkou každý měsíc. Kdyby se ho někdo zeptal, proč za ní přestal jezdit, nedovedl by přesně odpovědět. A teď, když nežila, všechno ještě znejasnělo. Smrt posunula měřítka a vnesla mezi ně zmatek.

Poslední návštěva se neměla lišit od předcházejících. Ohlásil se dopisem, a proto se divil, když nenašel klíč od zahradních vrátek za sloupkem a musil zatáhnout za rukojeť, aby rozklinkal zvonek přivázaný na konci drátu. Sestřin muž se postaral o zazdění dveří mezi bytem matky a dcery, ale elektrický zvonek doposud nezavedl.

Vyšla Marie a odemkla mu. Když chtěl projít zahradou k matčině zadnímu vchodu, zadržela ho:

„Matka je u nás.“

I to bylo neobvyklé.

Matku našel v Mariině kuchyni, která byla dříve chodbou. Myla nádobí. Rudolf neměl rád, když matka myla u Marie nádobí. A matka to věděla.

„Mám mokrý ruce,“ řekla, „jak budu hotová, podám ti ruku.“

Vedle dřezu stála židle. Rudolf se na ni posadil, i když ho nikdo nevybídl. Tady, u dřezu, měl dojem, že sedí na matčině území. Přijel přece za matkou.

Sestra žehlila a uvolněné držadlo žehličky cvakalo jako za starých časů jeho dětství. Marie pokračovala v rozhovoru, Rudolf jej nemohl svým příchodem přerušit:

„… a v jídelně se zase objevili mravenci.“

„Máme září,“ řekla matka a opláchla talíř, „pamatuju léta, kdy vylézali už v červnu.“

„A ve sklepě byla myš. Ten dům mě utrápí.“

„Jedna myš,“ řekla matka, „stejně jste ji hned chytili.“

„O myších znám dobrou anekdotu,“ pokusil se Rudolf zasáhnout, „to vám jedna myš –“

„Celý otec,“ utírala si matka ruce do zástěry, „ten byl taky samá anekdota. Ještě na smrtelné posteli.“

Podala synovi osušenou ruku s pokřivenými prsty. V kloubech jí narůstaly oblázky. V dětství po té ruce toužil a také se jí bál. Nyní probouzela ruka soucit.

„A pod díru ve střeše jsem dřív dávala umyvadlo,“ vykládala sestra. „Teď jsem musila na půdu vytáhnout zicbád.“

Znal ten zicbád, tu sedací vanu, moc dobře. Kulatá vana z pozinkovaného plechu s vysokým plechovým opěradlem sloužila celé rodině pro sobotní koupele, dokud otec s panem Linkou nevyčarovali z jedné části zadního pokojíčku koupelnu. Matka sice naříkala, že se přepůlený pokojíček k ničemu nehodí, ale její nářek byl zbytečný, neboť do roka splynula druhá půlka pokojíčku s chodbou.

Otec si vymyslil, že pan Linka uřízne zicbádu opěradlo a že okrouhlou plechovou mísu zapustí na zahradě do země jako malé jezírko. O umělém jezírku dovedl moc vyprávět. Jak do něj zasadí lekníny, jak se v něm budou prohánět malé rybky a jak se k němu budou slétat ptáci, aby se napili. Hezké sny. Nikdy se neuskutečnily. Otec se neplahočil udýchaně za radostí. Radost navštěvovala jeho. Dařilo se mu jako košatému stromu, do jehož koruny rádi přilétají ptáci. Ale k tomu, aby se listnatá koruna naplnila zpěvem, je zapotřebí mít veliké bohatství větví, které míří vzhůru do volného prostoru, ať je obloha modrá, nebo zatažená mraky.

Matka se posadila na lavici, na místo, odkud měla přehled, a pohrávala si s okrajem zástěry. Tak si hrávají se zástěrkami malá děvčátka.

„Rudo,“ řekla nejistě, „možná, že byste se měli o dům starat oba dva.“

„Proč?“ zeptal se matky a sestry. On tu přece nebydlil. Nepřeháněla matka svůj cit pro spravedlnost?

„Proč?“ zeptal se sestry.

„Bože, bože,“ zpracovávala matka mezi konečky prstů zástěru.

„Nemluv před ním o Bohu,“ domlouvala Marie matce. „Ruda stejně v Pána Boha nevěří.“

Byla to sice pravda, ale použitá v tomto postavení pro Rudolfa neobyčejně nevýhodném, neznamenala pravdu, nýbrž ortel.

„Bůh přežije socialisty i komunisty,“ zaprorokovala matka.

Matčina proroctví! Zahleděl se na prošlapaný kobereček pod stolem a přestal mluvit.

Matka se zvedla z lavice a rázně vyšla z kuchyně. Měla pevný sebevědomý krok. Až do toho pádu v zahradě. Parnel vstal také.

„Snad nechceš jít za matkou?“ řekla Marie.

„Přijel jsem za ní.“

„Už jsi ji dost rozčilil. Dopřej jí trochu klidu.“ Marie byla andělsky laskavá ve svém pokrytectví.

„Ty jsi ji rozčilila,“ řekl a šel za matkou.

Dostihl ji na zahradě a šel za ní mlčky až do jejího pokoje. Najednou opět seděli tak, jak sedávali, matka u šicího stroje, on v křesle, zády k oknu, ale všechno bylo jiné.

„Byl jsi můj zlatý chlapec,“ řekla matka.

„Byl,“ řekl a zmocnil se ho vzdor.

„Můj zlatý, poslušný chlapec.“ Už zase zpracovávala zástěru.

Rudolfa začaly její řeči popouzet. Věděl předem, oč půjde.

„Jen to řekni rovnou,“ pospíchal na matku, „nedodělal jsem vysokou. A taky víš proč. V té době byly důležitější věci na práci.“

Čas od času míval s matkou tyhle rozmluvy a vždycky znovu se dal strhnout k netrpělivé a vzrušené obraně.

„Chm,“ řekla matka, „politika. Strana. To říkáš ty.“

Až potud probíhal rozhovor jako jindy. Ale tentokrát přišel úder.

„Já ti povím, jak to bylo. Nejdřív jsi opustil nás,“ tím myslila sebe a svou dceru, „a potom studium. A to všechno jenom a jenom kvůli ní.“

„Kvůli komu?“

„Kvůli Heleně.“

„Kvůli Heleně?“

„Nikdy nepoznala pořádný rodinný život. Sama s tetou –“ Tenhle argument Rudolf znal. Co následovalo, ještě nikdy neslyšel. Jako by se na něho sesula lavina matčiny spravedlnosti, spravedlnosti hlava nehlava, jakési nadspravedlnosti, která nepočítá s lidmi. Nebylo možné se přít, nebylo možné odporovat. Odkud se vzaly matčiny představy o Heleně a o něm? Nebyla historie, nebyly politické události, byli jenom dva lidé. Helena a on. V matčiných představách žila Helena jako její osobní nepřítel a on sám jako spojenec jejího osobního nepřítele. Zbloudilý a pomatený spojenec, kterého je třeba uvést na správnou cestu.

„Kdyby sis tenkrát vzal Olinku Berkovou.“

„Olgu?“

„Nepřeju ti nic jiného, jen abys byl s tou svou Helenou šťastný tak, jak si přeješ.“

Jakpak by ne, pomyslí si Parnel, tu píseň znám:

Ach, matko, má milá si ještě přeje mít
tvé srdce. –
                       Když chce tvá milá mé srdce mít,
jen si je vezmi, můj synu –

Jenomže matka se nepoddává, nevypadá ani trochu pokorně. Tváří se bojovně a její přání v sobě skrývá tajemnou vyhrůžku. Tajemnou jako každý odkaz do budoucnosti.

Když se své ženě svěřil jenom s několika matčinými myšlenkami z jejího vzrušeného monologu, s myšlenkami pečlivě vybranými, s těmi, které pokládal za bezvýznamné a málem směšné, s pláčem utekla do koupelny. Helena chodila plakat do koupelny a po pláči si dlouho umývala a prohlížela obličej.

Helenin pláč pokládal Rudolf za křivdu, které se matka dopustila na něm.

Přestal k matce jezdit.

Po půl roce jí napsal dopis. O poslední rozmluvě se nezmiňoval. Matka odepsala. Dopisovali si a dopisy měly zpravodajský ráz. Sdělovali si, že žijí, nenárokovali si lásku ani soucit.

Parnel postrádal závěr staré balady:

A hle –
Matčino srdce, co milence nes,
se zeptalo vroucně a něžně:
                       Neublížil sis, můj chlapče?

Roztržku s matkou nepřestával spojovat s Marií. Jakýkoliv úbytek matčiny lásky k němu byla její vina. Už tenkrát, kdy otec s velkou slávou, s květinami a praporky nad vchodem domu vítal matku s novorozenou dcerou.

Dům se naplnil ženami. Přijela babička, teta Růžena, teta Juli a přátelskou pomoc nabídla i paní Spitzerová, matčina známá. Pan Spitzer vyráběl lihoviny. Dával si říkat: pane továrníku, ale celá továrna měla jen dva pracovníky. Jeho a dělníka, který mu pomáhal míchat za studena rum. Ať jsi pán, anebo dáma, Leo Spitzer – značka známá. Spitzerovi byli Židé. Že je to vada, ukázalo se později. Když se Rudolfovi narodila sestra, udržoval svět jakžtakž staré způsoby. Teta Juli si ještě klidně sedla vedle paní Spitzerové. Tehdy ještě ano.

Všichni seděli pěkně pohromadě, matka, otec, teta Juli, teta Růžena, babička a paní Spitzerová, a mezi paní Spitzerovou a matkou seděl malý Ruda. Zaražený nadšením hostů nad sestřičkou a rozmrzelý svou přebytečností. Vrtal vidličkou v pečeném holouběti a tu objevil mezi nádivkou a masem zrnko kukuřice. Nemohl o tom pochybovat. Nabral zrnko na vidličku a ukázal matce temně žluté zrnko s bělavou hlavičkou.

„Podívej.“

„To nic není.“

„Kukuřice.“

„Buď zticha.“ Matka se pod stolem dotkla významně Rudovy nohy.

„Copak se děje?“ otáže se mile paní Spitzerová. Vzpomíná u svátečního stolu na narození svých dcer.

Matka se nezávazně usměje. Paní Spitzerová kuchala holoubata s tetou Juli a matka by si nikdy nedovolila ani jedné, ani druhé vytknout kuchařský nedostatek. Rudovi nejde o kuchařské nedostatky, jde mu o pravdu.

„A je to kuku-,“ vyhrkne. Matka mu přikryje ústa uprostřed slova. Vypadá to jako žert i jako políček. Zrnko kukuřice přitom spadne z vidličky a zakutálí se pod stůl. Ruda sjede bleskurychle za ním pod stolní desku. Sebere zrnko, a místo aby vylezl, zůstane sedět v důvěrném kruhu nohou. Nezvyklé prostředí mu dopřeje zapomenout na pokoření. Komu které nohy patří, poznává jen podle sukní. Nikdy ho nenapadlo, že má paní Spitzerová tak tlusté a teta Růžena tak tenké nohy. Babiččiny nohy byly jako oteklé. Vůbec neměly kotníky. Je v pokušení pohladit matčiny nohy, když se pod stolem objeví otcova tvář:

„Pojď nahoru, vystydne ti jídlo.“

S hekáním se uvelebí na židli.

„Ukaž,“ řekne matka a vezme potají zrnko kukuřice a schová je do ubrousku.

Ruda položí uraženě vidličku a přestane jíst. Nejíst znamená ohrozit si zdraví. A to právě zamýšlí.

Jak to jen bylo možné? Matka vždycky hovořila o pravdě vznešeně, nikdy neustávala pravdu oslavovat, a najednou nesmí před ní pravdu povědět. A proč? Vším je vinna sestra, kterou tady oslavují.

Nikdo mu nevysvětlil, že společenská úmluva nutí často pravdu ustupovat. Neznal tu spoustu úmluv, mezi nimiž se pravda pohybuje jako mezi křivými zdmi, mezi nimiž se opatrně proplétá, aby nenarazila. Byl příliš nezkušený, aby pravdě předpisoval pravidla. Domníval se, že pravidla předpisuje pravda.

Nikdo ho do jídla nenutí. Sedí nad holoubětem se zarputilým zoufalstvím v duši. Je bezmocný. Odmítáním potravy si před tolika lidmi okázale sáhl na život a nikoho z hodujících hostů to nezajímá. Vedle v pokoji leží v proutěném koši docela malý člověk a jeho nepatrnost je schopna naplnit všem přítomným hlavy a zbude jí ještě dost, aby se roztahovala po celém pokoji.

Od toho dne si neslibuje od sestry nic dobrého.

„Ubohá maminka,“ řekla Marie a sňala z rukávu fialového pyžama vlas. „Měli bychom si vlastně popovídat.“

„Tak povídej.“

„Týká se to nás obou. Tenhle dům –“ zkoumavě se zadívala na bratra.

Ještě že řekla tenhle dům. Tenhle dům byl jiný než otcův. Sestřin muž, Josef, miloval velké, plné stěny. Zazdíval otvory ve zdech s náruživostí. Velká neporušená stěna znamenala v jeho očích kázeň a pořádek bez trhlin a bez mezer.

„Tenhle dům –“ Rudolf neměl v úmyslu nějak jí pomáhat.

„V matčině pokoji byl zase motýl,“ řekl.

„V tom mrazu?“

„Babočka. Vždycky se tam líhly.“

„Jednou tam lítaly tři,“ řekla.

„Teď už jen jeden.“

Nebyla si jista, jak to myslil.

„Maminka měla do poslední chvíle všechno, co potřebovala,“ řekla.

„Všechno ne,“ zarazil ji, „ubývali lidé. I věci.“

„Myslíš tím snad, že jsem si něco odnesla? Copak vím, kdo se tam dostane? Hledal jsi snad něco ve skříni?“

„Ale ne. Všechno je stejně jinde, i dveře jsou jinde.“

„Jen počkej, Josef si vymyslil úpravy… Markétka dostane svůj pokoj…“

Sestra vykládala a vykládala, tvářila se důležitě a chvílemi měl Parnel dojem, že ho k něčemu přemlouvá. Nemohl se soustředit. Zaujal ho rám dveří. Rýsovala se na něm pod lakem stále ještě stopa psích drápů.

Jednou přišel otec ze zaměstnání se psem. S velkým černým psem se sírově žlutýma očima.

„Co mi to vedeš do domu?“ vyděsila se matka.

„Je to chudák,“ pohladil otec psa, „nemají ho kam dát, tak jsem si myslil, Anoušku, když jsi doma tak sama, aby ses nebála.“

„Bojím se,“ prohlásila matka, „ale toho psa.“

Druhého dne ráno putoval pes s otcem zpátky. A tu noc, než ho otec odvedl, pokusil se prohrabat svými obrovskými černými tlapami ven, na svobodu.

Marie vykládala, ale Rudolf se nedovedl soustředit na to, co mu povídá. Díval se na ni a pomyslil si: Marie povídá. Marie a on jsou pozůstalí. Říká se tomu přece tak. Jediní pozůstalí?

Jestliže člověk zemře v osmdesáti,
odchází ve znamení ubývání svého světa,
nová pokolení se dívají jinam,
a nakonec vymře jedno pokolení na celém světě.
Čím víc se od něho budeme vzdalovat,
tím víc bude v našich vzpomínkách žít naším životem,
ne svým.

A tady, za sestřinými zády, stávala stará skříň plná lahví. V tom roce, kdy byla obrovská úroda švestek, chystal se otec pálit slivovici. Opatřil si na švestky sud. Stával v rohu zahrady.

„Ach, Rudo,“ říkávala otci matka, „ty tvoje přípravy! Pak se máš k něčemu dostat.“

Otec nikdy slivovici nepálil. Sud se plnil dešťovou vodou a po hladině rejdil dlouhonohý stříbrný hmyz.

„Souhlasíš s tím?“ zeptala se Marie.

„S čím?“

„Prosím tě… to… jak zařídit věci s domem…“

„Ach tak.“

Vstal a podal sestře ruku. Uchopila ho za ni a v tom, jak mu ji stiskla, rozpoznal něco jako vděčnost. Nerozuměl tomu. Proč?

„Viď, že to půjde,“ dožadovala se.

Nevěděl, oč jde. Stiskl sestře ruku také. Pokládala to za souhlas a řekla:

„Věděla jsem to.“

Matka i Marie věděly vždycky to, co Parnel nevěděl. Nepřekvapovalo ho to.

Na chodbě, cestou k domovním dveřím, objevil otcovu knihovnu. Stála v jednom z výklenků, které v domě tu a tam zbyly. Sem ji tedy vystěhovali, na chodbu, do samoty, do zimy. Skříň se zasklenými dveřmi a žlutými záclonkami za sklem. Žluť se časem rozpadla ve světlou plísňovitou zeleň a dýhy kolem dveří odchlípil vanoucí čas. Připomínaly rybí skřele.

V zámku trčel klíč. Rudolf jím otočil. Knihy, pokácené a přeházené, tu stále ještě čekaly. Poražené vojsko překonalo první zoufalství porážky a rozhodlo se vytrvat do posledního dechu. Otec shromažďoval knihy s vášní hledače pokladů. Poklad mohl objevit v kterémkoliv svazku, a protože nebylo jasné, v kterém svazku je poklad uložen, stěsnával otec v policích stále víc knih. Romány, básně, knihy o všem možném.

„Ale, Rudo, nač tolik knih?“ potřásala matka hlavou. „Člověk nemá tak dlouhý život, aby je přečetl.“

„Copak vím, Anoušku, kterou z nich budu právě zítra potřebovat?“

Knihy jako záloha pro to, co přijde.

Za deštivých dnů půjčoval otec malému synovi klíč od knihovny, aby si šel prohlížet knihy. Klíč byl vzácnost. Drahocennost. A dnes nedbale zastrčen do zámku vydával svědectví o proměnách domu.

Ale jaký osud potkal jiné drahocennosti?

Kdykoliv Javorová ulice svlékla na zimu listí, obnažily secesní rodinné domy svá průčelí s upřímností, která jim neprospívala. Jak postupovalo dvacáté století ke svému konci, mizela nad okny kamenná obočí a popraskané štukové lilie, pnoucí se kolem oken domů, ustupovaly hladké omítce. Strohá účelnost zápolila s ozdobami neúprosně, Parnel si raději přál léto, aby zakrylo jizvy na omítce listím.

Z holé větve javoru se snesla prška jinovatky a potřísnila Parnelovi skla brýlí. Hledal po kapsách, čím by brýle očistil, a vzpomněl si, že mezi fotografiemi v obálce, kterou si odnesl z matčina pokoje, bylo i několik hedvábných papírků. Matka prokládala fotografie papírky.

Zalovil dvěma prsty v obálce a vytáhl papír. Byl to matčin nedopsaný dopis. Podržel jej v ruce, zalovil znovu a tentokrát vytáhl kousek hedvábného papíru. Očistil si brýle, ale matčin dopis do obálky neuložil. Nyní, když nebyl pod matčinou střechou a matka opustila dům i ulici, mohl si dopis přečíst.

Milý synu,

musím Ti napsat, co se mi přihodilo. Týká se to Tvé ženy. Včera jsem si vyšla do města a koho vidím? Tvoji ženu. Šla po protějším chodníku a samozřejmě

Tady dopis končil. Navyklá důkladnost přinutila matku napsat v záhlaví dopisu datum. Patnáctého července letošního roku. Několik měsíců před matčiným pádem. V červenci. To byl služebně v Brně. Ale Helena mu o nějaké cestě sem nic neříkala. Pokračoval spor, který s matkou měl před třemi lety? Bude pokračovat za hrob?

Představil si Helenu, jak s ní dnes ráno telefonoval. Byla to velmi živá představa. Doma Helenu vnímal méně, doma se stávala součástí rodiny, součástí prostředí, v kterém žili s odrostlou dcerou. Večer, když se u večeře utkávaly a protínaly starosti všech tří, ztrácela jeho žena obrysy, jako by se rozplývala. Když jí telefonoval, soustředil se jenom na ni a viděl ji před sebou velice přesně. Proto jí rád volal. Dokonce i nyní cítil touhu jí zatelefonovat.

Myslil na ni. Česala si před ním svoje stále ještě bohaté dlouhé vlasy, stáli spolu v těsném prostoru za vysokými regály naplněnými balíky látek, česala se rychlými pohyby, které odpovídaly její nepokojné a živé povaze, a v tmavých proudech vlasů jí praskaly neviditelné jiskry. Měl rád ty chvíle po zavření obchodu, kdy se mu občas podařilo zastavit se pro Helenu, aby ji doprovodil domů z práce. Chodívala poslední z krámu, přehlížela, jestli je všechno zamčeno a nekape voda, otvírala dveře do malého skladu, jestli je zhasnuto, a Parnel opřený o pult ji pozoroval, její pečlivé přebíhání, navyklé přesné pohyby. Ťukání podpatků, zrychlené jako tep vzrušeného srdce, v něm probouzelo vždycky znovu i po tolika letech lásku. Nakonec zhasla hlavní světlo a malá zadrátovaná žárovka na chodbičce vrhla do prodejny úzký žlutý pruh. Na jeho okraji bral Helenu kolem pasu a políbil ji. Byl to takový obřad anebo hra, na niž si oba zvykli, a nepamatovali si ani, kdy vznikla. Polibek měl chuť vlněného prachu. Jednou, rozčilen představou, že by se mohli v téhle temné, teplé jámě milovat, rozepnul Heleně zdrhovadlo na příliš úzké sukni. Na okamžik přestala vnímat, co se s ní děje. Pak se vzchopila.

„Prosím tě,“ vyvinula se mu a zapínala si sukni, „copak bych tu mohla zítra sedět v pokladně?“

Rozladěn neúspěchem, byl pln obdivu k něčemu, co nepokládal za důležité, ale co přesto pokládal za ctnost. Se smíšenými pocity pomohl Heleně zamknout zadní vchod.

Helena zachovávala, přes svou pohyblivost a živost, uvnitř v sobě přísný řád. Snad jej zdědila po staré tetě, která ji vychovávala, snad po své matce, kterou Parnel nikdy nepoznal. Nepamatoval si, že by z toho řádu někdy svévolně a lehkomyslně vybočovala. Vždycky měl u ní pocit stálosti, jistoty a bezpečí.

Parnel vytáhl z kapsy zapalovač. Svět by byl snesitelnější, kdyby člověk nosil těch pár nezbytností stále u sebe po kapsách.

Plamen vyskočil ze zapalovače na první stisknutí, jako by se nemohl dočkat, až splní svůj úkol. Parnel se dotkl matčiným dopisem ohně a s uspokojením sledoval, jak list papíru za postupující ohnivou čarou černá. Foukl do zuhelnatělých zbytků a poslední cíp dopisu upustil. Zbytek dohořel v klouzavém třepetavém letu a rozpadl se.

Parnel se zadíval na drobné zbytky černého popela na chodníku, už to nebyl dopis, ani zpráva. Zapálil si cigaretu a vydal se k nádraží.

A hle:
matčino srdce, co milence nes,
se zeptalo vroucně a něžně:
                        Neublížil sis, můj chlapče?

Odnášel si s sebou smutek. V dětství ho smutek děsil zvláštním způsobem. Říkalo se tehdy, že muž paní Mrázové umřel ze smutku. Dával si jako chlapec pozor, aby v něm smutek nestoupl k hranici, kdy lidé umírají.

Dům mladé vdovy, krásné paní Mrázové, stál v Javorové ulici jako dřív. Mezi okny se táhla puklina. Rozdělovala dům na dvě kry. Jedna stála v přítomnosti a druhá odplouvala do minulosti.

Tam, v minulém čase, se procházela mladá vdova po zahradě a zalévala konvičkou růže.

„Půjdeme ještě jednou okolo, jo?“ dožadoval se Božánek. Ve třídě místo násobilky psali pošetilá psaníčka. Stopovali ji. Krásnou paní Mrázovou a její milence. Možná, že muži, kteří ji doprovázeli, nebyli ani její milenci, a možná, že jich bylo víc.

Na svých toulkách po zdivočelých zahradách, na svých dobrodružných toulkách pronikl Ruda s Božánkem jednou až do samé blízkosti domu paní Mrázové ze strany rozpadlého plotu a bujících houštin zimolezu. Ani nevěděli, kde se octli. Dům mladé vdovy vypadal zezadu cize a zanedbaně. Jasné průčelí s růžemi se k šedivé neradostné stěně s ospalými okny nehodilo. A přece to byl rub jednoho těla.

Božánek strhl Rudu k zemi. Mezi trnitými větévkami civěli na okno. Zvolna se otvíralo a v něm se ukázala krásná paní Mrázová. Neskutečně bílá jiskřila na temném pozadí místnosti zasažena vířením slunečních paprsků v zahradě. Stála u okna nahá.

Malý Ruda se polekal, jako by on sám stál před krásnou vdovou svlečený. Ani nevnímal Božánka, který mu bušil rozčileně do stehna, aby ulevil svému napětí.

Paní Mrázová přistoupila k oknu ještě blíž a krátce se vyklonila do zahrady a rozhlédla se po obloze. Snad se ujišťovala, že pohoda potrvá a že si může obléknout nové šaty. Potom zmizela v hlubinách pokoje a bylo po všem.

Plížili se nazpět mlčky, a když vylezli na liduprázdnou ulici, mlčeli dál.

Od toho dne žily pro Parnela na světě dva druhy děvčat. U jedněch si jejich tělo uvědomoval, a ty druhé neměly tělo žádné. Neodvážil se připustit, že mají tělo. Tyto dívky miloval. Teprve časem obě skupiny splynuly a svět se pohnul k dospělosti.

Jenom matka se nehodila do žádné skupiny. Ostatní ženy byly ženy podle všech měřítek a rozměrů, dalo se o nich uvažovat jako o ženách v dobrém i ve zlém, jenom o matce takovým způsobem uvažovat nedovedl.

Parnel spěchá na nádraží, ale jeho myšlenky se vracejí zpátky. Stává se mu někdy, že vystoupí sám ze sebe a dívá se na sebe jako na cizího člověka. Tak tenhle člověk je Rudolf Parnel, zemřela mu matka, navštívil ji, a už zase utíká na nádraží. Jako když skončí divadelní představení a diváci pospíchají k šatnám a tlačí se k východu.

Ale nic neskončilo, všechno pokračuje tady i jinde, kamkoliv půjde.

Zpomalí krok a nádražní halou se už jen loudá. Byl by rád ten díl života uzavřel. Víko nedoléhalo. Měl by se vrátit do města a jednou provždy ten díl života uzavřít. Uklidit stůl.

Vlak stojí ve stanici.

„Nastupte si přece!“ Průvodčí nemá čas, vlak nemá čas.

Muž v černém zimníku prochází podél vagónů na samý konec soupravy, aby si prodloužil čas k rozhodování.

„Nastupte si přece!“

Parnel pozoruje sám sebe, jak se obrací k nástupišti, jak míří k nádražní budově a vychází ven před nádraží.

2
Milé staré město

Ve třicátých letech byl na hlavní ulici vedle nádraží dostavěn hotel Granada. Tou stavbou se městečko aspoň naoko přihlásilo k dvacátému století. Krychle, hrany a přímky, z kterých byl hotel sestaven, se pokoušely vnést do milého nepořádku hlavní ulice řád, hranatá strohost hotelu byla povelem k pořádku, k vyrovnání křivek, oblouků a výstupků na domech i cestách. Zůstalo při povelu. Domky, pamatující košíkářskou slávu města, si žily i dál po svém. A nezdržovaly se převlékáním ani později, když vstupovaly do druhé poloviny našeho století.

Otevřením hotelu se přesto počal pro městečko čas drobných plíživých proměn, byly to proměny nenápadné a uvědomoval si je jenom ten, kdo tu žil. Z velikých naleštěných skel hotelu blýskala do ulice zaklínadla velkého světa: dancing, bar, club. Nezaměstnaní, kteří se dříve houfovali na dolním konci hlavní ulice, se brzy přestěhovali před vrata hotelu v marné naději, že tu spíš najdou práci. Několik místních hostinců přišlo o stálé hosty. Zaplnili výčep hotelu Granada. Ve spolkové místnosti zahájil zasedání výbor agrární strany. A na parketu dancingu zářila o sobotách krásná paní Mrázová.

Nový čas vítězících mechanismů ohlásil malému Rudolfu Parnelovi a jeho spolužákům mechanický černoch před hotelem Granada. Figura v životní velikosti držela v jedné ruce tác s letáky, druhá ruka se komíhala kyvadlovým pohybem a zachycovala na ukazováček leták po letáku a rozdávala je. Černoch si vynutil uctivý odstup už vzhledem. Koulel očima a tvářil se, jako by měl v příštím okamžiku sestoupit z nízkého podstavce. Božánek se první zmocnil letáku, který černoch podával, bleskurychle jej popadl a bylo na něm vidět, jak je rád, že to má za sebou. Po něm se osmělovali i další. Ruda sáhl černochovi na zelenou livrej. Hotelový zřízenec Rudu zahnal a za chvíli odháněl všechny školáky. Přijel vlak a černoch měl rozdávat letáky dospělým, kteří se hrnuli z nádraží.

Tehdy posbírala nejvíc letáků Olga Berková a s nikým se o ně nerozdělila. Měla s Rudou stejnou cestu domů. Když zabočili do Javorové ulice a zmizeli spolužákům z očí, vytáhla Olga z hrstě letáků jeden a podala ho Rudovi. Nyní měl letáky dva. Jeden přímo od černocha, jeden od Olinky. Dával pozor, aby si je nepopletl. Leták sejmutý přímo z černochova prstu měl pro Rudu větší cenu.

„Jsi rád, že máš dva papírky?“ dožadovala se Olinka pochvaly.

Přikývl, ale nevěděl, co s nimi bude dělat. Sbíral známky, stanioly z bonbónů, obrázky letadel z dvacetníkových čokolád. Hotelový leták se nehodil do žádné sbírky.

„Ale co s nima?“ zamyslil se nahlas.

Olinka se zarazila. Pohodila hlavou:

„Každý by byl rád, kdyby měl tolik růžových papírků.“

„Proč by byl rád?“

„Proč? Pro slepičí kvoč.“

Když si teď Parnel na příhodu vzpomněl, musil uznat, že je v ní vysvětlen kus ženského názoru na svět. Jak se Olga podobala jeho dceři. Helena Trojská mívala také ráda to, co by měli rádi ostatní. A na ústupu vyhrávala nic neříkající průpovídkou. Ale jeho žena byla jiná.

Mechanický černoch před hotelem ohlašoval věk robotů, kteří budou pracovat bez pochopení pro míru věcí a bez smyslu pro hodnoty. Parnelova podvědomá dětská úzkost před živě vyhlížejícím neživým panákem se později proměnila v úzkostnou skutečnost, kdy živí lidé jednali jako neživé mechanismy.

Ať už nový věk přivál mechanického černocha před Granadu, anebo primitivní robot sám přivábil rozkývaným ukazováčkem složitý věk, který čekal za dveřmi, jisté je, že kyvadlovitý pohyb černochovy ruky odměřoval čas. Čas, který ovládal dospělé lidi. A projevoval se u nich skoro vždycky jako něco ztraceného.

„Nemám čas,“ říkávala Parnelova matka. Kam se jí ztratil?

„Tenkrát, to byl čas,“ povzdychla babička. Také její čas se rozplynul.

Jednou za rok přicházel do školy fotograf Dubásek s velikým deskovým aparátem. Dva chlapci ulehli do trávy a drželi z každé strany tabulku s krasopisně napsaným ročníkem třídy. Za ně si klekla řada spolužáků a spolužaček, za ty se postavili další a zadní řada stála na kladině. Nesměli se pohnout a Dubásek počítal nahlas expozici. Když Dubásek dopočítal, ptávala se ho Dubásková hlasem anděla strážného:

„Lumíre, a máš tam desku?“

„A vidíš, Andělko, nemám.“

Znovu vystupovali žáci na kladinu a znovu uléhali do trávy s tabulkou. Dubásek zasunul desku a spustil svoje počty. Čas plynul bezvýsledně i s výsledkem.

Čas kloval do zarezlé rolety zavřeného krámu na hlavní ulici. Překrývaly se na ní stopy písmen z několika dob. Nejčitelnější byl kudrnatý škraloup zvětralého laku, který skládal nápis: Araban. Tady na schůdcích stával pan Araban, obchodník se střižním zbožím, do fialova vyholený, s tmavou bradkou, podobný romantickým malířům, kteří se slávou začínají přibývat na váze. To o něm se povídalo, že v mládí utekl z domova s cirkusovou krasojezdkyní. Parnelova první láska, tajná a mučivá, byla také krasojezdkyně. Bylo mu sedm let, když tajil dech při cirkusovém představení. Na hřbetě bílého klusajícího koně se vznášela malá hubená holčička skoro nahá v oslnivém obláčku třpytu. Myslil na ni každý večer před spaním s usedavým steskem.

Jednou ho matka vzala na nákup do krámku, kam se vystupovalo po třech schůdcích. Pan Araban v krámě nebyl. Jen jeho krasojezdkyně. Těžce se pohybovala kolem pultu, tělnatá a dušná. Hbité byly pouze nůžky v jejích rukou. Parnel si ji nedovedl představit na koni. Čas bral i přidával.

Vedle Arabanova chátrajícího krámku vyrostla nová skleněná samoobsluha. Velkými výkladními skříněmi bylo vidět dovnitř na police a na nich všechno, co bylo k jídlu, dostávalo v obalech vzhled pestré nepoživatelné stavebnice. Tady býval Gutsmanův koloniál, kde se i ve dne musilo u pokladny svítit žárovkou a kde mouka a rýže a hrách byly vidět dřív, než sis je koupil. U Gutsmana radost kupovat, u Gutsmana chladí automat. Užitečné mechanismy. V krámě žlutá deska s otvory zalepenými papírkem. Píchneš malým šídlem do otvoru a dole pod deskou vypadne do misky barevná kulička. Za každou kuličku něco dostaneš. Za zlatou nejvíc. Celou bonboniéru. Zaplať korunu, píchni a vypadne kulička. Parnel tu promarnil všechny koruny, které mu darovala při jedné návštěvě teta Růžena. Zlatá kulička nevypadla nikdy. Nejvíc bylo modrých. Přejedl se laciné fondánové čokolády.

Neštěstí ve hře, štěstí v lásce, řekl pan Gutsman.

„Cože na tebe volali?“ ptala se Rudova matka a zachraňovala utíkající polévku.

„Že chodím s holkou,“ skoro vykřikl Ruda. „Mám přece s Olinou stejnou cestu.“

„S Olinkou? Ta je hodná. Nevšímej si jich.“

Zatímco čas dospělých je většinou čas ztracený, děti mají času dost. A dost času má i stará hlavní ulice. Kromě samoobsluhy v ní nepřibylo nic. Za zasklenými dveřmi knihkupectví chybí oválná, krátce ostříhaná hlava knihkupce Lányho a kudrnatá hlava jeho syna Božánka. O nedělích, kdy si vyšel knihkupec Lány s manželkou na procházku, pronikali Ruda s Božánkem v krámě tajně do regálů s knihami. Tajemství světa, dráždivě a nesrozumitelné, se jim před očima zvedalo ze stránek knih v policích tam nahoře až u stropu. A pak dobrodružný ústup z krámu, když se ozvou hlasy před domovními dveřmi. Knihkupec Lány nosí na klopě sokolský odznak. Nazdar, chlapci. Tady máte dvě pera Klaps. Malý černovlasý kudrnatý Božánek prodává za pultem s knihkupcem Lánym.

„Chlapec mi ušetří hodně času,“ libuje si pan Lány.

A co dělal pan Lány s ušetřeným časem? Asi ho ztrácel. Nikdy ho neměl dost. Aspoň si na to stěžoval.

Vedle knihkupectví visela na zdi vývěsní tabule s plakáty. O volbách byla polepena odshora dolů. Ruda se loudal s Božánkem ze školy a Božánek cestou svědomitě loupal ze sloupů a plotů malé volební plakátky s červeným oslíčkem. Oslíček měl na sobě nápis: Já ještě volím marxisty. Plakátky vylepovali fašisti, to Božánek věděl, a věděl také, že fašisti nejsou marxisti. Ale Božánkovi nešlo o fašisty, Božánkovi šlo o ty malé červené oslíčky. S bezstarostným zpěvem: fašistíí, šlafistíí, strhával z vývěsní tabule vedle krámu oslíčky a pečlivě je ukládal do kapsy. Dokud se na něho nevrhli dva mládenci z fašistické mládeže. Řvali na něho a pohlavkovali ho až na schody knihkupectví.

Parnel se tehdy vzmohl jenom na jediný zděšený výkřik:

„Pomóc!“

Ale měl příliš slabý dětský hlas. Nemohl nic zastavit. Čas se valil dál.

Mechanismy se daly do pohybu. Automaty podobné lidem a lidé podobní automatům. Věk hledal míru a nenalézal. Věk, ten veliký neznámý prostor.

Socha svatého Floriána doposud lila kamennou vodu na kamenný oheň. Domy a místa byly úly, z kterých vyletovaly lidské tváře, třepetaly se jako motýli v matčině pokoji, stavěly na odiv některý záblesk nebo barvu, rozpouštěly se, mizely a zapadaly. Ani když zkameníš, neznamená to, že si udržíš neměnnou podobu. Svatému Floriánovi chyběla ruka. Ta odpočívající, která nezalévala požár. Jako by v překotném čase bylo příliš smělé odpočívat. A třeba jen jedinou rukou.

Ještě tu kluci opravují plakáty na vývěsní tabuli. Začerňují zuby rozesmáté slečně a najádě na bulharské pláži přikreslili knír. Cáry nejisté, neobratně črtané ve spěchu, ale s nadšením vynálezce, který netuší, že vynašel něco, co před ním dávno vynalezli jiní. Ach, co je nám do těch, kteří vynalézali před námi! Toto je náš osobní vynález.

Jednou jsem se jako malý chlapec zmocnil otcova plnicího pera. Tehdy jsi, maminko, psala blahopřání tetě Juli a někam jsi odběhla. Vylezl jsem na židli a usilovně jsem vláčel špičku plnicího pera po papíře ochmýřeném jarním sluncem. S rozkoší jsem sledoval nepokojnou vlasovou čáru vytékající z hrotu pera. Šla babička do městečka, koupila tam dvě vajíčka. Opravdu se mi povedlo kolečko? V rostoucí zpupnosti tvoření jsem se propadl do křehkého mlsání trávovitých čar. A tak jsi mě přistihla.

Svým svévolným počínáním jsem ti poskytl příležitost slavnostně zvýšit hlas. Provinil jsem se dvojím způsobem. Bez dovolení jsem se zmocnil takové věci, jako je plnicí pero. A mohl jsem tu věc zničit. Druhý způsob provinění byl těžší. Snažila jsi se věci zachovávat, šetřit je. Zachovávání věcí ustalovalo čas, zadržovalo jeho plynutí. Dokud trvaly věci, trval i člověk.

Ale otec řekl jenom:

„No, bože…“

Pro něho poškození věcí nebo i jejich zkáza nikdy mnoho neznamenaly. Věci, ať celé, nebo ve střepech, byly jen dlažbou, po které šel život k svému cíli. Nové a nové otvory do zdí, aby bylo kudy projít. Jenomže někdy se člověk novým otvorem někam dostane a někdy tím otvorem něco mizí.

Parnel stoupal po schodišti a vydrolená zrnka písku mu sykala pod podrážkami. Šumění orlích perutí. Čas. U tety Růženy stávaly na prádelníku hodiny s ciferníkem stíněným perutěmi zlatého orla. Kdykoliv se vyslovilo slovo čas, představovalo si dítě zlatého orla. Orel mávne perutěmi a ze dne se stane noc, mávne perutěmi znovu a z noci se stane den. Kdyby čas byl jen střídání světla a tmy. Orel mává křídly a ve vzbouřeném větru se přemísťují lidé, neúprosné vanutí přemísťuje i srdce v nich. Putující srdce hledá svou polohu.

Parnel stoupal po vyšlapaných pískovcových schodech do prvního patra. Barokním domem postupovala vlhkost ze sklepů do přízemí. V době Parnelova mládí se vlhkost držela v přízemí u podlahy. Vanutí času ji vyhánělo výš a výš. I schodiště vydechovalo vodu.

Knihkupectví v přízemí musili zavřít. Knihkupec Lány se toho nedožil. Cvičil ještě na jedenáctém sokolském sletu v Praze. Při nástupu mužů se zhroutil. Zavolali lékaře, ale smrt byla rychlejší než lékař.

Teď bydlila nahoře v patře paní Lányová s Božánkem, s jeho širokobokou plavovlasou ženou a dvěma plavovlasými kluky. Božánek, magistr zdejší lékárny, znal všechny lidi ve městě. Četl zrádnou stránku jejich těla i duše. A paní Lányová věděla vždycky něco navíc.

Do lékárny se Parnelovi nechtělo. Vzduch prosycený sušenými bylinkami, tinkturami, stísňující chutí ztraceného zdraví. Hořká lepkavost léků, která naplnila matčin prázdný pokoj, jakmile tam dneska zavřel okno.

Na nejtemnějším místě schodiště, kam už nedopadalo světlo z průjezdu a kam ještě nedorazilo světlo z pavlače, klopýtl, a jen tak tak, že se zachytil zábradlí. I zábradlí bylo vlhké. Dům byl nemocný, potil se.

Pavlač zazářila ostrým zimním světlem a nabídla výhled do sousedního dvora. Hospodářská usedlost za zdí byla už zčásti zbourána. Kdysi tu hospodařili Šoltysovi, rodiče Parnelova spolužáka, nežli je odtud vyhnala velká voda krize. Na konci války se sem přistěhovala německá rodina odněkud z Rumunska. Všechno už byla minulost. Z chlévů zbyl půdorys a stodola ukazovala prázdná žebra krovu.

První dveře na pavlači patřily Arabanovům. Za horkých letních nedělí sedávala mohutná bývalá krasojezdkyně před dveřmi svého bytu ve skládacím lehátku, pozorovala vrabce na střeše a tvářila se přívětivě. Její oči za silnými skly byly naplněny neskutečným svitem. Parnel v nich tušil tesklivý odraz reflektorů dávného cirkusového šapitó. Její muž jí nosíval k lehátku limonádu.

„Tak co, chlapci,“ obracel se k Rudovi a Božánkovi, „ještě jste nevynašli perpetuum mobile?“

Druhé dveře patřily Lányům. Mosazný štítek Lány s ozdobnou vlnovkou pod jménem odolal všem změnám. Jména otců doprovázejí syny.

Parnel stiskl tlačítko zvonku a hloubkou bytu se rozběhlo drnčení.

Zazvonil znovu. Nic. Nikdo.

Vedlejší dveře byly bezejmenné.

Stiskl tlačítko u nich.

Těžkopádné kroky uvnitř bytu donutily cinkat sklenice a vrzat nábytek. Mezi dveřmi se ukázala obrovská stařena. Ztěžka oddechovala.

„Promiňte,“ řekl, „Lányovi –“

„Až po pátý,“ vpadla mu stařena do řeči. Dveře neotevřela o nic víc, než bylo třeba. „Po pátý,“ sdělila ještě jednou s neskrývanou zlomyslností.

Přibouchla dveře. Schovala se za průzorem ve dveřích a jistě ho nespouštěla z očí. Slyšel její těžký dech až na pavlač.

Tak po páté.

Mlha nad sousedním dvorem se otevřela. Prostor, širý prostor. Kdy tu naposled zatoužil vznést se z pavlače nad město? Tady stavěli s Božánkem velikého papírového draka. Věční vynálezci. Usmyslili si, že se k draku připoutají provazy a snesou se z pavlače přes vysokou zeď na Šoltysův dvůr. Pro začátek aspoň to. Tady sušili papírovou nestvůru ulepenou lepidlem.

Naštěstí jim krátkozraká paní Arabanová zachránila život. Prošlápla draka.

Ach, mám snad zemřít v těchto zdech?
Jak toužím, toužím po křídlech…

Zpíváš mi, maminko, balady, které tak často začínají povzdechem. Ach. To slůvko předjímá už zklamání. Počítala jsi se zklamáním. Jak jinak. Při tvém přesně rozplánovaném dni se nedalo všechno dodržet a splnit, jak sis přála. A pak ty záležitosti, které se ti docela vymkly. Moje studium na univerzitě a to, že jsem se oženil s Helenou. Otce zklamání přepadávalo náhle, nikdy s ním nepočítal. Nesl je snad proto hůř? Třeba tenkrát, když přijeli provazochodci –

Provazochodci. Senzace. Město si jich užilo v těch dobách málo. Obchody střídaly své pány jen lenivě. Živnost se dědila z otce na syna. Po starém řezníkovi Bognerovi nastoupí jeho syn. Stálost si hověla v hnízdech. Ke stálosti patřili dokonce i nezaměstnaní.

Vzhůru na náměstí! Tmavomodrý večer vpochodoval do parku s hudbou a světlomety. Moje malá sestra ovšem nesměla chybět. Otec ji vedl za ruku. Také výsledek tvého evangelického rovnostářství. Rozdělovala jsi požitky s tvrdošíjnou spravedlností mezi oba sourozence. Ale jaké to byly požitky? Marie se stejně nedívala na provazochodce. Čárala si větvičkou do písku cesty. Co se dělo nahoře, to ji nezajímalo. Co se děje dole, je zajímavé, viď, Marie.

Svíral jsem fotoaparát, dar tety Růženy. Stále jsem doufal, že se mi podaří vyfotografovat něco neobyčejného. Ukládal jsem si úkoly nad možnosti. A moje neobyčejné záběry měly nakonec stejný osud. Proměňovaly se ve zmatenou směsici bílých a černých skvrn.

Vysoko mezi stožáry překračovali lidé v bílých trikotech oslnivými tanečními kroky hranice zemské tíže, létali z hrazdy na hrazdu. Otec z nich nespouštěl oči, zapomněl i na cigaretu, kterou držel mezi prsty. Ti roztančení bílí ptáci tam nahoře jistě ztělesňovali otcovu touhu po volnosti, sen o pohybu bez překážek. A pak přišlo zklamání.

Jeden z provazochodců, tak lehce se rozsvěcujících a pohasínajících na stříbrném laně, jako by chtěl otci dokázat, že není pohybu bez překážek. Chybně vykročil a zřítil se z lana do sítě natažené mezi stožáry. Náměstí se rozvlnilo.

„U toho nemusíme být,“ prohlásil otec. Nebyl to odchod, byl to útěk. A otec k němu dal povel. Pospíchal s námi kolem známých, zběžně je zdravil, jen aby se co nejdříve dostal z náměstí.

Ohlížel jsem se cestou pustými ulicemi. Nad střechami ještě jasně mžilo z reflektorů.

„Pojď zpátky,“ dožadoval jsem se. Copak jsem mohl otce pochopit?

„Je pozdě.“ Jindy pro otce pozdě nebylo.

„Jsem ospalá, nevidíš?“ vyzvala mě Marie na souboj.

Pokračoval jsem v chůzi s hlavou obrácenou dozadu. Náhle reflektory zhasly a věž radnice se rozpustila ve tmě.

„Už zhasli,“ povídám.

Ale otec se ani neohlédl.

„Tak jaké to bylo, povídejte,“ vítala jsi nás.

„Jeden tam spadnul z provazu,“ hlásím.

„Spadnul?“ podivíš se. A hned dodáš: „To se dalo čekat. Tak jak že to bylo?“

Otec ti nastaví pravé ucho. Levé mu vynechávalo. No, bože, vykládal, slyšel jsem v životě dost. Nemusím přece slyšet všechno.

„Lidi by měli mít křídla,“ řekne.

„To by to dopadalo,“ odpovíš mu, „ach, to by to dopadalo.“ To tvoje: ach.

„Mysleli si, že jsou andělé.“

„Andělé,“ opakuješ po otci. Pro tebe je samozřejmé, že se ten provazochodec zřítil. Nejvyšší anděl se vždycky zřítí. A opravdu se pádem proměňuje ve svůj opak? Zdá se, že ano. Střežme se raději andělů. Střežme se křídel.

Tenkrát jsem vůbec neporozuměl, o čem mluvíte. Pro mě byla andělem Olinka Berková. Tolik se podobala andělu z obrázkové knížky. Ačkoliv byla moje spolužačka.

Olga. Nemohu ji vypustit z příběhu, který se týká matky, Heleny a mě. Orel mává křídly nad ciferníkem hodin, přemísťuje lidi i srdce.

„Kávu?“ volá na mě přísně dívka za stojanem s dorty.

Cukrárna ve Školní ulici dostala novou velikou výkladní skříň, ale i nové okno poskytuje starý známý výhled na přízemní stavení.

Bydlil v něm kdysi pan řídící a za stavením se prostírala rozlehlá zahrada s altánem.

„Kávu?“ Krám je prázdný a moje návštěva vyrušila dívku za pultem z dopoledního odpočinku. V chladném slunci se třpytí desky tří nových stolků. Vyberu si jeden.

„Kávu. A silnou. Dvojitou.“

Sykot vřelé vody a vláčné zdlouhavé pohyby dívky u kávovaru mě odvádějí od vzpomínky na zahradu s altánem. Pohyby čerpané z bohaté zásoby únavy, ruka plující vzduchem pomalu a těžce ke krabici s cukrem, to mi připomíná domov. Helenu Trojskou. Moje dcera se dovede také pohybovat neuvěřitelně pomalu. Pomalost si vynahrazuje náhlými záchvaty spěchu. Kdo ví, snad je v tom nějaká zákonitost. Možná, že pomalost těchhle mladých je jenom reakce na spěch a neklid starší generace, jejíž spěch se neustále zvětšuje a neklid nabývá rozměrů stihomamu.

Dívka mi nese kávu, a přestože se ke mně blíží s ospalou pomalostí, podařilo se jí vylít kávu na podšálek. Ty Heleno Trojská! Neomluví se, jen si utrápeně vzdychne a vrátí se na svoje stanoviště za stojanem na dorty. Sedne si tam a spí s otevřenýma očima. Mechanická loutka.

Vracím se k Olze a k mechanickému černochovi před hotelem Granada. Tenkrát. Válka už byla zaseta, i to, co přišlo pak, všechno bylo zaseto, ale ještě nevzrostlo. Tenkrát, když mi Olga darovala leták a poprvé mi projevila svou přízeň.

Dům pana řídícího mě pozoruje úzkými okny. Oči údivu. A za nimi zahrada s altánem, kde se zkoušejí básničky na besídku.

Mohutný bělovlasý pan řídící rozdává listy s rozepsanými básničkami.

„Čtěte!“

Irma Spitzerová čte vysokým hláskem.

„Jen hezky pomalu, jen hezky vyslovovat.“

Janík se stydí, čte jako z čítanky a zapomíná klesat hlasem. Jenom Olga přednáší s přesně odměřenou dávkou citu, klade důraz na slova podle smyslu věty a dává si záležet:

„Vlaj, prapore červeno-modro-bílý, vlaj…“

Mezi laťkoví altánu se dere šeříkový průvan a ohýbá listy s básničkami. Olga kývá vyzývavě nohama v bílých ponožkách. Pod stolem to není vidět. Přijímám výzvu a také rozhoupám nohy. Při každém zhoupnutí se dotkneme špičkami sandálů.

„Čemupak se směješ?“ ptá se pan řídící. „Čti, jsi na řadě.“

Olga přestane kývat nohama a chytí se dlaní za ústa. Zavadím pohledem o její oči a začervenám se. Proboha, snad si nevšimla, že ji obdivuji?

Čtu z listu strakatého sluncem a stínem, zadrhávám, přeříkávám se. Bláznivé úsilí zaskvět se mi zauzluje jazyk. A nikdo mi nepřichází na pomoc. Pan řídící se zamyslil a nesleduje řádky. Prokoktávám se pouští a obloha je plná očí. Spaste mě!

Orel mává křídly. Kde asi v té chvíli běhala Helena? Holčička skákající přes švihadlo. Až kam tě dovedou začátky. Začátky začátků. Začátky začátků začátků.

Helenu viděl Parnel poprvé, když jí bylo jedenáct a jemu třináct.

Neděle začala jako všechny červencové neděle, stín a slunce se houpaly v zrcadle a na stropě pokoje, vrabci se hašteřili na jabloni, kterou si oblíbili. I ptáci vedou spory o svou větev na stromě. V dálce zastřeně duněl po mostě vlak.

Teta Juli přijela s Oskarem už ráno. Opouštěla v létě Prahu ráda. Veselá teta Juli. Neobvyklé bylo jen, že tentokrát přivezla Rudovi velikou bonboniéru. Teta Juli jinak nic nevozila. Za ta léta to už vypadalo jako zásada a nikdo se nad tím nepozastavoval. Zatímco Juli nedávala nic, otcova sestra, teta Růžena, dávala vždycky a hodně. Obě tety byly vdovy. Teta Juli cítila svoje vdovství jako křivdu a s trpkostí hovořívala o letech, která s předčasně ztraceným manželem ještě mohla prožít. Teta Růžena nesla své vdovství pokorně, nikdy nehovořila o tom, co mohlo být, ale s radostnou vděčností mluvila o letech, kdy ještě měla manžela. V tetě Juli bloudil duch vzpoury a výčitek a nepřestával se dožadovat lepšího údělu. V tetě Růženě neustávalo svítit světlo lásky, světlo rozptýlené a měkké, které nevrhá ostré stíny.

Ruda byl darem tety Juli tak překvapen, že se vzmohl na poděkování až za chvíli. Teta odpověděla blahovolně:

„Ať máš na tetu památku.“

Odpověď zněla záhadně, bonboniéra byla památka velmi prchavá. V tetině odpovědi se ozvalo něco, co Rudu mátlo. Něco jako věštba.

A pak se už události řítily ke svému konci. Zprvu neznatelně, jako by jejich dychtivý úprk zadržoval smířlivý a milosrdný modrý den.

„Jakpak ti dupou králíci, Rudolfe?“ zahájila teta Juli rozmluvu s otcem. S vlídnou ironií městského člověka, který mluví s venkovanem.

Otec chodil celé ráno po zahradě bos a obul se teprve na matčino naléhání těsně před příchodem tety Juli. Ze svého venkovanství si nic nedělal.

„A co mniši, Rudolfe, co mniši?“ smála se teta Juli.

Pojišťovna, v které otec pracoval, měla kanceláře v bývalém klášteře.

„Opat ještě opatuje. Nevyměnili ho,“ odpověděl otec.

Teta horlivě pokyvovala hlavou, až se jí rozkývaly plavé prstýnky vlasů po obou stranách plných tváří:

„Vymění vám ho, vymění. Už to nebude dlouho trvat.“

„Aleale,“ podivil se otec.

„Je na čase moc věcí vyměnit. Zavést pořádek.“

„Copak o to,“ zabručel otec.

Teta vycítila z jeho slov nedůvěru a chtěla něco povědět, ale vtom se ujala slova matka. Kdyby to nebyla udělala, bylo by možná došlo ke srážce už dopoledne. Matka si všimla, že Ruda rozbalil bonboniéru a že s Oskarem netečně a zapomenuti pojídají čokoládové bonbóny pěkně jeden po druhém. Výběrem se nezdržovali.

„Chlapci,“ zavolala na ně, „bude oběd, už toho nechte.“ Vstala a na odchodu do kuchyně se dotkla sestřina ramene: „Taková drahá bonboniéra.“

Teta se zasmála:

„Ty doby, má milá, kdy jsem neměla monajs, ty jsou chvála bohu pryč. Od zítřka se živím jenom čokoládou a jižním ovocem.“

„A dneska si dáš s námi kachnu,“ řekl otec.

„Nono,“ ohradila se teta, jako by jí někdo bral kachnu z talíře. „Snad na tebe taky zbyde.“

„Co jsi říkala?“ naklonil se k ní otec. Uměl svou nedoslýchavost zneužívat.

Když se matka vrátila z kuchyně, stál otec s tetou Juli u cementové kašny umístěné v koutě pokoje. Kašna byla mistrovské dílo otce a pana Linky. Cementová mísa se čtyřmi lvími tlapami spočívala na kroucených nohách zapuštěných do podstavce tak mohutného, že by unesl daleko těžší náklad než mísu s květináči. Asparágus a pelargonie přepadaly přes okraj mísy a lví hlavy vystrkovaly šedivé cementové čenichy mezi řasnatou zelení.

„Není to hezké?“ hlásila matka už od dveří, jakmile uviděla u kašny tetu Juli s otcem. „Můj nápad.“

„Úplně mi to připomíná lepší společnost,“ řekla teta.

„Jen by to ještě chtělo něco pestřejšího,“ položila si matka v zamyšlení ukazováček na dolní ret.

„To mi připomíná moje nové plavky,“ řekla teta. „Úplně kvetu.“

„Ale ne. Tobě se nějak vede. Snad jsi nevyhrála?“

„Víš, co říkal dědeček?“ čechrala si teta v zátylku svůj plavý účes. „Tak dlouho se chodí se smeknutým kloboukem, až ti do něj nadělí.“

„Aleale,“ podivil se otec a zapálil si cigaretu.

„Prosím tě, nekuř před obědem,“ požádala ho matka. Oběd byl pro ni něco jako zasvěcení. Mnoho věcí se před ním nesmělo dělat.

„Jenom půlku,“ omlouval otec svou kuřáckou vášeň.

„Zkrátka,“ vynutila si teta opět pozornost. „Vystřídala jsem místo. Teď jsem konečně oceněná. Konečně.“

„To bys měla poradit Rudolfovi,“ řekla matka.

„To je to, najít včas správné místo. Ale včas,“ zdůraznila teta svoje štěstí.

Matka se podívala tázavě na otce.

„Uvidíte, za pár let bude všechno jiné. Možná už napřesrok,“ řekla teta.

„Já vím. Hodža sestaví zase novou vládu,“ rozkašlal se otec a šel k otevřenému oknu, aby oklepal popel cigarety na záhonek pod oknem.

„Můžeme si o tom popovídat,“ nabídla teta.

„Po obědě,“ zabránila matka už podruhé roztržce. „Po obědě.“

Oběd probíhal ve znamení odpoledního výletu k řece. Z hladiny okurkového salátu se stříbřila řeka a vůně vlhkého písku dorazila odněkud až sem, ke stolu.

Toto odpoledne bylo poslední z dlouhé řady odpolední, kdy Ruda s rodiči a sestrou, s tetou Juli a Oskarem navštěvovali písečnou pláž na ostrově mezi rameny spěchající řeky.

Teta si přiťukla na nos krůpěj opalovacího krému a přilepila na hřbet nosu lístek utržený z nejbližšího keře. Bála se, aby jí nenaskočily na nose pihy. List na nose se zdál Rudovi směšný. Oskarovi list nevadil a teta si nikdy z nikoho moc nedělala. Co se jí líbilo, bylo hezké, co jí chutnalo, bylo dobré. A co jí nebylo k smíchu, nebylo směšné. Postrádala schopnost vystoupit ze sebe a podívat se na sebe cizíma očima. Nikdy ze sebe nevystoupila. Nakonec se jí to stalo osudným.

Ostrov, na který se dali převézt pramicí přeplněnou výletníky, měl dvě pláže. První se říkalo U Tří topolů a druhé Lido. Nikdy se nemohli s tetou Juli dohodnout, kde je to lepší. Jestliže se usadili U Tří topolů, vzpomínala teta, jaké to je asi dneska na Lidu. Jestliže se utábořili na Lidu, uvažovala nahlas o výhodách pláže U Tří topolů.

A tak rozprostřeli kostkovanou deku na koupališti U Tří topolů. Kabinu si nenajímali, převlékali se ve vrbičkách. První se šla převléknout do plavek teta. Když z křoví vyšla, řekla matka:

„Juli.“

Co matka dovedla do toho jména najednou vložit! Obdiv, opovržení, které jí vnucovala její evangelická ctnost, i závist, která se probouzí v každé ženě, spatří-li na druhé ženě něco výjimečného. A plavky tety Juli byly výjimečné a odvážné i pro takovou rozlehlou pláž, kam se sjížděla Praha a kde bylo vidět ledacos.

O těch plavkách se pak doma hovořilo ještě po letech, staly se součástí legendy o tetě Juli a tím se pozvolna vytrácela z paměti jejich skutečná podoba a přežívaly pouze jako něco ztřeštěného, co si teta Juli přece jen a přese všechno neměla dovolit. Rudovi utkvěly ve vzpomínce vlastně jenom barvy těch plavek. Ostrá žluť, nebezpečná zeleň a jistý odstín modře, disharmonický s oblohou, proti níž se teta zjevila nad rodinou, která posedávala na dece a zbavovala se bot a ponožek.

Teta počítala s ohromením.

„Koukáte, co,“ zasmála se krátce, „to také není na Labe, to je zrovna pro Riviéru.“

Když se potom teta koupala, prohlásil otec matce, že ty plavky určitě patří do moře jako ochrana proti žralokům.

Zatímco se teta koupala, vrátil se Oskar s limonádou. Koupil ji u kabin od velkého Janíka, který se snažil v sezóně vydělat na všem. Matka pokládala pití zelené opalizující limonády za marnotratnost. Nosila s sebou v tašce termosku s malinovou šťávou. Ale v Oskarovi žila duše hýřila a požitkáře. Míval i takové řeči.

Rudu znovu a znovu uchvacovalo Oskarovo světáctví. Oskar byl jen o rok starší, jenže jaký je to rok, jestliže v něm Oskar načerpal tak mocnou převahu nad Rudou?

Obě pláže odděloval hustý porost vrbového proutí, olší, topolového mlází, akátů a bříz. S tlamou mezi ratolestmi odpočívala ve stínu větví auta, vydechovala dusné benzínové páry, gumu a lak a tiše se potila olejem. Oskar s Rudou obcházeli zemdlená vozidla pokrytá mlhou prachu, určovali značky, obsah válců a předháněli se v odborných posudcích. Hlouběji a hlouběji pronikali do houštin a rozhrnovali větve, které se za nimi opět uzavíraly. Za stěnou mladých olší stála žlutá pragovka a v ní spatřil Ruda krásnou paní Mrázovou. Seděla na zadním sedadle v plavkách, téměř celou ji zakrývala nahá záda muže. Mužovi nebylo vidět do tváře, zato tvář mladé vdovy tonula v slunci s očima obrácenýma do lásky. Neviděla nic z toho, co se dělo kolem auta.

„Pojď pryč,“ zašeptal Ruda.

„Jo, to známe,“ ocenil Oskar zkušeně situaci. Obešel vůz. Ruda se dal na ústup. Sešli se za stěnou z olší.

„Co blázníš,“ vyčetl Rudovi Oskar. „My přece nic neděláme, tak co se bojíš?“ A za chvíli dodal: „Ten chlápek mě stejně neviděl. Koukal na něco jinýho, ty blázne. Mě náhodou vůbec nezajímá, kam koukal. Chtěl jsem jenom vidět tu pragovku zezadu, víš?“ Ještě chvíli mlčel, a právě když se jim zabořily bosé nohy do písku pláže na Lidu, podotkl jako mimochodem:

„Všechny jsou stejný.“

„Některý jsou ale jiný.“

„Co s holkama?“ řekl Oskar a dlouze se rozhlédl po pláži, kde se hemžil nepokojný pestrý dav, blaženě upachtěný starostí o svůj odpočinek. „Stejně bude válka,“ prohlásil.

„Proč by byla?“

„Protože musí být,“ řekl Oskar s převahou, proti které se nedalo nic namítat, jestli se nechtěl Ruda vydat Oskarovu posměchu.

Šli spolu napříč Lidem mezi pískovými hrady, nahými dětmi, v oparu opalovacích krémů a pleti zahřáté sluncem, mezi kyblíčky se zteplalou vodou a listy novin žloutnoucími v úpalu, mezi proplétajícími se báječně lenivými rozmluvami. Parnelovi se zdála válka nesmyslná, tady, kde voda, slunce a obnažená těla vracely svět do zapomenuté polohy ráje. A svět ji přijal a hověl si v té poloze.

„Ahoj, kluci!“

Olga Berková ležela na písku s Mášou a Irmou Spitzerovou. Děvčata ležela na břiše, nastavovala slunci záda a mžourala proti obloze.

„Ahoj,“ řekl Ruda.

„Pojďte s náma do vody,“ pozvala je Olga.

„Máme na práci důležitý věci,“ řekl Oskar.

Ruda, přemožen Oskarovým vážným tónem, přikývl.

„No jéje, vy jste důležitý,“ odhadla je Irma.

Oskar se už nezdržoval a šel dál. Ruda se za ním rozběhl.

„Až to uděláte, přijďte,“ křikla za nimi Máša. Všechna tři děvčata se dala do smíchu. Ruda zčervenal a předběhl Oskara.

„Co máme důležitýho na práci?“ zeptal se ho.

„Nic,“ odpověděl Oskar klidně.

„Mohli jsme s nima do vody.“

„Počkej. Nech je. Přitáhnou samy.“

Nepřitáhly. Zato paní Berková s paní Spitzerovou si udělaly výlet z Lida na koupaliště U Tří topolů, aby navštívily Rudovu matku. Oskar a Ruda obešli ostrov podél vysokého břehu, vylámaného jarním přívalem. Vrátili se teprve po návštěvě obou žen.

Teta Juli stála v písku vedle deky, oslňovala žlutí, zelení a modří, plavé vlasy měla v nepořádku, jak pohazovala hlavou, a v obličeji byla zarudlá až do fialova. Matka stála u protějšího konce deky, vzrušenými, trhavými pohyby si hladila černé plavky hned na bocích, hned na břiše, a mezi oběma sestrami seděl v písku otec se zkříženýma nohama a pomáhal malé Marii v hloubení písečné studny.

„Já tu nemusím být,“ prohlašovala Juli se zlostnou vznešeností.

„To nemusíš,“ řekla matka a přemáhala slzy.

„Půjdu,“ oznámila stroze teta Juli.

„Jdi si,“ řekla matka. „Jdi si,“ řekla co nejslavnostněji. Dostala se ve svém boji za spravedlnost někam, odkud nemohla couvnout.

„Oskare, jdeme,“ zavolala teta Juli, popadla tašku a šaty a zmizela ve vrbičkách.

„Co je?“ rozhlížel se Oskar.

„Tvoje matka ví moc dobře, co je. Může ti to vysvětlit po svém,“ řekla Rudova matka s lítostivou hrdostí.

Když se Juli vrátila převlečená do šatů, zmizel v křoví Oskar. Nežli se Oskar převlékl, stály obě sestry mlčky, každá na jedné straně deky. Otec nepřestával malé Marii pokojně hloubit studnu.

Poslední slova tety Juli byla:

„Oskare, jdeme. Sbohem.“

„Sbohem,“ řekl otec.

A sotva teta Juli s Oskarem zmizeli v ohbí pěšiny, klesla matka na deku a začala plakat.

„Rudolfe,“ dožadovala se otcova svědectví a utírala si hřbetem pěsti oči, „Rudolfe, řekni, no řekni sám.“

„Dobře jsi jí to pověděla,“ uklidňoval ji otec, „velmi dobře, Anoušku.“

„Mně je zle, mně je hrozně zle,“ vzdychala matka.

Co se přihodilo, musil si Ruda sestavit z útržků a dohadů. Matka o roztržce nerada hovořila a otec jenom mával rukou.

Paní Berková s paní Spitzerovou přišly za matkou a teta Juli ustoupila, aby nemusila paní Spitzerové podat ruku. Podala ruku jenom paní Berkové. Rozmluva mezi ženami vázla. Teta Juli mlčela. Návštěva se brzy rozloučila a teta opět paní Spitzerové nepodala ruku.

Po odchodu paní Berkové a Spitzerové odsoudila matka Julino chování a Juli se ostře vyslovila o Židech.

„Jakýpak Židi,“ řekla matka, „to jsou Spitzerovi.“

„Vždycky jsi byla naivní,“ smála se pisklavě teta Juli.

Spor nabyl síly i šíře. Teta Juli zapletla do hádky árijce a indogermánskou rasu. Otec ji opravil:

„Snad indoevropská rasa.“

„Indogermánská,“ vybuchla teta Juli a rozvinula složité rodinné vztahy, vyčetla matce německého dědečka, který by se v hrobě obrátil, jen tak bokem se otřela o český šovinismus a uvedla Židy v souvislost s ponížením Německa.

Teta Juli byla sečtělá a byla živým dokladem toho, že vědění nemusí bezpodmínečně vést k poznání. Na závěr sporu se teta Juli udeřila do prsou a vyznala se:

„Já jsem, moji milí, Němka, a nejsem žádná Židovka.“ Vyznání víry provedla v českém jazyku. To otec nikdy nezapomněl ocenit. Oskarovi připravil osud zcela zvláštní překvapení. Toho nádherného červencového odpoledne byl však ještě mír a měl vydržet rok a pár měsíců.

Matka po útěku tety Juli, jinak se její ústup snad ani nedal nazvat, neměla na pláži stání a začala přemlouvat otce a děti k návratu. Než se s nimi dohodla, dorazilo na pláž vzdálené hřímání. Rodinnou bouři měla završit skutečná bouřka. O důvod víc vrátit se domů. Někdy se příroda postaví na naši stranu, jako by vytušila naše rozpoložení. Matka pokládala hřmění za svého spojence. Prohlásila:

„Ani to nebe se na to už nemůže dívat.“

Touhle slavnostní větou se matka rozloučila s koupalištěm. Rodina se přidala k dlouhému průvodu lidí, který se přeléval přes luka k přívozu. Ruda se stále ohlížel, jestli někde neuvidí Oskara nebo plavou ondulaci tety Juli. Zmaten zážitky nedělního odpoledne nastoupil po matčině boku na pramici. Jak převozník zabral bidlem, Ruda se zapotácel a klopýtl o něčí tlumok. Obličejem padl na záda nějakému děvčeti.

„Au,“ obrátila se k němu. Byla o něco menší než on a přidržovala si na hlavě slaměný klobouk. Zvedal se vítr.

„Promiň,“ zakoktal Ruda.

„I nic,“ řekla a už si ho nevšímala.

Večer před usnutím, když se znovu procházel za zavřenýma očima po pláži, připletla se mu mezi Olgu, Mášu a Irmu tvář cizí dívky z pramice. Pamatoval si jen její veliké hnědé oči. A pak na ně zapomněl.

To děvče na pramici byla Helena.

Čím víc, maminko, přemýšlím o roztržce mezi tebou a mnou, tím méně jí rozumím. Tehdy, s tetou Juli, bylo všechno srozumitelnější. Nedovedla ses smířit s trhlinou, která protínala svět. Rozdělený a stále znovu dělený svět lidí popíral tvoji prostou víru v jednotu všeho a všech. A přes tvou vůli nedopustit dělení, táhly se všude hranice. Otec hovořil o sytých a nenasycených. Pan Linka o fabrikantech a dělnících. Babička o katolících a evangelících. Teta Juli o Židech a árijcích. Svět se podle ní dělil také na Čechy a Němce. Svět s neúprosně rozděleným vesmírem. I při provazochodecké produkci zářilo souhvězdí obchodníků na náměstí jinde než mléčná dráha nezaměstnaných.

Trhlina vedla i rodinami.

Třeba ti dva bratři. Malý Janík a velký Janík. Se synem malého Janíka jsem chodil do školy. Velký Janík neměl děti a neměl ženu. Ale měl spoustu žen.

Když v Gallově továrně propouštěli, propustili nejdřív malého Janíka. Starý Galia také dělil svět. Na komunisty a nekomunisty.

Velký Janík se dal k agrárníkům. Dostal správcovství plovárny a vydělával na pestrých limonádách. Na podzim hlídal městské aleje a v zimě vybíral na kluzišti. Jenom na jaře byl nezaměstnaný. Z vlastní vůle. Na jaře mu rozkvetla velkolepá doba, kdy to, co v minulém roce vydělal, utrácel po hospodách. Po celý rok bydlil ve víkendové chatě na břehu řeky. Na jaře se chata stala neobyčejně živou křižovatkou jeho prchavých lásek. Městské paničky přijímaly novou služku se slovy:

„A velkého Janíka si nevšímejte.“

Tak se nová děvčata seznámila s Janíkovou pověstí dřív než s cestou ke kupci. Vyhýbaly se pokušení tím, že mu podléhaly.

Malý Janík k nám někdy zašel na kus řeči s otcem. Sedali v koutě zahrady, za zády sud, v kterém dešťová voda utopila sen o slivovici.

„S bráchou to jednou špatně skončí,“ říkával malý Janík.

Ale prozatím, když se potkali, pokřikoval na něho velký Janík i přes ulici, vyvaloval na něho oči zakalené od piva a ťukal si na čelo.

Trhlina vedla i rodinami. A byla vidět z obou stran. Jenže trhlinu mezi tebou a mnou jsi viděla jen ty. Moje trhlina to nebyla.

Parnel si rozkládá na stolek v cukrárně hrst fotografií. Ty z matčiny skříně.

Tady jsou všichni ještě pospolu. Matka, teta Juli, otec, Oskar a malá ochmýřená skvrna. To je Marie. Rodina před výbuchem. Před dělením světa. Teta Juli doposud nezbohatlá, ve svých starých pruhovaných plavkách. Jak byl na tenhle záběr pyšný. Všichni jsou pěkně zaostření, až na Marii. Jakpak by ne. Marie.

Jak asi bylo matce, když si prohlížela fotografie? Nezatoužila aspoň jednou jedenkrát napsat mu do dopisu něco jiného, než jaká zima panovala v devětadvacátém roce? Ale v přísné, logicky srovnané soustavě matčiných hodnot nezbývalo místo pro náhlý objev, báječnou náhodu, natož pro zázrak. V tom nebyla ani trochu po babičce. I poslední nedokončený matčin dopis se drží houževnatě logiky. Viděla Helenu ve městě, na druhé straně ulice. Pro matku žádná podivuhodná náhoda – připusťme, že by opravdu při své krátkozrakosti přes ulici dohlédla – jakápak náhoda? Spíš řízení, nevyhnutelný důsledek přečinu, kterého se v jejích očích dopustila synova žena.

Tady máme babičku. V tmavých šatech a světlé zástěře. V ruce drží nůž. Zachytil ji, když šla na zahrádku uříznout trochu petržele. Babička se usmívá netrpělivě, v kuchyni se jí vaří v hrnci polévka. Polévka je už dávno snědena, ale babička neustává spěchat s nožem v ruce pro petržel.

Malý Ruda nevycházel z údivu, jak dovedla babička rychle měnit místo. Setkal se s ní v kuchyni a hned zase v pokoji. Vyšel na zahradu a babička už odřezávala na záhonu kopr. V kuchyni sekala babička cibuli a jen Ruda došel k jabloni, mihl se mu kolem hlavy stín. Babička. Trhala zase maliny. Od té příhody babičku podezíral, že se umí vznášet ve vzduchu. Křídla, křídla!

„To mi, babi, vysvětli –“

„Psst,“ babičce cuká v koutcích úst, „zázraky se nevysvětlují. Zázraky tu jsou. Abychom věděli, že žijeme, každého z nás musí potkat nějaký zázrak.“

A nepotkal jeho, Rudolfa Parnela, také zázrak? Náhoda, řekl by Rudův otec. Řízení, řekla by matka. A všechna ta slova označovala jednu skutečnost. To, že se nakonec přece jen sešel s Helenou. Po všech těch oklikách. A přese všechno.

3
Bakus

A tady ho máme na obrázku. Bakusa. To jméno pro něho vynašel Božánek, třídní křtitel. Bacchus, starověký bůh vína, Bakus, s důrazem na druhé slabice. Kus. Nové jméno vyjadřovalo mnohem víc než to, které zdědil. Nostic. Jiří Nostic. Pryč s Nosticem! Ať žije Bakus! Bakus stál na začátku příběhu s Helenou.

Vyfotografoval jsem ho před tamaryškem u domu s věží. Stojí tu na slunci a přimhuřuje oči s dlouhými neskutečně světlými řasami. Visí mu před očima jako pavučiny. Mohlo by se povědět, že mžourá do slunce, jenže to byl jeho zvyk. Mhouřil oči i ve stínu. Stojí tu rozkročený, vytáhlý, ospalý, s oblým břichem pod flanelovou košilí. Košili má rozepnutou a límec shrnutý k jedné straně. Jeho vzhled byl trvale postižen nějakým nedostatkem. Už první den vstoupil do třídy s uzlem kravaty posunutým pod límec košile.

„… a upravte se,“ vyzval ho profesor.

Bakus se mohl upravit jen na chvíli. Lhostejnost k tomu, na čem si jiní zakládali, v něm působila jako magnetická síla, znovu a znovu mu posunovala uzel vázanky, rozepínala košili na břiše, lhostejnost mu ztrácela knoflíky na rukávech saka a třísnila měkké manžety košile.

„Je vám špatně?“ zeptal se ho profesor.

„Není.“

„Tak udržujte laskavě rovnováhu.“

Bakusovo kymácení vyjadřovalo lhostejnost. Staral se o vlastní myšlenky a věnoval se jen tomu, co ho zrovna zaujalo. Ale tím se dal doslova pohltit.

Tamaryšek, u kterého Bakus stojí, je pozůstatek staré zahrady, která patří k domu s věží. Dům najal Bakusův otec, lékař Nostic. Odtud vycházel každý den za svými pacienty, jakoby z krejčovského salónu, kde ho právě vycídili a vyžehlili do podoby staršího růžolícího pána s bílými vlasy na skráních. Do uzlu vázanky mu vetkli perlu, tečku za dokonalou větou.

A ten dům s věží! Nejpodivnější ze všech podivných domů v Javorové ulici. Ověšený štukovými věnci a stuhami vysílal k nebi okrouhlou věž, v které se točilo kamenné schodiště. Rozmarný a marnotratný bože secese! V patře při ústí točitých schodů vedly dveře do Bakusova pokoje. Okno v pokoji mělo tvar kruhu useknutého nahoře i dole. Za ním se zvedaly v zeleném vlnobití štíty domů, a kdo vtiskl hlavu do samého oblouku okna, spatřil i pyramidovitý vrchol hotelu Granada. Za jasného dne se ukázal na obzoru modrý stín. Starý park lázní Růžodol.

A ještě jednou Bakus na fotografii. Na náměstí před obchodem s gramofonovými deskami. Vedle něho stojí Pazdírek. Pazdírek o půl hlavy větší než Bakus a Bakus o rok starší než my všichni ve třídě. Když Bakus vstoupil do naší slavné sexty, bylo místo jen vedle Pazdírka, Pazdírku, Pazdírku, pročpak jste nezůstal na statku své matky a nestaral se raději o rodnou líchu, proč jste dal přednost vědám, které vás očividně sužují? Tolik latinář. Pazdírek samozásobitel s nepřerušeným přísunem i za války.

Bakus se k němu vsunul do lavice a Pazdírek se zakuckal. Pil mléko z láhve, a jak podával Bakusovi ruku a chtěl něco povědět, zaskočilo mu. Zrudl a Bakus ho začal na přivítanou zvolna a uvážlivě bušit do zad. Jakmile se Pazdírek přestal svíjet a dusit, zalovil v aktovce. Vytáhl kus salámu, přeťal jej svým úctyhodným nožem, větší díl si nechal a menší podal Bakusovi. Jako by si s ním připíjel na bratrství. Bakus strčil celý kus salámu do úst i se slupkou. Pazdírek sledoval chvatné žvýkání Bakusových mohutných čelistí, polekán znesvěcením pokrmu, který rychle a bez slávy a poct mizel. Pohyby Bakusovy brady se zrychlovaly, ujížděla mu trochu doprava. Jídlo Bakusa zdržovalo. Rád vydatně jedl, ale rychle, aby měl čas na něco důležitějšího. Oblékání a jídlo, takové malichernosti!

Máša se naklonila k Pazdírkovi přes uličku:

„Přišel ze Slovenska.“

„Jo?“

„Musili se odstěhovat.“

„Jo?“

Ani Mášu, ani Pazdírka nezajímalo, že Němci právě zaútočili na Holandsko, Belgii a Lucembursko. Byla to pro ně jenom zpráva mezi zprávami. Dějepis byl příliš neosobní. O dějiny jsme se hádali s Božánkem, Janíkem a Šoltysem u tabule. S křídou v ruce.

Bakusa a Pazdírka jsem vyfotografoval v září. Nebo v červnu? Rozhodně na konci nebo na začátku školního roku. Bakus má totiž sváteční kostkovanou kravatu a není neděle. Obchod za nimi je otevřen a Pazdírek si nese obálku s gramofonovou deskou. Jistě s Inkou Zemánkovou. Byl ztracený, jak ji slyšel zpívat. Kluci, držte mě, ať nevlezu do gramofonu! Bakus jenom vraštil obočí. Přehrával si vážnou hudbu. Až na jednu výjimku.

Helena mi tvrdí, že si dobře pamatuje to odpoledne, kdy jsme ji s Bakusem stopovali. Vždycky popoběhla a zase zpomalila. Uniknout, nebo neunikat? Chodila o dvě třídy níž než my. Stopování byla jen taková hra, nikdy jsme ji nepokládali za nic vážného. Helena. Nějaké štíhlé děvče nám předvádí, aniž to ví, svou taneční chůzi, své kaštanové vlasy, své hnědé oči, když se nenápadně otáčí. Nějaká Helena. Zmizela nám v domě na náměstí, kde byl v přízemí obchod s gramofonovými deskami.

„Tak co je?“

„Mlč, člověče.“ Bakus zůstal stát a stál a stál. Propadl se do sebe. Amplión nad vchodem do obchodu vyhrával. Zákazník si uvnitř dával přehrát desku. Konečně se dostal ke slovu zpěvák:

„Sám s děvčetem v dešti,
sám, hlava mi třeští…“

Po náměstí hnal vítr před sebou slunce, suchá stébla trávy z parku a rozdrcenou slámu. Bakus kýchl.

„Tuhle desku musím mít,“ povídal a vrhl se do obchodu. Oceňoval jsem Bakusův smysl pro vtip i odvahu, s jakou uskutečňoval často velmi podivné nápady. Netušil jsem spojitost mezi deskou a Helenou – a byla to Helena z pramice, jen o pár let starší, tak jak děvčata stárnou: od sandálů k stále vyšším podpatkům.

„Budu si ji přehrávat,“ mával Bakus deskou, „přehrávat od rána do večera a myslet na ni.“

„Na koho?“ Prostě jsem nevěřil, že naše nevinné stopování může takhle skončit.

„Člověče,“ odpověděl mi, „ta je úplně jiná.“

Byla. Jenomže mně chybělo to, co měl Bakus. Bystrozrakost.

Bakus měl ve svém pokoji kufříkový gramofon na kliku. Jak něžně tenkrát nasazoval přenosku, ani s Beethovenem tak nezacházel. Začalo to a nemělo to skončit. Bakus seděl na válendě, otevřel sodovku, upíjel malými doušky – zvláštní druh požitkářství – a nábožně naslouchal. Ztratil se do sebe.

Bakus měl hodně vlastností po otci, to musím přiznat. Než doktor Nostic usedl k jídlu, zapnul gramorádio a pustil si desku. Pečlivě si hudbu vybíral. K snídani hrával Bacha, v poledne romantiky a večer Beethovena. Malé změny si dovoloval podle toho, co bylo k jídlu. Vybíral hudbu, jako znalec vína vybírá k humru chablis a ke zvěřině červené burgundské.

Ale to, co u otce zvyšovalo pohodu zažívání, se proměnilo u syna ve vášeň. Pro mě dost nudnou.

„Jak to můžeš poslouchat? Pořád a pořád.“

„Já neposlouchám,“ odpovídal mi Bakus, „já se koukám, já ji vidím, jde na těch svých zatracených nohách jako sen. Člověče.“

I Pazdírek, nevšímavý k složitým citovým pochodům, se díval na Bakusa soucitně. Podal mu hrst třešní a Bakus je spolykal a nezdržoval se vyplivováním pecek. V tom, jak jedl, v tom pohlcování – jedl jablka i s jádřincem – projevovala se jeho povaha: zmocňovat se úplně, beze zbytku a divoce. Hltal i knihy. A teď to zkoušel s Helenou.

Začal ji stopovat sám. Byla to zrada na mně. Abych se mu pomstil, zkusil jsem ji stopovat také. Jestli mi bylo milé stopovat ji? Ale ano, jenomže to, co jsem k ní cítil, nepřerostlo ještě v náklonnost, kdy se milé pocity zvrhávají v žárlivost a soužení. Bakus tu míru překročil. Toulal se i po setmění.

Za tmy jsem ho potkal v naší ulici. Popadl mě za loket:

„Pojď se mnou, řekneme, že jsme byli za řekou a že jsme dlouho nemohli přivolat převozníka.“

„Neblázni. Na mně každý pozná, že lžu.“

„Já budu mluvit. Ty ne.“

Kdyby mě nepožádal o službu Bakus, byl bych se vymluvil. Nikdy se nedovedu přetvařovat. I když by mi přetvářka přinesla výhodu. Občas jsem svoji přímočarost pociťoval jako nemoc. Nemoc zděděnou po matce. Aby bylo jasno – říkávala. Ale její přímost a otevřenost někdy věci spíše zauzlovala.

Když jsem chodil do první třídy, namočil jsem jednou pero příliš hluboko do kalamáře a vytáhl jsem na špičce pera černý chuchvalec. Jak jsem pero čistil, stříkl mi do oka inkoust. Vyděšen jsem se vztyčil v lavici. Teď oslepnu. Zdravé oko se nade mnou rozplakalo.

„Olgo, Mášo, běžte s Rudou na dvůr, ať si pod pumpou oko vymyje.“ Zlatý pan řídící.

Školní dvůr s kvetoucí jabloní, posunutá polovina světa náhle viděná jedním okem.

Máša pumpovala, Olga mi strkala hlavu pod železnou rouru pumpy, voda mi proudila po obličeji, tekla za límec košile, jenom do oka se nedostala. Neodvažoval jsem se oko otevřít.

„Radši budeš slepej,“ usoudila Máša.

Zlostně jsem zvedl víčko.

„A je to,“ prohlásila Olga. Jenže teď teprve všechno začalo.

„Kam jdete?“ zastavila nás Máša. Chtěli jsme se vrátit do třídy. „Přece nepůjdeme do školy. Pojďte se dívat na motýly.“

Jak to na motýly, copak není škola?

A co pan řídící?

„Hm. Řekneme, že jsme Rudovi nemohli oko vymýt. Že pořád oko zavíral.“

„Ale já jsem si dal oko vymýt. Přece dal.“

„To jen tak řekneme, ty hloupej.“

Máša se rozběhla k zadní brance školního dvora, která vedla do polí. Do modrého červnového dne plného květin a motýlů. Vlekli jsme se s Olgou za ní.

Když jsme se vrátili do třídy, řekl pan řídící:

„Ukaž oko.“ A jinak už nic.

Máša na mě mrkala z lavice. Vyhrála. Mrkala. Malá zlatovlasá holčička, růžová, trochu příliš dobře živená, zubatá reklama na zubní pastu. Nebylo správné takhle vyhrávat. Takové výhry ve mně probouzely stud. Běhat za školní zdí a chytat motýly bylo ovšem příjemnější než sedět ve třídě s rukama za zády. A lež v Mášině podání dostala dokonce podobu odvážného činu, kdežto pravdomluvnost byla odsouzena jako zbabělost. Ale já se snažil nazývat věci pravým jménem. A Máše jsem nemohl zapomenout, že mě k zábavě přinutila proti mé vůli. Vnucené štěstí ztrácí podstatnou část svého lesku. A tomu, kdo nám je vnutil, to nikdy nezapomeneme.

Lež v Bakusově podání se podobala činu, kterým se pečetí přátelství.

Doktor Nostic seděl v jídelně. Staromódní lustr potažený tmavorudým hedvábím svíral světlo a šero postupující z koutů zvyšovalo tíseň v sladce plesnivém podnebí továrnické vily. Na stole zbyl ještě ubrus, ale příbory hospodyně Líza už sklidila.

„Podívejme,“ vítal doktor syna, „to jsou k nám hosti.“

Odložil noviny a mírné opovržení nad obsahem novin se mu změnilo v koutcích úst v ironii.

„Promiň…“ řekl Bakus, „byli jsme…“

Nejapná smyšlenka o výletu za Labe. Bakus pozbýval před otcem svůj dokonalý ostrovtip.

„Jestlipak odklidili u přívozu ten vyvrácený topol?“ zeptal se doktor.

Bakus zaváhal, pak zvolil přijatelnější možnost:

„Ne… ještě ne…“

„Holoubku,“ odložil doktor noviny, „topol u přívozu se těší dobrému zdraví. Dobře víš, že tě nemíním kontrolovat, je mi jedno, kde se procházíš a za jakým účelem, pokud to neodporuje zákonu. Jenom bych tvou vznešenost prosil, aby se včas dostavila k jídlu. I když –“ doktor upřel oči na ubrus, natáhl ruku a tiše bubnoval všemi prsty pochod neslavného vítězství, „i když za část své toulavosti a neupřímnosti jistě nemůžeš.“ Podíval se na mě: „Jistě jste se učili o genech a takových věcičkách.“ Nevyčkal odpověď a pokračoval: „Ať sis zdědil po jednom rodiči, co jsi zdědil, musíš proti tomu, můj ubohý hochu, bojovat. Večeři ti dá Líza nahoru do tvého pokoje.“

Tápal jsem za Bakusem nahoru po temném schodišti. V pokoji rozsvítil Bakus stojací lampu a těžce dosedl na válendu.

„Já to tušil, já to věděl,“ sténal. Křivil bledý obličej, jako by skřípal zubama.

„Co je ti?“

„Jedná se mnou jako s méněcenným,“ vybuchl, „můj ubohý hochu…“ pitvořil se, „být jeho ženou, uteču taky. A pořád se o ni otírá.“

„O koho?“

„O moji matku. Odešla od nás, když mi bylo deset let. A vůbec se jí nedivím. On dělá, že opustila jeho. Nikdy ho nenapadlo, že mě opustila taky. A víc. Ale já o tom nemluvím. I když jsem ji za posledních sedm let viděl jenom jednou a z dálky. Totiž skrz výkladní skříň. Kupovala si klobouk.“

Bakus vstal, přejel si dlaní vlasy a spustil gramofon. Na plyšovém kotouči ležela stále stejná deska.

„Sám s děvčetem v dešti…“ prozpěvoval zpěvák.

Líza s talířem v jedné ruce a v druhé baterku – na schodech nebylo zatemnění – vstoupila do pokoje:

„Nesu vám večeři.“

„Položte to třeba támhle na ty knihy.“

Líza odložila talíř a přemýšlela nad svou větou, než ji řekla:

„Otec se moc zlobil.“

„Zase začínáte?“ řekl Bakus.

„Od rána do večera pracuje a večer se zlobí.“

„Děkuju vám za večeři a můžete jít,“ řekl Bakus.

Líza mu prudce ukázala záda a opustila pokoj.

„Kolik jí asi je?“

„Pětatřicet,“ řekl Bakus. „Mazaná ženská.“ Zvedl přenosku a přeťal melodii uprostřed. „Spí s ním,“ řekl už zase docela klidně.

Bakusova přímost mě ohromila.

„No, co koukáš?“ šel si Bakus pro talíř s večeří. „Hergot, tady je ale pořádek. Budu musit uklidit.“

„Uklidit?“

„Uklidit,“ odpověděl Bakus, „aspoň trochu. Co kdyby sem přišla.“

Utřel si konečky prstů do nohavice kalhot.

„A kdo sem přijde?“

„Kdo sem přijde, kdo, kdo,“ hltal krajíc obložený salámem. „Co já vím. Třeba Helena. Třeba přijde.“

Druhého dne pokoj uklidil. A s nepořádkem se z Bakusova pokoje vytratilo něco podstatného. Bakus byl nesvůj. A já se cítil jako v cizím pokoji. Oba jsme si oddechli, když po týdnu zarostla podlaha knihami, papíry a lahvemi. Prales se dral na mýtiny. Bakus neutíral prach a zavile přehrával desku. Ještě se docela nevzdal.

A tu je fotografie otce z posledního období. Zhoršující se angina pectoris nutila otce častěji odpočívat. Postával a posedával u okna do ulice. Fotografie věrně ukazuje jeho trápení s dechem, smutný stín kolem očí a nestřežené pootevření úst. V ruce drží nerozlučnou cigaretu, která hoří a ubývá, jako ubývá otce.

„Dneska šlo naší ulicí zase to děvče se psem,“ oznamuje.

Děvče se psem byla Helena. Vodila na procházku tetina vlčáka. Vlčák byl všeho lačný a vláčel útlou průvodkyni na řemínku od stromu ke stromu, od zídky k zídce. Už tehdy projevila Helena duchapřítomnost a schopnost přizpůsobit se podmínkám. Pobíhala za psem tak samozřejmě, až se zdálo, že ne pes ji, ale ona nutí psa ke kličkování mezi ploty a stromy. Tuhle schopnost rozvinula bohatě při výchově vlastní dcery.

Otec se nedal Heleninou hrou oklamat. Prohlásil:

„Je chytrá.“

Matka:

„Jak tohle můžeš poznat. Mluvil jsi s ní?“

Otec:

„Víš, Anoušku, to je taková chytrost na první pohled.“

Pro matku splývala všechna děvčata určitého věku v jednotný nerozlišený zástup.

„Mladé husičky,“ usmívala se shovívavě se skrytým záměrem vyprovokovat mě k přiznání, které děvče se mi líbí. Dával jsem si jaksepatří pozor, abych se nepodřekl.

„Olinka Berková je něco jiného. Jo, to je něco jiného,“ omilostňovala matka jednu jedinou. Olga. Pořád Olga.

O prázdninách odjela Helena do Prahy k příbuzným. Bakus to vydržel rovný týden. Pak se rozběhl za ní. Stesk ho přepadl v nejnevhodnější dobu. Uprostřed noci. Čekat celých pět hodin na vlak se mu zdálo jako věčnost. Rozběhl se za Helenou do Prahy pěšky. Kde v Praze bydlí, věděl od její tety. Dva dny se potuloval v té ulici. V noci spal v telefonní budce, skrčený a prochladlý.

„A co Helena?“ ptal jsem se, když přijel zpátky.

„Co,“ povídal, „viděl jsem ji.“ To mu stačilo.

Ale něco se v něm pražským dobrodružstvím zlomilo. Dlouho jsem si myslil, že Bakus přede mnou něco tají. Že si s Helenou v Praze něco pověděli. Po letech jsem se na to Heleny zeptal.

„Co to povídáš? Bakus byl za mnou tenkrát v Praze?“ Prosím, ani o tom nevěděla.

Po prázdninách se Helena objevila ve škole v černých šatech. Béžová školní brašna ji táhla k jedné straně. Neměla otce a teď ani matku. V brašně nesla tíhu svého smutku. Podepsal se jí v očích. Béžová taška a černé šaty. Tklivý nesouzvuk.

Celé dětství mě pronásledoval strach, že mi matka umře. Při písničce „Osiřelo dítě“ jsem se bezútěšně rozplakal. Od té doby ji matka nezpívala. V dětství jsem si matčinu smrt představoval a nyní, když matka zestárla a smrt se přiblížila, přestal jsem s ní počítat.

Hrst fotografií a – jsem v koncích. Jsou hotové jako minulost. Mrtví i živí setrvávají na svých místech. Musím je dostat do pohybu, posunout je do dnešního dne. Přenést je z jejich dávných starostí do mého hledání pravdy o matce a Heleně.

Na téhle fotografii postává matka s otcem na zahrádce, u otcových nohou prýští vzhůru k nebi mladé rostlinky tabáku. Nepřestával do posledního dne života kouřit všechno, co se dalo. Pěstování tabáku na rozdíl od výroby slivovice dovedl ke konci. Celou úrodu vykouřil za čtrnáct dní. A co matka? Tváří se rozladěně vedle otce spokojeného nad úrodou tabáku. Nechtěla se dát fotografovat. Tak náhle. Bez přípravy. Prostě jsem rodiče přinutil, aby se dali fotografovat, a matčino rozladění jsem dokonce uvítal. Byl jsem rozmrzelý a přál jsem si někoho dopálit. A to všechno kvůli Bakusovi. Tahle fotografie je vlastně doklad. No dobrá, staré doklady mohou posloužit přítomnosti.

Šlo o Bakusa. Chci říci nového, vyměněného. Už si nehrál šlágr o samotě v dešti. Přehrával si Malou noční, přestal bloudit kolem domu, kde bydlila Helena, a pustil se do fotografování.

Tady přede mnou leží svědectví o Bakusově fotografické nenasytnosti. A je toho jen zlomek. Já u patníku, já u plotu, já u vchodu do domu z červených cihel, já…

V lázních Růžodol zatkli lázeňského lékaře, který pomáhal uprchlým ruským zajatcům. Lékař se nevracel a ředitelství lázní nabídlo místo lázeňského lékaře doktoru Nosticovi. V domě z červených cihel, které vyvolávaly vzpomínku na starou šťastnou Anglii, byl doktoru Nosticovi přidělen pokoj s komorou. Mohl tu přespávat.

Doktor Nostic nikdy příležitosti nevyužil. Denně šlapal dva kilometry z města do lázní. Kvůli zdraví, rozumí se. Bakus si začal klíč od pokoje nejdřív půjčovat s otcovým svolením, pak bez dovolení, a ještě později si dal vyrobit stejný klíč, aby otec nevěděl. V komoře vedle pokoje si Bakus zařídil temnou komoru. V těsné a kyselé tmě komory jsme zažili s Bakusem nad vyvoláváním a zvětšováním fotografií báječné soboty a neděle. Jen my tři, totiž Bakus, já a toulavá kočka Asturie. Jméno jí dal Bakus. Byla celá černá a uměla počítat. Objevovala se s naprostou pravidelností sedmý den. Idyla.

Odkud se vzala moje rozmrzelost, která se přenesla i na matku? Bakus mi právě oznámil, že tuto sobotu a neděli chce být v Růžodole sám. Po té sobotě a neděli následovala řada sobot a nedělí, kdy chtěl být sám. O těch jsem ještě nevěděl. Ale ta první mě urazila. Už proto, že jsem tušil příčinu. Cožpak jsem minulý týden nenašel v temné komoře mezi zkaženými fotografiemi i přetrženou fotografii Máši? Zrezavěla mu na světle zlatovlasá Mášena, její zubatý úsměv a poloobnažená ňadra. Můj bože, mě zradit kvůli Máše. Bakus, který čte Platóna. S kterým po nocích diskutujeme o nové společnosti! A Máša! Její největší úspěch bylo vítězství v tajné soutěži, kterou uspořádal ve třídě Božánek. Tajná soutěž mezi Mášinými spolužáky. Jak by nevyhrála první cenu, když to byla soutěž o největší poprsí ve třídě.

A otec se na snímku usmívá na tabák i na plevel. Ne, neměl jsem právo přemáhat matčin odpor k překotnému fotografování a předávat jí svou rozmrzelost. Teď tu je zachycena a bude vraštit čelo na věky věků. Rád bych tě, maminko, odprosil za svou neústupnost. Možná, že se moje drobné neústupnosti, malichernosti a trapnosti v tobě hromadily jako výbušniny. A před třemi lety došlo konečně k výbuchu. Ve chvíli, kdy jediným důvodem k výbuchu bylo množství výbušnin a zápalka po ruce.

Lačnil jsem odplatit Bakusovi to, co jsem pokládal za svou urážku. Přál jsem Bakusovi ten rozhovor s jeho otcem, z celého srdce zklamaného přítele jsem mu ten trapný rozhovor přál. Vžíval jsem se do své pomsty, že jsem ani nepostřehl malý omyl doktora Nostice. Totiž že nás obviňoval oba.

„Tak, chlapci,“ zahájí doktor Nostic obžalobu. Prohýbá přitom propletené prsty pěstěných rukou, až praští v kloubech. „Něco si musíme vysvětlit.“ Ovšem, doktor nebude vysvětlovat nic. Na řadě jsme my a množné číslo v první osobě je pouze výraz lstivé zdvořilosti. „Přiznám se vám,“ zastaví se u gramofonu a opře se o něj jedním prstem. Doktor si dovede s prsty vyhrát. „Přiznám se vám, a vy to dobře víte, že jsem i já byl mladý.“ Bakus při takových řečech fialoví. Dobře mu tak. Vůbec s ním nemám soucit. „Vyšel jsem do života,“ doktor je nenucený a zdlouhavý, „s vůlí mluvit pravdu. Čím je člověk starší, ztrácí vůli mluvit pravdu. Snaží se jenom, aby nelhal, a pak už ani to ne, snaží se aspoň vhodně mlčet. Mlčení. Mlčení je báječná věc. Ale mlčení může způsobit i pohromu. Ano. Pohromu.“ Doktor mlčky zpytuje náš výraz. „Tak ven s tím!“ Konec zdvořilostem, jde se k věci.

„A co pořád?“ Bakus mhouří oči na otce.

„Líze se stále něco ztrácí ze spíže. Včera zase půlka chleba. No?“ Doktorova spíž byla výborně zásobena. Léčil několik pekařů, dva řezníky a zázemí města tvořily vesnice. Válka neválka.

„Chci vědět, kam to všechno mizí. Chceš mi snad namluvit, že to všechno spořádala Líza?“

„Mám hlad.“

„Mladý pán má hlad. Hm. Naštěstí vím, co doma jíš. A co vy?“ ukázal na mě plochou dlaní se vztyčeným palcem. „Nic mi neřeknete?“

„Nic nevím.“

„Mlčení je báječná věc, viďte. Jenže já něco tuším.“

Bakus pohne rukou, jako by se bránil. Jenom náznak obrany, ale doktor porozumí.

„Nežádej,“ říká, „aby se věci dály, jak chceš, nýbrž chtěj, aby se dály, jak se dějí, a bude ti v životě dobře. Epiktet.“

„Já opravdu nevím, co pořád máš,“ vzmůže se konečně Bakus na větu.

„I ty dobře víš. Leda… že by v tom byla ženská.“

„Ženská?“

„Je to možné a nemám nic proti tomu, aby ses stýkal s ženami. V tvém věku je to přirozené, i když nerozumné. Přirozenost a rozum nebývají vždycky ve shodě. Připusťme, že je v tom ženská –“

„Je v tom ženská,“ vykřikne Bakus. A uteče z pokoje.

Doktor je zaskočen, ani syna nezastaví. Obrátí se ke mně, najednou zarmoucený a přes svůj bezvadný vzhled sešlý:

„Vidíte? Od dětství říká ano a myslí ne. Smutné dědictví po matce… Konečně, kdyby v tom byla ženská…“

Šel jsem za Bakusem. Seděl ve svém pokoji pod střechou a vztekle trhal papír na malé kousky.

„Je strašnej,“ přivítal mě, „s tím svým Epiktetem si může…“

„Opravdu,“ povídám, „neměl bys Mášu tak krmit –“

A za tuhle větu mě Bakus vyhodil ze dveří. Dokonce za mnou mrštil knihu. Kniha mi zasvištěla na schodišti kolem hlavy a předběhla mě. Zvedl jsem ji. Pane, tou tak dostat. Byl to latinský slovník. Strčil jsem si ho pod paži a adyjé. Až ho budeš potřebovat, přijď si. Bakusi, ty blázne.

Škoda, že nemám fotografii Bakusa, jak stojí nahoře na schodišti ve věži a metá za mnou první knihu, která mu padne do rukou, zatímco já se snažím ukrýt za ohbím schodů. Rozhořčil se, ostatně po právu, to se ukázalo později, rozhořčil se jako nikdy. Tenkrát jsem byl přesvědčen, že Bakusa nikdy už nenavštívím. Mít fotografii toho výstupu, měl bych doklad pro svůj omyl.

A mít fotografii matky a mne, jak sedíme u ní v pokoji, zatímco se chystá výbuch, kdovíjak bych posuzoval ty dva obličeje, rozpálené každý jiným názorem na věc.

Hrst nevyfotografovaných záběrů. Znepokojivé mizení nezachyceného času. Není jiná možnost vrátit tváře a věci, obrátit je čelem k sobě a postavit znovu na místo, kde stály, než s nimi pohnul čas. Jenom fotografie. Kde jsou časy, kdy jsem se pokoušel i filmovat. Ale film nebyl to pravé. Příliš napodoboval život s jeho nezadržitelným míjením. Nutilo mne to zastavit nepřetržité unikání života, zastavit a pozorovat nehybný okamžik, rozvažovat o něm bez spěchu, klidně, těšit se s ním a radovat se z jeho trvání.

Znovu a znovu jsem objektivem zachycoval Helenu. Před svatbou i po svatbě. Ve slunci, při lampě, tančil jsem kolem ní s fotoaparátem čarodějný tanec, sál její podobu ústím čočky, jako bych byl schopen v mžikových obrázcích zmrazit celou zásobu času.

Helena netušila, že svádím zápas s pomíjivostí. Moje bláznovství jí lichotilo, vykládala si čarodějný tanec kolem sebe jako hold sobě. Trpělivě snášela moje pokyny: skloň hlavu, natáhni ruku, pokrč nohu, zakloň se. V každém pokynu cítila zastřenou oslavu. A já netoužil oslavovat, jenom bych byl rád zadržel řítící se horu času.

Později jsem opakoval čarodějný tanec s objektivem kolem svého dítěte. Malá Helena nemívala trpělivost velké Heleny a moje fotografická zběsilost končívala dětským pláčem. I fotografování dítěte pokládala Helena za zvláštní způsob oslavy sebe samé. Nikdy nepřestala dítě považovat za součást sebe.

V malém pražském bytě jsem vyvolával a zvětšoval obrázky v kuchyni. A pocit, který se mne zmocňoval, když ve světle oranžové žárovky znovu povstávalo ve vývojce to, co ve skutečnosti minulo, byl stejný jako v Růžodole. Zavřel jsem se v kuchyni na sobotní noc a vycházel jsem až za svítání se zapálenou cigaretou na balkón. Ranní městská ulice mezi nocí a dnem, liduprázdná, s auty parkujícími po obou stranách, s nebem, kterým prosakuje zelený úsvit. Nepříliš povedená, málo kontrastní fotografie. Vyvolal jsem minulost, přinutil jsem ji k návratu a vykoupal jsem ji nakonec v umyvadle s čistou vodou. Zbývá mi ještě vyvolat obraz přede mnou, spojený s mým životem. Najít i v míjejícím životě rys trvalosti. Shlížel jsem z balkónu na město zasažené prvními paprsky slunce a napadaly mne slavnostní myšlenky. V tom jsem se podobal matce.

I toto ráno jako by vyšlo z mých rukou, říkal jsem si, a koupá se v lázni, kterou jsem připravil. I toto ráno mine, říkal jsem si, ale i to ráno zanechá po sobě něco, co je přežije.

Den ze dne jsem čekal, že si Bakus přijde pro latinský slovník. Nedočkal jsem se. Někdo pohřbí z pýchy i vlastní prospěch. No, prosím.

Místo Bakusa zazvonila u vrátek teta Juli. Všichni jsme se rozprchli. Otec do pokojíku, kde jsme tehdy za války poslouchávali cizí rozhlas, Marie do kuchyně ke školním výkresům a já se ponořil do šera pokoje, v kterém se netopilo. Pokoj, a byl to právě ten, kde matka včera zemřela, sousedil s jídelnou. Předpokládal jsem, že matka uvede tetu Juli do jídelny a že uslyším, co si budou povídat, dvířky falešného krbu. Krb, společný vynález otce a pana Linky, spojoval obě místnosti a měl pozoruhodnou vlastnost věcí, jejichž účel je v tom, že jsou vytvářeny, a v okamžiku, kdy jsou hotové, nejsou vlastně k ničemu. Ale k odposlouchávání se hodil znamenitě.

Teta měla sklíčený hlas. Její hlas odprošoval, i když říkala všední věty:

„To tam dneska sněží. Ve vlaku netopili. Čtyřicet minut zpoždění.“

Matčina evangelická míra spravedlnosti zakolísala. Přecházela pomalu z opatrné odměřenosti k přátelštějšímu tónu a nakonec prokmitávalo mezi matčinou řečí něco jako sesterská útěcha.

„Dalším vlakem jedu zpátky,“ odprošovala teta Juli a ustýlala zprávě, která ji tížila, ustýlala jí, aby dopadla měkce. A náhle to vzala zkrátka. Šlo o Oskara. Přes všechnu tetinu árijskou čistotu se přihodil téměř neodčinitelný skandál. V Oskarově rodokmenu se vynořil z otcovy strany Žid. Docela malý nenápadný Žid s českým jménem Krásný. Kapka krve, a byla to vůbec kapka krve? Možná, že to byla jenom nepatrná částečka tvořivého dechu a ta částečka doputovala k Oskarovi, rozplynula se v něm, ale určila jeho osud. Nebylo jisté, zda se teta Juli nebude musit se synem rozloučit.

Matka stržena do sestřina osudu změkla a v dobré snaze zvýšit účinek své útěchy zmínila se o Spitzerových.

„Ale to jsou přece úplně jasně Židi,“ skončila Juli své odprošování. Prapor árijské hrdosti nedala z ruky.

„Tak co vlastně ode mě chceš?“ Matka nasadila slavnostní tón.

„Podívej,“ dala se teta do pláče. „Znám jednoho člověka… kdybych měla dost peněz… taková věc se dá udělat… Bylo by to jako omyl… za peníze se dá leccos…“ Potlačovala vzlyky, vyrážela slova, zápasila s nimi.

„Peníze…“ zamyslila se matka. Přestala uvažovat o věci. Před ní sedí nešťastná žena a chce uzdravit syna z neviditelné rány, za niž nemůže. A rány, za něž člověk nemůže, bývají hlubší než ty, které si zaviní sám. Matčina touha po spravedlnosti vzplála nádherným plamenem:

„Nech toho, Juli, Oskarovi pomůžu, i kdybych měla prodat peřiny.“

„Ty zlatá,“ zvolala teta Juli a v návalu štěstí prozradila, co neměla prozradit: „Vždyť by, chudák, nemohl splnit svůj čestný úkol.“

Matka pojala podezření:

„Jaký čestný úkol, prosím tě?“

Teta se odmlčela a dlouze vzdychla. Tím vzdychnutím se vzdala na milost a nemilost.

„Přece,“ řekla tiše, „stát se německým vojákem.“

„Tak to ne,“ promluvila matka, „to ne. Na tohle ode mne nic nedostaneš.“

„Já vím,“ vypadla teta Juli z role zhroucené matky, „vy jste všichni proti. Já vím, jenom kdyby šel Oskar do jiné armády, to bys mu přidala na cestu ranec buchet.“

Matka vstala, bylo slyšet hluk posunované židle.

Návštěva tety Juli skončila. Matka ji doprovodila k vrátkům a teta Juli zmizela ve vánici stejně rychle, jako se z ní vynořila.

Matka se vrátila a ve vlasech a na pletené vestě jí tály vločky. Ale pod očima měla vodu jiného původu.

„Tys to slyšel,“ řekla mi na chodbě.

Přikývl jsem.

„Tak si to pamatuj.“

A já si to pamatuju.

„Ještě jednu kávu?“

Děvče za pultem v cukrárně se buď nudí, nebo mi chce oplatit, že jsem je vyrušil já. Copak nevidí, že mám práci? Vytáhnu z hromádky fotografií obrázek doktora Nostice.

„Jak se vám líbí?“

„Prosím vás.“

Děvče ještě není ve věku, který oceňuje solidnost starších pánů. Odkud ale se to vzalo v Heleně Trojské?

„Tak chcete ještě kávu, nebo ne?“

Děvče je ochotné vykázat mě z cukrárny, jestli si kávu nedám. A já ještě neskončil.

„Klidně mi dejte ještě jednu.“ Spokojená? Krčí rameny. V tom se zase podobá Heleně Trojské. Prosazuje svou, vítězí, ale nad vítězstvím krčí rameny. Snaha získat staršího ženatého muže, není to také snaha zvítězit? Zvítězí a pokrčí rameny. Proč ses tedy do toho pouštěla? Představovala jsem si to jinak. Pokrčí rameny. Já si to představovala jinak. Vaše představy! Život zná také zákony. Odpovědnost. Té se držela matka. Stále měla dojem, že za mne odpovídá, protože mě přivedla na svět. Odpovídala – ve svých očích – za mne i tehdy, když jsem už byl dospělý a měl jsem rodinu. Odpovědnost až za hrob. Nedokončený dopis.

Nebo tady ta fotografie.

Pár rozmazaných stromů a zřetelný tvar okenní kliky. Pokoušel jsem se vyfotografovat přes okenní sklo Helenu s vlčákem na procházce v naší ulici. Těsně před stisknutím spouště mě překvapila matka.

„Co to tu proboha děláš?“

Vždyť za mne odpovídala. Co kdybych fotografoval, co se nesluší?

Stiskl jsem spoušť nešťastně. V okamžiku, kdy Helena zmizela za stromem. Z vlčáka zbyl tmavý vlas řemínku. Pes byl mimo obraz.

„Aspoň bys mi mohl povědět, co fotografuješ,“ řekla matka.

„Ale nic,“ zabručel jsem.

Přitiskla tvář ke sklu a zahlédla mezi stromy Helenu se psem. Vážně se na mne podívala a pokývala hlavou. Co má být? Přece jsem se pokusil jenom o snímek. Matka pokyvovala hlavou a znamenalo to: tak pozor. Tak pozor.

Na jaře musila matka na nějaký čas do Růžodolu. Trápilo ji revma a doktor Nostic jí předepsal koupele. Nesl jsem jí do lázní nějaké nezbytnosti v balíčku.

Kolik jsem zažil tak báječných jarních dnů? Člověk žije a často si ani nevšimne, co žije a v čem. Tenkrát s balíčkem pod paží jsem si to uvědomil.

Na modrém jezeře oblohy
táhla perlová oblaka a cesta přede mnou
byla plná zrcadel, jak v noci pršelo,
modrých a perlových zrcadel,

rozmnožený a znásobený prostor se rozpínal do všech stran, do výšky i do hloubky. A mezi těmi zrcadly nebes a oblaků pobíhal v dálce vlčák, Helena mu na lukách odepnula řemínek. Úmyslně jsem dodržoval mezi sebou a Helenou stále stejnou vzdálenost. Stopovat ano, ale oslovit děvče, i když jsem je znal? Co by tomu asi řekla Helena Trojská, kdybych jí vyprávěl o svém ostychu?

A pak se začala vzdálenost mezi Helenou a mnou zmenšovat. Ne mou vinou. Helena se zastavovala, volala vlčáka, vracela se. Nebylo vyhnutí.

„Prosím tě, kolik je hodin?“ oslovila mě.

Helenina věta uvedla do pohybu události jarního odpoledne, a to do takového pohybu, že jsem si už ani nestačil všímat počasí. Marně jsem se ti, mami, pokoušel vysvětlovat, jak se všechno zběhlo. Vycítila jsi, že to hlavní před tebou tajím. Ale tenkrát jsem ti to nemohl povědět. Nebyla bys starostmi o mě usnula. Byla jsi přece za mě odpovědná.

Příběh toho jarního odpoledne jsem ti, maminko, dlužen, dlužím ti jej v celé úplnosti podnes. Tu je. Ať uzavřu s minulostí všechny účty.

Sám jsem odhalil vlastně až po letech, jak Bakus řešil svoje nesnáze. Našel si někoho, s kým se o ně rozdělil. A toho, koho si vyvolil, se zmocnil třeba proti jeho vůli.

Když jsme s Helenou a jejím vlčákem míjeli lázeňský dům z červených cihel, vyrazil Bakus ze dveří:

„Rudo, musíš hned dovnitř.“

Heleny si nevšímal. Viděl jen to, co potřeboval vidět. Proto také přimhuřoval oči. Aby se soustředil. Rozčileně třepal rukou:

„Pojď, pojď.“ Držel mě za rukáv a táhl mě do domu.

Nenavštěvoval jsem Bakusa od té doby, co po mně hodil slovník. Jeho horlivost byla podivná. Byl rozčilený a nedalo se mu odporovat. Jen proto ti, maminko, donesla tenkrát balíček Helena. Jak ti mohla vysvětlit to, čemu nerozuměla? A jak jsem ti to nakonec měl vysvětlit já, který jsem tomu všemu porozuměl?

Tak vstoupila Helena do našeho vztahu pod neradostnou hvězdou.

Bakus mě zavlekl do známého pokoje s temnou komorou.

„Člověče,“ ohrazoval jsem se, „já…“

„To počká,“ odbyl mě. Stál a hryzal si dolní ret. Dveře do komory za ním byly otevřené a přes práh se neplazili jako obvykle červení papíroví hadi z filmových cívek. I pokoj byl poznamenán úsilím o pořádek. Pořádek se tu jistě prosadil proti Bakusově vůli, nebo alespoň za jeho naprosté neúčasti.

Ukázal mi na železnou nemocniční postel. Neochotně jsem se uvelebil na tmavozelené dece, na horách a dolinách slamníku.

„Tady seděl,“ uhodil Bakus dlaní do opěradla židle, až poskočila.

„Kdo?“

„Von.“

Mluvil o otci. On, otec.

„Pamatuješ,“ spustil, „jak mi vynadal kvůli tomu jídlu? Že se ztrácí Líze ze spíže? Já to nepolykal, víš, já to dával malýmu Janíkovi. Říkám to jenom tobě, to se rozumí. Schovával jsem ho,“ kývl hlavou ke komoře. „No. Potřeboval přece jíst.“

Obraz jarního odpoledne plného zrcadlení, který putoval přede mnou, ten obraz se protrhl a spatřil jsem Bakusovu zpocenou a napjatou tvář.

Co se přihodilo? Malý Janík utekl před časem těm, kdo ho šli zatknout. Utekl zadem, přes dvůr, zahrady a pole do tmy. A za tmy také vykročil, když Bakus opouštěl za zimního večera červený dům v lázních. Bakus malého Janíka neodmítl, ale několik dnů se proměnilo v týdny. Zítra měl malý Janík odejít. Konečně navázal spojení. A teď se stalo něco nepředvídaného. V pokoji, v lázeňském domě, se zčistajasna objevil Bakusův otec.

Jakmile uslyšel malý Janík klíč v zámku, uskočil do komory. Otec nepřišel sám. Vedl s sebou krásnou paní Mrázovou.

„Málokdy sem chodím,“ omlouval se jí a vybízel ji, aby si udělala pohodlí, jak je to jen možné.

Malý Janík vyslechl celou rozmluvu. Bakusovi pověděl jen to, co uznal za vhodné. Paní Mrázová prý doktora Nostice prosila o nějaký lékařský zákrok. Nostic byl ochoten zákrok provést za určitých podmínek. O těch podmínkách nechtěl Janík mluvit. Doktor neklidně poposedal na vrzavé posteli a nahmatal pod zelenou dekou chléb a kus slaniny. To dalo jeho myšlenkám úplně jiný směr. Nález ho neúměrně rozčilil.

Krásná paní Mrázová odešla a doktor Nostic pospíchal za ní. Bakus se s nimi naštěstí minul. Všechno se dověděl teprve od malého Janíka.

V nejlepším vyprávění cvakl opět v zámku klíč. Doktor Nostic se vracel. Někdo mu pověděl, že se Bakus objevil v lázních. Malý Janík ihned zmizel v komoře.

„Představ si,“ vykládal mi Bakus, „já seděl na posteli, jak teď sedíš ty. On se posadí na židli, roztáhne nohy, takhle, vytáhne si puky, pane, tomu jde vždycky o formu. A povídá: Ty se doma nenajíš? – Já povídám, že jo. – On povídá: A ten špek a chleba pod dekou? – Povídám: To jenom tak, kdybych měl někdy hlad. A on: Tak dost. Doteďka jsme si dělali legraci, že? A odteďka vážně. Žijeme v době, kdy z táborů utíkají vězni a zajatci. Ti lidé mají hlad. Dobré srdce je krásná věc. Ale každá krásná věc je nebezpečná. – Slyšíš to, Rudo? Tak tohle byl zase útok na matku. – A pak povídá: Mně je už jedno, jestli svět blázní jednou doleva a jednou doprava. Jsem v poslední čtvrti svého života. Když jsem byl mladý, viděl jsem taky ještě možnost všelijakých užitečných změn. A byl jsem dost bláhový, dokonce tak bláhový, že jsem se pokoušel i svět změnit. Chválabohu, pustilo mě to včas. – A já mu povídám: A proč říkáš: chválabohu? – A on: Aspoň jsem se dožil věku, kterého jsem se dožil. A radím ti, chceš-li se dožít vůbec nějakého věku, nestrkej nos do věcí, do kterých ti nic není. – A já mu povídám: Všechny věci na světě se mě týkají. – A on: Ubohý hochu. – Já se ti, Rudo, jednou neudržím a něco udělám, já to od něho nemůžu ani slyšet. – Pomazal mě mou ubohostí a pak povídá: Všechno se nás týká jenom dvojím způsobem: žer, anebo se dej sežrat. Zákon džungle. Ale ty ne, ty jsi prorok, viď, hraješ si na spasení do úplného zničení. – A teď ti začal úplně řvát: To mě chceš zničit? Strhnout mě do něčeho, do čeho ses namočil už sám? A jenom proto, že jsi po mámě? – Já se ovládnul, hergot, jak já se ti ovládnul, a povídám docela klidně, abych ho ještě víc rozzuřil: Mít charakter je podle tebe teda úplně zbytečný. – A víš, co mi řekl on? Povídá: Charakter? – Už byl zase normální a neřval. Jak to ten člověk dělá, že dovede přejít z klidu do řevu a z řevu do klidu? Povídá mi: Charakter? Jenom se moc nevytahuj s charakterem. Charakter je prostor, který člověku ponechává lidská společnost. Nic víc. A někdy je ten prostor pěkně těsný. – A já na to povídám: Tak si ten prostor musíme roztáhnout, ne? –“

Při svém výkladu se Bakus obracel vzrušeně k židli, jako by na ní otec ještě seděl. Pojednou se otočil ke dveřím komory a zavřel je.

„Takhle to bylo,“ upravoval scénu pro své psychodrama a záleželo mu na všech podrobnostech. „A pak se ozvala za dveřmi komory rána. On mi povídá: Máš tam kočku? – Pořád ještě seděl. S těmi povytaženými puky. – Jo, povídám, mám tam kočku, dvounohou. – A to se na ni podíváme, povídá on a vstane. – Vyskočil jsem a postavím se mu do cesty. Ne, to nesmíš. – Usmívá se na mě: A proč bych asi nesměl? Je to můj byt, nebo ne? – Já ti ho držel oběma rukama, a že ho nepustím ani o krok dál. – A on, že toho má tak zrovna dost. Tohle je jeho byt a on zodpovídá za svůj byt i za mě a nedá se přivést do maléru kvůli mým pošetilostem a tak dále. – Už jsem nevěděl, co mu mám povědět, tak začnu, že je to mladá holka a že je svlečená a tak. – Co bys řek? Já – povídá mi – já už jako doktor viděl svlečenejch. – Odstrčil mě, když jsem to nejmíň čekal, a už měl kliku dveří v ruce. Trochu jsme se o tu kliku tahali, a když dveře povolily, vpadli jsme dovnitř najednou. A teď se podrž. Okno bylo dokořán a malý Janík pryč. – On se rozhlídne a ukáže na okno: Co to má znamenat? – Ale větrám, povídám, větrám. Čistý vzduch, zdravý duch. – A on hned k oknu, jenže nikde nikoho neviděl. Byl dočista vedle. Podíval se na mě, takhle, odzdola nahoru, a povídá: Zahráváš si, viď? Ty si zahráváš. No, jen – prý – si zahrávej. Teď na tebe budu dohlížet. Aby sis nemyslil, že budeš bez dohledu vyvádět, co se ti zlíbí. –“

Čím déle Bakus povídal, tím víc se uklidňoval. Už zase začal přimhuřovat oči.

„Potřebuju,“ řekl, „abys zůstal tady, kdyby se náhodou Janík oknem zase chtěl vrátit. Varoval bys ho.“

„A co ty?“ zeptal jsem se.

„Já ho půjdu hledat.“

Proseděl jsem celé odpoledne v Bakusově pokoji. Janík se nevrátil.

A ty sis, mami, myslila, že se někde procházím s děvčetem, místo abych tě aspoň na okamžik navštívil. I tenkrát, před třemi lety, ses ve svém vzrušeném monologu zmínila o tomto odpoledni. Moje pravda by se ti asi zdála nevěrohodná. Mlčel jsem. Pravdy mají cenu, když jsou čerstvé. Co s vychladlými?

A přece jsem neměl mlčet.

4
Otec a matka

„Měl chuť na vánočku,“ říká matka a hledá v kapse kapesník. Otře si oči, tváře i nos. Po tři dny má hlavu naplněnou slzami. Ve chvílích, kdy nemá vlhké tváře, pláče dovnitř. Ruda se brání sentimentalitě. Sentimentalita je jako alkohol, odečte z tebe muže. Jen to ne.

„Odkud máš tuk?“

„To víš,“ objeví se matce v koutku úst náznak pýchy na vlastní zdatnost. Chabý záblesk rychle pohasne.

Ruda vpadne do matčiny narůstající bezútěšnosti:

„Američani jsou v Mnichově a Rusové táhnou na Berlín.“

„Vidíš,“ zaslzí matka. „Tak dlouho čekal na konec a teď…“

Otec leží v ložnici a je to vážné. Matka chystá vánočku. Zvláštní přání, jíst vánočku na jaře. Chce snad otec urychlit váhavý čas?

„Jednou,“ říká matka, „když jsi před Vánocemi stonal, kolik ti bylo? Šest? Taky jsem udělala Vánoce dřív. Dostala jsem strach, že… Nadělili jsme ti o dva dny předem.“

Ale je jaro. Tamta historie patří do prosince. Jindy ji dovedla matka vychutnat. Patřila k slavnostním rodinným číslům. Dnes nevyzněla.

Matčiny mrštné prsty splétají žlutobílé hady do tlustých provazců.

„Jen aby se povedla,“ vzdychne. Aspoň zbytek naděje. „Jen aby chutnala.“ Jenom živí mají chuť.

Může se Ruda odvážit? Zeptá se:

„Co myslíš…? mám jít dneska k Berkovům?“

„Jistě. Jen jdi.“

Život pokračuje. Je lepší jeho samozřejmost neporušovat. A dnes je čtvrtek.

Přes den nevychází Ruda z domu, aby nikomu nebylo nápadné, že se toulá po městě v pracovní době. Schovává se doma od té doby, co se ztratil pracovnímu úřadu z evidence. Jak dlouho může válka ještě trvat?

Olgu i Helenu nasadil pracovní úřad do Gallovy továrny. Bakusa do chemičky. Dělá tam ve fotooddělení. Božánka se podařilo vyreklamovat z nucených prací v Německu a Janík, syn ztraceného malého Janíka, si z Německa přivezl zánět ledvin. Šoltys zmizel. Čas měřený mizením lidí. Mizení lidí neustávalo,

plíživé kroky, slídivé oči, uši zakryté stínem,
nikdo si nebyl jist,
vinni byli všichni, zrozením, jazykem, lidskostí,
a zaskřípění brzd pod nočním oknem
mohlo znamenat:
Teď ty. Teď půjdeš i ty.

Z rodiny si dělá nejmíň starostí Marie. Před ní matka nepláče. Šetří ji. Marie si nemá dělat starosti. Její střevíce poskakují na dlaždicích koupelny. Osušuje si vlasy a nohy jí tancují. Vrátila se z hodiny na piano. Volá:

„Lidi, tam leje.“

„Vezmi si deštník,“ poradí matka synovi.

Vezmu si, maminko, deštník, ale deštník dovede zadržet jenom déšť.

Čtvrtky, jaké to byly čtvrteční večery u Berků. Než otec onemocněl, chodíval tam s matkou také. Ale já vím, maminko, co byl hlavní důvod tvých návštěv. Nešlo ti ani tolik o recitování básní a předčítání z knih. Znala jsi daleko hezčí příběhy, o tom jsem byl už od dětství přesvědčen. Tím méně ti šlo o speciální náhražkový čaj paní Berkové. A klepy, ten dezert čtvrtečních setkání ti nikdy nechutnal. Zajímala ses o Olgu, dceru paní Berkové, o Olinku, kterou jsi mi už v dětství vybrala za nevěstu. A doposud jsi od ní neupustila. Zprávy o tom, že Olga má známost s mladým Bognerem, jsi prostě neposlouchala. Nemohla to být pravda, jestliže ses pro tuto pravdu sama nerozhodla.

Parnel vstoupil do světlého pokoje z deštivé větrné noci. Přišel poslední. Všichni už seděli na svých místech. Uklidňuje to, když člověk zjistí, že lidé zaujímají místa jako před týdnem a že svá místa dovedou udržet i za všeobecného světového zmatku a ničení.

Všichni se chystali naslouchat. Každý měl svůj navyklý pohled. Někdo se díval na hranu stolu, někdo do kouta pokoje, někdo do prázdna. Paní Lányová složila ruce do klína, pan Lány se zaklonil, paní Berková položila ruce na ubrus.

Helenina teta tu byla s Helenou poprvé. Zdálo se, že staří návštěvníci čtvrtků zabrali všechny polohy a pohledy. Proto teta poposedala. Proto se Helena každou chvíli dívala jinam. Seděla tu před Parnelem vzpřímena, se vztyčenou hlavou, s velkýma zářícíma hnědýma očima, důstojná, sváteční jako děvče, které vzali na slavnostní představení. Přikládala návštěvě u Berků víc důležitosti, než si návštěva zasloužila. Bylo to dojemné a svědčilo to o Helenině osamělém životě se starou tetou, o její odloučenosti.

Po letech, když se s Helenou oženil, pátrala po prvním doteku lásky.

„A tehdy?“ ptala se na večer u Berků.

„Dřív,“ odpovídal jí, „určitě dřív.“

Ale kdy to bylo?

Helenu zajímaly začátky, jeho zajímalo trvání. Jak stárnul, rostl v něm pocit, že jeho vztah k Heleně neměl žádný začátek. Prostě byl. Trval už, než se s ní potkal na pramici. Nepřipouštěl si žádný začátek. Musil by připustit i konec. Pro něho byla jenom řada setkání s Helenou. Ale začátek?

A tenhle čtvrteční večer byl jen jedno setkání s Helenou v dlouhé řadě.

Olga sebejistě usedla na stoličku k pianu a režisér ochotnického spolku Wichter se postavil vedle ní, v levé ruce knihu, pravičku spuštěnou do kapsy saka tak, že mu z kapsy vyčníval jenom palec. I Wichterův postoj Parnela uklidňoval. Byl stálý, byl známý. Zavěšen palcem na své kapse ve vesmíru poezie, začal číst příběh Petra a Lucie zvučným hlasem, který si byl své zvučnosti vědom. Po několika větách se vplížily pod předčítané věty drobné hlasy piana. Olga improvizovala na piano k mluvenému slovu stejným způsobem, jako to dělávala paní Berková. Od nesmělých hlásků, od lyrického klinkání k bouřlivým úderům, které se opět drobily.

Jak obvyklý ve své rozvážné opakovatelnosti se toho večera zdál Parnelovi malý svět, ve kterém se pohyboval, a jak nepochopitelná se mu zdála smrt, která seděla ve stejném čase u otce v ložnici. Roztržitě poslouchal četbu z knihy, znal ji téměř zpaměti. Olze neviděl do tváře. Jen při prudších úderech do kláves se vyhouplo ve skle příborníku její bílé čelo.

Wichter četl:

„– A co chcete vy? – Především žít. – Máte život ráda? – Ale ovšem. Či to není správné? – Ach ne, naopak: je to tak krásné, že žijete. – A vy? Vy nemáte život rád? – Neměl jsem jej rád až do…“

Parnel nevydrží Helenin pohled. Pohne hlavou, aby dostal do zorného pole pana Berku s nehybnou lulkou mezi prsty. Heleniny oči jsou i tam. Její plachý soucit s ním, s ním, který má těžce nemocného otce. Její rozzářená útěcha.

Četba a hudební improvizace skončí pro Parnela neobyčejně rychle. Zkrátilo mu ji snění. Přidá se k povinnému potlesku.

„A co nám připravili mládenci?“ zvedne pan Berka konečně dýmku k ústům.

Teď nastane Bakusova chvíle. Předstoupí před piano se svým sešitem s černými deskami. Otevře sešit, polotuhé desky se hroutí, musí je podpírat roztaženými prsty, aby mohl své těžko čitelné písmo přečíst. Stojí maličko rozkročen, výbojně, s uzlem vázanky posunutým pod límec košile, zrudlý jako uprostřed zápolení, a jeho oči málem uzavřené brvami hledají v sešitě začátek seškrtané básně.

Bakus čte a tečky v textu naznačuje jako čárky nebo pomlčky, verš se řadí k verši, věta k větě, oddělena jenom kratšími nebo delšími přestávkami. Čte svou poslední báseň s názvem „O člověku a jeho osudu“. Některá místa jsou naprosto nesrozumitelná a Parnel neví, zda je to tím, že Bakus vynechal některé slovo na proškrtané stránce, nebo proto, že uprostřed verše se obrátil k jiné myšlence. Bakus svoje básně zásadně nepřepisoval, četl je ze spletitých záznamů.

Paní Berková vystřídala Olgu a soustřeďuje se u klavíru na slovo osud, které zaznělo v nadpise. Její údery do kláves v pomlkách mezi Bakusovým přednesem se rozléhají jako rány osudu. Konečně dospěje Bakus s básní ke konci. Hlas se mu rozechvěje. Vzrušuje ho, že brzy skončí a že bude vydán napospas úsudkům posluchačů. Parnel Bakusa podezírá, že to je právě důvod, proč píše verše. Dávka vzrušení a vytoužený spor o báseň. Snad tu sehrála roli i jeho nepřiznaná marnivost. Uzavírá:

„… mlhu musí v sobě nésti
a v ní mlčky prstem jezdí…
hledá, hledá svoje štěstí…
a co najde? Noc a hvězdy…“

Paní Lányová zahájí potlesk. Pan Berka vyklepává dýmku do popelníku a říká:

„Lepšíš se, rozhodně se lepšíš.“

„Bylo to silné,“ povzdychne paní Berková.

„Nezdá se ti to –“ odkašle si režisér Wichter, „poslyš, opravdu se ti to nezdá pasívní?“

Kolem mě se proplétají hlasy čtvrtečního večera. Ale já myslím na starou legendu:

Králi, když za noci ty a tví druhové sedáte u stolu, stává se někdy, že nějakým otvorem zabloudí do síně pták, přelétne stůl a vyletí ven na protější straně. Na chvíli se třepetá ve světle a teple, ale kde byl, než sem přiletěl? A co se s ním stane, když vyletí do noční tmy?

Kdybych tu legendu vyprávěl, co by mi asi pověděl režisér Wichter? Složil by tvář do povážlivých vrásek:

„Aleale, tohle že je otázka pro mladé lidi? Mladí lidé se mají ptát: Co dneska? A pro koho žijeme? Co pro moderního člověka, který si osvojí vědecké poznatky, co pro něho může ještě znamenat noční tma?“

V domě byla smrt.

Ruda to věděl stejně tak dobře jako jeho matka. Jenom dělali, aspoň zpočátku se jim dařilo předstírat, že smrt není v domě, ale daleko od domu, někde na frontách války. Den, dva, tři. Ve čtvrtek to byl už týden. Čekat a čekat.

Smrt seděla v ložnici a zírala upřeně na levé lůžko manželských postelí, kde ležel otec. Číhala na vhodnou chvíli. Na nočním stolku svítila lampička a světlo žárovky procházející žlutým celuloidovým stínidlem žlutilo noční stolek, otcovu tvář i noviny v jeho rukou. Otec měl na nose brýle a četl první stránku novin, smrt seděla na židli u okna a četla poslední stránku.

„Potřebuješ něco?“ ptám se otce. Mám strach mlčet. Bojím se, aby otec v mlčení nerozpoznal, co všichni před ním tajíme. „Já ti to přinesu,“ říkám, „jestli něco chceš.“

Ložnice je jediná místnost v domě, ve které zůstala okna a dveře na svých místech. Pevný bezpečný střed domu, památka na původní podobu bytu, nežli v něm začal otec s panem Linkou hledat nové otvory. A teď tu otec leží a nemůže se ani potěšit pohledem na něco nového, co sám na domě vybudoval. Tady je všechno při starém.

„Kolik je hodin?“ zeptá se mě otec a spustí pomalu noviny na peřinu. Skla brýlí se mu lesknou a nevidím mu pro lesk do očí.

Několikrát za den se ptá na čas, sám se na hodinky nedívá. Jako by mu odpověď někoho jiného mohla dodat netušenou naději. Jak tu leží, vypadá zdravě. Kdy se neviditelné prsty opět sevřou kolem srdce? Před týdnem se sevřely poprvé. Matka uložila otce na otoman, tak jak přišel zvenku, v šatech, kabát přehodila přes židli a z kabátu vypadly noviny. Ležel na modrém plyšovém přehozu, bílý, s přivřenýma očima, lapal po dechu a matka mu podložila hlavu polštářem. Vypadalo to, že otec úpěnlivě pozoruje obraz proti sobě na zdi, bledý kotouč měsíce nad zelenou hladinou rybníka. Pojmenoval jsem ten obraz: vejce ve špenátě, jenomže dneska jsem viděl místo vejce opravdu měsíc. To bylo smutné.

Doktor Nostic přišel okamžitě. Hladce oholený, hladce učesaný, s pečlivě uvázanou vázankou, hladký a voňavý. Představil jsem si ho, jak se hádá s Bakusem, a hádka mi připadala nemožná. Jeho pohyby jsou klidné a odměřené, mluví, jako by četl pojednání o něčem velmi vzdáleném, co se netýká ani jeho ani otce, který leží bílý s bolestí u srdce.

„Dneska máme hezké počasí,“ říká doktor Nostic nezúčastněně a jeho nezúčastněnost přináší úlevu. Připravuje si injekční stříkačku. Rád dodává nemocem zdání bezvýznamnosti. Jenom zdraví je to, čeho si máme všímat, nemoc přenechte lékaři. Otec leží těžce, spočívá na něm tíha bolesti, krev si v něm namáhavě razí cestu.

Doktor Nostic se skloní s injekční jehlou k otci a matka odvrátí hlavu. Teprve, když se doktor narovná, zahledí se mu matka do tváře a snaží se v ní číst. Nevyčte samozřejmě nic.

Nikdo nic nevyčte z obličeje doktora Nostice. Doktor umí dokonale řídit všechny svaly ve tváři.

„Do tří dnů pokvetou rododendrony,“ prohlásí a ukládá injekční stříkačku. Uloží ji a podívá se na otce. Otec pokládá doktorův pohled za vybídnutí, aby promluvil:

„Už je… to lepší…“ řekne a pomalu dostává zase barvu.

„Jen klid,“ povídá doktor, „klid vždycky a za všech okolností.“ Ano, to je Nosticovo heslo. Dobré heslo pro ty, co stojí stranou.

Doktor odejde. Od té chvíle je v domě smrt. Otec o ní ví. Že tu sedí s ním. Že mu počítá pohyby, úsměvy i mžiknutí oka.

Jestlipak má každý člověk předem odpočítané úsměvy a pohyby? Řekněme tři sta tisíc úsměvů a pak musíš umřít. Kdyby to byla pravda, bylo by zapotřebí šetřit. Neusmívat se.

„Potřebuješ něco?“

„Ne,“ řekne otec a maličko se usměje.

Měl by těmi úsměvy šetřit, takhle bude brzy u konce.

Parnel vytáhne z náprsní kapsy složený list papíru, ještě teplý, jak jej hřál na hrudi.

„Tak přece něco nového?“ řekne paní Lányová.

„To jste napsal dneska?“ zeptá se paní Berková.

„Předevčírem,“ řekne Parnel.

„Předevčírem.“ Paní Berková je pohnutá.

Parnel vstane a jde na místo, které je určené, známé a stálé. Před piano. Při předčítání vlastní básně ho chvílemi zradí hlasivky a zachraptí. Čte, nezvedá oči od papíru dřív, než se mu podaří dočíst do konce.

„Smutná sláva

Spěte možnosti I dnové
na své misce jantarové
nežli obrátí se vzhůru dnem
v dopadnutí smrtelném

Křtěte vodou marných vzniků
oči zhoustlé sítem vzlyků
Mrtva óda na radost
nadpozemská dvojlomnost

mne a hřeje tahy ryzí
které chladnou a pak mizí
U zesnulých na pelesti
svíce nejvíce tmu pěstí

Nezříš plamen pro plamen
odolností unaven
a ten který mlčky volá
rozvlní i tebe v kola
Čekáš připraven“

Jak Parnel dočítá, lepí se mu suchý jazyk na patro a rty. Rozhodně mám něco se sliznicí, říká si. Už se na to pokoušel kdysi dostat z továrny. Když ho po maturitě nasadili do dílny ke stroji. Ale kdo by mu byl napsal lékařské vysvědčení? Ani doktor Nostic. Dneska je to samozřejmě jiné, dneska, kdy každý tuší konec války, napíše lékařské vysvědčení ochotně. I doktor Nostic chce vstoupit do míru s nějakou zásluhou o spoluobčany. Jenom velký Janík se asi zbláznil, když píše vápnem po zdech hesla, která oslavují Třetí říši. Říká se, že na noc přisouvá ke dveřím skříň. Bojí se bratra, malého Janíka, který se schovává v lesích u partyzánů.

„Čekáš připraven“

Parnel dočetl a dívá se do papíru, neodvažuje se zvednout hlavu, vrací se na své místo a nerozhlíží se. Neslyší. Tleskají, nebo netleskají?

První se ozve paní Berková:

„Hmm. To bylo pěkné.“

Pan Berka si zapaluje dýmku a přerušuje kuřácký obřad slovy:

„Lepšíš se… rozhodně… se lepšíš.“

„Je to silné,“ řekne paní Lányová. Pokládá za nutné vyjádřit výrazný soud.

„Nezdá se ti to,“ řekne režisér Wichter, „poslyš, opravdu se ti to nezdá pasívní? Poezie to je, proti tomu nic, ale je to pasívní. Kam s tím vlastně míříš? Uvědomil sis to? Mně se to zdá pasívní.“

Helenina teta si odkašle a nesměle vydechne: „Je to o smrti.“

„Je v tom Holan. Máš v tom moc Holana,“ připomene Bakus. „Nebo je to Halas?“ zaváhá. Zlatý přítel. Nikdy neopomene příležitost, aby nedal najevo svou sečtělost.

„Proč jsi to psal?“ zeptá se nečekaně Božánek. To, že sám nedokončil svou povídku, cítí jako křivdu.

„V básni je znát,“ řekne pan Berka, „ten smutek.“

„Básně by se měly psát z opojení životem,“ vykládá režisér Wichter, „měly by manifestovat radostný vztah k životu, měly by dávat lidem příklad.“

Rozhovor o poezii se ubíral vždycky stejnou cestou. Neboť vše, o čem se u Berků hovořilo, se koneckonců ubíralo připraveným směrem. Jako by poznání určitého druhu bylo zákonem, kterým se dá posoudit všechno vědění i zkušenosti. Ale i toto předem připravené poznání Parnela uklidňovalo. Alespoň pro ten večer.

A zatímco se té noci na frontách střílelo a ve tmě jarní noci stál někde malý Janík na partyzánské stráži a déšť mu prosakoval plášť, zatímco v jiném domě Javorové ulice otec bez ustání obracel noviny a dychtil ne po zprávách, ale po proroctvích, v té noci mezi zabíjením, smrtí a nadějí na svobodu, se paní Berková konečně rozhodla podávat čaj.

„Jen seď,“ řekla Olga matce, „postarám se o čaj sama.“

Ale ukázalo se, že se o čaj sama postarat nechce, protože se obrátila k Parnelovi a vybídla ho:

„Pojď mi pomáhat.“

Ty, maminko, jsi v Olze viděla rysy její matky. Pečlivé, starostlivé paní Berkové. Umět improvizovat na piano a hovořit na jakékoliv téma. I o věcech neznámých. O těch nejvíc. Pro určitý druh lidí je nevědomost jenom vada jazyka. Ale tak daleko ses ve svých úvahách o paní Berkové a Olze nikdy nedostala. Tvá chvála patřila pečlivosti, čistotnosti, tomu udržovanému pořádku v policích s knihami, keramickými džbánečky a skleněnými vázami, v kterých bylo třeba stále vyměňovat květiny a dolévat vodu.

Dcery dědí vlastnosti matek. Byla jsi o tom přesvědčena. Jak by ne, v tomhle pokoji s pianem, v oparu poezie, který i klepům dopřával lesklejší peří. A má zkušenost?

Po celý večer jsem pozoroval, že Olze Helenina přítomnost vadí. Jako by Olgu zradilo její sebevědomí. Posedávala neklidně na svém místě, připravena zasáhnout do rozmluvy – a nezasahovala. Pramen vlasů, který jí padal do čela a který dovedla s okázalou nenuceností z čela odfukovat – víš přece, jak přitom, řekl bych, vroucně špulila dolní ret – ten nepokojný pramen dnes proti všem pravidlům dokonce odhrnovala rukou.

A také nikdy mne nepozvala do kuchyně. Až tentokrát. Romantická procházka do kuchyně chodbou, za jejímiž okny pleská déšť širokými tlapami na betonovou desku před vchodem.

Olga sejme v kuchyni z elektrického sporáku konvici s vařící vodou a přelévá čajovou náhražku, speciální žlutozelený čaj Berkovy rodiny. Prázdnou konvici upustí na oplechovaný mycí stůl.

„Spálila ses?“

„Spálila. Pořád se spaluju.“

Olga zastrčí ruce do kapes u šatů, má na nich malé kapsy, do kterých se vejde tak po třech prstech. Houpavým, námořnickým krokem přistoupí k zatemněnému oknu a vztáhne ruce:

„… a co najde? Noc a hvězdy.“

Nevím, kde se v ní tahle nálada bere. A navíc: vadí mi Bakusovy verše. Nechápu, proč recituje Bakusovy verše právě mně.

Najednou se otočí:

„Povíš mi něco? Ale pravdu. Jsem ti protivná?“

„Proč?“

„Proč? Proč?“

Olga mě popadne za ramena, přitáhne k sobě a políbí na tvář.

Ustoupí a prohlíží si mne. Sochařka si prohlíží sochu, kterou právě dokončila.

Netoužím po takovém oceňujícím pohledu. Jdu ke dveřím, a Olga mě duchapřítomně požádá:

„Prosím tě, otevři mi dveře.“

Vezme podnos s čajem, šálky a pečivem a projde kolem mne se vztyčenou hlavou.

Ještě teď vidím její oči. Po tolika večerech, kdy si mě ani nevšimla. Málem mě požádala o schůzku. A to jenom proto, že dychtila zvítězit. Být první.

A řekni, maminko, ty, která jsi dovedla zpívat s citem dojemné balady, je láska nalézání ztraceného sebevědomí?

Tápal jsem domů slepou tmou jarní noci. Někdo prořezal stromy a potmě natahal větve na kraj chodníku. Přecházím ulici a větévky mě zadržují. Přestalo pršet. Starý svět se zrodil ve tmě, nový se také zrodí ze tmy. Myslím na otce. Kdyby nebylo zatemnění, jistě by mi svítilo vstříc okno ložnice. Otec čte. Čte a nečte. Naslouchá.

Mezi mraky vypadne několik hvězd, utkví ve studeném vzduchu a třesou se jako člověk, který ztrácí půdu pod nohama.

Ještě za šera, kdy všichni leží. Otec s matkou v ložnici, Ruda vedle v pokoji a Marie v pokojíku. Všechny dveře zotvírané, jedni mohou zaslechnout dech druhých.

Rudu probudí otcův hlas.

„… takové světlo… kde se tu vzalo tolik slunce?“

Proroctví o slunci v hlubokém šeru. Ruda se znovu propadá do spánku. Tentokrát ho vytrhne matčin nářek.

Marie vyšla ze svého pokojíku a zastavila se s pěstí na ústech na prahu ložnice. Práh jako překážka, kterou nemůže překročit. Parnel překážku překročil.

Na matčině nočním stolku svítila lampička, a jak se matka sedící na posteli zmítala v pláči, plápolal její stín, dotýkal se otcových paží a odkrýval mu tichý nehybný obličej. Vlnění toho stínu dodávalo otci zdání života. Už jenom zdání.

Do snídaně byla vánočka, kterou měl snídat otec.

„Ani ji neochutnal,“ naříkala matka. Ale její výroky zněly jinak než v ložnici. Důstojně a slavnostně.

Na zahradě se zvedal z doutnající páry slunný jarní den.

„Musíme poslat telegram tetě Juli,“ vzpomněla si matka po dlouhé době zase na sestru. Seděla se synem a dcerou u snídaně, ale nesnídala. Marie a Ruda snídali. Uprostřed snídaně Marie vyskočila, běžela do svého pokojíku a zamkla se tam. Matka se synem se rozběhli k zamčeným dveřím, za kterými bylo slyšet hlasité vzlykání.

„Maruško!“ volala matka. „Proboha, Maruško.“

„Marie, neblázni.“

„Maruško, otevři,“ rozkázala třesoucím se hlasem matka, „musíš otevřít, vždyť teď mám už jenom tebe a Rudu.“ Zoufalství toho zjištění a rozechvělý matčin hlas přiměl Marii, aby otevřela dveře.

Matka a dcera si padly do náručí. Pevně se držely a opíraly se navzájem.

V té chvíli měl Ruda pocit, že je tu přebytečný.

Ano, maminko, nadešla chvíle, kdy jsi měla jenom dceru a syna. Sotva jsi tušila, jaký se mě zmocňoval zvláštní stud, kdykoliv jsi o tom začala mluvit. Zvlášť v prvních letech po otcově smrti. Chápal jsem tvoje vznešené a teskné prohlášení jako sčítání ubývajícího vlastnictví. A někdy jsem si až příliš uvědomoval, jak ti patřím. Vyvolávalo to ve mně vzpouru.

Teta Juli přijela, jako by se mezi ní a sestrou nic nepřihodilo. V jarním slunci měly její plavé vlasy popelavější nádech nežli před časem, kdy se tu ukázala naposledy. Pláčem a mlčením si sestry pověděly spoustu věcí. Ale slova. Matka tajila před Juli, že Ruda nechodí nikam pracovat, že se ztratil z evidence pracovního úřadu, a Juli tajila před sestrou, že se Oskar přece jen stal německým vojákem.

Pro Juli bylo nepřiznaným zadostiučiněním, že ovdověla i její sestra.

„Bože,“ říkala, „já to mám za sebou už řadu let.“

Pro matku slabá útěcha. Rozplývala se v slzách.

„Anoušku,“ použila Juli oslovení, jaké užíval jen otec, „Anoušku,“ uklidňovala ji, „máš svoje děti doma, co mám říkat já? Oskar je daleko.“

Tak k tomu přece došlo. Matka zvedla uplakané oči a prohlásila rozhodně:

„Juli, ale tys ho tam poslala.“

„Dobře, dobře,“ odpověděla teta se shovívavou netrpělivostí, „ale doma stejně není. Jsem sama, sama jako ten kámen u cesty.“

Dlouho jsme seděli spolu, matka, dcera a syn a teta Juli, seděli uvnitř otcova díla, které ho přežilo a dlouho ještě mělo přežít, a hovor se odvíjel a zavíjel, aniž by někam dospěl. Den se mísil s nocí a žárovka zhasla. Porucha v elektrárně. Rozsvítili jsme svíčku a pokračovali v rozmluvě. Řeči se ztrácely samy v sobě. Všechny věty, ať už byly o čemkoliv, jsme kladli do tmy vedlejší místnosti, kde ležel otec, nedělně oblečený, na stole potaženém černou látkou.

„Co ten život vlastně je?“ opakovala matka tvrdošíjně. Nikdo jí neodpovídal. Život byl v těch dnech v nejistotě. Jistoty poskytovala jenom smrt.

Větrná noc pohybovala plamenem svíčky

i mezi čtyřmi stěnami,
a daleký vítr rval raněným
nedočkavě dech od úst.
Je zlé umírat za jarní noci
mezi útokem mladé trávy
a hvězdnou strání stoupající k létu,
a nejhorší je
padnout na nesprávné straně.

Té noci padl někde v Braniborech Oskar. Byl laciný pro ty, kdo mu veleli.

Dověděli jsme se to až za několik týdnů. A nikdo nevěděl, kde ho pohřbili. A jeho osud, ačkoliv se stal německým vojákem, se nyní podobal osudu židovských manželů Spitzerových. Také jejich hroby byly nezvěstné.

Dlouho jsem nemohl usnout. Myslil jsem na otce. Tak jako dnes myslím, maminko, na tebe. Otec i já jsme byli spolu pod jednou střechou, ale otec se proměnil v minulost. Přivolával jsem ho do přítomnosti, představoval jsem si ho, jak sedí s námi u stolu. Oslovil jsem ho. Už jako kluk jsem si povídal se stromy, s měsícem, a dokonce i s tmou. Trvá ve mně zbytek pohanství, které věří, že to, co oslovíme, žije?

Oslovil jsem otce za noci, kdy poprvé nebyl na svém místě v přítomnosti. Měl pozorně naslouchající tvář. Vyprávěl jsem mu o obálce s černým rámečkem, našel jsem ji odpoledne ve schránce, projev soustrasti. První projev soustrasti. Byl od Heleny a byl stručný:

„Myslím na tebe.“

Přenést se v myšlenkách k někomu, kdo není přítomen, obklopit ho svým vzpomínáním. Jak jsme si v tom s Helenou podobni. Vstoupila do mého důvěrného rozhovoru s otcem a otec ji přijal do našeho soukromého kruhu. Mlčky a s úsměvem.

Ty, maminko, sis začala zvykat na úděl opuštěné ženy. No dobrá, říkaly tvoje oči, vždyť jsem odevzdaná do vůle Prozřetelnosti, ale jen se na mě, ty Prozřetelnosti, podívej, co jsi ze mě udělala.

Pro tetu Růžu otec nestárnul, ani když se stal minulostí. Pořád byl její mladší bratr. Chlapec.

„Co nám to ten chlapec udělal,“ říkala, ale nevyčítala, obdivovala otce i teď, jako po celý život.

Sešli jsme se u ní po obřadu v kremační síni. Orel nad ciferníkem hodin svěsil křídla a odpočíval.

„Udělejte si pohodlí,“ cupitala teta kolem nás, „byt je sice malý… To, když jsem doprovodila svého muže, měla jsem velký byt a všichni smuteční hosté se do něj pěkně vešli. Nebyla válka, a co jsem chtěla, to jsem dostala jaksepatří… Podala jsem svíčkovou…“

Sebevážnější úvahy tety Růži končily u jídla. Dovedla vyprávět o autohavárii, co se stala, právě když si šla koupit ten nový margarín, jak o něm slyšela v rozhlase. A když ji zavolali k sousedce, která si opařila ruku, chystala se dělat švestkové knedlíky, ale ne ty takové, nýbrž z tvarohového těsta. Svět jejích příhod byl nerozlučně spjat s jídlem. Umožňovalo jí polykat hořkosti s vlídným pousmáním. Zlidšťovala jídlem i smutek.

Rozloučení s otcem doprovázela válečnou kávou a závinem. Pocukrované fanfáry posledního sbohem.

Od tety Růži jsme se vrátili domů a v ložnici, kde ještě před několika dny ležel otec, jsi se, maminko, obrátila k budoucnosti. Zula jsi těsné střevíce a spustila jsi ruce do klína. Vzhlédla jsi k nám z nízké stoličky, na které jsi seděla, a já a Marie jsme byli náhle malí, i když jsme před tebou stáli.

„Teď je na vás, abyste se radovali, abyste vy měli štěstí.“ Odkazovala jsi nám všechno pěkné v životě a pro sebe sis ponechala smutné putování. Stará, stará balada.

Když si někdy v duchu s tebou povídám, máš na sobě černé šaty a tiskneš k sobě zuté nohy v černých punčochách.

Máme ještě dost námětů k hovoru.

5
Začátky

Tak třeba věty, maminko, na které jsem ti neodpověděl. Neodpovídal jsem, protože ses neptala, byly to věty, kterými jsi vyhlašovala svoje přesvědčení. Vyslala jsi je proti mně a doposud trvají někde mezi tebou a mnou. Udělal jsem chybu, že jsem neodpovídal. Měl jsem se hájit. Mlčel jsem, ale nebylo to mlčení, kterým se souhlasí, a tys to poznala. V těch důležitých chvílích jsem se ti vzdaloval svým mlčením.

Říkala jsi:

„Od samého začátku jste se spojili.“

Měl jsem ti odpovědět:

„Čemu říkáš začátek? Začalo to, když jsem za oknem fotografoval Helenu, anebo když ti Helena podávala v lázních balíček a omlouvala mě? Kdy vlastně vstoupila Helena do tvého vztahu ke mně, nastalo vůbec někdy něco, čemu by se dalo říkat: začátek? A proti komu jsme se spojili? Proti tobě?“

Měl jsem ti odpovědět, měl jsem ti vyprávět o náhodách, které vedly Helenu i mě, o oklikách, které nás odváděly od přímého směru. Heleně bránil ostych a mně nerozhodnost mladého muže, který ještě neskončil volbu. To jenom tvůj smysl pro pořádek viděl začátek a určil spojenectví.

Ale lidské city připomínají často jarní páry na nebi, mlhovité, neohraničené, proměnlivé, a prostupují se nečekaně, bez pořádku.

Tak třeba ta nerozhodnost, Heleno, nerozhodnost mladého muže, který stojí před volbou. Nikdy jsem o ní s matkou nemluvil.

Vidím do toho čirého jarního odpoledne jako do sklenice. Sama jsi mi přišla otevřít dům na náměstí. Teta někam odešla. Každý schod do prvního patra nás doprovázel rozpačitým dřevěným vzdechem. Přiznám se ti, nikdy bych byl nepřišel, kdybys tenkrát nepozvala i Olgu, Bakusa a Božánka.

Zavedla jsi mě do tetina pokoje s okny na náměstí:

„Ještě tu nikdo není.“

Posadila ses na židli při kratší straně stolu, já se posadil k delší straně. Měli jsme mezi sebou roh stolu, nesví, tísněni ze všech stran starožitným nábytkem. Tvoje teta jej za starožitný nepokládala, patřil k jejímu životu od dětství. Vysoký příborník s horní polovinou na sloupcích z narudlého dřeva, čtyři modře čalouněné židle a modrá pohovka. Kdykoliv se někdo z nás pohnul, zazvonily v zasklené skřínce zelené číše s dlouhou broušenou nohou. Stály na stráži. A všechna modř tetina pokoje, i modrý ubrus na stole i koberec, všechna modř byla rozředěna a přecházela do světle šedé, to tam, kde slunce proudící sem odpoledne z náměstí, vytrvale stíralo teplým jazykem barvu, na kterou měla právo jen obloha.

Tomu příborníku jsem při prvním setkání začal v duchu říkat Akropolis. Doprovází nás podnes. Starý věrný pes v domácnosti nového pána.

A bylo odpoledne a slunce se koupalo v té chatrné a mizející modři. Přemýšlel jsem, co bych řekl. Poprvé jsem byl s tebou sám mezi čtyřmi stěnami. Připadalo mi to jako závazek. Ten závazek mi omezoval svobodu jednání i řeči. Ovšem, byla tu naděje, že přijdou ti ostatní. Naděje, která se s postupujícím odpolednem rozplývala. Nepřišel nikdo.

„Tobě to vadí?“ zeptala ses.

„Mně? Ne,“ odpověděl jsem ti. Ale nebyl jsem si jistý.

„Víš, totiž, teta není doma, a jsme tu jenom spolu…“ řekla jsi, jako by ses mě ptala na radu.

„A to je chyba?“

„Když já nevím. Myslím, že se nesluší, když jsem sama doma –“

Jak jsem neměl naše osamění v prázdném bytě cítit jako závazek? Setrvával jsem jen z nějaké pochybné statečnosti. Rozhodně to nebyla láska. Tvoje starosti, Heleno, naše dcera nikdy nepoznala. Čas a proměny společnosti vymazaly některé pocity tak dokonale, že i vzpomínat na ně dá dnes dost práce.

„Uvařím čaj,“ řekla jsi. Konečně důvod oddělit se ode mě i zdí.

Náměstí pod otevřeným oknem bylo liduprázdné a jarním sobotním odpolednem se přesypával neviditelný voňavý pyl ze zahrad až na práh uzamčených domů. Obchody spaly za staženými roletami. Jen obchod s gramofonovými deskami a elektrickými spotřebiči bděl. Za zamčenými dveřmi si obchodník přehrával desku s klavírním koncertem a zapomněl vypnout amplión do náměstí. Vzrušené údery do strun klavíru se rozbíhaly na výsluní před krám a dodávaly osiřelému náměstí vzezření filmového záběru, kdy do vylidněných prostor mezi domy vjíždějí tanky. Ale válka tehdy k tomu okamžiku ještě nepostoupila. Aspoň v našem městě. Prozatím chutnal vzduch po pylu.

Náhle koncert ustal. Ticho za války věští něco jiného než ticho v míru. Srdce se mi rozbušilo.

Ulevilo se mi, teprve když jsem objevil ty dva rozdováděné psy. Přihnali se na náměstí, točili se a motali, okusovali si tlamy, kňučeli blažeností a váleli se v trávě, až si ji odnášeli na hřbetech. Viditelné znamení rozkoše.

„Pojď sem,“ zavolal jsem tě, sotva jsi vstoupila s čajem do pokoje. „Jestli jsi ještě neviděla štěstí, podívej se z okna.“

Dala ses do smíchu. Smát ses dovedla vždycky báječně. Ale tentokrát jsem cítil, jak mě tvůj smích nadlehčuje. Byl jsem na rozpacích, co má k štěstí blíž, jestli ti veselí psi, anebo tvůj smích.

Kdykoliv se směješ, vchází do tebe rozesmáté děvče z tetina modrého pokoje. Při smíchu se celá rozvlníš a zlato, které jsem našel v hloubce tvého těla, se rozvíří až k hladině tvých očí. Pojednou nejsou už hnědé.

Potom jsi rychle odstoupila od okna, jako by ses bála, že tě někdo může z náměstí uvidět, opřela ses o příborník, o Akropolis, o které jsi ještě netušila, kolikrát se o ni budeš ještě v životě opírat, oči se ti nepřestávaly smát, ale stála jsi klidně a provinile.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Přece víš.“

„Nic nevím.“

„Jsme sami doma. A lidi… přece…“

Závazek, znovu jsem cítil závazek. Zdaleka mi však už nebyl na obtíž.

Jednou, to už jsme měli několik let po svatbě, ses mě zeptala:

„Proč ses mě tak dlouho stranil?“

Proč ti, kdo si jsou blízcí, o tom nevědí? Koho to musí v sobě přemáhat, aby se dostali na cestu, která je pro ně nejpřirozenější? A když jsem už užil slova nejpřirozenější. Copak není i příroda výsledkem dlouhých pokusů, ztrát a neúspěchů?

Oči se ti zase plní smíchem:

„Teď už jen chybí, abys mi začal vykládat, že se člověk od zvířete liší v podstatě tím, že je vynalézavější při výrobě a užívání nástrojů. Tenkrát odpoledne jsi ale moc vynalézavý nebyl.“

„Náhodou vím, co jsem ti povídal. O Sokratově názoru na štěstí. Například. O Epikurovi. Co pokládal za štěstí.“

„Jenomže o štěstí se nemá moc mluvit. Kdybys mě vzal kolem ramen…“

„Proč jsem to neudělal?“

Dozpátku se mi zdá v mém životě leccos nepochopitelné.

Vinen byl Bakus. Debatou o štěstí.

Hledal v té době umíněně – a jinak ani hledat neuměl – odpověď na otázku: co je štěstí? Knihy v jeho pokoji se vystřídaly. Názory střídal den ze dne a vtahoval mě do svého zmatku neúprosně a vytrvale. Záleží štěstí opravdu v poznávání a konání dobra? Měl pravdu Sokrates? Nebo záleží štěstí v bezstarostném životě bez bolesti?

Tehdy si Bakus také opatřil desku s orientální hudbou. Opatřil. Ovšemže získal desku za kus salámu. Opatřoval si trvalé hodnoty, jejichž cena povážlivě klesala, za pomíjivé statky, jejichž cena neúměrně vzrůstala.

„Člověče, že to můžeš celý den poslouchat!“

„Soustřeďuju se,“ odpovídal mi Bakus. Zvonečky a zpěv, který se podobal pláči. „Soustřeďuju se. Hergot. Štěstí je klid a soustředění. Musíš se spustit do sebe, zavrtat se v sobě a znehybnět. Zahloubání… to je to.“

Seděl se zkříženýma nohama na gauči. Maloměstský Buddha. Proboha. Ale příroda je také výsledkem pokusů.

Bakus sedával každou neděli zahloubán do sebe. V pondělí odjížděl do chemické továrny, z které americké nálety odkrajovaly kus po kuse.

Jenomže najít štěstí znamená možná jenom včas se mu poddat.

Tak tohle dovedl otec.

Jednou jsme, maminko, čekali na otce spolu. Nebyla válka, byl ještě mír. Zlá noc. Všechno prádlo jsi vyžehlila, všechny písničky přezpívala. Schovali jsme se před nocí do peřin a poslouchali, kdy klapnou vrátka. Byli jsme spolu sami dva, Marie se ještě nenarodila, já jsem patřil tobě a ty jsi patřila mně. Když si dva lidé tak patří,

zbavují se navzájem strachu,
ale zatímco ty jsi převzala všechen můj strach,
já se činil nedokonale
a navíc jsem usnul.

Otec dorazil ve tři hodiny po půlnoci, za kloboukem smrkovou větvičku. Přejel stanici a musil pěšky zpátky. Nestěžoval si. Poddal se svému štěstí. Vyprávěl o úplňku a o lani, která se pásla na kraji lesa.

Pro tebe, maminko, bylo štěstí výsledek zápasu, musilo se vybojovat, ulpěly na něm bohatě slzy starých románů. Odjakživa jsem věřil s tebou, že teprve vybojované štěstí má cenu. Co bylo lehko dosažitelné, bylo mi podezřelé. Proto jsem často minul štěstí, které se mi nabízelo bez boje.

„Opravdu musíš jít?“ řekla matka Parnelovi. Nezbraňovala mu, vlastně se ho ani neptala, znělo to spíše jako výčitka. Byla to výčitka, na kterou nemohl odpovědět. Měl namířeno do domu na náměstí v ten první den míru, kdy se po lesích ozývala osamělá střelba. Střelba se měla ozývat ještě celý týden. Osamělejší a osamělejší.

Helenina teta došila československý prapor těsně předtím, než z dolního konce náměstí vyjel první sovětský tank. Parnel pomohl Heleně vyvěsit prapor, a když se vraceli z půdy, slyšeli znovu hrčet šicí stroj.

Teta sešívala kusy bílého plátna do obdélníku.

„Co to šiješ?“ ptala se Helena.

Stará paní ani nezvedla oči od šicího stroje a řekla:

„Přece rudý prapor. Barvu jsem si už připravila.“

Jak bylo tehdy všecko samozřejmé.

Samozřejmý nádherný den. Stačilo jenom poddat se svému štěstí, opájet se nenadálou volností, vmísit se do davu, který se přeléval na náměstí, a povzbuzovat Arabana. Doháněl svoje zpoždění a mohutnými tahy začerňoval německý nápis nad krámem. Povzbuzovat Arabana a jeho štětec a malířskou bradku, to její nahoru dolů v rytmu spěchající rozechvělé ruky. Pokřikovat na velkého Janíka, kterému se podařilo jen taktak projet bleskurychle ulicí pod náměstím na kole ozdobeném československými praporky. Projel mezi křikem a zdviženými pěstmi a zmizel. Ztratil se jako tolik lidí a starostí, včera ještě důležitých a nyní bezvýznamných. A bylo samozřejmé, že se z lesů vrátil malý Janík se svými přáteli. Proč by se jednou neměl vrátit i Šoltys?

Budoucnost byla průhledná, konečně se ukázaly váhy dějin. Zatímco jedna miska klesala, druhá stoupala. Později už nikdy nebyla budoucnost tak průhledná, už nikdy nebyla tak samozřejmá.

A tehdy se stala ta věc s vagónem.

Měli ho hlídat. Bakus, Parnel, Božánek a Janík, syn malého Janíka. Dostali jednu pistoli dohromady a čtyři náboje. Vagón stál na slepé koleji daleko za nádražím. Družstvu velel Bakus.

Prošlapávali si k vagónu cestu plevelem. Když si sedli, nebyli ve vysokém plevelu vidět. Žvýkali sladké konce stébel, opojeni sluncem, nespokojeni, že jsou tady a ne ve městě, a spokojeni svou novorozenou důležitostí.

„Heleď, jdi kus dál s tou cigaretou,“ radil Bakus Božánkovi, „vagón je nacpanej německou municí.“

„No a co –“

Parnel to tady dobře znal. Kus odtud přetínala slepou kolej polní cesta. Za tratí stoupala do mírné stráně, obrostlá trnkovými houštinami. Cesta se ztrácela v lese.

Sem kdysi vyběhl s úmyslem vyfotografovat divokého králíka. Skoro hodinu se krčil za křovím a čekal, až králík přihopkuje na pastvu. Snímek přinesl Parnelovi jen zklamání. Na šedivém poli černá ježatá skvrna. Výjimečné objekty jeho malému fotoaparátu unikaly. Ale co s tím teď, uprostřed průzračné budoucnosti?

„Už jste viděli?“ vytáhl Janík z kapsy leták. Pod provoláním k občanům byla vytištěna Božánkova básnička. Jmenovala se „Hvězda“. Napsal Bohumil Lány. Bohumil. Aby si ho nikdo nepletl s jeho otcem.

„Ukaž,“ vytrhl Bakus Janíkovi leták.

Parnel četl Bakusovi přes rameno. Báseň končila slokou:

„Temnou nocí dej se vésti
rudou hvězdou. Nezapomeň,
že v té hvězdě je tvé štěstí,
rudé jako krev a oheň.“

Božánek v rozpacích trhal trávu a rovnal ji do řádek. Leták teď obíhá městem, jde z ruky do ruky, jedni ho pozdravují, druzí s ním nesouhlasí, ale všichni čtou Božánkovo jméno a Božánkova sláva plní město.

„Něco mi to připomíná,“ řekl Parnel.

„Že jo.“ Bakus se zašklebil.

„Verše o štěstí, noci a hvězdách,“ řekl Parnel. Bakusovy verše.

Božánek hned věděl, oč jde. Nechal trhání trávy a ozval se:

„Já vím, kluci. Vám prostě vadí, že jsem na letáku vytištěnej já.“

„Opravdu, myslím, že jsem podobnou básničku napsal,“ řekl Bakus.

„Jenže o hledání štěstí,“ bránil se Božánek. „Něco jinýho je hledat a něco jinýho najít.“

Parnelovi bylo, jako by neseděl v trávě u vagónu s municí. Seděl v pokoji u Berků. V příštím okamžiku zvedne paní Lányová poděšeně ruku a couvne s ní s obavou ze srážky, kterou by mohla vyvolat její věta:

„Nejste náhodou bolševik?“

„Co ti řekla matka?“ zeptal se Parnel.

„Ale,“ řekl Božánek. „Tyhle věci vůbec nechápe.“

Bakus předal leták beze slova Janíkovi. Božánek se dal do trhání trávy a čas plynul mezi zemí a sluncem. Modrý med.

„Mohl jsi s tím letákem přijít sám. Ukázat –“ řekl Janík.

Bakus seděl v plevelu s nohama zkříženýma pod sebou. Jak ho Parnel pozoroval, musil se dát do smíchu. Ach, ten dotčený Buddha.

Parnelův smích Bakusa podráždil:

„Čemu se směješ? Tady není nic k smíchu.“

„Napadlo mi jenom, že se soustřeďuješ, že se zavrtáváš do sebe s orientální –“

„Je to pro kočku,“ zavrčel Bakus. Už se zase vzdával učení, které ho neuspokojovalo. Ve skutečnosti se ho vzdal mnohem dřív. Zavile hledal, nalézal i ztrácel.

Božánek nechal trhání trávy. Byl zachráněn, už o něho nešlo. Rozhlédl se a ukázal na úvozovou cestu:

„Koukejte –“

„Co je to?“ zbystřil Bakus pozornost a sáhl do kapsy s pistolí.

Úvozovou cestou se od nich vzdalovala mužská postava. Kolem nich neprošla. Jak to bylo možné? Cesta přes trať vedla přece nedaleko vagónu. Ten člověk se musil skrývat za náspem, když nastoupili hlídku. Muž se ani jednou neotočil, vzdaloval se pomalu, a jak cesta stoupala, promyšleně mizel za křovím hned na jedné, hned na druhé straně. Křoví po obou stranách cesty rostlo málo. Ať chtěl, nebo nechtěl, musil se nakonec znovu ukázat, dokud nezmizel za dalším křovím.

„Hej!“ zavolal Bakus na podezřelého chodce. „Hej, hej!“

Muž se neohlédl, nezastavil. Pokračoval v cestě. Bakus vyskočil a s rukou v kapse, kde měl pistoli, se rozběhl po náspu k cestě.

„Hej!“

Muž zmizel za křovím úvozové cesty. Parnel čekal, kdy se zase objeví. Musí se přece objevit.

Třeskla rána. A po ní druhá. Byli ohromeni. Nikdo nečekal, že by se po nich střílelo. Ale muž se schoval za křoví a střílel. Pochopili to, až když přestal. Vrhli se do trávy a přitiskli se k zemi. Parnel viděl, jak se Bakus skutálel za násep, jak zápolí s kapsou a pistolí. Vystřelil jednou, dvakrát.

Muž vyběhl ze svého úkrytu a běžel přes pole k lesíku. Bakus vystřelil poslední ránu. Muže nezasáhl, byl daleko. Za několik vteřin se schoval v hustém mlází. Odtamtud se mohl nepozorovaně dostat do lesa.

„Ten neřád,“ křičel Bakus.

Parnel, Janík a Božánek se vrhli k Bakusovi. Seděl na náspu a sykal bolestí. Pak do něho vjela zlost, dokonce přestal přimhuřovat oči, rozrazil kruh pozorovatelů a vyřítil se k vagónu.

„Neblázni, je zapečetěný,“ volal Božánek, když pochopil, oč Bakusovi jde.

„Náboje!“ spustil Bakus křik. „Náboje!“ Rval přitom závoru vagónu.

Pokusili se mu zabránit, chytali ho za ruce, tahali se s ním. Vtom vrata povolila a před nimi se objevilo nitro vagónu. Uvnitř nebylo nic. Vagón byl úplně prázdný. Vyklizený.

Bakus se vyčerpaně svezl do trávy. Teprve teď zpozorovali, že má levou nohavici kalhot nad kolenem tmavou. Látkou prosakovala krev a tmavá skvrna byla pěkně veliká a nepřestávala růst.

Svlékli mu kalhoty, svázali kapesníky a stáhli mu stehno. Božánek při pohledu na tolik krve zbledl.

Bakus omdlel.

„Opravdu musíš jít?“

Po příhodě s vagónem dostala tvá věta, maminko, ještě jiný význam. Loučení. Tenkrát jsem o tom neuvažoval, bylo tolik jiných věcí k uvažování. Až dnes. Dlouhá řada drobných loučení, kdy jsem od tebe odcházel ledabyle, přesvědčený o svém návratu, o kterém jsi nikdy nebyla přesvědčena.

Nikdy ses se mnou neloučila na pár hodin nebo dní, vždycky ses loučila navždy. A vždycky, když jsem se vrátil, zůstalo v tobě trochu toho rozloučení navždy.

Ale naše společné putování skončilo už tak dávno. Skončil i čas, kdy jsme si patřili tak bezvýhradně jako tehdy, když jsme spolu čekali v noci na otce, který se k nám, aniž jsme to věděli, blížil pěšky měsíčným lesem.

V tvé větě byla výčitka, bránila jsi něco, co nešlo ubránit, zastavovala jsi něco, co nešlo zastavit.

„Opravdu musíš jít?“

„Musím, maminko, jdeme za Bakusem do nemocnice.“

V tvých očích jsem i já raněný. Nenapravitelně raněný svým lehkomyslným mládím.

Ve velkém nemocničním pokoji jsou obsazena jen tři lůžka. Na prvním lůžku pod okny leží Bakus s ovázanou nohou. Noha vypadá cize, nepřátelsky. Bakus mhouří oči přátelsky, je zase v náladě a zdá se, že mu zranění lichotí.

Naproti němu leží patnáctiletý chlapec, utopený v obvazech, s obličejem bez ustání staženým, jako by plakal. Oběť pokusu s pancéřovou pěstí.

Vedle Bakusa, opřený o ruku, se vyklání z lůžka Pazdírek. Sedával vedle něho ve škole a nyní vedle něho leží. I v nemocnici má Pazdírek u sebe na podlaze aktovku s jídlem a pod zvednutým pyskem aktovky trčí láhev s mlékem. Dostal se do nemocnice, právě když Bakusa ukládali na lůžko.

Dopoledne projížděla Růžodolem kolona německých vojenských aut. Zabloudila. Vyhýbala se městům a mířila k Plzni vedlejšími silnicemi.

„Zrovna ti jdu uvázat psa, víš, a ty pacholci…“ vykládá Pazdírek svoji nehodu. Příběh o uvazování psa, střelbě na silnici a zbloudilé kulce.

„Hladký průstřel,“ hlásí Bakus.

„Jo, hladký průstřel,“ zpochybňuje Pazdírek Bakusův výrok.

„Kdyby tu nebylo prázdno, tak ho odsunou domů.“

Parnel a Božánek sedí na jedné židli mezi Bakusem a Pazdírkem.

„Co je nového?“ Co by bylo nového? Je konec války, copak se neděje každou minutu něco?

Do pokoje vchází krásná paní Mrázová. Prostovlasá, světlý jarní plášť rozepjatý, úzká sukně se jí přisává při každém kroku k nohám. Blůza se zadýchaně chvěje. Zvedá dlaň, zacloní oči proti mléčnému jiskření okenních skel. Co tu hledá?

„Tady je… náš soused…“ zakrývá své rozčilení špatně zahranou ironií. Jako by nikdo nevěděl, co se o ní a Bakusovi vypráví ve městě.

Parnel s Božánkem vstanou z židle a nabídnou jí svoje místo.

„Děkuji.“

Obdaruje všechny úsměvem. Sedá si zády k oknu. Prudké světlo jí nesvědčí. Je ve věku, kdy jí stín vrací mládí. Ale ještě je pěkná. To se dá přečíst Pazdírkovi na tváři.

Nejdelší úsměv si schovala pro Bakusa:

„Tak co, válečníku?“

Bakus si hryzá dolní ret. Vypadá zkroušeně. Sepraná nemocniční košile se posunula a obnažuje mu hrudník. I na nemocničním lůžku je postižen nepořádkem a zmatkem. Uvědomí si svou neupravenost a zajede roztaženými prsty do vlasů, aby je zkrotil.

Pohled paní Mrázové říká: Ty můj chudáčku. Příliš důvěrný pohled.

Parnel postrčí Božánka.

„Ale kam byste chodili?“ obrátí se k nim paní. Vidí i co se děje za jejími zády. Taková ženská. Parnela i Božánka se dotkne současně stejná vzpomínka. Jak tehdy přikrčeni za křovím civěli do okna. Jak zářila v okenním rámu. „Kam byste chodili?“ dívá se do jejich nejistých úsměvů. „Klidně zůstaňte. Hned poběžím dál.“ A k Bakusovi: „Hodně to bolí?“

„To nic,“ přestane si Bakus hryzat ret.

„Nádherně vám sem svítí slunce,“ zazpívá paní Mrázová, to děvčátko, a ukáže hlavou. Sjede po ní hrst paprsků. Rychle se vrátí do bezpečné polohy. Její rozsvícená nahá bysta se noří hlouběji a hlouběji do času, socha Venuše svržené do moře z břehu, který znají jenom pamětníci.

Parnel s Božánkem stojí v nohách postele a krásná paní Mrázová vyčte z jejich postojů něco, čemu nerozumí. Pro jistotu řekne:

„Ale mládenci, přece byste nebyli smutní. Když končí válka.“

Zamrká na Bakusa a přehodí nohu přes nohu. Je zase mladá. Ve stínu.

„Paní,“ usiluje o ni Pazdírek, „jestli je tu někdo doopravdy ve smutku, tak jsem to já. Představte si, pes běhal po zahradě a já ho šel uvázat…“

„To už jsme slyšeli.“

„Ne, jen ho nechte,“ zastane se Pazdírka krásná paní Mrázová. Je ochotna vyslechnout cokoliv, jen když si pobyt u Bakusa prodlouží.

Pazdírek vypráví znovu svůj příběh, přidává podrobnosti, tentokrát přizpůsobuje znění výhradně pro paní Mrázovou. Zdá se, že si je toho vědoma. Vzpřímená, blahosklonná přijímá hold. Uchvácen sám sebou, vzpamatuje se Pazdírek až nakonec. Dodá skromně:

„Stejně tady dlouho nebudu. Tyhle postele jsou připravený pro jiný pacienty. Já měl ještě kliku. Nemyslíte? Paní, to byla klika.“

Bakus neví, jak z toho. Češe se roztaženými prsty a vrtí se na posteli.

„Nevíte, jak jsem ráda, že to s vámi dobře dopadlo,“ říká paní Mrázová a bezděčně se dotýká přikrývky na Bakusově posteli. Bakusova ruka se pohne. Odmítavý posunek nebo jenom náznak… Neunese tolik oddanosti. Je překvapený, zmatený. Dostává se mu mateřského citu ve chvíli, kdy po něm netouží.

„Dobré odpoledne.“ Do místnosti vchází Helena ve starém bílém pracovním plášti, který nosívala na přírodovědná praktika. Vypadá lékařsky. Pomáhá v nemocnici. Někde tu pobíhá i Olga, i Máša. V lese u řeky za Růžodolem se střílelo. Za chvíli přivezou raněné.

Helena podá Bakusovi lístek. Bakus si lístek přečte a dá jej kolovat. Je od Wichtera. Píše:

„Tisknu ti soudružsky ruku. Jak bude možné, přijdu a donesu knihy. Buď zdráv! W.“

„Ten bude myslit na knihy i po smrti,“ řekne paní Mrázová a hned zas pokračuje jinak: „Kdo by neměl knihy rád, že ano? Jenomže se nesmí pro knížky zapomínat na život.“

Helena stojí docela blízko Parnela. Skoro tak blízko, jako když pozorovali z tetina pokoje dovádějící psy. Nebo když vyvěšovali na půdě prapory. Jak je to všechno dávno. Znají se tisíc let. Anebo začíná všechno teprve tady? Začátek, o kterém hovořila matka?

Bakus spustí hlavu na podušku, natáhne se a zavře oči. Uzavře se. Anděl mlčení táhne nemocničním pokojem. Má těžká a pomalá křídla.

Pazdírek to už nevydrží. Řekne:

„Ještě že se nestrefili do psa. Máme ho už sedm let.“

Chlapec na lůžku proti Bakusovi se vztyčí a začne ječet. Silněji a silněji. Slzy se mu koulejí po tvářích, užuž se zdá, že ho jekot zahltí, a přesto spouští znovu, snad proti své vůli, snad ani neví, že ječí, jen se podvědomě zbavuje těžkého břemene. Odhoukává konec války, zděšený poznáním, které se před ním dnes otevřelo, ječí úzkostí nad poznáním, které ho ještě čeká a o kterém neví, ječí do jarního vesmíru za okny, přivolává pomoc, jakoukoliv, jenom, pro všechno na světě, pomoc.

Helena vyběhne na chodbu. Vrací se s ošetřovatelkou. Za ošetřovatelkou pospíchá lékař a za lékařem Olga. Paní Mrázovou zastihnou na cestě od Bakusova lůžka ke dveřím. Nečeká, až chlapec dostane uklidňující injekci.

Jekot slábne, drobí se na vzlyky a umlká.

Po dlouhé době vidí Parnel opět Olgu a Helenu spolu. Olga stojí za lékařem sebejistá a důležitá. Cílevědomá. K jakému cíli? Heleniny velké hnědé oči jsou plné účasti. Dva hebké otvory v prostoru. Jediné, kudy právě mohla uniknout bolest a zoufalství.

Ani setkání v nemocnici nemohu, maminko, pokládat za začátek. Za začátek a spojenectví, které jsi mi vytýkala. Ani tehdy jsem ještě neskončil volbu. A mír se mi zdál volný prostor bez konce.

Dokonce jsem v prvních mírových dnech přijímal mír jako řešení. Ale byla to jenom podmínka pro nejrůznější řešení. Mír se ubíral mnoha cestami. Cestami rozličných jistot. A lidé se jich chápali, každý nějaké jiné jistoty. Z množství jistot vznikala nejistota.

Dychtil jsem po jistotě. Měly mi ji zaručit vědomosti. Ty jsi na konci vědomostí viděla zaměstnání, postavení. Pro mne to bylo všechno mnohem složitější.

V tom nádherném prvním mírovém létě jsem vysedával v přeplněných univerzitních posluchárnách, v lavicích, na podlaze, i na okenních římsách. Jaká spousta nás chtěla vědět a věděním se přiblížit svému štěstí,

někde musily být na ně sítě a oka,
jenom se naučit, jak je klást, a pak
ukázat ostatním, jak se to dělá,
ale filozofové ukazovali každý jinam,
jízdní řád světa byl plný zmatených čar,
vědomosti se hromadily a poznání
jako by se vzdalovalo…

Netoužil jsem být jedním z učených, kteří si nevědí se svou učeností rady a předávají ji mladším, kteří pomalu stárnou do stejné bezradnosti. Toužil jsem po poznání, které změní svět.

Bakus studoval medicínu, Božánek přírodní vědy, a já? Zběhl jsem z filozofických studií, hrál jsem divadlo, založil agitační skupinu, jezdil jsem po brigádách, maloval plakáty… a to poslední mi už zůstalo.

Nikdy jsi mi to nezapomněla. Pro tebe jsem byl zběhlý študent. Já se však jenom pokoušel najít správné dveře. Jako otec. Boural jsem zdi. Jinak a jinde, v jiném čase.

Slyším tě, jak říkáš:

„Jako otec? To byla jiná doba.“

Říkalas to na otcovu omluvu. Proč bys ho měla omlouvat dobou. Proč bys měla zlehčovat dědictví, které mi zanechal?

Nechtěl jsem tě zklamat. Ale nechtěl jsem zklamat ani sebe. Nebyl jsem schopen ti to vysvětlit. Ano, je to moje vina. Zřekl jsem se předčasně obhajoby.

6
Helena

„Opravdu musíš jít?“

„Musím, maminko, máme zkoušku na recitaci.“

Ta recitace se jmenuje „Večer Spojených národů“. Ale pro matku nadchází dlouhý večer samoty. Marie jde do kina. Jen si jdi, Maruško. Jde s kamarádkami z ulice. Jen si jdi a pobav se. Stejně sis moc neužila, dceruško. Správně, maminko, ať si Maruška užívá. Ale já bych se měl držet doma. Měl bych zaplnit prázdnotu domu. Nahrazuji otce.

„Opravdu musíš jít?“

Pro matku nadchází dlouhý večer samoty a nikdo se neblíží k domu měsíčnou nocí.

Hotel Granada. To muzeum památek. A právě spolková místnost, kde v pětačtyřicátém nacvičujeme své Simonovy, Eluardy, Sandburgy, své básníky. Spolková místnost, malá sbírka pamětihodností. Všechny památky jsou ještě zachovány na zdech. Generální opravu zažil hotel o rok později.

Jizva ve stěně, nedbale zahojená a ledabyle přetřená, zvěstuje, že sem dopadl půllitr. Sklenici hodil starý řezník Bogner na řezníka z Růžodolu, který mu při pitce vyčetl členství v Národním souručenství. Malá černá hvězda nad okenním rámem je zásah z pistole. Vzpomínka na večírek německých důstojníků. Na protější stěně se podepsal samopal. Za revoluce tu složili zbraně ukořistěné na nádraží. A skvrna vedle ústředního topení není od krve. Při oslavě sportovního klubu napájel Pazdírek ústřední topení kyselým červeným vínem. A ty dva čtvercové očazené stíny nad ústředním topením jsou stopy po obrazech Hitlera a Háchy. A co malý černý půlměsíc v koutě spolkové místnosti? Tady se o stěnu opřel podpatek. Mezi tolika památkami jedna, která se týká mě.

Jsme s Olgou v klubovně sami dva. Ostatní ještě nedorazili. Olga s rukama v bok, pohupuje se kupředu, dozadu. Je jí dlouhá chvíle. Kdykoliv je Olze dlouhá chvíle, snaží se upoutat něčí pozornost. Třeba mou. Vyzývavě se pohupuje.

„Zahraj něco,“ povídám. Jen tak, abych něco řekl.

V místnosti stojí staré piano. Olga na něm hraje k naší recitaci.

„Prosím, ale prosím,“ řekne a posadí se na stoličku jako na koně. Pokud jí sukně dovolí.

Zahraje, ale jen několik taktů.

„Poslouchej,“ řekne, „co proti mně máš?“

„Já?“

„Nedělej se. Už to dlouho pozoruju.“

„Nic proti tobě nemám.“

„Když proti mně nic nemáš, tak si mě chyť.“

Olga vyskočí od piana a rozběhne se kolem stolu. Zaváhám. Její posměch z druhého konce místnosti mě donutí běžet. Nastavuje mi židle. Kličkujeme kolem stolu. Poslední židli odhodí Olga nečekaně ke stěně a umožní mi, abych ji dohonil. Přitiskne se zády ke zdi. V očekávání. Roztáhnu paže a opřu se dlaněmi o zeď. Olga je v zajetí mezi mými pažemi. Směje se mi do očí. Stačilo by, aby se skrčila, podklouzla a unikne mi. Nejeví chuť uprchnout. Baví se. Skloní hlavu a několikrát mi přejede uvolněnými kadeřemi přes nos a ústa. Strne, pootevře rty a tiše mě pozoruje. Váhám. Stále mám možnost volby.

Vtom se Olga opře střevíčkem o zeď, prohne se a odstrčí mě. Loudá se k pianu. Na zdi ulpěl malý černý půlměsíc jejího podpatku. Co jí mám povědět? Usedne k pianu a začne hrát, jako by jí všechny klávesy vyhlásily nepřátelství. Ještě že přichází Wichter.

Hlásí už ve dveřích:

„Právě se dohadujeme, co by bylo lepší. Uvést pořad v divadelním sále, nebo dole v dancingu? Dole by to mělo výhodu, že diváci sedí v parketu ze všech stran…“

„Na tenhle střep se nedá hrát,“ zaběduje Olga místo odpovědi.

„Je to jenom na zkoušky. Na jevišti bude něco lepšího,“ slibuje Wichter, věčný optimista. Jestliže se dneska něco nepovedlo, zítra to určitě půjde.

Bakus má vylézt na stoličku a odtamtud recitovat.

„Dostaneš se nahoru? Nebude to vadit noze?“

Wichter se stará o všechny a o všechno. Píseň a recitace duní mezi stěnami a rozechvívá horu děravého betonu. Stojíme v půlkruhu, Božánek, Janík, Máša a ti ostatní. Helena stojí proti mně. Jak je jiná. Jiná, jiná než Olga. Bližší. Nemohu najít správné slovo. Bezpečnější? Zářivá hlubino bezpečí.

V půli zkoušky přichází mladý Bogner, důvěrně kyne zkoušejícím, usadí se v rohu na židli, zapálí si cigaretu a přihlíží, jak Bakus leze na stoličku. Čas od času vysílá výmluvný pohled k pianu, kde sedí Olga. Hlídá si ji. Wichterovi slíbil, že se při představení bude starat o světla. Tady žádné reflektory nejsou, ale Bogner chodí na zkoušky pravidelně. Kouří a pročesává si miniaturním hřebínkem ryšavou patku. Zamačkává cigaretové nedopalky o rouru ústředního topení. Zasloužilý pracovník na nových památkách muzea Granada.

Já vím, maminko, ty ses zúčastnila našeho recitačního večera, a proto ses domnívala, že máš právo určit, komu se stala křivda. Mlčel jsem a neodporoval jsem ti.

Už od dětství jsi držela palce Olze. Vyhlédnutá nevěsta, viď. Dívali jsme se na příhody toho večera každý z jiného konce. Ty jsi viděla líc a já rub.

Díváš se na oponu z hlediště, na lyru, která se brzy rozpůlí, až se opona rozhrne do stran. Je v tom zlomyslná symbolika: lyra, odznak Múzy, je v pořádku, jenom když se na jevišti nic neděje a opona je zatažena. Každé rozhrnutí opony lyru trhá a ničí. Přikládám oko ke škvíře v oponě a vidím tě s Marií, sedíte v druhé řadě. Druhá a třetí řada jsou vyhrazeny rodinným příslušníkům účinkujících. Jenom malý Janík sedí v první řadě, ačkoliv je rodinný příslušník, protože je také předsedou městského národního výboru. A ovšem starý Bogner. Za stranu národních socialistů. Jakpak se dostala paní Mrázová do třetí řady? Jaký je ona rodinný příslušník? Místo po její levici je prázdné. Přijde si na ně sednout doktor Nostic? Připadám si za oponou všemohoucí, bavím se hemžením v hledišti a nikdo z těch lidí nemá tušení, že ho pozoruji. Paní Mrázová nepozorovaně vytáhla pouzdro s brýlemi a ukryla je pod kabelku.

V hledišti jsem zahlédl i knihkupce Lányho se ženou. Jen ty náš milý Božánku, jen se nepřeřekni. Paní Berková tu sedí bez pana Berky. Pan Berka leží v Praze v nemocnici a jistě vzpomíná. Dnešní večer se dá také označit jako vyvrcholení činnosti, jejíž příprava začala o čtvrtcích u Berků.

A teď to začne. Na jeviště přitáhli bednu, na kterou se postaví Bakus. Olga už sedí u piana. Samozřejmě, že je to ten střep, na který hrála o zkouškách. Jen trochu přeladěný. Jsme tu všichni? Všichni. Wichter postrčí Janíka k oponě mezi ty dva kusy lyry vyšité flitrem. Janík vítá před oponou shromážděné obecenstvo. Dává si záležet a mně se zdá, že zbytečně křičí, sál není tak veliký. Konečně. Protahuje se zpátky na jeviště mezi půlkami opony. Wichter ukáže na Olgu. Hraj! No tak, děvče, dej se do toho!

Olga stojí u piana. Co je ti?

„Nehraju.“

A rozběhne se za scénu.

„Co je jí?“ Wichter běží za ní. „Co se stalo?“ Dohoní ji za scénou. Olga si bere plášť. „Co je ti?“

„Řek soudruzi a soudružky. Když vítal lidi v sále.“

„A co je na tom?“

„Fakt,“ objeví se Bogner. Ještě nezapnul reflektory a už je tu taky. „Fakt. To teda nemusel. Zatahovat do básniček politiku. Tímhle způsobem.“

Wichter se málokdy rozčilí, ale právě nyní nastalo to málokdy.

„Vy jste se zbláznili.“

„Nemusil to říkat. Fakt.“

„Tak vážně,“ ovládne se Wichter, „vážně, ty nepůjdeš k pianu?“

„Copak můžu? Za těch okolností?“

Tlačíme se na schůdcích jeviště, aby nám nic neuniklo. Janík se prodere dopředu:

„Mám tě snad odprosit, nebo co?“

„Ne mě, ale ty lidi v sále.“ Olga si už oblékla plášť.

„Fakt. Jsou tam taky bratři a sestry, ne?“ ozve se Bogner.

„No, to je hovadina,“ Wichter se už nemůže udržet. Sál je plný lidí a minuty utíkají.

Bogner se zavěsí do Olgy a vyplují. Než vezme za kliku, ještě se ohlédne. Moment posledního napětí.

„A co bez piana?“ navrhne nesměle Božánek.

„To ne. Naposledy: budeš hrát, nebo ne?“ Poslední Wichterův pokus.

„Za takových okolností ne. Pane režisére.“

A Olga s Bognerem odejde.

„Kašleme na vás,“ řekne Bakus. Se zpožděním.

„Co teď?“ Wichter zavěsí palce na kapsách saka. „Copak reflektory. Ty obstarám sám. Ale piano?“

Teprve teď vystoupí Helena, maminko, teprve teď, a řekne:

„Já to zkusím zahrát.“

Zrudne tím náhlým rozhodnutím, hoří zvláštní sebejistotou, kterou bych u ní nikdy nehledal. Je to sebejistota vyvolaná touhou pomoci. Helena, pomocnice v tísni.

Zkusila to zahrát a zahrála. Její velký den z vůle a dopuštění Olgy Berkové.

O přestávce jsem zase použil kukátka v oponě. V hledišti chyběli: starý Bogner i paní Berková. A nevrátili se.

Když jsi v noci se mnou o tom večeru hovořila, řekla jsi:

„To měl být večer Spojených národů a vy jste z něj udělali večer hádavých lidí.“

Nerada jsi měnila svou představu o lidech. A to, co jsi měla ráda a čemu jsi držela palec, byla představa o Olze, a ne Olga.

Byl jsem tehdy vůbec tak silný, abych dovedl vyvracet představy?

Marie přejímala tvé představy o lidech tak dokonale, že na ně podnes nezapomněla. Vypukla dokonce zvláštní válka s drobnými půtkami a šarvátkami, při níž jsi stála na jedné straně ty s Marií a na druhé straně já.

„Mášenka,“ chichtá se Marie mezi dveřmi. Vyčkává hluboce předkloněna do pokoje. „Přišla za tebou Máša.“ Spiklenecky mhouří oko. Nespikla se se mnou, ale proti mně. Mášenka, Máša přišla, pověst, legenda. „Už je to tak,“ kývá Marie hlavou, „stojí s matkou na zahradě a vykládá o stříhání růží. Ale jde za tebou.“

„Když jde, ať jde.“

Máša, snadno dosažitelný miláček chlapců, má dost času. Není to děvče pro tebe, říkáváš, ale je milá. I kdybys psala, maminko, dějiny, psala bys je z hlediska rodiny. Co je rodinným příslušníkům prospěšné a co jim prospěšné není.

A už je tu Marie zase. Zaklíní se mezi dveře a zvěstuje:

„Máša je na chodbě.“ A za chvilku: „Máša zašla s mami do kuchyně a povídají si o palačinkách.“

Marie zkouší mou trpělivost. Jako tak často. Její přesně zaměřené vpády mě vytrhují znovu a znovu z četby. Číhá na to, co povím o Máše. Marie mě, svého staršího bratra, obdivuje, ale vytrvale se snaží najít na mně chyby. Raději o Máše mlčím. Projevit o ní svůj názor by byla tak jako tak chyba.

„Ahoj.“

A tady je Máša. Protáhne se do pokoje kolem Marie. Drahá sestra nasadí výraz nekonečného pochopení pro bratrovy slabosti. Hodím po ní sešit. Marie je rychlejší, sešit pleskne o zavírané dveře a s roztaženými křídly padne na podlahu.

„Máš ty ale temperament,“ oceňuje Máša.

Nestojím o její dobrozdání.

„Cigareta? Byla by?“ To se dalo čekat. Máša má ve zvyku začínat nějakým přáním. Nenabídnu jí z krabičky. Podám jí jednu cigaretu.

„No ne, ty jsi galantní.“ Nepřestává hodnotit.

„Věnuj se už, prosím tě, někomu jinému. Proč se soustřeďuješ jenom na mě?“

„Ale –“ významně se odmlčí. Jak tu sedí na židli, vlídná, mírně kynoucí, v letních šatech bez rukávů, se založenými masitými pažemi, bílými, posypanými pihami, připomíná bůžka pohodlí a blahobytu a dým z cigarety je kadidlo obětované v nekonečné shovívavosti světu, který se dává milovat, ale milovat nedovede.

„Ale?“

„Olina. Posílá mě. U Berků je to nějak…“

Myslil jsem, že ji posílá Bakus. Tak Olga?

„Ráda by s tebou mluvila.“

„Proč?“

Máša vyfoukne kouř ke stropu:

„Ptej se svého srdce.“

„Au. To bolí.“

„Neřekla jsem to hezky?“

„Proboha, už to neopakuj.“

„Nono, básničky nemusí psát jenom Božánek a Bakus.“

Mě vynechala. Nepočítala mě mezi místní básníky. Útočila, nebo provokovala? Zubila se dobrotivě.

„Nemám s ní co mluvit.“

„Když je srdce v tísni, nemá se mu odmítat.“

„Nech těch srdcí. Člověku je z nich nanic.“

„Ale lidi si mají pomáhat.“

„Pověz jí, že se s ní někdy sejdu.“

„Teď odpoledne.“

„Co odpoledne?“

„Máš k ní přijít. Teď odpoledne.“

„Nemám chuť.“

„Je sama doma.“

„Dej mi pokoj.“

A přece jsem šel.

Sázím se, že Marie poslouchala za dveřmi. Ačkoliv jsem ti, maminko, neřekl, kam jdu, zeptala ses mě, sotva jsem se vrátil:

„Tak co Berkovi?“

Něco jsem zamumlal.

„Abys ty někdy pořádně pověděl, co a jak,“ postěžovala sis. Měla jsi pravdu. Ale co jsem ti také mohl povědět?

Parnel měl pocit, že se ve svých úvahách dostal k důležitému bodu. Zastavil se jako chodec, který si dopřává trochu oddychu před posledním úsekem cesty, nežli vystoupí na vrcholek hory.

Když opustil cukrárnu ve Školní ulici, pustil se nazdařbůh do ulic starého města. Každá cesta byla dobrá, všude se mohl pohybovat kupředu a všude se mohly jeho myšlenky vracet.

Stál na břehu Labe. Kdyby se mohl převézt na druhou stranu – a býval tu přívoz – dostal by se za chvíli ke koupališti U Tří topolů nebo na Lido, anebo aspoň k tomu, co z koupališť podnes zbylo. Přívoz zrušili, vyznačuje ho jenom opuštěný roztřepený kůl zaražený do břehu. Za sídlištěm vede přes řeku nový široký most. Vzdálené bzučení a hmyzí bzikání je hlas mostu, po kterém se posunuje dálková doprava na sever i na jih, na sever, na jih.

Řeka se vleče Parnelovi u nohou a při březích se jí dotýkají mezi chomáči trávy dlouhé průhledné prsty mrazu. Vypadá to tu jako v sále, kde dohráli veselou hru se zpěvy a tanci. Všichni odešli, sál zpustl, barvy odnesli herci i diváci. Tak přijímají místa náladu lidí, kteří je navštěvují.

Jaký to byl rozdíl, když Parnel navštěvoval Berkovy o čtvrtcích, a když se dal pohnout k návštěvě Mášiným vzkazem.

Následoval Olgu do úplně jiného domu. Piano, stůl, křesla, knihovna, všechno setrvávalo na svých místech, ale vytratilo se očekávání, dychtění po neznámém štěstí, které se vznese z básně. Věci zůstávaly věcmi, ale lidé nezůstávali stejnými lidmi. A přece tu byla zelená kamna, opěradlo židle a obraz slunečnic, na každém předmětu ještě lpěly Parnelovy pohledy, které tu zanechal, když naslouchal předčítání. Kamna – předčítání z Jesenina, opěradlo – četba z Halase, obraz – Romain Rolland. Předměty byly přečtené a zařazené jako knihy, na které uléhá prach. Ano, víme o vás, ale nemáme čas znovu vás číst.

První pocit ve známém pokoji: lítost. Pokoušel se tenkrát znovu vyvolat někdejší náladu recitačních čtvrtků a nebyl schopen vyvolat si ji.

Také Olga se za poslední rok proměnila. Jak ji následoval do domu, několikrát před ním poskočila. Ale nebylo to někdejší holčičí poskočení. Byla to už jenom role, v které pokračovala. Jako žena.

Olga sedí na otáčecí stoličce u piana v lehkých zelených šatech, je léto. Tiskne k sobě nahé nohy a roztáčí pohyby kolen stoličku. Doleva, doprava, doleva. Předehra jako před rokem v klubovně hotelu Granada?

„Máma jela za tátou do Prahy. Do nemocnice.“ Zní to jako vyzvání k dlouhé návštěvě.

Odpovím běžnou frází. Politování. Čekám, proč mě pozvala. Olga vykládá všechno možné, jenom to ne. Doleva, doprava, doleva.

„Chceš, já ti zahraju?“

Nečeká na odpověď, ťuká konečky prstů do kláves. Nemelodicky. Tóny se srážejí v kvílivých nárazech a nesmyslné brnkáni skončí úderem všemi desíti. Olga padne loktem na klávesnici, položí čelo na předloktí a dá se do pláče. Nevím, co dělat. S obličejem kropenatým od pláče vyrazí z pokoje.

Vrátí se brzy. Stopy pláče na tvářích jsou zažehnané. Jenom zčervenala, jak se třela ručníkem.

„To s tím recitačním večerem,“ říká, „viď, pokazila jsem vám to.“

„Kdepak.“

Poprvé táhnu do boje proti Olze s Helenou po boku.

„Bylo to…“ Olga stojí, slunce za zády, zvedá ruce nad hlavu a protahuje se. „Bylo to ode mě sprosté.“ Pod tenkými šaty vystupuje stín jejího těla. Vtíravé křivky. Konečky vlasů se jí rozsvěcují a pohasínají. V podpaží jí naskakují rudozlaté plamínky. Přiznává se, omlouvá? Spustí paže a jde k pohovce. Všechno má vyvolat zdání bezděčnosti a přirozenosti. Moje uznání, Olgo, dobře ovládáš svou roli.

„Někdy se ráda takhle natáhnu,“ lehá si Olga na pohovku a zvlášť pečlivě stahuje sukni pod kolena. „Dělá to dobře na nervy. Vodorovná poloha a nohy trochu výš. Na polštář.“ Tvar jejího těla v jiné poloze.

Můj dvojník chápe tu polohu jako nabídku. Ale já se zdráhám.

„Na co myslíš, Rudo?“

„Vůbec ti nerozumím.“

„Ty mi chceš rozumět? Nač? Pojď sem.“

Vezme mi dlaň a položí si ji na hrdlo, sune ji nahoru pod bradu a zase zvolna dolů. Oči má zavřené, ale zkoumá mne. Nějakým šestým smyslem mi měří tep a klestí si cestu mými myšlenkami.

Můj dvojník je spokojen. Je žádostivý, smyslný, chtivý. Mívám s ním hodně práce. Rozpačitě sleduji svou klouzající ruku, přenechávám ji Olze, ať si s ní dělá, co chce.

„Olgo –“

Neodpovídá.

„Olgo.“

Zavadím očima o její nohy. Má je vysoko obnažené. A přece před chvílí je ještě zakrývala sukně. Ještě před chvílí. Vyprostím ruku z Olžiny dlaně.

„Co je?“ Otevře oči.

„Nic,“ povídám.

„Ale snad…“

„Musím už jít.“

„Snad bys…“

Shrne si sukni a usmívá se koutkem úst. Vysmívá se mi jako můj dvojník. Ale nedá se nic dělat.

„Tak jdi,“ řekne a spustí nohy z pohovky.

Odcházím. S vůní její kůže na prstech, s vlhkostí letní pleti prosycené mýdlem. Blížím se k domovu, ale můj dvojník setrvává v bdělém snu u Olgy. Nedaří se mi odlákat ho od ní. Můj dvojník není schopný lásky. Setrvává u bezejmenného ženského těla, dál se ho zmocňuje prsty, jeho tepla, pružnosti, vlahých křivek, koutů, záhybů. Nic osobního není ve vztahu k tomu tělu. Prohlíží si je jako žák, kterému poslali pod lavicí fotografii ženy s vyhrnutou sukní. Odvolávám svého dvojníka. Podaří se mi to, teprve když za sebou zavřu vrátka naší zahrady.

Dlouho se ti, Heleno, s návštěvou u Olgy nesvěřuji. Až za několik let. A to ještě zamlčím dvojníka. Byl by schopen jakékoliv zrady, kdybych nad ním nebděl. Kdyby tak mohl, zradil by i mě.

„Máš tu Božánka,“ vítáš mě, maminko, a odstřihneš suchý květ růže. Tvůj střízlivý hlas vykazuje mému dvojníku místo, které mu patří. „Božánek,“ říkáš, „sedí za rohem.“ Pojmenováváš moje bývalé spolužáky třídními jmény. Už ti to zůstane po celý život. „Tak co Berkovi?“

Zamumlám něco, překvapen, že víš, odkud přicházím.

„Abys ty někdy pořádně pověděl, co a jak,“ postěžuješ si.

Na lavici za rohem domu sedí Božánek. Marie vedle něho, dospěle nedospělá, důležitá svým právě objeveným významem v okolním světě. Režisér Wichter si ji vybral pro své živé obrazy. Benátská noc se přestěhuje z řeky na prkna letního divadla v Růžodolu.

O důležitosti, kterou v sobě jednoho dne dívky objeví – název hodný učeného pojednání. Mám své zkušenosti s dcerou, s Helenou Trojskou. Mladé ženy jsou přesvědčeny o své důležitosti a významu podle řádu přírody. Snad. Ale nedodáváme jim důležitosti a významu právě my?

Jak se tak dívám na Božánka, dodává mé sestře zbytečně mnoho významu. Tomu vlasatému stvoření s něžnými ústy. Ať si jen přijde ta něžná ústa poslechnout jindy.

„Věděl jsem, že nebudeš dlouho pryč,“ šklebí se na mě Božánek. „Co bys taky u Olgy dělal?“

Zlatá Marie. Každému prozradila, co po mně Máša chtěla. Máš to u mě. Řeknu:

„Maminka tě prosí, abys jí pomohla.“

Blýskne očima a dá se na ústup z výsluní své důležitosti. Jen běž, jen si běž. Božánek se za ní dívá, dokud nezmizí za rohem:

„Hergot, to je už slečna.“

Je nenapravitelný.

„Ale to je jenom zdání,“ povídám.

„Co ti chtěla?“

„Kdo?“

„Olga přece.“

„Ale. Asi je jí dlouhá chvíle.“

„To si piš.“ Božánek ví všecko. „Teďka, když ji Bogner nechal.“

„Bogner. A proč?“

„Starý Bogner letí nahoru, to je to. Politicky a vůbec. To víš, velkouzenářství.“

„A proto ji mladý Bogner nechá.“

„Kde jsou prachy, tam jsou strachy.“ A Božánek se rozpovídá o svém kole a že by si potřeboval půjčit moje, když má to svoje dočista rozebrané a řetěz v petroleji. „Musím za Labe pro okurky.“

Neposlouchám ho, mám dost práce se svým dvojníkem. Teď se mi teprve vysmívá: Ty citlivko, když je kde, tak máš brát. Jsi jako posedlý, povídám mu, copak nepoznáváš, že jsem se měl stát nástrojem pomsty? No, to je toho, pochechtává se dvojník.

„Ty mě neposloucháš,“ řekne Božánek.

„Jakpak ne.“

„Tak mi to kolo půjčíš?“

Na ničem mi v té chvíli tak málo nezáleželo jako na kole.

Na protějším břehu ještě stojí převoznická bouda, ze tří stran prkna, čtvrtá strana, ta k řece, otevřená, je vidět lavičku uvnitř a na prknech cáry plakátu. Střecha z dehtového papíru je rozpukaná a ježí se velkými vzpurnými strupy. Na tom všem jinovatka, milosrdný fáč na rány, útěcha.

Za touhle boudou se vypouštěl o benátských nocích ohňostroj. Orosená tráva – tady někde Parnel sedával, přímo proti převozníkově boudě – orosená tráva za svěžích červencových nocí chladila i přes několikrát složené číslo novin a kapesník. Z jedné strany otec, z druhé matka a na řece živý obraz: Trojská válka. Ze tmy vyplouvají prámy přestrojené za antické koráby a ozářené bengálským ohněm. Polonazí dorostenci Sokola přeskakují z jedné lodě na druhou, pozvedají papírové štíty a dřevěné meče a bengálské ohně se jim odrážejí v pozlacených přílbách. Křik a třesk války, která je tak dávná, že je až krásná. A ty nenadálé pády bojovníků do vody. Davem shromážděným na břehu zaburácí smích. Vždyť ho znají podle jména, toho, toho… Pády se množí, v celých hroznech padají válečníci do řeky, kterou noc proměnila v Egejské moře. Válečníků ubývá, bengálského světla také, noc zatahuje oponu. Za převozníkovou boudou vyrazí sloup jisker. Začíná ohňostroj. Do tmy se rozlévá sborový zpěv přerušovaný syčením a praskáním raket.

Matka tiskne malému Rudovi ruku. Jako ve chvílích nebezpečí. Kdyby hrozilo, dá se s ním na útěk. Drží ho za ruku na chladné noční trávě, tiskne mu prsty, až to bolí, spojena s ním na život a na smrt, opět jedno jediné tělo a jedno srdce.

Ale já tím nemyslil nic zlého, když jsem odmítl jít s tebou a s Marií do letního divadla na Wichterovy živé obrazy. Netýkalo se to tebe ani Marie, i když jsi to přijala jako něco naprosto osobního. V té době jsem se rozešel s Wichterem. Zdál se mi málo pokrokový s těmi svými živými obrazy od Jana Žižky ke Květnovému povstání. Co je pokrokové, jsem tehdy neomylně určoval já. Všichni jednou procházíme věkem neomylnosti. A vydržíme-li na světě přiměřeně dlouho, nabízí se nám možnost ještě jednou se do toho věku vrátit.

Rozešel jsem se znovu i s Bakusem. Ale kvůli tobě, maminko. Seděl jsem u něho v pokoji vedle věže. Nevím, jak k tomu došlo, Bakus si vzpomněl na svoji matku. Co ho znám, vzpomněl na ni přede mnou dvakrát, nejvýš třikrát.

„Jednou mě nechala u švadleny…“ povídá, „… v takovým pokojíčku bez oken, se světlem u stropu, úplně samotnýho mě nechala na sedátku z červenýho plyše… byly mi asi čtyři roky… proti mně viselo od stropu až k zemi zrcadlo a já se v zrcadle viděl a vyplazoval jsem na sebe jazyk… ale pak jsem ztratil odvahu… ten kluk v obrovským zrcadle ti byl tak sám… jen si představ: veliký zrcadlo a v něm pokojíček jako sál… dal jsem se do řevu… švadlena přiběhla… Já se ti hrozně bál zůstat sám – a pořád někdo ode mě odcházel pryč. Jako máma. A pak odešla načisto, když mi bylo sedm…“

„Asi si s tvým otcem moc nerozuměla.“

Bakus od sebe odlepí oschlé rty, ozve se pukavý zvuk. Upije z láhve sodovku, je tu pořádné dusno v tom pokoji pod střechou.

„Která ženská si rozumí s mužským,“ řekne.

Vyvíjí se nepříjemný rozhovor. Původně jsem neměl v úmyslu Bakusovu matku hájit, a najednou jsem její obhájce. Nehájím vlastně ji, ale tebe, maminko.

„Myslíš si,“ snaží se mě Bakus znavený horkem přesvědčit, „myslíš si, že moje máma nebyla ženská? Tvoje je taky jenom ženská.“

Tu to máme, a jsem u samého kořene hádky s Bakusem. Hádat se s ním je velice zdlouhavý pochod, plný drobných úskoků a přepadů z jeho strany, zatímco já, jak to dnes vidím, jsem nakloněný řešit i malé spory s kyjem roztočeným nad hlavou.

Rozčilen léčkou, kterou jsem přehlédl, ztrácím před sebou jasný cíl.

„Ženské, ženské. A za Helenou do Prahy jsi šel.“

„Byl jsem blázen.“

Slavný Bakusův ústup. Prohlásí se prostě za blázna a tím odvolá v minulosti cokoliv.

„S tebou nemá cenu se bavit.“

Rozcházím se v těch psích dnech i s Bakusem. A tu přicházíš ty a chceš posilovat rodinná pouta, a cokoliv ti namítnu, zamítáš. Důvody, které nevycházejí přímo z rodiny, tě nezajímají.

Důležitá – opět důležitá – je Marie. Má vystoupit v jednom z živých obrazů jako mladá Božena Němcová. Zaujatě střídá před zrcadlem postoje, které by se hodily pro pomník.

„To tě učí Wichter?“ ptám se.

„Umím sama, ne?“

Marie ví o své ceně a bezostyšně ji poměřuje na mně. Je mladší a to je v rodině drahocenná valuta. Starší bratr má už rozum, musí se podřídit. Podařený svět, kde se rozumní musí podřizovat nerozumným jen proto, že už mají rozum. Rozum jako povel k ústupu.

„Tuhle růži jí dám do ruky,“ ukazuje matka slavnostně na záhon. Její Božena Němcová chodí světem s růžovým poupětem v ruce. „Tuhle růži k těm šatům.“

Není úniku, musím se stát prvním divákem. Marie má na sobě bílé šaty na ramenou široce rozhalené, s živůtkem, který těsně obepíná její úzký pás, sukni nad kotníky. Návrat malebných starých časů. V ruce drží červenou růži.

„Není krásná?“ nadchne se matka. „Není krásná?“

„Měla by mít v ruce jiřinu, a ne růži,“ povídám, „tančila přece na jiřinkové slavnosti.“

„Ty,“ oboří se na mě Marie, „když jsi tak pro přesnost, mám si podle tebe vzít taky někoho starýho –?“

„Marie!“ Matka je rozladěna. Takové krásné šaty a takové řeči. Vzít si za muže starýho.

Ale, maminko, mladý osud nikdy neví, co mu starý osud provede. I zásady někdy stárnou s námi, trouchnivějí a rozpadají se. Marie si vzala za muže Josefa, který je o pěkných pár let starší než ona.

Ale na živé obrazy odešla večer s růží.

„Tak ty s námi opravdu nepůjdeš?“

Stojíš s Marií ve dveřích a zkoušíš naposledy, jestli přece jenom nepovolím.

„Nepůjdu.“

Nebylo v tom nic osobního, i když jsi mi nevěřila. Nešlo o tebe ani o Marii. Nechtěl jsem se setkat s Wichterem, ani s Bakusem, ani s Božánkem, ani s Olgou…

Nechte mne, chci být sám,
až začne stoupat velká voda noci,
popluji na její hladině
k něčemu, o čem nevíte…

Marie zkoušela postoje před zrcadlem. A já? Zkoušel jsem postoje sám před sebou. Jaký se ti zdám, můj dvojníku? Tvářil jsem se, že vím, a ostatní že nevědí, a zatím jsem nevěděl ani já. K čemu popluji? Sám, v noci.

Pozoruji mladého Rudu z výšky třiceti let, která mě od něho dělí. Vyrostla mi pod nohama hora času. Ruda odpočívá v houstnoucí tmě letního večera uprostřed opuštěného domu, ruce volně spuštěné po obou stranách židle, posezení – trochu mladická sebeuspokojující póza, a trochu výraz náhlého pocitu osamělosti, před kterým si není jist žádný mladý člověk. Několik taktů osamělosti, než se rozehraje orchestr se všemi nástroji.

Pozoruji vzdáleného Rudu, je maličký jako v obráceném dalekohledu, má přesné obrysy i ve tmě. Jsem ochotný politovat ho. Je mladý, mnoho může a málo z toho má. Je zmatený z možností, nad volbou cest se mu točí hlava. Starý člověk může málo. A přece, možná, že má z toho mála víc.

Ruda v opuštěném domě se dívá před sebe do dálky. Stojím nad ním, na svahu času, a dívám se do hloubky.

Kdyby ses byl, Rudo, nepohádal s Bakusem, vyšplhali byste nyní po hasičském žebříku za komín červeného domu v lázních, posadili byste se na kominickou lavičku a mezi nebem a zemí byste s olympanským klidem vykuřovali cigarety, které Bakus vytahal z otcovy zásuvky. Shlíželi byste přes koruny stromů na zem, do letního divadla, a bohorovně byste posuzovali tam dole na scéně maličkou Marii a nepatrného Božánka. Sladký pohled shůry.

Ruda sedí doma, ale já vím, že dlouho sám nevydrží. Osamělost mladých lidí přichází náhle a náhle se ztrácí. Zamířím svůj obrácený dalekohled do tichých a prázdných ulic města. Lidé už spí a ti, kdo nespí, tleskají v hledišti letního divadla. Na chodníku nejdřív objevím černou toulavou kočku Asturii. Ještě nenašla místo, kde by se jí líbilo. Asturie se zastavuje, hrbí hřbet. Poznává Rudu. Ruda se k ní sklání a hladí ji. Ruda Parnel, doposud ještě úspěšný student filozofie na pražské univerzitě. Už nebude dlouho úspěšným studentem. I teď, když hladí Asturii, mu zraje v hlavě plán, jak nechá učení a pustí se do divadla. Nebo bude malovat. Anebo psát. Přetéká citem. Jak je to v té chvíli pro něho jednoduché! Jen ten cit do něčeho vložit.

Javorová ulice setrvala na svém místě, i řeka, hotel Granada i dům na náměstí. Jenom obchod s gramofonovými deskami zrušili. Za výlohou je opřena o prázdný květináč cedule: Klub důchodců.

Asturie se táhne za Parnelem až na náměstí. Hebký stín letní noci, důvěryhodný a mlčenlivý.

Helena v noci na mdle osvětleném schodišti, polekaná pozdním zazvoněním:

„Zvonil jsi tak divně.“

„To je dobře, že nespíš. Nějak jsem byl sám a tak –“

„Celé dny jsem sama. Totiž v práci ne. Když přijdu domů. Jsem s tetou, ale sama. Psst, teď spí.“ S ukazováčkem na ústech míjí Parnel s Helenou dveře pokoje, kde teta spí. Helena nedůvěřuje jejímu spánku a nedůvěřuje její nahluchlosti. Parnelovi důvěřuje.

Zavede ho na modrou louku blednoucích čalounů. Úplněk stojací lampy v koutě ozařuje jenom nejbližší kusy nábytku. Helena je v rozpacích. Odhodlaná a v rozpacích:

„Je tu dusno, musím otevřít okno.“

Zajišťuje okno hákem a hák skřípne o římsu. Vyděsí se přitom, jako by skřípnutí probudilo naráz celý vesmír. A zbytečně. Náměstí pod nimi nejeví známky života.

Parnel se vrátí od okna k stojací lampě. Stiskne vypínač.

„Co to děláš?“ šeptá Helena. Zadržuje dech a pak musí zrychleně dýchat, aby si zadržený dech vynahradila.

Nevidí Parnelovi do tváře, ale tuší, že se ve tmě směje.

„Ty se směješ?“

„Jak jsi udýchaná.“

„Vůbec ne.“

Stojí spolu nad liduprázdným náměstím.

Nad hasičskou zbrojnici, ve směru, kde leží Růžodol, vyletí vzhůru ve strmé křivce hvězda. V nejvyšším bodu dráhy se rozstříkne na rudé a zlaté kapky. Začíná ohňostroj.

„Podívej,“ jásá tiše Helena.

Zelené a rudé oči raket stoupají po noční obloze, tříští se o neviditelnou stěnu a padají v ostrých dlouhých střepech zpátky k zemi. Tu a tam vybuchují chomáče jisker a pestré ohně se probíjejí tmou a jednou vítězí tma a jednou oheň.

Parnel vzpomene na Božánka a na Pazdírka. Pobíhají za letním divadlem u řeky, odpalují rakety a píší na nebe ohnivá znamení. Vzpomene na matku, která se netrpělivě rozhlíží, kam se jí v tom zmatku ztratila Marie.

„Podívej!“ Jen tak tak, že se nedá Helena do křiku. „Báječný.“

„U tebe je všechno báječný.“

„Všechno ne,“ řekne Helena rychle. Ostych z ní spadl. Stojí tady spolu odedávna. Bez začátku a budou stát i bez konce.

Teď, postrčí Parnela jeho dvojník, teď ji vezmi kolem ramen. Temná obloha polkne pestrou pěnu a v černé mezeře mezi výbuchy vezme Parnel Helenu za ruku. Helena má teplou, odevzdanou a uklidňující ruku.

„Co sis tenkrát myslila, když jsem tě vzal za ruku?“ zeptal se Parnel Heleny po čase.

„Nic. Čekala jsem to.“

Na nebi se rozprostřel plamenný paví chvost. Ohňostroj pokračoval. Helena odvrátila oči od oblohy.

„Co sis tenkrát myslila, když jsem tě políbil?“

„Řekla jsem si: už to mám za sebou.“

Na některé události v životě se dlouho připravujeme, a když k nim dojde, nechápeme, proč jsme se na ně vlastně tak dlouho připravovali.

II

1
Olga

Hodiny na staré radnici neukazují čas. Jejich ručičky svírají stále stejný úhel, ve dne, v noci. Den se rozpadá do hodin, rozprašuje se do vteřin, ale staré věžní hodiny si toho nevšímají. Od přítomnosti je dělí jejich nehybnost. Nastavují přítomnosti minulý čas.

V tom jsou se mnou spřízněné. Rozumíme si.

Stojím na náměstí mezi ojíněnými stromy, nad kterými se táhnou stříbrné dráty elektrického vedení. Provazochodecká lana pro podřimující vránu. Jaképak hodiny, týdny a roky! Jsou to jen školní pomůcky jako metrové pásmo nebo mincíř. Život člověka je jeden, od začátku až do konce, a nedá se dělit. Okamžik patří minulosti, přítomnosti i budoucnosti. I jeho chuť bude nakonec jedna.

Olga se opře prsty zkřehlými v těsných rukavicích do skleněných dveří. V tmavé hale hotelu Granada svítí v prázdné kóji vrátného na bronzovém rameni holá žárovka. Hotel pomalu chátrá, není už první a jediný, na sídlišti ční k obloze nový hotel a ještě páchne nátěrem a umělými hmotami. Olgu obklopí proud mastného tepla z hotelové kuchyně. Po hodinové jízdě ve špatně vytápěném vlaku je Olze příjemné jakékoliv teplo. Otevře dveře s kovovým nápisem Kavárna.

V dlouhé místnosti, podobné široké chodbě, sedí v mléčném prosincovém dopoledni několik osamělých lidí. Každý hájí svůj ostrov. Olga si najde volný stolek u okna. Výhled není povzbuzující. Prázdná ulice s plakátovou tabulí na rohu. Na plakátech se jí nepodaří přečíst ani největší písmena. Vytáhne pouzdro s brýlemi, ale jen proto, aby se dostala k balíčku bankovek na dně kabelky. Stáhne rukavice a ujistí se hmatem, že peníze jsou zatížené svazkem klíčů a dobře uložené. Pouzdro s brýlemi vrátí do kabelky a rozhlíží se. Poslední dobou se jí stávalo, že se na ulici mýlila v osobách. Brýle si nasazovala na veřejnosti zřídkakdy. Měla pocit, že v brýlích vypadá přísně a přísnost si odjakživa spojovala se stářím.

Z druhého konce kavárny se k ní blíží ženská postava. Blíží se pomalu, malá, kyprá, a při chůzi se kolébá. Kolébání vyzařuje takovou dávku sebedůvěry v půvab kolébavé chůze, že Olga i na dálku uhodne, kdo k ní jde. Službu měla tedy dneska dopoledne Máša. Kdykoliv se ty dvě setkaly, probouzelo se v nich holčičí chování, přestože stály na prahu padesátky.

Máša zpozorovala Olgu, jakmile vstoupila do kavárny. Ale dala si na čas. Byla to jediná možnost, jak získat nad tou druhou trochu nadvlády. Nechat ji čekat. Máša musila nejdřív překonat lítost nad sebou a nad svým postavením, nežli se k Olze přiblížila. Kolébala se ke spolužačce, urostlé, dlouhonohé, v nových hnědých šatech a rozhaleném kožichu, a dopřála si přímý pohled do její tváře, pohled, který pokládala za odvážný a hrdý.

Olga se usmála. Pohled malé buclaté číšnice jí připadal dotěrný a nesmyslně vyzývavý. Usmála se a řekla:

„Ahoj, Myško.“

„Ahoj, Očko, co si dáme?“

„Jsem zmrzlá jak nanuk. Ať mi uvaří grog. Ale príma.“

„Príma,“ opakuje Máša, „už můžeš, už jsi velká.“

Obě se dají do smíchu. Pán vzadu vzhlédne od novin. Tohle se jim stávalo. Smích nevycházel z přítomnosti, ale vyrážel z minulosti, kde čekal v nějaké vzpomínce jako plyn v balónu. Stačil dotek a vybuchl.

„A citrón,“ připomene Olga.

„Samozřejmě.“

„Rumu raději víc.“

„Hele, a nechtěla by si milostivá uvařit grog v kuchyni sama?“

„Abych si překontrolovala dávku?“

„Jednou grog,“ řekne Máša věcně, „a k tomu?“

„Děkuji. Nic.“

„Jeden grog,“ ohlásí Máša v kuchyni, „dvojitou porci rumu. Citrón zvlášť. Pro paní Zejdlerovou.“

Opírá se o kuchyňský stůl, čeká, až jí připraví grog, s hlavou odvrácenou od tácu s čokoládovými zákusky. Nemůže se na ně ani podívat, když vedle v sále sedí štíhlá spolužačka.

Olga si zapálí cigaretu, vtáhne první doušek kouře a zadívá se na ohořelou zápalku. Do Granady nechodí často. Před lety ano. Jako studentka. Na limonádu s Irmou Spitzerovou, na konci školního roku se spolužáky a pak… Bogner. Měli tu v klubovně gramofon. Padádydam. Přehrávali si na něm džez. Hej bábaryba.

O Granadě se dlouho hovořilo jako o hotelu obchodních cestujících, hotel se tvářil obchodně, spotřební zboží třicátých let, účelové zařízení. Počtářský duch lišácké šetrnosti tu zanechal dost stop, aby se jimi mohl pokochat spořivý občan malého města. Doba obchodních cestujících, pečlivě kartáčujících po ránu klobouky, minula. Minula také doba německých důstojníků, sborového zpěvu stoupajícího z kobky pod schodištěm, které se říkalo bar. Dnes bydlili v hotelu inženýři a montéři z továrny za sídlištěm. Hotel byl pro ně zastávkou na cestě za bytem. A bar se proměnil v skladiště.

Přes některé změny v inventáři nedalo se vlastně na hotelu nic vylepšit ani zkazit, jeho zasmušilá tvář odolávala kobercům i rozličným reprodukcím Mánesa, Vincenta van Gogha a Repina, které tu zakotvily v padesátých letech. Zdi vpíjely žíznivě barevnost. Výsledný dojem je šeď, mdlá a ospalá.

Máša přinese grog.

„Bylas v Praze?“

„Hm,“ čichá Olga ke grogu. „Je správný.“

„Taky bych jela do Prahy. Copak můžu? Kdy?“

„A přitom,“ ukázala Olga před sebe, „moc práce tu zrovna není.“

„Na sídlišti otevřeli kavárnu.“

„Pořád se něco děje.“

„Ale s náma už ne.“

„Chodíš ještě s tím –“

„S nikým nechodím,“ řekne Máša, „o nikoho nestojím –“

„– nikoho se nebojím,“ doplní Olga.

Obě zase vyprsknou. Když se přestanou smát, zeptá se Máša:

„Zejdler je na služební cestě?“

„Chudinka mužíček,“ řekne Olga, „pořád cestuje.“

„Že ho to nezmáhá. Je přece o deset let starší než ty.“

„Stáří nejsou roky.“

Máša vycítí v odpovědi příkrost. Rychle pokračuje:

„Představ si, koho jsem před chvílí viděla oknem… hádej koho?“

„Co já vím?“ napije se Olga grogu a osuší si ústa papírovým ubrouskem. Máša se se zájmem podívá na ubrousek.

„Máš dobrou růž,“ zjistí rozčarovaně.

„Jsou věci, na které si potrpím.“

„Co jsem to… Koukám, a najednou si to po ulici šine pěkně pomalu –“

„Kdo?“

„Ruda. Parnel.“

„Nepovídej. A co dál?“

„Nic. Nevíš něco ty?“

„Proč já? To je dobré, proč já?“

„No jo, ale,“ řekne Máša významně.

„Ale?“

„Platit!“ zavolá host vzadu v sále.

„Už jdu,“ ohlásí Máša, ale nehýbá se z místa. Vychutnává převahu, kterou získala.

„Ten pán chce platit,“ upozorní ji Olga.

„Samozřejmě,“ řekne Máša. „Ruda tu už dlouho nebyl.“

„Platit!“ třepe host vzadu v sále složenými novinami.

„Samozřejmě,“ opakuje Máša pomalu. „Ten pán chce platit.“

Otočí se a vzdaluje se pomaličku, kolébavě a ztěžka, jako by zvětšené sebevědomí přispělo i k váze jejího těla.

Mladý Bogner krájí plátky hovězího masa. Krájí s pootevřenými ústy, mezi rty vypouští bílý dech. Sklo výkladní skříně je zarostlé ledem. Bogner udržuje v ledovém povlaku kukátko, aby viděl na náměstí. Musí tam vidět. Ale mráz zasahuje do kukátka břitkými vlákny a mladý Bogner má co dělat, aby si kukátko udržel.

Mladý se říká Bognerovi proto, že jeho otec, starý Bogner, je ještě naživu. Mladý už také není právě mladý. Nějaké roky přes padesátku si už nastřádal. Starý Bogner posedává v kuchyni za krámem na otomanu a do ničeho se neplete. Se synovou manželkou nechce mluvit a s ním zas nechce mluvit syn.

„Čtyři,“ řekne žena před pultem.

Mladému Bognerovi červenají konečky prstů. Novým prostorným krámem to syrově táhne. A odkud?

„To máme prosinec, pane Bogner, kdepak loni touhle dobou.“

Loni, předloni, před třemi lety. Ještě byl pomocným dělníkem v továrně. Tehdy se mu nelíbilo, že dělá něco, čemu se nevyučil. A dneska. Dělá, čemu se vyučil, a vzpomíná na dobu před třemi lety.

„Na shledanou.“

Osaměl v chladném krámě, mnul si ruce v růžové záři elektrického slunce a vyhlížel kukátkem ve skle na ulici.

A podívejme, kdopak to stojí před národním výborem? Není to Parnel? Je to on. Hubený, v černém zimníku. Už ho neviděl pár let. Ale poznal by ho vždycky. Ten si to uměl zařídit. Nejlepší je: zmizet z města. Tady si tě všichni pamatují a člověk nikdy neví, na co si vzpomenou. Štěstí, že pamětníků ubývá. Některé lidi je lepší nevidět.

Parnel zmizí z kukátka a chodník osiří. Touhle dobou chodí po náměstí málo lidí. Zimní slunce kreslí na pomník padlých řídký stín několika bříz a nezbytný toulavý pes očichává v parčíku koš na odpadky.

V kukátku se objeví Olga. Límec hnědého kožichu má vyhrnutý a její kroky jsou krátké a rychlé, pohání ji mráz. Vypitý grog ji nezahřál tak, jak doufala. Jenom ji naplnil ospalou spokojeností. Smiřuje ji se všemi a se vším.

Do krámu, který se proměnil v cestovní kancelář, se jí nechce. Už včera večer zavěsila na zasklené dveře cedulku „Jsem na schůzi“. Nechtělo se jí sedět u psacího stolu za přepážkou a vyřizovat opozdilcům silvestr v Budapešti nebo lyžování v rumunských horách.

Olga pospíchá přes náměstí. Má v sobě ohromnou zásobu řečí a potřebuje se jich zbavit. Nejblíž je Bogner. Oko v kukátku zamrzající výkladní skříně ji sleduje s obavami. Odváží se přijít za ním sem? Domluvili se přece, že se v krámě nebudou scházet.

„Stalo se něco?“ přepadne Olgu otázkou, sotva Olga za sebou zavře dveře řeznictví. „Nedostalas peníze?“

„Dostala.“ Nikdy za peníze neděkuje. Přijímá je jako samozřejmost. Jako splátku na stále otevřený dluh. Houpá se na vysokých podpatcích holínek a rozvažuje, z kterého konce začít řeč. Napadají ji věci, které s hlavním námětem zamýšleného rozhovoru nemají nic společného. Vidí Bognera, jak si hřeje promrzlé ruce v kapsách kalhot, předklání se v očekávání, že Olga něco poví, předklání se a mimoděk ukazuje temeno hlavy, z kterého už vlasy ustoupily. Olga se dívá na věnec ryšavých vlasů před sebou a říká si: měděné vlásky, měděné.

„Radši jdi,“ nevydrží Bogner ten pohled a úsměv, který si nedovede vysvětlit. „Jdi. Stejně musím zítra za tebou. Vyjednat klubový zájezd.“

Olga neodchází. Usmívá se, váhá, jak začít. Bogner ji pozoruje a znenadání vybuchne:

„Co si myslíš? Jak dlouho mi to budeš slibovat? Eva to musí slyšet od tebe. Rozumíš? Ne jako klep.“

„Ale ne, jak ty se umíš rozčilovat. Jenom ne tak nahlas.“

„Je dospělá. Mohla vědět už dávno, čí je. Pomalu se jí bude zdát, že si něco dodatečně vymýšlíš.“

„Vážně? Stačí, když se Eva na sebe podívá do zrcadla.“

„Tak jí to řekni.“

Ano, ať se doprošuje. Tohle Olga potřebuje. Potvrdit si svou důležitost. Cítit uspokojivé zadostučinění.

„Já vím, o co ti jde,“ šeptá Bogner.

„No ne, o co?“

„O Zejdlera. Ten tvůj starý…“

„Zaraž.“ Olga zahraje vznešenou. „Je to můj muž.“

„Nic lepšího jsi mi nemohla povědět.“

„S tím už musíš počítat.“

„Dej pokoj.“

„Jenže o Zejdlera nejde.“

„Tak? A o koho nebo o co jde?“

Naštěstí nemusí Olga odpovědět, na chodbě za krámem zařinčí kbelík.

„Deset deka šunky,“ objednává Olga rychle. Proměnila se v zákaznici. To se přece dovoluje, ne?

Bogner sáhne po noži a přitáhne si kostku lisované šunky.

„Raději strojkem.“ Vyběravá zákaznice. Poroučí si.

Bogner nasadí šunku do strojku.

„O co jde?“ zeptá se tak tiše, že mu ani nejde pára od úst.

Olga se houpe na podpatcích, usmívá se. Bogner rudne a krájí šunku strojkem s úsilím, jako by přesekával kost.

Parnel vstoupí v nejméně vhodné chvíli. Zastaví Bognerovo naléhání a odvede Olgu od jejího úspěchu. Je zaskočen tou dvojicí, kterou sám zaskočil. Co jim má povědět kromě pozdravu? Chtěl si tu dát párek a netušil, koho potká.

„Ahoj,“ řekne. Vypadá to, jako by se tím pozdravem hlásil ke kamarádství školních let. Ve skutečnosti se nehlásil k ničemu, jenom couval a dost zbaběle couval před vším, co je všechny tři kdysi zdánlivě spojovalo.

„Ahoja,“ řekne Olga. Nezříká se role v žádné hře.

Bogner se dotkne třemi prsty ucha. Takové ledabylé zasalutování.

„Že se taky ukážeš,“ nepřestává se Olga usmívat.

„Jsem tu kvůli matce,“ řekne Parnel.

„Slyšela jsem, že stůně.“

„Umřela.“

„Promiň,“ podá mu ruku, aby potvrdila svou soustrast. „To víš, k nám na sídliště se dostanou zprávy ze starého města vždycky se zpožděním.“

Bogner dokrájel šunku a pokouší se nehtem na palci zvětšit kukátko ve výkladní skříni.

„A jak se máš?“ ptá se Olga. Zběžná neosobní fráze.

„Když to nechce být horší –“ oplatí jí Parnel nacvičenou odpovědí.

Bogner se konečně dočkal toho, nač čekal. Přes náměstí přechází mladá žena v bílém kožíšku. Dneska má zpoždění. Copak, copak? Mladá žena zmizí ve dveřích záložny. Nejpozději za čtvrt hodiny půjde zpátky. To má Bogner vypočítané. Otočí se tváří do krámu. Má Parnelovi projevit soustrast?

Natáhne ruku přes pult a zamumlá:

„Moji soustrast.“ A kdo lituje mě, pomyslí si. Živi mají trápení s živými. A větší, to bych řekl. Opět se obrátí k výkladní skříni.

Olga ví, že Bogner číhá na Evu. Ba ne, můj milý, ode mě se to Eva nikdy nedoví. Nikdy.

„Nechceš se za mnou podívat do cestovní kanceláře?“

„Nevím, ještě mám leccos –“

„Od dvou úřaduju,“ oznamuje Olga.

Mladá žena v bílém kožíšku vyběhne ze záložny a mizí mezi ledovými květy. Bogner si oddechne. Je rád, že ji nezmeškal. Ačkoliv raději by ještě chvilku počkal. Teď ji uvidí zase až zítra. Je to život. Se špatně skrývanou zlomyslností zabalí šunku a posune balíček k Olze.

„Deset deka šunky,“ řekne.

Olga vezme balíček a zatváří se, jako by už zaplatila. Ale Bogner nemá tentokrát chuť ustoupit.

„Devět korun. Je toho o trochu víc,“ řekne.

Olga zaloví v peněžence a vysází mu peníze na pult. V drobných. Plať si, čím chceš, směje se v duchu Bogner. Malé zlomyslné vítězství nad Olgou mu spraví náladu. Malé vítězství nad Olgou ho zaujme tak, že si teprve po chvíli uvědomí, že je v krámě sám. A že Parnel odešel, aniž si něco koupil.

2
Máša

V hotelu Granada minula doba obědů, v kuchyni vychládají hrnce s polévkou a na zbytcích omáček narůstají vrásky. V umývárně nádobí ohlašuje třaskání talířů druhou polovinu dne.

Máša strhává nehtem staniol přilepený na žvýkačce a souká žvýkačku do úst se soustředěním, které jí polední ruch v restauraci nedovoloval. Teď je klid. Posadí se v kuchyni na židli a je samá úvaha.

Někdy se jí stává, že si plete stoly a pokrmy. Musí se s talíři vracet a napravovat, co popletla. Takové roznášení s chybami ji potkává ve dnech, kdy sní. A je o čem.

Každý člověk prožívá svůj díl skutečnosti a svůj díl snu. U Máši byl podíl snu na životě daleko větší než podíl skutečnosti. Před dvaceti lety to bylo jiné, skutečnost ještě převažovala nad snem. Před dvaceti lety se vdala. Tenkrát byla mladá a všechny její spolužačky byly už provdané a měly děti. Ne sen, ale skutečnost ji uvedla do manželství.

Do té doby měla milence, kteří předem počítali s tím, že se s ní neožení. Smířila se s tím. Pochopila, že se muži rádi baví s ženami, s kterými se už bavili jiní muži. Je pohodlné stýkat se s ženou bez předsudků, s ženou, která své srdce neodvažuje jako drahocennost. Ovšem, má-li dojít k ženitbě, zatouží muž po ženě, která své srdce odvažuje. Je ochoten odpustit jí i předsudky, málokdy však zástup milenců, kteří ho předešli. A tak říkávala, že majetkem ženy je láska, kdežto majetkem muže je žena. A navzdory svému neveselému uvažování se rozhodla stát se takovým majetkem.

Štěpán, její muž, přišel do města z Moravy. Z dostatečné dálky, aby nevěděl, co se ve městě dálo před jeho příchodem. Chodil s Mášou jenom krátce a rychle se rozhodl, že si ji vezme za ženu. Byl zvyklý rozhodovat rychle, přesvědčen, že i dlouho připravované rozhodnutí může vést k omylu. Nač tedy vyčkávat.

Vzali se a Mášino manželství trvalo přesně sedm a půl dne. Osmého dne vytáhl Štěpán z kůlny motorku. Do pouzdra složil rybářské pruty a pouzdro si přehodil přes záda. Bylo po dešti a řeka voněla rybami až na práh domku, kde bydlili v podnájmu. Domek stál v dělnické kolonii nad řekou. Štěpán ani nemusil jet na motorce, mohl jít pěšky. Ale on byl takový. Samý spěch. Jednu věc dělal a už myslil na druhou. I pro pivo jezdil na motorce. Bylo to poprvé po svatbě, co jel na ryby, a Máša si ho ani nedovedla představit, jak u řeky klidně sedí. Byla přesvědčena, že se hned zase vrátí. A nevrátil se.

Ukázalo se potom, že nikdo nevěděl, jak se neštěstí přihodilo. Jisté bylo jen, že Štěpán jel podél řeky na motorce a zřítil se i se strojem z vysokého břehu do vody. Lékař z pitevny napsal cosi o selhání srdce, ale Máša si vymyslila něco jiného. Štěpánova smrt byla trestem seslaným na ni za její lehkomyslný život. Trest přijala kajícně s velikým pláčem a nářkem.

Synovi, který se jí z krátkého manželství narodil, dala jméno Štěpán. Nikdy otce nepoznal živého, ale z matčina vyprávění vyrůstal živější, než mohl být ve skutečnosti. Ačkoliv se s manželem znala jenom dva měsíce a prožila s ním necelých osm dní jako jeho žena, věděla o něm všechno, a co nevěděla, to si vysnila. Syn byl otcem nadšen. Máša přijala s radostí a ulehčením, že odčiňuje něco, co je zapotřebí odčinit. Jenže teď už neměla pro koho vysnívat příběhy a neměla ani komu je vyprávět. Syn byl dospělý a vojákoval na Šumavě.

Život se jí proměnil v zaměstnání. Dobrá. A co pak?

Po zaměstnání? Padla na ni melancholická nálada. To Parnel. Když tu nacvičovali s Wichterem… a než přišel do zkoušky, zpívali. Olga jim k tomu hrála na piano. Ta kočka falešná. A co tehdy zpívali?

Máša vsune jazykem žvýkačku mezi dáseň a ret, zkouší zachytit melodii.

Do kuchyně zabloudí vrchní číšník a postaví se za její židli. Máša sní a nevnímá ho. Vrchní je dlouhán, jeho černý frak zšedl častým nošením a u kapes se mu leskne. Smete si z ramene smítko se stejnou zaujatostí, s jakou si dívky narychlo upravují účes, když se blíží muž, o kterého stojí.

„Mášenko, vy máte dneska nějakou náladu.“

„Ale nedělejte si legraci.“

„Myslím to docela a sakra vážně.“

„Já mám náladu,“ řekne Máša s opovržením. Poposedne na židli, nedaří se jí zaujmout pohodlnou polohu. Vrchní není mladý, není krásný, ale dá se s ním mluvit. A zbavit se osamělosti znamená pro Mášu s někým mluvit a někoho slyšet. Jen kdyby nebylo těch večerů, kdy je sama se sebou. Dělnická kolonie se vylidňovala. Ti, kdo zůstávali, byli příliš staří, než aby měnili domov. Nebyla ještě tak stará, aby říkala, že na těch pár let to už nestojí za to přestěhovat se do sídliště. Lpěla na svém koutku z tvrdohlavosti, v níž ji podporoval zvyk a vzpomínky na muže, rok od roku pěknější a třpytivější, jak je vybrousil čas.

„Tohle město mi pije krev,“ řekne vrchní. Máša zvedne oči do výšky jeho dlouhého ustaraného těla. Vrchní se sehne k ní, aby jí pověděl, jak mívá ve zvyku, něco důvěrně. Předvede jí své vrásky a popelavé tváře. Opravdu vypadá, jako by mu někdo pil krev. Ale dá se s ním mluvit.

„Musíte vědět,“ prohlásí v předklonu, „že mám už taky něco za sebou. Třeba Alcron v Praze nebo Savoy ve Špindlu… a tak dále.“

„Tak vám se tu nelíbí.“

„Není to tady ani město ani vesnice. A tenhle zatracený betonový hrob, kterému se říká hotel –“

Přikymácí se kuchař. Přišla jeho chvíle.

„To říkáte vy a máte léta. A co já? V devětadvaceti jsem se dostal nejdál na Smíchov.“

„Co vy chlapi pořád máte? Někde musí člověk stejně žít.“

„Člověk není strom,“ povídá kuchař, „aby zarost na jednom místě.“

„Já se tu narodila.“

„Když jste se tady narodila…“ napřímí se vrchní, „… nikdo nebude plivat do vlastního hnízda.“

Hovory o úniku někam jinam se opakují téměř den co den. Odejít, odejít. A nikdo neodchází.

„Ještě že se člověk může zachytit očima na něčem pěkným,“ řekne vrchní a upře veliké kulaté oči na Mášu.

„Ale, pane Dejmku.“

„Co kdybysme si něco dali?“

„Ale, pane Dejmku.“

„Něco malýho. Pro zahřátí. Při tom mraze venku.“

„Bude ze mě alkoholčička.“

„Gin, whisky, starorežnou? Anebo curaçao?“

„Tak to curaçao,“ řekne Máša. Vždycky řekne curaçao. Také tohle se opakuje skoro každý den. Zaplať pámbu, že se to opakuje. Zaplať pámbu, že se v opakované šedi opakuje také něco, co má barvu, chuť a vůni a co dopřává lehké otupení smyslů.

Vrchní podá skleničku Máše a sám zvedne svoji do výšky očí:

„Ať nám není hůř, když nám není líp. A votr bóté, na vaši krásu.“

Kuchař ho pozoruje se shovívavým opovržením:

„Že to můžete pít.“

Vrchní vyprázdní skleničku a mlaskne:

„Chuti jsou rozličný. Nemám pravdu?“ obrátí se k Máše. „Kdopak to byl, ten důstojník, jak jste mu dávala dneska oběd do kastrolu… chtěl k řízku knedlíky…“

„Ten?“ Cítila, jak se v ní šíří teplé kruhy alkoholu, znovu a znovu z místa, kam dopadl doušek. „Ale to je přece muž Parnelovy sestry.“

„Parnelovy sestry?“

„No tak, je to sestra Rudy Parnela, co se mnou chodil do školy. On ten Parnel…“ Máši se zmocní touha vzpomínat. Poslední dobou ji vzpomínání dojímalo. Bylo to krásné dojetí a ráda je vyhledávala.

„Nechme vzpomínek,“ řekne vrchní, „raději dopijte, máte ještě ve skleničce, jen to dopijte a bude vám líp.“

Máša dopila a do pravého oka jí vstoupí slzy.

„Nemáte tušení, jaký tohle bylo město… a jaký tohle byl hotel… Teď už se nic neudržuje… pořád, že se bude celá Nádražní ulice bourat… Měl jste to tady ale vidět v lesku…“

„Měla jste vidět v lesku mě. Škoda –“

Máša ho neposlouchá. Usmívá se vzpomínce, která ji napadla. Tenkrát, když zvala Parnela, aby navštívil Olgu. Jak se jí zdál plachý, neostřílený.

„On si pak vzal Helenu…“

„Kdo?“ zeptá se vrchní.

„Parnel,“ odpoví, ani se na něho nepodívá. Sleduje jenom svoji vzpomínku. „… takhle v prosinci umřela Heleně teta, a na jaře si Helena vzala Parnela…“

Kuchaře řeči o minulých časech nudí. Vrátí se ke sporáku, odkud má pootevřeným oknem výhled na východ z nádraží. Hlásí:

„Už přijela jednička.“

Vrchní vrhne pohled na náramkové hodinky.

„Jdou přesně. Na chlup.“

Je jedna hodina.

„Taky jsem si jeden čas myslila, že si mě vezme.“

„Kdo?“

Máša se odmlčí. Neřekne: Parnel. Stejně ho šla tehdy pozvat k Olze, protože… Člověk je někdy blázen. Myslila si: je po válce, teď se splní všechna přání. Musí se splnit, protože je mír. Člověk pořád spoléhá, že nějaká situace vyřeší věci za něho, dychtí po tom a těší se na to. Jenomže čekání na situaci nepřináší řešení, jenom člověka vysiluje.

„Říkal jsem, že přijela jednička.“ Kuchař. Nedá pokoj.

Vrchní se odvrátí od Máši a zívne. Chvilku zívnutí překusuje, než zase ukáže Máše obličej.

„Půjdeme?“ zeptá se.

Od vlaku se trousí hosté.

Máša se zvedne pomalu, zasněně.

„Kdybyste měla dneska večer čas –“ řekne vrchní číšník.

„Čas,“ odpoví Máša neurčitě a vstoupí do lokálu.

Parnela si všimne ihned. Sedí u druhého okna od dveří a na věšáku po jeho levici visí černý zimník, v kterém ho dopoledne viděla. Parnel je hubenější, než se jí podařilo dopoledne oknem rozeznat. A vlasy. Vlasy mu zpopelavěly a zřídly. A oči. Oči mu vybledly. Míval je o odstín modřejší. Odstíny, odstíny. Čím jsi starší, jako by právě na nich záleželo.

Máša se blíží k Parnelovi docela jinak než k Olze, nekolébá se, vznáší se. Aspoň se jí to zdá. Minulost ji nadlehčuje. Konečně někdo ze staré party, s kým se nemusí mlčky přít, koho nemusí srovnávat se sebou. Pocítí k Parnelovi téměř mateřský cit. Postará se o něho. Oběd? Ovšem, že mu opatří naprosto výstavní porci. Posadí se k němu, konečně jednou není sama. Má komu povídat, a ten, komu povídá, ji poslouchá, a hlavně: oba mají za sebou kus cesty, který urazili spolu.

„S tvojí matkou jsem si vždycky dobře rozuměla. Řeknu ti, to byla správná paní. O všem měla přehled. A koho jednou měla ráda, řeknu ti, toho měla ráda. A šmytec. Už nikdy ho ráda mít nemohla. Taková byla. Přesná. Můj bože, a ta vaše ulice. Tam se lidi dožívají věku! Jen si vezmi starou Berkovou. Nevěděla sice už ani, jak se jmenuje, ale nohy jí sloužily. Zůstala v domě sama, Olga se na ni nepřišla podívat, jak byl rok dlouhý. Olgu jsi už taky viděl? Co jí říkáš? Ne, ne, nic mi neříkej, co s ní, nemám pravdu? Tak tvoje matka. Je to ale věk. Starý Nostic nebyl ještě takhle starý a začal vyvádět. To nevíš? Nepovídej. Zval k sobě čtrnáctileté holky, krmil je zmrzlinou a šlehačkou a klekal před nimi a líbal jim ruce a nohy. Pak to prasklo. Těsně před tím, než začal mluvit takovou neznámou řečí. Řeknu ti, já bych nechtěla mluvit neznámou řečí, aby mi nikdo nerozuměl. Už takhle člověku skoro nikdo nerozumí. Mohla to být taky Nosticova mazanost. Ze všeho se dovedl vykroutit. Z toho případu s Mrázovou se vykroutil taky. Stejně ji má na svědomí. Andělíčkář. Víš, někdy, řeknu ti, člověk by chtěl být co nejdál. Jako Spitzerovic děvčata. Ty se slunějí někde v Austrálii. No, je to hloupost, jasně. Myšlenky táhneš s sebou třeba na konec světa. Zkamení v tobě, táhneš je s sebou, a jak začnou na sebe ty kameny narážet, člověka to bolí. Třeba pod palmama. Ty sis vyvolil dobře. Ani tady, ani daleko. Když se ti chce, přijedeš, a je to. Řeknu ti, tohle člověk taky potřebuje, občas se dotknout svých mladých let. A tady jsou. Nemám pravdu? Ale jo, můžeš mi dát cigaretu. Už jsem sice přestala kouřit… Když jsem s tebou, tak si zapálím… Řeknu ti… mládí… to je, jako když je člověk nahej… a pak se začneš oblékat, tohle a tamto, a za chvilku jsi tak starý, že se nemůžeš skrz ty šaty proklofat na nahou kůži. Že se směju… Vzpomněla jsem si na tu zájezdovku, co dělala tady dole v baru striptýz… v osmašedesátém… jak chcete, holky, nosit šaty, když neumíte chodit bez šatů… ale to víš, obecenstvo… na talíři, nebo v papíře, jen když je co baštit… Já to tak nedovedu povědět, ty jsi psal básničky, ty bys to pověděl líp, ale řeknu ti, pro mě by mohl mít život třeba dva nebo tři začátky…“

Parnel naslouchá Máše, její překotné vyprávěni vypouští vítr času a v tom větru víří zapadlé tváře, hlasy, ranní kokrhání kohoutů – kokrhají ještě v Javorové ulici po ránu kohouti? – na mostě duní vlak a zastavené věžní hodiny se dávají do pohybu. Otáčejí ručičkami dozadu, zpátky.

Máša šermuje rukou a na ukazováčku se jí modrá inkoustová skvrna. Školní dvůr posypaný labským pískem plným oblázků. Máša s Olgou vymývají Rudovi inkoust z oka. A Máša mu zase navrhuje, aby šel za školu:

„Přijď večer ke mně. V šest tady končím.“

Co může Parnel v té chvíli udělat jiného než přikývnout? Máša má přece na prstě inkoustovou kaňku. Skápla z dětského pera a putovala vesmírem jejich nepokojných životů, až doputovala sem.

3
Markétka

Pro mě by, maminko, mohl mít život také dva nebo tři začátky. V tom s Mášou souhlasím. Jenom ji podezírám, že touží po několika začátcích, aby jeden po druhém použila k opravě předešlého. Já bych neopravoval nic. Spojil bych všechny darované začátky v jeden dlouhý začátek, abych prodloužil to závětří naděje.

Naděje, která nás navštěvuje potom, je jiná. Ptá se po příčině. Svět dospělých je plný příčin a následků. I smrt je následek života.

Malá Markétka si vede pyšně velikého otce, který má na sobě vojenskou uniformu se zlatými knoflíky. Cestou z kasáren si pro Markétku došel ke svým rodičům. Jdou spolu domů a každá výkladní skříň je zastávka. Ale není to jako jindy. Zastávka, vystupovat. Nastupovat, jedeme dál. Jindy to bývalo hezčí. Markétka nestojí o hru na zastávky.

Události posledních dnů všechno převrátily. Místo pravidelnosti a pořádku samý zmatek. Nejdřív umřela Markétce babička, potom se rozstonala matka. Otec odvedl Markétku k druhé babičce a dědovi. Neměnné věčné trvání světa dostalo trhlinu.

„Tati?“

„Co bys ráda?“

„Když někdo umře, co je?“

„Co je?“

„Dostane se do nebe?“

„Nesmysly.“

„To je škoda.“

„Žádná škoda. Pravda je pravda.“

„Tak co je, když někdo umře?“

„Co by bylo. Nic.“

„Nic nemůže být. Nic není.“

„Markétko, chytráčku, proč by nemohlo být nic?“

„Protože nic není. To ani nejde vidět.“

„Právě. Pak je nic a nic není vidět.“

„Ale babičku bylo vidět.“

„To je pravda.“

„Jak můžeš říkat, že pak není nic vidět? Když je nic.“

„Co kdybychom si povídali o něčem jiném?“

„Já to potřebuju vědět, víš?“

„Tady mají ve výloze medvídky. To je ale míša. Co kdybych ti ho koupil?“

„Hm. A medvědi taky umřou, viď?“

„Taky.“

„A přijdou medvědi do nebe?“

„Podívej. To s tím nebem je pověra. Už jsem ti pověděl co a jak a ty pořád s nebem. Nahoře lítají družice, rakety a tak. Ani by tam nebylo pro medvědy místo.“

„Jéje, tam je místa.“

„Tak dost. Chceš medvídka, nebo ne?“

„Radši kočku. Živou. A kočky taky umřou?“

„Taky.“

„A co pak? Taky nic?“

„Nic.“

Otec si přejede dlaní po tváři. Je mráz, ale jemu začíná být vedro.

„Ty pláčeš?“ vezme Markétku za ruku.

„Ne, ne,“ zavzlyká.

Nikdy nesnášel slzy.

„Neplač,“ poradí jí nesměle.

„Já nepláču,“ rozvzlyká se.

„Vidím, že pláčeš,“ řekne. Zvykl si předkládat důkazy.

„Nepláču,“ škytá. Přenáší se přes důkazy velmi lehce.

„Pláčeš,“ řekne opatrně a bezradně.

„Opravdu potom už nic… jak jsi povídal?“

Pootevře ústa, aby řekl „nic“, ale v poslední chvíli místo toho polkne a mlčí.

„Tati,“ škytá Markétka, „pojď, budeme si povídat, jak je někde dům a v tom domě bydlí babička. A taky kočky a medvědi. Všecky nicy tam mají pokojíčky…“

Zapolykal.

„Povídej,“ naléhá.

Otec zadrhává, nevypráví plynule. Ale povídá. A když objeví před sebou Parnela, zrychlí krok a přivítá příbuzného, kterého už dlouho neviděl, jako svého vysvoboditele.

Josef zavede Parnela s Markétkou do pokoje, ve kterém Parnel doposud nikdy nebyl. Výhled z okna na zahradu připomíná Parnelovi výhled z chodby, ale okno je jiné, nové, a stará chodba zmizela. Otcův duch neopustil dům. Ovlivnil i Josefa. Jenže toto okno a tyto dveře byly předem přesně propočteny a jejich účelnost byla pečlivě zvážena. Otec nic nepropočítával. Razil otvory do zdí s náruživostí a nové stěny neměly nic společného s rozměry nábytku. Je vůbec možné touhu poměřovat?

V pokoji stálo několik povědomých kusů.

Parnel pozdravil černou poličku na knihy, křeslo, na jehož potahu se rozpadala do nitek čajová růže, a truhličku se sklopným víkem. Na truhličce sedával jako malý chlapec.

Josef zapnul elektrické olejové těleso.

„Nech si ještě kabátek,“ poradil Markétce. „Za chvíli se to tu zahřeje.“

Markétka se posadila na truhličku.

„Můžeš si něco prohlížet,“ doporučil jí otec, „půjdu se strýčkem vedle.“

„Já půjdu taky vedle,“ smekla se z truhličky.

„Ty ne. Mohla by ses nakazit.“

„A vy se nenakazíte?“

„Ne. My rozhodně ne.“ Josef byl vždycky přesvědčen o tom, že co říká, je pravda.

Marie je přivítala učesaná, s nabarvenými rty a se zdůrazněným obočím. Seděla v posteli, společensky se usmívala, jako by je kdovíjak očekávala.

„Ale ty ses od rána nějak vylepšila,“ prohlásil Josef, sotva vešli do pokoje. „Áá,“ liboval si, „tady je teplo. Tady si můžeme odložit,“ vybídl Parnela. „A posaď se u nás.“

Rozvířili dusný vzduch plášti, ve kterých se držel mráz.

„Copak, nemáš chuť k jídlu?“ ukázal Josef Marii na talíř s kouskem řízku a knedlíkem. Odpověď nevyčkal, hned se obrátil k Parnelovi: „To je moje specialita. S knedlíkem. Už jsem je to naučil taky.“

Copak Marie, pomyslil si Parnel, ta se naučí všemu. Jednak je zvědavá a pak příliš pohodlná, aby se stavěla na odpor někomu silnějšímu, nebo dokonce většině. Padla na něho tíseň. Vzdula se nad ním vlna příbuzenské srdečnosti a on se krčil v jejím stínu s trapným pocitem, že se vlna na něho zřítí a potom už nebude mít se srdečností pranic společného.

„Víš, že tolik nejím.“ Marie hladí deku a zřejmě na něco čeká.

„Moment,“ řekne Josef a vyjde z pokojíku.

„Cos dělal celou tu dobu?“ zeptá se Marie bratra laskavě.

Jsou tři hodiny odpoledne.

„Ale tak,“ řekne Parnel, „chodil jsem po známých místech.“

„Trochu. To neuškodí,“ hlaholí Josef. Drží v ruce láhev vodky. Mezi prsty druhé ruky tiskne tři sklínky.

„Já taky?“ diví se naoko Marie.

„Víš přece, co je pravá slovanská tryzna,“ řekne Josef.

Marii naskočily na tvářích skvrny. Je vidět, jak v ní roste vzrušení, a Parnel marně pátrá, co ji rozčiluje. Hovoří se o Markétce, o myších ve sklepě, o stavbě garáže.

Marie už napětí nevydrží. Začne první:

„A co se té záležitosti týká, už jsem se vlastně s Rudou dohodla,“ řekne bez přechodu svému muži.

Parnel si nedovedl vzpomenout, že by se byl se sestrou o něčem dohodl.

„Živí odcházejí,“ upije Mariin manžel vodky, „živí odcházejí, ale ne tak docela. Vždycky po nich něco zbyde.“

„Ale vždyť jsme se už dopoledne dohodli,“ opakuje Marie.

„Abychom se nemusili o každé hlouposti domlouvat. Dejme tomu dveře. Budu musit co nejdřív zase prorazit zeď. Betonový překlad jsem tam nechal. Naštěstí s tím nebude tolik práce.“

Josef plánuje. Je spokojený.

Měli to se mnou lehké. V půl páté jsem je už opouštěl. Kýval jsem jim na všechno. Dohadování o jakýkoliv odkaz je mi z duše protivné.

Abych ze sebe smyl prach toho rozhovoru, šel jsem se rozloučit s Markétkou. Ležela na truhličce na břiše s bradou v pěstích a prohlížela si Kořenského „Cestu kolem světa“. Poznal jsem knihu na první pohled, tlustou knihu v černé vazbě s červenou ořízkou. Právě tak jsem si ji prohlížíval já. S bradou v pěstích, vleže, na břiše.

„Prosím tě, Markétko, proč si nesvlékneš kabát? Vždyť je tu už teplo.“ Pořádkumilovný Josef za mými zády.

Markétka se pokouší zbavit se kabátku vleže zmítavými pohyby.

„Vstaň,“ poručí jí otec.

Neochotně a pomalu se sveze z truhličky.

Nikdo si nedovede představit, jakou útěchu mi to dítě poskytlo. Snad aspoň v něm bude žít dál, co postrádá sestra i její muž. Tichý druh vzpoury. A náhle je mi jasné, že tohle neochotně se svlékající dítě bude jednou prolamovat do stěn okna a dveře nevypočitatelným způsobem, tak jak to bývalo v domě zvykem.

Markétka svlékne kabátek, drží jej před sebou a nehýbá se z místa.

„Kam patří ten kabátek?“ řekne otec.

„Nevím,“ odpoví takovým způsobem, že mě odmění za trápení toho odpoledne.

„Jak to, že nevíš?“ řekne otec. Ten ví přece všechno a nevědět pokládá za zločin. To, že by se ve slově „nevím“ mohla skrývat vzpoura, to mu nedošlo.

„Kabát patří na chodbu, na tvůj věšáček,“ vysvětluje.

„Aha,“ řekne Markétka.

Podívám se na Josefa. Nic nepochopil. Nerozeznal výsměch v její odpovědi. Ale mně v té chvíli je naprosto jasné, že můj stále odkládaný spor s Josefem a jeho ženou vybojuje jednou Markétka. A ne jako můj spor, nýbrž jako svůj. Svůj. Už na ulici, jak jsem s ní cestou hovořil, už tehdy jsem to poznal.

Potkali jsme v Javorové ulici žemlově zbarveného psa. Lákala ho k sobě. Josef zadupal a pes utekl.

„To je hodný pejsek,“ řekla Markétka.

„Nikdy nemůžeš vědět, jaký takový cizí pes je,“ poučil ji otec.

„Ten je hodný,“ nedala se.

„Proč je hodný?“ Josef potřebuje zkrátka důkazy.

„Má směšný uši.“ Markétka nepotřebuje důkazy.

Tuším v ní spojence. Většího spojence než ve své dceři.

4
Matky

Leží přede mnou hlavní ulice starého města s nevlídně hranatým hotelem Granada po pravé straně a s přítoky ulic po levé. Tmí se v nich a stará ulice nabývá v mohutnícím šeru ztracené rozměry i podobu. Výstupky a nerovnosti domů splývají, přízemní domky vrůstají do nezřetelné oblohy a patra vyšších domů se do ní prolínají. Hodina sametového vyrovnávání protikladů, hodina smíření. Než se rozhoří zářivky na vysokých stožárech, s neomaleností, s jakou jsou schopna zrcadla zaskočit vrásčitou tvář, než se rozzáří ty chladné bledě modré štěrbiny nad našimi hlavami, budou výkladní skříně ještě chvíli promítat na chodníky měkké světlo několika krámů, které přežily a zbyly.

Ve vzduchu je sníh. Vlhkost a tma. Důvěrně známá chuť. Z vlhka a ze tmy vyšel život. Z vlhka a tmy se vyprostil život. To už je přesnější. Sloveso „vyprostil“ v sobě skrývá aspoň část námahy, kterou předpokládá zrození. Kdysi jsem napsal báseň o matkách. Nikomu jsem ji nedal přečíst. Ani Heleně. Nakonec jsem báseň spálil. Matky

nás spojují všechny bez rozdílu,
všichni jsme prošli stejnou branou…

Několik slov optimismu, který nikam nevede. Pochyby jsou životodárnější než jistoty.

A co když je tma jen spousta sluncí, která hasnou odvrácena od nás, aniž se nám podařilo je poznat?

V cestovní kanceláři visí na stěně proti psacímu stolu mezi propagačními plakáty zrcadlo. Olze stačí za psacím stolem vstát, aby se v zrcadle viděla. Je to přesně vzdálenost, na kterou je schopna ještě rozeznat bez brýlí tvář. Vstává několikrát za den a přehlíží v zrcadle svůj vzhled. Aspoň zvenčí ať je v pořádku, když v sobě už nosí nepořádek.

Zrcadlový obřad. Češe se a myslí na Zejdlera, na svého muže. Kdyby se byl Bogner včas rozhodl oženit se s ní, nikdy by se za Zejdlera nevdala. Nesnášela jeho ironii, jeho převahu o deset let staršího manžela. Jeho povídám povídám. Poklidné moudrosti. Raději hloupost, pošetilou a divokou. Nemoudrá dobrodružství s rizikem. Taková paní Mrázová si mohla dovolit všechno, ale Zejdlerovu ženu chrání před dobrodružstvím Zejdlerovo jméno, jeho postavení, jeho vliv a moc. Kdo by si troufal požádat manželky jeho? Tenkrát, když si Zejdlera brala, začala jeho hvězda teprve stoupat. Doufala, že se s ním dostane výš. I její dítě, které se teprve mělo narodit. A jak se zachoval Zejdler? Stoupal sám, ženu a dceru nechal stranou. Byla to moudrost, sobectví, nebo vypočítavost?

Olga dokončí česání, sedne si a kutálí si z ruky do ruky pomeranč. Z levé do pravé, z pravé do levé. Uklidňuje ji to. Dneska je Zejdler v Berlíně. Zítra v Kodani. Obchodně. A ona sedí u psacího stolu. Obchodně. Dívá se před sebe pod zrcadlo na jedinou židli,

dali jí sem jednu jedinou,
předpokládali, že se tu nikdo nezdrží,
a kdyby, židle je otáčivá a lehce se kymácí,
tak nejisté posezení je rozumné opustit.
Jedna prázdná židle a jedna žena s pomerančem
uvažují, nač tu tedy jsou v opuštěné kanceláři,
uprostřed zimního smrákání, kdy se čeká sníh.

Konečně se otevřou dveře kanceláře, konečně vejde někdo z ulice. I když je to jen dcera.

„Evo, kde se tu bereš?“

„Šla jsem kolem.“

„Taky důvod.“

Eva si rozepíná bílý kožíšek:

„Uf. Máš tu horko.“

„Ukaž, ty sis vzala můj náhrdelník. A zase jsi mi nic neřekla.“

„Myslila jsem si, že tohle ty už nosit nemůžeš.“

Proč? Olga ví, že nemá cenu ptát se. Jak se musí jevit Evě stará. Když byla tak stará jako Eva, jak se jí zdála stará její matka. Mládí jako světový názor. Zmocňuje se všeho, co pokládá za své.

Eva sáhne po pomeranči na desce psacího stolu. Beze slova. Pomalu, soustředěně loupá pomeranč do koše na papíry. Olízne palec.

„Kyselý,“ řekne s výčitkou.

To je Eva, zmocní se něčeho sama, o své vůli, ale výčitku odkáže matce.

„Správně,“ řekne Olga, „to je tím, Evuš, že si nedovedeš nic odepřít.“

„Co z toho máš, že sis odpírala?“ Krásná legenda o matce, která si v mládí odpírala víc, než bylo třeba.

Olga nemiluje tenhle tón, tyhle řeči. Nikdy si není jista, jak to Eva myslí. Raději se vzdá snahy vychovávat. Řekne:

„Jdeš dnes večer někam?“

Eva polkne dílek pomeranče:

„Potřebuješ být sama doma?“

„Co si dovoluješ?“

Eva přivře oči, šklebí se. Je pomeranč opravdu tak kyselý? Anebo?

Pochopitelně, že Eva nebude večer doma. Není doma žádný večer. Dneska jde do kina s Ivanem. Ivan je syn Janíka, bývalého spolužáka Olgy. No prosím. Kdyby záleželo na Olze, vybírala by jinak.

Pět minut nezávazné zábavy, než Eva zase odejde. Olga s ní mluví, ale víc než řeči vnímá Eviny pohyby.

Eva sedí na otáčivé židli, kožíšek rozepnutý, ruce zabořeny do kapes a otáčí se. Doleva doprava, kolena přitisknuta k sobě. Sem a tam, tam a sem.

To jsem já, ten pohyb, uvažuje Olga, to jsem já. Je jiná. A přece: ten pohyb jsem já. A teď i to zasmání.

„Sníh,“ ukazuje Eva k zaskleným dveřím. Veliké huňaté vločky se vrhají ze tmy proti sklu, zvědavé jako noční motýli.

Dřív než vstoupím do cestovní kanceláře, ze tmy do světla, pokouším se setřít sníh z brýlí. Přesto je můj první dojem z kanceláře mlhovitý. Olga se mi za psacím stolem rozplývá. Sejmu brýle a sáhnu po kapesníku. Jsem v rozpacích. Kdykoliv sejmu brýle, mám pocit, jako bych na sebe prozrazoval něco nevhodného. Můj obnažený obličej zkouší úsměv:

„Už jsem myslil, že máš zavřeno.“

„Mám zavřeno.“ Olga zvedá ruku s náramkovými hodinkami, na které nedohlédnu. „To se rozumí, že je už zavřeno. Ale mám návštěvu. Slečna dcera.“

Nasadím si vyčištěné brýle.

„Eva.“

Dívka v bílém kožíšku mi podá ruku. Vlažnou zemdlenou ruku, která se ani nenamáhá ohnout prsty.

„To je můj spolužák Ruda. Ruda Parnel,“ řekne Olga. Evy se to netýká. Staří páni spolužáci.

„Prosím tě,“ povídám a rozhlížím se, „tady býval Gutsmanův obchod.“ Staří páni pamětníci.

„Jen z polovičky. Z druhé půlky udělali trafiku.“

„U vás se pořád něco děje.“

„Myslíš?“

„Když se nebourá a nestaví, aspoň se půlí.“

Ššru, ššru – za mými zády. Eva se komíhá na otáčecí židli, doprava, doleva, doprava.

Olga zachytila můj pohled. Sázel bych se, že jsme si oba vzpomněli zároveň na jednu příhodu. Chybí jenom piano. A odpočítat léta.

„Ale sedni si u nás.“ Olze je náhle Evina přítomnost na obtíž. „Eva už byla stejně na odchodu…“

Její dcera si dá záležet na tom, aby vstala co nejpomaleji a co nejméně ochotně. Bílý kožíšek nedbale smeknutý z ramen, vystupují z něj tyrkysové pletené šaty. Trojzvuk bílé, tyrkysové a narudlých vlasů. Trojhlasý zpěv sebejistoty. Po matce. Ale přilnavá vlněná látka prozrazuje tělo příliš tuhé a svalnaté. Jestli se ty klepy zakládají na pravdě, pak…

Mezi matkou a dcerou se rozvine v tichosti krátké zápolení, tají je přede mnou, cizincem. Snad by mohly přede mnou něco utajit, kdybych také neměl dceru. Ale tak? Olga konečně podá Evě ruku a Eva tentokrát ohne prsty. Ovšemže, jinak by jí bankovka vypadla z ruky. Čau. Čau, čau.

„Máš přece taky dceru,“ řekne Olga, když za Evou zapadnou dveře. „Já nevím –“ dodá a vyčkává, co jí prozradím na Helenu Trojskou.

Milá Olgo, mohl bych začít z mnoha konců a každý by byl ten pravý. Postupovat pěkně zeširoka, aby si člověk ulevil. A skončit v ohnisku věci. V případu mladá dívka a starší ženatý muž. Jak rád bych vyslovil nahlas: Helena Trojská se tahá s mužským, který je skoro o čtvrt století starší než ona. A co víc – dokonce se tváří, že je to s ní a s ním vážné. Jak rád bych to vyslovil nahlas. Jenže tu radost ti, milá Olgo, právě udělat nemohu. Zradil bych barvy svého klubu. Rodina byla pro mě vždycky něco jako klub. Uvnitř se prohrávat může, ale vynášet ven?

„Ach jo,“ vzdává se Olga. I ona se vrací pod barvy svého klubu, který by byla málem opustila: „Jdou si svou cestou, jako my. Nešli jsme si my také svou cestou?“

Šli. Rozdíl je jen v tom, že o své cestě jsem přesvědčen a o cestě Heleny Trojské přesvědčen nejsem. Malá útěcha, že je to její cesta. Život je příliš krátký, než abys v něm vršil omyly, které nejde odvolat. Omyly jsou otvory, kudy uniká čas. Chtěl bych Heleně Trojské prodloužit její čas, odstranit jí z cesty omyly. Je to ovšem velmi pošetilé přání.

„Dospělým dcerám předávat zkušenosti rodičů?“ Nesouměřitelné zkušenosti nesouměřitelných dob. Bylo by třeba ztotožnit se s časem svých dětí, abychom jim směli předat aspoň zlomek zkušeností, pečlivě přebraných podle klíče nového času. Místo toho uzákoňují rodiče svůj rodičovský čas.

„Ty jsi svoji dceru nikdy nepoučoval?“ zeptá se mě Olga.

Odmítám odpověď. Jakmile bych začal odpovídat, probořil bych se v odpovědích až k ohnisku věci. Podržme si raději barvy svých klubů. Nic jiného se nedá dělat.

„A o čem bys chtěla Evu poučovat?“

Olga se přenáší dlouhým mávnutím ruky přes celá desetiletí našich zkušeností.

A náhle bez přechodu:

„Pojď ke mně na večeři. Zejdler je na služební cestě a Eva se večer doma neukáže. Zavřu krám a můžeme jít.“

Ššru – pospíší si s odpovědí otáčivá židle, na které sedím. Děkuji za pozvání, ale musím si ještě něco zařídit ve městě.

„Škoda. A co v sedm? V sedm tě čekám. Sídliště, Hlavní, tisíc a tři sedmičky.“

Neodmítám. Už proto, že je pro mne vždycky těžší odmítat nežli přijímat.

„Prosím tě, otoč se,“ vyzve mě Olga. Z jejích úst to zní jako úsluha prokazovaná mé předpokládané ctnosti.

Otočím se, a když se vrátím pohledem k Olze, drží si vyhrnutou sukni nad podvazkem a ukazuje napjatou punčochu na ještě stále svěží křivce nohy. Otočil jsem se příliš brzy, anebo Olga na ten okamžik čekala? Spustí sukni a řekne:

„Toulat se někde ve vánici. U mě bys to měl lepší.“

Parnel stoupá po pískovcových schodech do poschodí nad bývalé Lányovo knihkupectví a naslouchá svému dvojníkovi. Koneckonců, říká jeho dvojník, všechna přání ti nabízejí časem splnění.

Děláš, brání se dvojníkovi Parnel, děláš, jako bych si kdovíjak přál navštívit Olgu.

A nepřeješ si to? – usmívá se křivě Parnelův dvojník, – ty si to opravdu nepřeješ?

Dvojník se neustává pachtit za lacinými výhodami. Malý chtivý zlodějíček s neobyčejně vyvinutým smyslem pro to, co se dá lehko dosáhnout. Bral by všude a všechno, co se namane. Život rozsypaný na samé drobné. Ber kde ber. I když jsou mince stažené z oběhu, i když jsou z dílny penězokazů. Zlodějíček.

V ohbí schodiště svítí od stropu plochá bublina mléčného skla a kropí řídkou září vlhkou šířku schodiště. Zdola, ze sklepa, se nese vzhůru skřípání lopaty o beton. Někdo nabírá uhlí.

Zasněžená pavlač. Sníh dusí i vrčení traktoru, který se motá za zdí na pustém dvoře hospodářství a rozsvícenými reflektory tápe po oblacích vloček.

Hloubkou bytu se rozběhne přidušené drnčení zvonku. Čekám a stisknu tlačítko zvonku podruhé. Je čas, kdy se chystá večeře, děti se překřikují… Jak staré má Božánek děti? Dlouho jsem je neviděl, ty dva plavovlasé uličníky, a než se dopočítám jejich stáří, pootevřou se dveře a objeví se oko. Oko poznám podle lesku. Tvář ve tmě nemohu rozeznat.

„Dobrý večer. To jsem já. Parnel.“

Za dveřmi se rozsvítí, dveře se otevřou a stará křehká paní si mě pátravě prohlíží.

„Propána,“ vykřikne, „je to Ruda. Rudo!“

Hlas je její. Patří paní Lányové. V rozrušení jí vyskakuje výš. Jako Božánkovi, když přednášel svoje básničky.

„Pojď dál, Rudo, pojď…“ táhne mne stará paní Lányová do předsíňky ucpané skříněmi a poličkami a postrkuje mě do pokoje.

Lányův pokoj, jak jsem jej znal z dřívějška. Kus jídelna, kus ložnice, a kus kancelář.

Jídelnu zastupoval stůl s židlemi a příborník. Ložnici postel v koutě, oddělená závěsem. Tady spával kdysi Božánek, a když se Božánek oženil a měl děti, spávaly tu děti. Kancelář představoval psací stůl plný papírů. Dnes večer na něm papíry nebyly. Zato elektrický dvouvařič. Na jedné plotýnce vřela v konvici voda.

Pokoj se jinak příliš nezměnil. Vzduch doposud chutnal knihami, potištěným papírem, plochou nevýraznou sladkostí starého čtení, které už ani nestárne, protože vystoupilo z času, vyřazené, zakleté do balíků odklizených pod postel za závěsem. Pokoj se nezměnil, paní Lányová ano.

Ale co, vždyť jí už také je málem osmdesát. Stojí tu vrásčitá, seschlá, ale v nažehlené zástěře, ve vyčkávavém postoji nedoslýchavých stařen a zkoumá mne.

„Je tu teplo,“ uzavře své pozorování, „odlož si a posaď se, uvařím ti čaj.“

Svléknu plášť a posadím se ke stolu. Paní Lányová pobíhá drobnými krůčky kolem psacího stolu s dvouvařičem, spařuje čaj, chystá šálky a cukr, ale je slyšet jenom ji, její kroky. Žádné hlasy z vedlejšího pokoje, žádný křik pošťuchujících se chlapců. Ticho. Za záclonou probleskuje zvenčí zářivka umístěná na rohu nad bývalým knihkupectvím. Jediné svědectví, že mimo tento pokoj pokračuje svět.

Jako malý kluk jsem míval tenhle pocit u tety Růženy v Praze. Když tma obklíčila její pokoj a nahlížela dovnitř okny. Teta a malý chlapec ve světlém kruhu lampy byli posledními lidmi na světě, nekonečně osamělí. A ta úleva, jestliže se v domě přes ulici vyhouplo ze tmy jasné okno a zvěstovalo, že svět pokračuje i ve tmě.

„Kdepak je čas básniček,“ rozpráví paní Lányová, zatímco snáší na stůl nádobí, cukr a misku se sušenkami.

„Jako byste mě čekala,“ chci ji potěšit. Musím větu opakovat. Hlasitěji. Stará paní se polichoceně zachichotá.

„Počkej,“ povídá, „vyzkoušíme paměť. Něco z tvé básničky si ještě pamatuju:

… mlhu musí v sobě nésti
a v ní mlčky prstem jezdí…
hledá, hledá svoje štěstí…
a co najde? Noc a hvězdy…“

Skončí a zase se zachichotá.

„Hochu, hochu,“ povídá, „paměť mi ještě slouží. Že je to tvoje básnička, že byla bez chyby, to koukáš.“

Nemám to srdce kazit jí radost. Nemohu jí povědět, že recitovala Bakusovy verše. Přikývnu mlčky.

„A jez sušenky,“ pobízí mě. „Já mám.“

Dobrá, dobrá, ale kde jsou mladí?

„Byla jsem u sestry, ta má taky život…“ stará paní Lányová vykládá o lidech, které neznám, šťastná, že má u stolu posluchače, a zaujatá svými zprávami si několikrát osladí čaj. A zase vypráví a dlouho míchá čaj.

Kdybys mi, stará paní, raději vyprávěla o Božánkovi. Nikdy jsem se nedověděl, proč si čilý a nepokojný Božánek vzal za ženu Miladu, slámovou plavovlásku s obloučky pih na lícních kostech, která tak pomalu rozhoupávala svoje široké boky, než se přesunula z jednoho místa na jiné. Víc než její zaměstnání, pracovala jako laborantka v továrně, víc než to ji zaměstnávaly úvahy o majetku. Vzala si prý Božánka za muže, protože se domnívala, že dům, ve kterém Božánek bydlí, patří jemu. Ona tedy důvod měla. Jaký důvod měl Božánek? K shromažďování majetku měla Milada zvláštní nadání. Během několika let manželství se jí podařilo koupit parcelu, starší auto a televizor. Televizor, a kde je? Stával na stolku vedle postele. Nevidím televizor. Kam jste ho dali?

„Aaa,“ libuje si stará paní, „to to mám sladké. Ažaž. Máš, Rudo, taky rád sladký?“ Proměňuje svoje nedopatření v blaženost. Umění, kterému se nikdy nenaučím. Ale o to teď nejde.

„Božánek je ještě v práci?“

„To je nápad.“

„A co dělá?“

Staré paní se rozklepá lžička v prstech a naráží rytmicky na okraj talířku. Oči jí vystoupí ze záhybů a vrásek. Užasle si mne měří:

„Pár let tady přece už není.“

„Není?“

„Je v Americe.“

„V Americe?“

„S celou rodinou. A jak to, že o tom nevíš?“

Pokrčím rameny. Před několika lety jsem tohle milé staré město odepsal. Myslil jsem, že jsem je odepsal.

„Milada všechno prodala. I ten –“ paní Lányová pohne hlavou ke stolku, kde stával televizor, jako by mi četla myšlenky. „Pěkná Miládka. Doma chodila jenom ve spodním prádle. A proč? Pohodlná. Líná. A nudle kupovala.“

Paní Lányová odhrne igelitový ubrus a povytáhne ze stolu zásuvku, plnou papírů a dopisů, rozházených a pomačkaných. Ponoří obě žilnaté ruce do papírové pěny, omývá se jí jako Pilát před popravou:

„Ať vezmu, který vezmu, všecko je jedno.“

Vyhodí na stůl chuchvalec papírů, vytáhne ze zástěry pouzdro s brýlemi a naříkavým, pisklavým hlasem čte slova, útržky vět, zadrhává ve spěchu, do kterého ji pohání lítost, bolestný soucit i zlost:

„… Milada konečně našla místo, ale ne ve svém… koupíme dům… kluci studují dobře…“ Probírá se šustícími listy, ťuká tvrdým ukazováčkem do slov: „… Milada musela změnit místo… jezdím domů jenom na víkend… dům nekoupíme…“ A zase souká z obálky jiný dopis: „… lékař mi radí operaci, a to víš…“ Stará paní začala dopis mačkat.

Někdo zvoní.

Paní Lányová se provinile rozhlédne, shrne dopisy do zásuvky a jde otevřít.

„To je Mařenka a tady, to je Ruda, Mařenko, jak jsem ti o něm už taky povídala.“

Mařenka je jen o něco mladší než paní Lányová. Má na sobě tepláky a vysloužilou oranžovou lyžařskou bundu. Postaví na plech u kamen dva kbelíky uhlí a otře si dlaně do bundy.

„Snad by sis mohla po uhlí umýt ruce,“ řekne paní Lányová.

„Nabírám uhlí v rukavicích,“ brání se Mařenka, ale vyjde z pokoje.

„Mám teď umývárnu na chodbě,“ vykládá paní Lányová, „co mi rozdělili byt… a co taky potřebuje osmdesátiletá ženská… A ani se se mnou neporadil… Namluvili mi, že se postěhují do Prahy… A tohle. Dostanu lístek z Hamburku… Co se to s lidma děje, Rudo, nevíš? Co se to jenom s lidma děje…?“

Mařenka se vrací a paní Lányová zmlkne. Mařenka svlékne bundu, přehodí ji přes opěradlo židle a posadí se ke stolu. Nevadím jí. Dodržuje navyklý pořádek. Přinesla uhlí a dostane čaj a sušenky.

Namáčí si je do čaje a prohlíží si mne:

„Říkali ve městě, vaše paní matka je po smrti.“

„Ale ne, ale ne,“ říká paní Lányová, „vůbec nevím, že by stonala. Nikdy nestonala, pořád jenom co děti, jenom co děti. Važ si toho, Rudo.“

„Synové,“ upíjí Mařenka čaj, „synové by si měli matek vážit.“

Jak to myslí? Toulají se snad po městě klepy, že jsem matku v posledních letech nenavštěvoval?

„Můj syn si mě váží,“ prohlásí důstojně paní Lányová.

„Copak ten,“ namáčí Mařenka vděčně sušenky do čaje.

„Psal básničky. Za války jsem měla dojem, že všichni mladí lidé píší básničky.“

„To muselo být. Básničky,“ pochvaluje si Mařenka.

„Všude byli samí známí. Teď jdu po ulici a sotva někoho poznám. Stěhujeme se, stěhujeme… ale syn doktora Nostice se prý vrátil. Dělá doktora v lázních…“

Bakus se vrátil?

Bakus, kterého jsem ztratil už před lety z očí. Bakus, lázeňský lékař.

Obě stařenky štěbetají a štěbetají. Ptáci před západem slunce. Myšlenkami jsem na cestě do Růžodolu a klid tohoto večera mě poutá k židli paní Lányové. Pokojné spočinutí na sklonku rušného dne.

Kolikrát jsem viděl Bakusa od toho dne, kdy se oženil s Editou? Malá černovláska Edita, naprostý protiklad dívek, o kterých Bakus kdysi snil.

U dlouhého svatebního stolu se po letech opět setkala Bakusova matka s jeho otcem. Doktor Nostic seděl na jednom konci stolu a bývalá paní doktorová na druhém konci. Moc toho spolu nenamluvili. Přes tu dlouhou tabuli. Potom jsem šel s Bakusem a Editkou do jeho pokojíku nahoru vedle věže. Knihy byly složené do úhledných staveb, nikde zrnko prachu, nikde prázdná láhev. To, co Bakus nedovoloval hospodyni Líze, dovolil Editě. Edita obstarala pořádek a nyní obstarávala i hovor. Měla spoustu řečí o svatebních hostech, o tom, co bylo, co je, i o tom, co bude. Bakusa bavily řeči malé neklidné černovlásky, donedávna jenom slečny u okénka ve spořitelně, a nyní jeho ženy. Mhouřil oči a tiše předl.

Sem nahoru se později obtěžovala i jeho matka, aby se rozloučila se synem. Stojí proti sobě, matka, vysoká světlovláska, královsky vztyčená nad synem, kterého opustila jako dítě, vztyčená nad otcem svého syna, vztyčená nad osudem, který si pokořila. A Bakus, nedívá se vzhůru, kde se v oblacích ztrácí tvář jeho matky, dívá se dolů na její střevíce s vysokým podpatkem. Podívej se jí přece do očí. A pak se jejich pohledy setkají na nepatrný okamžik. Sdělí si jediným pohledem své uspokojení nad tím, že se mohou už rozejít. Nedá se povědět, že by si byli navzájem příjemní. A Bakus už matku nepotřebuje. Má Editu, Editu. Sotva matka z pokojíku odejde, přizná se Edita:

„Lidi, mně je špatně.“

Není jí zle jenom z té nenadálé návštěvy. Je to první pozdrav života, který má přijít na svět za řadu měsíců.

Měsíce, roky. Bakus mi nečekaně zavolá do práce. V té době pracuje Bakus v Praze, na klinice. Kdepak, sejít se až zítra, ne, ne, dneska odpoledne, ohromně důležité. Bakus měl nějakou nesnáz, to bylo jasné, potřeboval se o ni rozdělit, vybral si mě a zmocňoval se mě násilím. Starý zvyk.

Lubina mě doprovází křivým úsměvem, když si beru kabát uprostřed zmatku s májovou výzdobou, ale přemůže se:

„Natřu to, než se vrátíte. Samo. Když jsi kos, kup si los.“

Májová výzdoba, průvody, prapory. To všechno bylo ve vzduchu. A lásky čas. Bakusův čas nelásky.

Bakus v pusté spolkové místnosti za výčepem, hostinský byl jeho pacient, Bakus s mdlou svatozáří členů filatelistického kroužku za hlavou, cigaretu v koutku úst, netknutou sklenici piva před sebou.

„Tři dny nespím,“ vítá mě, „vůbec bys to do ní neřek. Za chvilku ji tu máš.“

„Koho?“

„Editu. Chce se dát se mnou rozvést.“

„Edita?“

„Má se povznášet duch. Podle ní. Nemá se kouřit, nemá se pít. Podle ní. Stupně dokonalosti. Slyšel jsi o tom už někdy? Stupně dokonalosti, člověče. Tím mě krmí. Výživná kaše filozofování politá ženským nadšením. Nesnáším ženský nadšení, který se týká filozofie.“

„Počkej. Má to vlastně začátek?“

„Jenom rozumný věci mají začátek,“ hltá kouř cigarety. „Ať ti poví sama… je napumpovaná k prasknutí.“

Přišla Edita. Docela jiná Edita. Přála si limonádu. Limonáda došla.

„V tom případě, prosím, nic.“ Ale jak to řekla! Jak dovedla obyčejné sdělení povýšit do roviny, v které se proměnilo v zákon.

Posadila se na konec stolu, maličká černovláska, a tak veliká, tak vzdálená. Zvedla bradu a Bakus sklopil oči ke sklenici piva. Neseděla na konci stolu Bakusova matka?

Koktám něco o tom, jaká by to byla škoda, kdyby si nerozuměli, že k sobě patří, že se všechno vyjasní, zkrátka samé prostomyslné, dobře míněné nejapnosti. Mluvím dlouho s nadějí, že spousta slov musí nakonec vyvolat do života myšlenku společnou Bakusovi, Editě i mně. Nesmysl.

„Jirka se nechce změnit,“ prohlásí Edita. „Pro mě zbývá jediná možnost: dát se s ním rozvést.“

„Nějaké změny, snad…“ pokouším se o rozšafné řešení. Chyba.

„Dosáhla jsem prvního stupně dokonalosti. Je vyloučené, abych žila s někým, kdo se nechce dopracovat ani prvního stupně,“ Edita blýská očima a ukazuje drobné bílé zuby.

„Vychovávat,“ ozve se opovržlivě Bakus.

„Slyšíš ho? Nechce. Posmívá se mi, že jsem se zdokonalila.“

„Pověry a –“

„Všecko,“ vpadne mu do řeči, „všecko na vědeckém základě.“

„Věda!“ zaúpí Bakus.

„A proto se chceš, Edito, rozvádět?“

„Naše společnost neuznává svazky, kde se neusiluje o dokonalost.“

„Jaká společnost?“ ptám se.

„Sekta,“ řekne Bakus.

„Nejsme státem uznaná společnost, ale je nás už hodně.“

Edita hoří pro spravedlnost. Tedy já osobně mám mnohem radši lidi, kteří pro spravedlnost svítí. Tyhle požáry mi trapně připomínají hranice, na kterých se upaluje. A připomínají mi vlastní matku. Její zapálený pochod za spravedlností. A pak, proti požáru se nebojuje vždycky vodou, často protipožárem.

„Víš,“ zapaluje si Bakus roztřesenými prsty kolikátou cigaretu, „mám docela chuť upozornit na vaši bláznivou společnost jisté orgány…“

„Zkus to.“ Kde se vzala taková zásoba nenávisti v kulatém obličeji s ohrnutým nosem, u něhož bys hádal spíš na zálibu v kreslených groteskách? Takovou zásobu nenávisti může dát do pohybu jenom láska. A tu to máme: „Zkus to, Sylván stejně počítá, že se najde nějaký padouch…“

Ne ledajaký Sylván, nýbrž tajemník společnosti, nové vtělení Prométhea. Spiklenectví, tak přitažlivé pro ženy a děti! A pro ženy přitažlivější o Sylvána.

Zbudeme ve spolkové místnosti s Bakusem sami dva. Jen odsunutá židle na konci svědčí o tom, že tady Edita byla. A Bakusova zjitřená pomstychtivost:

„Když jsem padouch, ať jsem padouch… vím, kde se scházejí… pošlu tam na ně…“ Pomstychtivost ho viditelně vyčerpává. Vím, že nikoho udávat nebude, a on to ví také. Pomalu v něm vítězí poznání: „Zpátky… já se k ní už zpátky nemůžu dostat.“

Potvrzuje svým příběhem teorii, kterou před lety neústupně zastával: muž si se ženou nikdy nemůže rozumět. Ale jaký muž a jaká žena?

Zopakuji mu jeho teorii, když vyjdeme z hostince.

„To jsem někdy říkal?“ potřásá hlavou.

Mnoho řečí a skutků vypadá neskutečně v dubnové ulici, kterou vane večerní světlo a kde obloha mezi střechami nese na čistém čele první hvězdu.

A naposled? Naposled jsem Bakusa potkal před lety v zimě. V sychravém zimním snu. Jsou sny, které se podobají skutečnosti a toto byla skutečnost, která se podobala snu, tísnivému bezvýchodnému snu.

Bakus pospíchal, rozeznal jsem ho v davu, límec kabátu vyhrnutý, cigaretu v koutku úst. Poznal mě.

„Rudo!“ Jako za starých časů. Ani se nenamáhal pořádně otevřít oči. Popadl mě za loket: „Bydlím kousek odtud. Musíš k nám.“

Opět se mě zmocnil. Jaká nesnáz ho asi potkala tentokrát? Anebo jenom zatoužil uslyšet něčí souhlas, že to, co podniká, je správné?

„Není to u nás žádný luxus, vyměnil jsem starý byt za dva. Na tři lidi trochu málo místa, ale co naplat.“

Nebylo mi to jasné a nemohl jsem se na nic zeptat. Bakus mluvil a mluvil, nepouštěl mě ke slovu, jako by se bál, že se předčasně zeptám na něco, na co nechce odpovídat. Bakusův oddalovací monolog se týká všeho a ničeho. Všeho, ovšem kromě jeho rodinného života.

„Pozor, schod,“ upozorní mě, když odemkne dveře do předsíňky. Byt má sníženou předsíň a do pokoje se o schod vystupuje. Žádný luxus, co naplat. Ve vzduchu tmavé chodby se toulá chuť horkého mléka, unikající plyn a rozsypaný pudr.

V pokoji se svítí. A nikdo tam.

„Karlíčku!“ zavolá Bakus.

Klika protějších dveří se pohne dolů. Objeví se Karlíček. Je mu asi pět nebo šest let. Dítě v tmavomodré teplákové soupravě vypadá uprášeně. Zavěsí se na kliku a nastaví mi bílý kulatý obličej s Editiným nosem.

„To je Karlíček. Jen pojď blíž, Karlíčku, a podej ruku.“ Bakus mi šeptá: „Edita mi ho nechala.“ A dodá hlasitě: „Hraješ si, hraješ? A kde je teta?“

„Teta šla nakoupit.“

„Dobře, dobře. Jdi si zase hrát. Jsi můj trpaslíček.“

Karlíček se zhoupne na klice a zmizí.

„Chci, aby jí říkal teto,“ vysvětluje mi Bakus, „nevím totiž, co se z toho vyvine.“ Povzdychne. „Dáš si pivo?“

Přinese z ledničky dvě láhve.

„Teta,“ nalévá pivo do skleniček, „mám ji na zkoušku. Věra je docela jiná než Edita. Taková… realistická. Do háje se spasitelským romantismem. Na zdraví!“

Napijeme se.

„Věra se každou chvíli vrátí. Povíš mi, co jí říkáš. Viď, že mi povíš.“

Znovu si připijeme.

„Zatím si pustíme trochu hudby.“ Bakus zapne gramorádio. „Sedmá. Beethoven…“ Bakus se potatil. Ale co má společného Beethoven s přechlazeným pivem? Dědí se formy, smysl uniká.

„Edita se na Karlíčka nepřišla ani jednou podívat. Celý dva roky.“

Příběh Bakusova dětství posunutý do našeho času. Bakus se na mě upřeně zadívá. Cítím, že ode mě čeká podporu ve své při. Musím se vyslovit:

„Kdo chce spasit svět, ten se nezdržuje maličkostmi. Malými dětmi, kupříkladu. Předpokládám, že Edita žije s tím… Sylvánem.“

„Ty to víš?“

„Předpokládám jenom.“

„Žije s ním. O dvě ulice dál.“

„To se dalo čekat.“

„Nikdy nevíš, co ti žena provede.“

To známe: muž si se ženou nikdy nemůže rozumět. Útočí tím nepřímo i na Helenu. Pokouším se najít pádnou odpověď. Pádnou obranu.

„Počkej, člověče,“ přeruší mi Bakus myšlenky, „sníme si něco, než přijde Věra. Snad něco v kuchyni najdu.“

Osamím v pokoji s Beethovenovou symfonií, mezi novým světlým nábytkem, který ještě nebyl přijat do rodiny, cizinec s prázdnými policemi, jen tu a tam kniha. Na stolku mezi okny akvárium a nad ním rozsvícená lampa. Rybky putují zelenou prosvícenou vodou od skla ke sklu, od skla ke sklu. Odsouzené k životu.

Napadlo mi, jestli právě nenastal okamžik, kdy bych se mohl vytratit. Z pokoje, z bytu, z Bakusova osudu.

Vtom se Bakus vrátil s otevřenou plechovkou.

„Jenom meruňkový kompot. Karlíčkovi jsem odsypal. Tohle si dáme spolu.“

„Děkuju. Raději ne.“

„Jak chceš. Nikoho nenutím.“ Bakus zaloví v plechovce lžící a vytáhne půlku meruňky. Zazáří mu mezi zuby. Velká zlatá slza.

Kde byla Věra? Bakusova žena na zkoušku?

Odešel jsem a nepoznal jsem ji.

Nikdy jsem ji nepoznal. A Bakusa jsem od toho setkání už nepotkal.

Před domem, kde v patře svítí okno paní Lányové, chutná vzduch trpce po uhlí a kouři. Přestalo sněžit a obloha se čistí. Ještě vidím starou paní na pavlači s pozvednutou rukou a vztyčeným ukazováčkem. Varuje mě. Ale nebezpečí, které v sobě skrývá vyšlapaný pískovec schodiště, je viditelné. Schody jsou jenom záminka. Varovné gesto staré paní Lányové se rozplývá a ukazuje někam do dálky. Její starostlivost míří nad mou hlavu k synovi, k té veliké ztrátě, k našemu mládí. Může ještě něco zachránit?

Jak jsi to říkával, tatínku? Stárneme a ztrácíme. Musíme to přijmout. Jenom stáří, které nepřijímáme, stáří, ke kterému se chováme nepřátelsky, je opravdu stářím. Každý neduh, který přijmeme jako součást svého života, přestává být neduhem. Život nás všelijak utváří a já nemám ještě chuť přenechat mu všechnu práci. Aby mě utvářel jen a jen on sám.

Na polní cestě do Růžodolu procedilo všechen kouř a popel zimomřivého města obrovské síto hvězdné oblohy. Jiskření nade mnou i přede mnou. Tiché louky přikryté čistým čerstvým sněhem.

Štěstí je něco velice krátkého, okamžitého, a to, co je na něm tak pěkné, není šířka, ale hloubka, do které se propadneš. Na okamžik se nořím do té blažené hloubky a je v ní všechno, co jsem na téhle polní cestě zažil. Dětské sny, veliké plány, procházky s otcem i s Bakusem i s Helenou. Všichni jsme spolu na cestě mezi městem a Růžodolem. Nic nevrhá stín, není lsti, není zrady, nikdo nikoho neklame, nikdo neutíká z města a ze země a není ani smrt, jen život měřený hloubkou štěstí. Čistý sníh mě přivádí vždycky k čistým stránkám života.

„K doktorovi?“

Muž v modré zástěře nakládá před lázeňskou restaurací do auta bandasky. Plechové hřmění v útrobách dodávky. Vracím se do střízlivé skutečnosti.

„K doktorovi rovnou. Ten červený dům.“

Červený dům jako před lety? Je otevřeno a na chodbě se svítí. Poutníku unavený dlouhou cestou, vstup, a najdeš tu všechno, co jsi tu zapomněl. Lázeňskou chuť vzduchu třeba. Podivnou směs rašeliny, zapařených prostěradel a mýdla. A zvonek u bytu nefunguje. Jako za studentských dob. Věci vzdorují a vzdorují. Člověk se poddá. Klepu na dveře, třikrát pomalu, třikrát rychle, třikrát pomalu. Jako tenkrát.

Kroky za dveřmi, drobné otřesy uvnitř bytu, jako by se nedůvěřivě a těžce blížila ke dveřím sousedka paní Lányové. Potom škvíra mezi dveřmi, opatrné přimhouřené oko.

„To jsi ty?“ Bakus má na sobě modrobíle pruhovaný župan, víc koupací plášť nežli župan, přepásaný šňůrou, obyčejnou šňůrou. Váhavě otvírá dveře dokořán a dovolí mi kochat se jeho rozměrnou pruhovanou krásou. Nepřicházím mu asi vhod. Ovšem, po tolika letech.

„Jestli ti tu vadím…“

„Proč bys mi vadil? Jen pojď dál.“ Postrkuje mě do pokoje.

Kusy nábytku v pokoji se rozmnožily, ale pravé pojmenováni vzájemného vztahu těch věcí je: nevraživost. Plechová skříň vede válku s pestře čalouněným křeslem a nemocniční železná postel válčí s obrazem Diany napínající luk ve zlaceném kudrnatém rámu.

„Kdo tě posílá?“ Bakus je podezíravý. Kde se v něm bere nejistota? Míval ve zvyku vtahovat mě do svých starostí násilím. Jako spojence. A najednou mám pocit, že jsem zbytečný v tomhle důvěrně známém pokoji.

„Kdo by mě posílal? Paní Lányová mi řekla, že ses vrátil.“

Bakusovi se zřejmě ulevilo. Dokonce stáhl koutky úst do neurčitého úsměvu:

„Taky ti povídala, že Božánek utekl kvůli Miladě a kvůli Wichterovi?“

„Jenom, že utekl kvůli Miladě.“

„V očích paní Lányové je Božánek oběť.“

„A není?“

Bakus si mě útrpně změří. Takhle se na mě díval, když jsem před lety hned napoprvé nepochopil některou z jeho filozofických teorií. Nezazlívám mu to. Jeho nepříjemný pohled je mi dneska milý. Patří k tomu, co jsem tu zapomněl.

Bakus mi ukáže na věšákový stojan vedle skříně, abych si odložil, a záhadně prohlásí:

„Kdo z nás není oběť a zároveň ten, kdo s obětí nemilosrdně zachází?“

Křeslo, které mi nabídne, je plné papírů a knih.

„Jen to hoď klidně na zem a sedni si,“ doporučí mi Bakus. „A promiň,“ sehne se k posteli a vlídně zasyčí: „Sss, sss, už žrala, ale polekala se, čičí, čičí, bojí se lidí, které nezná. Prosím tě, chvíli se nehýbej.“

Bakus klečí, brýle se mu svezly, jak se předklání a nahlíží pod postel. Vyplíží se černá kočka, přeběhne rychlými krůčky k misce, ohlédne se po mně a pustí se s mlaskáním a funěním do mléka.

„Vidíš, ty hloupá. Taky ti připomíná Asturii? Už se u mě drží tři dny. Snad si zvykne. U mě si sice zvykne málokdo…“

Bakus dopadne do křesla proti mně, vytáhne z kapsy županu ohnutou cigaretu, nezdržuje se narovnáváním a zapálí ji.

„Od té doby, co jsme se naposled viděli,“ povídám, „stala se spousta věcí. Co dělá Věra?“

Bakus se rozmáchne rukou.

„A Karlíček?“

„Karlíčka si vzala k sobě Edita. Už to není Karlíček, ale Karel. A co by tady u mě dělal. Jen se kolem sebe podívej.“

Má pravdu. Co by tu dělal. Příliš mnoho předmětů na malé ploše.

Bakus se musí při svých přibývajících tělesných rozměrech proplétat uličkami. Uhýbat před věšákem. V cestě stojí i kufr. A co komora?

„Co komora? Co tím chceš povědět?“ Bakus mě stále podezírá.

Ale já nejsem přece jeho otec a v komoře už není malý Janík.

„Pamatuješ?“

„Co bylo, bylo,“ řekne Bakus.

Vypořádá se s minulostí stručně. Někdo to umí. Já ne. Všechno, co bylo, je. Stačí dotknout se místa, kde se něco přihodilo, a minulý příběh zazní znovu. Mám v sobě strunu neobyčejně citlivou na každý dotek.

„Ještě tam vyvoláváš fotografie?“ Ukážu na komoru.

„Nene,“ pospíchá Bakus s odpovědí. „Je tam hrozný nepořádek.“

Nech si svoji komoru, Bakusi. Nejsem přece tvůj otec.

„A jak u vás, jak u vás?“ spustí Bakus překotně. Chce svými otázkami zmírnit moje rozladění?

U nás. Problém číslo jedna. Helena Trojská a ten ženatý muž. Jakže se jmenuje? – ptá se Bakus. Vindiš? Tak ty znáš i jeho jméno? Diví se.

„Znám i jeho adresu,“ povídám, „a vůbec všechno. Nejhorší je, kamaráde,“ poprvé oslovím Bakusa kamaráde, „že otec může dceři předat kus podoby nebo i nějakou povahovou vlastnost, ale zkušenosti předat nemůže. Protože zkušenosti jsi posbíral cestou a cesta těch mladých je asi jiná. Potřebují zkušenosti své cesty. A ne naší.“

„Zbytečné starosti.“ Bakus zvedne na klín černou kočku. Kočka očichává župan. Je to její místo, poznává je a stočí se do klubíčka. Bakus ji roztržitě hladí, skládá si zřejmě proslov. „Podívej.“ Ještě chvilku, už to bude. „Podívej se, nevím, co proti tomu Vindišovi máš.“

Je starý. Je ženatý. Má dítě. Nechápeš, Bakusi? Sám jsi na sobě zažil…

„Mají se rádi,“ řekne Bakus.

A co je láska bez odpovědnosti, to mi pověz. Bakusi, nepoznávám tě. Láska bez odpovědnosti se podobá znásilnění. Ty tvrdíš, že ne? Že se oba do toho hrnou? I tak je to násilí na něčem, co se nám ukáže třeba až pozítří. Odpovědnost. A – ty se mi budeš smát, já vím, když řeknu: vzájemná úcta.

„Víš, koho mi svým kázáním připomínáš?“ Bakus se dá do smíchu. „Tvoji matku. Zásady a zásady. Vzpamatuj se. Zásady!“

Bakus natáhne ruku a hrabe se v knihách na stole, druhou rukou přidržuje kočku, aby mu nespadla z klína. Vytáhne Ovidiovy Proměny.

„Poznáváš?“

Jak bych tu knihu nepoznal. Bakus mi knihu daroval v septimě. Hned si ji však vypůjčil a od té doby jsem ji neviděl. Na titulním listě věnování:

Rudovi k vítězství byť Pyrrhovu jeho Bakus

Tenkrát, za války, objevil ředitel gymnázia v mé aktovce při náhodné kontrole mezi cenzurovanými učebnicemi i tenkou knížku. „Bílou nemoc“. Necenzurované knihy do školy nesměly. Ředitel, známý fašista, mi ten přestupek osladil.

„Málem ses tehdy s říďou popral.“

„Přeháníš,“ povídám, „šlo mi jen o věc.“

„Zásady,“ řekne Bakus, „nejsou nejlepší výzbroj pro tenhle svět. Ledaže bys na ně chtěl stonat jako Edita. Když si tak pomyslím, jakou cenu mají Pyrrhova vítězství.“

„Jenomže někdo si to zjednodušuje,“ povídám, „prostě svaluje svoje neštěstí na ty druhé.“

„Jak to myslíš?“ Opět ten podezíravý Bakus. „A nech si už jednou tu svou filozofii. Filozofii pověsíme na hřebík, rozuměls?“

Pro mě za mě. Vyprávějme si tedy příběhy, jak se seběhly, a nerozebírejme je. Z přátelské návštěvy se stává zdvořilostní. Ani krátká ani dlouhá. Zdvořilostní návštěvy mají předepsaný rozměr.

Vstanu s Ovidiem v ruce.

Aspoň něco si odnáším z návštěvy u Bakusa. I když jsem pro tohle sem nepřišel.

Při odchodu si náhodou všimnu kufru. Je na něm nálepka hotelu Bohemia. Samozřejmě, proč by Bakus také nemohl navštívit hotel Bohemia? Ale ten kufr a ta nálepka.

Jak srdečně se Bakus se mnou loučí. Nedaří se mu zakrýt radost, že už jdu.

Když za ním zapadnou dveře, jsem si naprosto jistý.

Kufr patří mé ženě.

5
Matka

I tady, na nádraží, světélkuje mezi kolejemi čistý sníh, ještě neměl čas zešednout. Ale okamžik štěstí už minul. Nástupiště je prázdné. Průzračný vítr plný hvězd zahání plochou závěj až sem, pod střechu. Rozlitý čistý bílý sníh. Čisté stránky života.

Vyšlapávám si v závěji pěšinu a nevím, z kterého konce začít. Celou cestou z Růžodolu si říkám: kde začít? Čeho se zachytit?

„A to všechno jenom a jenom kvůli ní.“

„Kvůli komu?“ ptám se.

„Kvůli Heleně,“ odpoví mi matka.

„Kvůli Heleně?“

„Nepřeju ti nic jiného, jen abys byl s tou svou Helenou šťastný tak, jak si přeješ.“

Tajemný odkaz do budoucnosti.

A jak byl Bakus zmatený a podezíravý. Zastával se Vindiše a Heleny Trojské. A nedovolil mi otevřít dveře komory.

„Máš tam kočku?“ ptá se doktor Nostic.

„Jo, dvounohou.“

„A to se na ni podíváme.“

„Ne, to nesmíš.“

„Podívejme, nesmím.“

„Nemá na sobě šaty.“

A byla tam opravdu? Zneuctění komory. Jenom chvíli a všechno si srovnám po pořádku. Abych začal na správném konci.

Milý synu… týká se to tvé ženy… včera jsem si vyšla do města… a koho vidím? Tvoji ženu…

V červenci jsem byl v Brně a Helena mi o nějaké cestě nic neříkala.

Bakus v pruhovaném županu, s brýlemi na špičce nosu, břichatý a směšný. Nebo jsem směšný já? A co je směšnější: ztloustnout, anebo být podveden? S jakým něžným výrazem hladil Bakus kočku. Komediant! Ani si nenarovnal ohnutou cigaretu. Něžný člověk a potřebuje trochu starostlivé péče. Odjakživa ji potřeboval. Inteligentní, až ho to trestá smutkem. Potřebuje trochu radosti a soucitu. Helena se umí starat, pečovat i litovat. Milostný cit se někdy ubírá nepochopitelnými cestami. Nic nemůžeš předpokládat. Předpoklady najdeš jen v hranicích logiky. Ale jaképak hranice a jakápak logika. Helenin kufr a zamčené dveře do komory. Jistě zamčené. Co bys tam, Rudo, viděl? Nepořádek. A ke všemu, kam jsem dal klíč? I kdybych chtěl, vidíš, že nemám klíč. A Helena má obchod plný lidí a po zavření počítá… pak stojíme spolu v temné teplé jámě mezi regály s látkami. Polibky mají chuť vlněného prachu. Ó Vánoce. Pěkné Vánoce, pěkné. A veselé.

Protivný vítr. Sype mi sníh do bot.

Potřebuji se poradit s někým nestranným.

Tatínku, zabloudil jsem v mlze a upadl. Vezmi mě za ruku a půjdeme spolu kus cesty, dokud nevyjdeme z mlhy.

Ženil jsem se v tvém obleku. Zdědil jsem tvoje sváteční kalhoty a sako. To jste si dobře vybral – říkal mi krejčí, který tvůj oblek přešíval na mou míru. A jedním dechem chválil Helenu i starou látku obleku. Oblek i žena nadosmrti. Je vůbec něco nadosmrti, kromě vzpomínek na to, co už není? Svět a lidé v něm i věci jsou v pohybu. Neklidná hladina. Jednoho nese sem, druhého tam,

nashledání, neshledání, nashledání,
míjíme se v nejlepším úmyslu neminout se,
víc než úmysl je nutnost,
svět a svazky v něm po zákonu nutnosti.
Nutnosti. Ale čí?

Doprovázel jsi mě, tatínku, na svatbu, poztrácený a ukrytý mezi nitěmi tmavého sukna jako částečka utajeného tělesného tepla. Neobyčejně lidská báje o člověku, který razil otvory do zdí, na druhou lepší, slunnější stranu našich životů. Ukázals mi jeden z těch blahodárných otvorů už tehdy, o svatbě. Seděli jsme v nejužším rodinném kruhu, matka, Marie, Helena a já, kolem stolu, a hovor se dostával každou chvíli do úzkých a umlkal. Jako bychom sledovali provazochodce a čekali, kdy dojde k neštěstí. Vzpomněl jsem si na tebe a odešel jsem s Helenou, když tanečník na laně začal ztrácet rovnováhu.

Co se vlastně stalo?

Začněme od správného konce. Jeden muž žil víc než čtvrt století se ženou. Jejich povahy se vzájemně obrušovaly, takže se začali podobat jeden druhému. Potom spatřil muž u přítele kufr své ženy. Jestliže muž a žena dosáhli určité podoby v povaze a názorech, vyhledala žena přítele svého muže patrně z podobných důvodů jako její muž… ale to přece nesouhlasí! Muž se zastavil u svého přítele, abych tak řekl, z důvodů úplnosti. Přál si uzavřít kapitolu, zúčtovat s městem a minulostí, naposledy se tu všeho dotknout a už se nevrátit. Anebo zde hledal muž vyřešení neskončeného sporu s matkou? Ať tak či tak, nevleče s sebou kufr. Jeho žena ano. Kufr znamená stěhování, pobyt, trvalejší vztah k místu, kam kufr odnášíme. Na krátkou návštěvu netáhneme kufr.

A nálepka hotelu Bohemia. Vyzývavost, kterou bych Heleně nikdy nepřisuzoval.

Ohromně jsme si tehdy rozuměli. V tom hotelu. Jel jsem služebně do severních Čech a vzal jsem Helenu s sebou. Spojili jsme služební cestu s víkendem.

Toulali jsme se cizím městem jako milenci. Objevovali jsme jeden druhého v manželském období, kdy se zdá, že doba objevů dávno skončila. Náš vztah dostával na cizím pozadí novou chuť. Za oknem hotelového pokoje žloutla lípa, byl podzim a ranní paprsky slunce měly šafránovou barvu. Helena vycházela ze sprchy, pleť se jí perlila zlatými krůpějemi a po osušce přebíhaly šafránové skvrny. Ještě jeden zlatý polibek, ještě jeden pohled na tvou šafránovou souměrnost a hebkost. Jestlipak máš i zlatou náladu? Zadní trakt hotelu Bohemia obrácený do říjnového lijáku, který bičuje stromy v parku. Beznadějná nuda, ale jenom pro toho, kdo nemá nikoho rád. Sedíme u deštivého okna a déšť je tu proto, abychom mohli v klidu a dlouho hovořit, nikým nerušeni. Kdyby aspoň strhla z kufru tu nálepku.

Mám se k Bakusovi vrátit? Mám je překvapit? Musil jsem odejít, neuměl jsem se přemoci. Ale vrátit se? Co tomu říkáš, můj dvojníku? Potměšile mlčíš a zlomyslně mi předvedeš ženu, která si souká šaty přes hlavu. Tatínku, otvor, kudy vyjít na druhou stranu…

„Rudo, to jsem si od tebe nezasloužila.“

Máša v sinavém světle zářivky na větrném nástupišti. Kožešinová kulovitá čepice na hlavě zaokrouhluje beze zbytku kulatost její postavy.

„Čekám na tebe doma, a ty strašíš na nádraží.“

„Promiň.“

„Hm. Celá se třesu. Za trest mi dáš punč.“

Hotel Granada vyslal jeden ze svých krabicovitých přístavků až na nádraží. V přístavku, spojeném chodbou s hlavní budovou, umístil kdysi podnikavý majitel nádražní restauraci. Jediná restaurace na starém městě, která byla teď v noci ještě otevřena. Jediná možnost.

Šlapeme navátým sněhem. Máša v něm rozkošnicky dupe. První sníh, okamžik štěstí.

„To je dobře, že je otevřená jenom jedna restaurace.“

„Dobře?“

„Určitě bys byl někde, kde bych tě nenašla.“

„Neschovával jsem se před tebou.“

„To tak. Jen jdi,“ postrkuje mě do restaurace, z které se vyvalí na nástupiště pára.

V lokále sedí hned proti vchodu nějaký muž v bílém roláku. Sotva pozná ve dveřích Mášu, zvedne obě paže. Racek se chystá k letu. Máša mu zamává.

„To je náš vrchní,“ řekne, „poslyš, co se tak díváš? Není ti něco?“

„Vůbec nic.“

„Jen jdi, sedneme si k němu a dáme si punč. Chudáku, musíš být pěkně zmrzlý.“

Vrchní pomáhá Máše z pláště. Je rychlejší než já. Pořád ještě nevím, jestli bych se neměl vrátit k Bakusovi.

„Ježíši, tak se svlékni. Na co myslíš?“

Svléknu se a Máša nás představuje. Vrchní je už v náladě. Líbá Máše rukáv fialových šatů. Mě nebere na vědomí. Konečně, není to špatné sedět v teple po cestě z Růžodolu.

„Pěkně vyfoukanej,“ oceňuje Máša.

Snad mi tu rozmrznou myšlenky. Prozatím se mi rozbíhají.

„Kolikátý máte?“ ukazuje Máša na nedopitý punč před vrchním.

Vrchní přimhouří levé oko a vztyčí palec, ukazovák a prostředník.

„Mášenko, vědět, že přijdete, pil bych jenom sodovku.“

„Upijete se. Tam z těch si vezměte příklad.“ Máša ukazuje do kouta malého lokálu. Sedí tam děvče s mladým mužem.

„Eva Zejdlerová,“ nakloní se ke mně Máša, „a ten její. Ivan Janík.“

Ach, nech si to pro sebe. Staré město se ve mně zaněcuje a začíná mě bolet. Milenci spiklenci. Manželé nepřátelé.

„Mám si vzít příklad z toho, jak se k sobě –“ breptá vrchní.

Máša ho klepne přes prsty:

„Vidíte, co pijí?“

„Břečku. Líh, to je čistá podstata. Co je čistá podstata, hoří. Zkusila jste někdy zapálit coca-colu?“

„Máte nápady! Coca-colu!“

„Příkladně moje srdce. Je čisté. Hoří. Pro vás.“

Máša ho klepne přes prsty. Jsem tu přebytečný. Měl bych odejít. Kdyby číšník právě nenesl punč. Na zdraví. Co se dá dělat? Na zdraví.

„A co Pazdírek?“ řekne Máša číšníkovi. „Přece si musí s námi připít, když jsme se tadyhle sešli.“

„Já tě ráno viděl,“ volá Pazdírek už od kuchyně, „já tě, ty kluku, viděl, koukám oknem a povídám: sázím se, že je to Parnel. Ty kluku,“ plácá mě po zádech a mačká mi ruku. „Já tu teďka dělám vedoucího.“

„Fajn, vedoucího.“

„Jo. Žena mi před půl rokem utekla a já zůstal a dělám vedoucího.“

„Mášenko, vy byste neutíkala, nemám pravdu?“ breptá vrchní. „Utíkala byste mi? Přiznejte se.“

„Ty kluku,“ plácá mě Pazdírek zase po zádech v záchvatu dobromyslné družnosti, „ale že jsme si užili. Kluci si vždycky užijou, než se mezi ně zapletou ženský.“

„Hele, hele, Pazdírku,“ vykřikuje Máša.

„Jen mu dej,“ popichuje vrchní.

„A co si budeme tento. Pamatuješ?“ Pazdírek vzpomíná. Přisune si židli, posadí se vedle mě a přetéká vzpomínkami. Na skráních samé bílé vlasy. Brýle se zlatými půlobloučky dodávají jeho široké selské tváři výraz podařeného filuty. Vytahuje zase příběh, jak šel uvázat psa a jak ho střelili do nohy. Upíjím punč a pokouším se soustředit na svoje záležitosti. Není to možné. Pronásledují mě zlaté blesky Pazdírkových brýlí. Utekla mu manželka. Stává se to, že manželky utíkají. Některá má asi proč. Možná, že všechny.

„Prozatím bydlím s mámou v domě, jak měli Lányovi knihkupectví, v patře, přece víš…“

Paní vedle Lányových, podobná tlusté paní Arabanové, byla tedy Pazdírkova matka. Svět je malý a plný neznámých známých. Manželka Pazdírkovi utekla a on se vrátil k matce. Ke komu se budu vracet já? Není to všechno jenom zlý sen?

„Bakus je chudák,“ řekne Pazdírek.

„Proč chudák?“

„Taky mu utekla žena.“

„Jak to: taky?“

„Jako mně,“ řekne Pazdírek.

Proto, no proto.

Pazdírek si mě zkoumavě prohlíží. Čeká snad, že se před ním rozsypu soucitem? Že budu Bakusa litovat? Dejte mi pokoj. Anebo už něco Pazdírek zvětřil? Pročpak se mě ptá na Helenu, sotva skončil o Bakusovi? Co má pořád s tou svou manželkou, která mu utekla?

„Je tady telefon?“

„Chceš si zavolat domů?“ ptá se Pazdírek a blýská potměšile brýlemi.

Posmívej se, jestli se ti to líbí, ale nech mě zatelefonovat.

„Ano. Domů.“

Máša se diví:

„Za hodinu ti jede vlak.“

„I jen ho nech,“ přidá se Pazdírek, „to tak někdy člověku přijde a potřebuje si zatelefonovat domů. Viď, Rudo. Já to taky dělal. Nemá to cenu, ale proč by si nezavolal?“

Musím za výčep, do kuchyně, a Pazdírek za mnou křikne číslo automatu. Proč na sebe upozorňuji spěchem? Měl jsem jít pomalu a vážně. Důstojně nést svůj osud. Všechno je zlý sen. A punč se mi ke všemu převaluje v hlavě ospale a ulamuje hroty, otupuje ostří, ztrácím schopnost útočit, bránit se.

V kuchyni je tma, jenom nad psacím stolem svítí stolní lampa. Malý počítací stroj, účty a telefon. Pozoruji sám sebe, jak vytáčím číslo. Pán s černou vázankou vytáčí číslo, mýlí se a vytáčí znovu.

Směšné. Vytáčet číslo vlastního bytu, kde mě nikdo neuslyší. Helena Trojská spí v nejzadnějším pokoji, kam zvonění nedolehne. A moje žena? Směšné volat o půlnoci do bytu, kde nikdo nevezme telefon. Ale musím se přesvědčit o svém místě. Dotknout se prsty bolavého místa, které poněkud znecitlivělo. Bolí ještě?

Spojení s Prahou dostanu ihned. Linka je volná. Kdo telefonuje o půlnoci? Na římse za oknem kuchyně prosvítá sníh a z prosincové noci vchází do telefonního sluchátka tlumené houkání, které znamená, že daleko odtud, v bytě tři plus jedna, vyzvání telefon. Bílá polička, na níž telefonní přístroj stojí, se otřásá zvoněním. Sám jsem poličku před rokem natřel latexem, aby byla vidět i v šeru chodby. Dcera si neváží sněhobílé desky. Prosím tě, copak si musíš poznamenávat čísla na poličku? Možná, že jedno z čísel je číslo jejího osudu. Telefon vyzvání a vyzvání.

I kdyby Helena byla doma, nemohla by ještě dojít k telefonu. Počítejme: probuzení, nežli si uvědomí, co se děje, než spustí nohy z lůžka. Zatímco telefon s krátkými přestávkami křičí, tápe Helena bosýma nohama po trepkách. Nikdy se nedovede probudit naráz, ačkoliv má lehký spánek. Než se uvede do bdělého stavu, musí přemoci řadu překážek. Spánek ji strhává zpátky. Kolik zazvonění je asi zapotřebí, aby došla z ložnice na chodbu a rozeznala bílou poličku s telefonem. Jistě si zapomene posvítit.

Kdykoliv jsem jí volával v noci ze služebních cest, sluchátko mi vysílalo vstříc teplo její rozespalé pleti. Teplo jejích vlasů. Heleniny vlasy voní v noci jinak než za dne. Potřebují vláhu tmy, aby svou chutí prosytily vzduch.

Už by musila dorazit. Kdyby byla doma. Nechám telefon ještě třikrát zahoukat a pak zavěsím. Nebo ať si zahouká ještě jednou třikrát. Mám čas. Spoustu času. Je nezbytně nutné držet se sluchátka. Dokud je nepustím z ruky, nemůže se nic přihodit. Pošetilá dětská hra. Houkání mě pomalu začíná rozčilovat. Houkání prázdnoty. Osamělosti. Neublížil sis, můj chlapče?

„Haló.“

Na druhém konci drátu se někdo ozval. Nemohu tomu uvěřit. Byt není prázdný. Co mám povědět?

„Haló, haló,“ ozývá se znovu.

Helena. Není možné, abych si spletl její hlas s jiným.

„To,“ říkám, „to jsem já, Ruda. Volám ti…“ Nenechá mě domluvit.

„Rudo… Jsem úplně zničená. Helena od nás odešla.“

Cože, Helena Trojská odešla? Za tím svým?

„Není to nějaký omyl?“

„Žádný omyl,“ Helena vzlyká, „žádný omyl.“

„Neplač, za… tři čtvrtě hodiny vyjíždím domů. Všechno se spraví.“

„Ne… nechala tu dopis na rozloučenou. Je… jede k Vindišovu příteli, pryč z Prahy, a… a… pak ně… někam…“

„Vzala sis prášek?“

„Vzala. Na… nacpala věci do mého kufru a je pryč. Využila toho, že nebyl nikdo doma.“

„Vezmi si prášek.“

„Vezmu.“

„Ne, neber si prášek.“

„Nebudu si ho brát.“

Co jí mám povědět, co jí jenom mám povědět? Helena Trojská je plnoletá. Nemohu ji odvádět od Bakusa násilím.

Heleno Trojská, ty, která se tak podobáš své matce postavou i tváří, doposud jsi nepoznala ani trochu z toho smutku, jaký měla tvá matka už za sebou, když byla mladá jako ty. Ale nadělovat smutek dovedeš. Tak podobná a tak jiná. Byl jsem několik kroků od tebe a ty ses mi neozvala.

Vagón, do kterého jsem nastoupil, je prázdný. Sám jsem podnikl dnešní cestu, skončím ji sám a sám. Dokud se nesetkám s tebou, Heleno.

Jak neuvěřitelné se mi zdá to, co jsem ještě před hodinou pokládal za jistotu. Nedovedl bych ti to ani povědět.

Dlouho a pečlivě si čistím zamžené brýle. Zacláním okno dlaní, aby mi zrcadlení nebránilo ve výhledu. Kde jsem?

Běžíš naší ulicí za tetiným vlčákem, útlé děvče s řemínkem omotaným kolem zápěstí. Pobíháš za psem tak samozřejmě, až se zdá, že ne pes tebe, ale ty nutíš psa ke kličkování mezi ploty a stromy. Běžíš, má lásko, celý tvůj život je dlouhý běh. Ale volnost dosáhla Helena Trojská, kličkovala před tebou.

Vlak míjí severní cíp sídliště, poznávám je podle nepravidelně rozmístěných souhvězdí oken. Šplhají po věžovitých stavbách výš a výš a mezi nimi na obzoru záře. Lázně Růžodol. Tam stojí červený dům, do kterého pravděpodobně zítra vejde muž, který kdysi založil rodinu a nyní našel zalíbení v mé dceři.

Ach, otče, můj milý si ještě přeje mít
tvé srdce. –
                       Když chce tvůj milý mé srdce mít,
jen si je vezmi, má dcero. –

Přestaň už plakat, Heleno, slyším až sem tvou zarmucující samomluvu o naší dceři. Čekáš, že se ti vrátí. Helena Trojská čeká, kdy zaklepe na dveře jejího úkrytu muž.

Noc plná čekání. A matky čekají nejdéle.

Jen opatrně, netisknout příliš k hrudi,
co je vzácné, bývá i křehké,
a snadno se rozpadne v střepy.
A co je opravdu naše?

Matky čekají nejdéle. Domníváme se, že od nich odcházíme. Nikdy se s nimi nemůžeme rozejít. Čekají. Rozumím ti, maminko. Teď teprve ti rozumím.

A když dáme své srdce,
náš bude jenom ten dar.

Eduard Petiška
Štěstí, noc a hvězdy

Obálka Jakub Tesař

Korektura Tereza Česáková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 14. 2. 2025

ISBN 978-80-274-4423-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4424-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4425-0 (prc)