Jiříkovo vidění

Národní báchorka v pěti obrazech

Josef Kajetán Tyl

Znění tohoto textu vychází z díla Dramatické báchorky tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím SNKLHU v Praze v roce 1954.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Josef Kajetán Tyl: Jiříkovo vidění), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 25. 10. 2024.

OSOBY

VÁCLAV ŘÍHA, zámožný sedlák

KAČENKA, jeho dcera

VDOVA KALOUSOVÁ, selka

HONZA, její syn

VERUNKA, selské děvče

JIŘÍK, čeledín ve službě u Říhy

Vesnický lid

BOHUSLAV, vůdce blanických rytířů

SEVERIN, duch z Blaníku

Rytířové blaničtí

VIDĚNÍ PRVNÍ

ZEMAN BONIFÁC BONAFIDES, bývalý velkokupec

EFROZINA, jeho dcera

SLEČNA ZUZANA POLIČANSKÁ, jeho nevěsta

KŘEPINSKÝ (JIŘÍK), švihák

POUTECKÝ, švihák

VOTICKÝ, švihák

VILIBALD, žurnalista

KRISTINA (KAČENKA), panská Efroziny

SEVERIN, sloužící Křepinského

ZOUVAL, komorník zemanův

Lokajové, zahradník, tanečníci a tanečnice, hosté, desátník a vojáci

VIDĚNÍ DRUHÉ

BONIFÁC BONAFIDES, nuzák

EFROZINA, jeho dcera, kytaristka

ŠAVLIČKA (JIŘÍK), voják

SEVERIN, desátník

KRISTINA (KAČENKA), markytánka

Vojáci, přátelští i nepřátelští, markytánky

VIDĚNÍ TŘETÍ

KRYŠPÍN LOKET (JIŘÍK), zámožný fabrikant

KRISTINA (KAČENKA), jeho manželka

SEVERIN, dělník ve fabrice

BONIFÁC, chudý hokynář

EFROZINA, jeho dcera

Dělníci z fabriky, lid

ODDĚLENÍ PRVNÍ

Šírá krajina. Uprostřed vrch Blaník. V popředí kus posečené louky.

Výstup první

JIŘÍK stojí u kupy sena o hrábě podepřen.

JIŘÍK: To je krásné živobytí! – Bití dost, ale ani kousek života. Sotva vyleze člověk ráno z hnízda, už aby se dřel; a když přijde večer domů, je ztahaný jako kramářův pes. To je krásná konštituce! Já si myslil, když začali o ní kdákat, že bude nynčko zrovna ráj na zemi – tak bylo všecko radostí potrkáno! –, že nám bude alespoň vepřová pečeně do huby lítat; a zatím – co z toho všeho vypadlo? Hubený pabouk! Musíme se dřít a tahat jako bez konštituce – a sedlák se nafukuje, zrovna aby zadal čeledín po každé supliku, když chce na půl hodiny do hospody. (Zívá a protahuje se.) Člověk aby se přetrhal – a nic za to nemá!

Výstup druhý

KAČENKA s košíkem na ruce. Předešlý.

KAČENKA (přikrade se za něj a plácne ho do ramena): Baf!

JIŘÍK (vzkřikne a uskočí): To – to si vyprosím! Člověk by moh dostat psotník, ani by nevěděl jak.

KAČENKA: No, no, aby tě to nepřetrhlo, perníkový husare!

JIŘÍK: Ale copak myslíš! Takové bafnutí z ničeho nic – člověku napadnou hned kanony.

KAČENKA: Já nevěděla, že jsi taková zaječí nátura! Na ten způsob mohl by ti také tuhleten svítek žaludek pokazit. Já ho vezmu raději zas domů.

JIŘÍK: Svítek? A snad s cibulovou omáčkou? – Kačenko, tys přece jen upřímná osoba! – A je toho svítku hodně moc?

KAČENKA: Ale člověče, copak se to s tebou stalo? Tyť jsi celý převrácený!

JIŘÍK: To bych nevěděl – ještě nechodím po hlavě.

KAČENKA: To bys také neměl po čem chodit! Ale mrzutina jsi – nemáš chuti do práce –

JIŘÍK: K čemupak je konštituce? Jen sem dej ten svítek – uvidíš, jak budu pracovat.

KAČENKA: Nic nedostaneš – leda až moudře promluvíš. To ti povídám, nebudeš-li brzo jináč, tedy se otec na tebe rozhněvá.

JIŘÍK: To bude neštěstí! To se zrovna nebe zboří!

KAČENKA: Ale Jiříku, zbláznil jsi se? Že by to nebylo neštěstí? A copak myslíš, že bys mě dostal, kdyby se otec rozhněval?

JIŘÍK: Sotva; ale já jsem pro neštěstí na světě.

KAČENKA: To není pravda! Tys bejval vždycky šťastný, veselý, spokojený – a jenom od nějakého času bručíš jako starý kolovrat a škaredíš se, jako bys chtěl dělat Mikoláše.

JIŘÍK: Však ono je to také prazatra…

KAČENKA: No, no, jenom to všecko neproklej!

JIŘÍK: Proč jsem právě já tím chudým čeledínem? Proč nejsem nějakým hrabětem – jenerálem? Proč není jiný na mém místě?

KAČENKA: Ale ty vrtohlavý berane! Copak ti to vlezlo do mozku? Tisíce by děkovaly, kdyby byly na tvém místě!

JIŘÍK: A tisíce by se oběsily, kdyby byly na mém místě!

KAČENKA: Copak nemáš mou lásku?

JIŘÍK: Za tu si nic nekoupím.

KAČENKA: I ty –! Nepřeje ti můj otec?

JIŘÍK: Toho se nenajím. To je všecko málo! A já vím, kdyby tu byl jiný, že by měl oslovské štěstí. My tu jsme u samého Blaníka – a co mi to pomohlo? Nic. Co jsem se už okolo něho nachodil, je-li kde nějaká díra, abych se dostal dovnitř – mezi to zaklené vojsko –

KAČENKA: Ale Jiříku!

JIŘÍK: – abych si dal od těch duchů několik pytlů ovsa naměřit –

KAČENKA: Jirko!

JIŘÍK: – z kterého by se potom samé dukáty udělaly –

KAČENKA: Ale Jiříku! A ty by sis troufal Pána Boha zkoušet? – Svou duši prodávat? – Oh, já nešťastná, čeho jsem se to dočkala! Už vidím, že mě nemáš rád.

JIŘÍK: Nedělej mi daremné letanie! Já tě mám rád – ale moje neštěstí nedá se přemoct. Ukaž mi raději už ten svítek; sice vystydne.

KAČENKA: Tu máš a nacpej si tu svou modlu – kakabuse! (Odchází.)

JIŘÍK posadí se na seno, otevře košík, vyndá hrnec s plechovou lžicí a jí.

KAČENKA (se zastaví, ohlídne se po JIŘÍKOVI, co dělá, a vrátí se pomalu zas k němu): Jiříku, – nedělej hlouposti! Dnes máme obžinky – to víš – otec bude snad veselé mysli – přijď brzy domů, dělej, ať je s tebou spokojen; já s ním promluvím – proto jsem přišla, abych ti to pověděla.

JIŘÍK: Dělalas ten svítek sama? – Trochu jsi ho připálila.

KAČENKA: I ty – ty mlsný kozle! To je tedy odpověď na mou dobrou radu? To je odměna za mou dobrou vůli? To mám za mou upřímnou lásku? Ale dobře – dobře – jen počkej, však já si dovedu také hlavu posadit a bručet – nebo kamennou figuru dělat, až budeš ty do mne mluvit; potom uvidíme, jakou budeš zpívat, až tě všecko opustí. (Jde – ale opět se vrátí a zpívá.)

Jiříčku náš,
copak děláš,
růžička opadne,
děvče ti uvadne,
[: ty nic nedbáš :].

Jiříčku můj,
v slově mi stůj,
co jsi mi sliboval,
když jsi mě miloval,
[: že budeš můj :].

JIŘÍK (jí pořád z hrnku):

Kačenko má,
není možná,
počkej až do jara,
až bude fiala,
[: pak budeš má :].

KAČENKA (hněvivě):

Já mám už dost toho čekání
od leta do leta,
naposled by ze mne byla jen
stará teta.

(Prudčeji.)
Čekej ty si nebo nečekej,
mne srdce nebolí,
jenom ať se tobě lítostí
nerozpůlí!

(Odběhne.)

JIŘÍK: Je to dobrá duše, ale myslí o sobě kdovíco. Já bejval arci také takový blázen – a myslil jsem, že to bez ní nevydržím; ale nynčko mám jinou filosofii. (Zatím snědl, postaví hrnek stranou a natáhne se na seno.) Ah! Tohle je ta pravá konštituce! Ah! (Zívá.) Člověk by se neměl vlastně o nic starat – nic pracovat – jenom jíst a pít – pak by to na tom světě ještě ušlo, – ale – tohle dření – (Usne; hluboké zahřímání; Blaník se tak rozevře, že je v něm vidět velkou tmavou škulinu.)

Výstup třetí

SEVERIN, stříbrovlasý, v šedivém rouše, vystoupí ze škuliny, pokročí kupředu a zakývá na JIŘÍKA. JIŘÍK zamumlá něco ve spaní, vzchopí se a jde nejistým krokem za SEVERINEM do vrchu.

Proměna

Blaník se rozstoupí. Viděti jeho skalnatý vnitřek, kdežto BLANIČTÍ ODĚNCI v rozličných kupách dřímají. VŮDCE uprostřed.

Výstup čtvrtý

SEVERIN, za ním JIŘÍK jako vyjevený. Vůdce BOHUSLAV.

SEVERIN:

Nepokojné srdce tvoje přálo
sobě často vejít do Blaníku;
teď jsi tu; mluv, co jsi chtěl.

JIŘÍK: Tohle je tedy ta blanická jeskyně? I na mou kuši, tady spí ta staročeská Svornost – a tak tiše, jako by se jaktěživa už ani probudit nechtěla.

SEVERIN:

Podle vůle Nejvyššího leží
v tuhém spaní vyvolený sbor a
čeká na dobu, by silnou paží
vlasti přispěl na pomoc, až na ni
nebezpečí takové se svalí,
že by síla zemská neodolala.
Potom vyjde zástup blanický,
by potřel nepřítele škůdného.

JIŘÍK: To je štěstí, že sem náš pan správec nemůže! Ten by to dal šmahem za rekrutu – i bez losování.

SEVERIN:

Jenom já jsem odsouzen, bych bděl a
okem strážným pozor dával, co se
děje na zemi, až padne chvíle
určená, bych bratry k boji probudil.

JIŘÍK: Šlaku, to se tedy nesmíte přehlídnout.

SEVERIN:

Pověz nyní, proč sis přával vejít
v naše kamenité obydlí?

JIŘÍK: I – to byl jen tak můj hloupý nápad! Víte, ono se povídá, že prej zde máte také koně, – a když máte koně, máte bezpochyby také oves, – a vidíte, já jsem chudý čeledín: tu jsem si myslil, kdybych tu mohl tak nějaký pytel ovsa dostat, že bych ho prodal a trochu si přilepšil – zvláště nynčko, když oves tak dobře platí.

SEVERIN:

A nechtěl jsi nic jiného?

JIŘÍK: Nic – leda až ho probiju, že bych se hlásil o jiný.

SEVERIN:

Tedy viz: tam leží nasypáno
množství ovsa; také pytle při něm
jsou; až půjdeš domů, naber si ho,
co jen bedra unesou.

JIŘÍK: Naděl Pán Bůh! (Stranou.) To si nacpu žok, a kdybych měl pod ním jazyk vypláznout. Z každého zrnka udělá se dukát!

SEVERIN:

Jiné žádosti jsi neměl?

JIŘÍK: Nic, ledaže mám trochu žížeň, – a poněvadž se povídá, že tu máte extra skalní studánku –

SEVERIN:

Tedy bys rád žížeň svoji zahnal?
To se může státi.

(Odejde stranou.)

JIŘÍK (mne si radostí ruce): To si přihnu! Zdejší voda prej chutná jako nejlepší víno – musím se posilnit, abych ten žok s tím divotvorným ovsem unes. To bude z něho strnadů!

SEVERIN (se vrátí s plnou číší):

Tu se posilni! Je ze živého
proudu právě nabráno.

JIŘÍK (pije hltavě, pak si oddechne): Ah – ah, to je malvaz! (Pije.) Hehe – to slyší člověk andělíčky zpívat! (Pije.) Hehe – to je dukátů – to to cinká! (Pije.) Hejchuchu! Teď jsme páni!

SEVERIN vztáhne ruku a vloží mu ji na hlavu.

JIŘÍK (trhne sebou jako omráčený a blekotá): Teď jsme páni – dukáty – a oves! (Sklesne a zůstane tiše ležet.)

SEVERIN (obrátí se k spícím postavám):

Pane, poslyš hlasu sluhy svého!

VŮDCE (vzchopí se):

Volá vlast?

SEVERIN:

Ještě nevolá! Ač nade drahou
těžké mraky povstaly, přec táhne
bouře nebezpečná mimo ni, a
brzo, doufám, usměje se jasné
slunce na žehnané kraje.

VŮDCE:

Dejž to, Bože! Raděj věky ještě
spočívati v temném lůně vrchu
osudného nežli vidět kraje
krví ztopené a mečem, ohněm
strávené. Boj musí ovšem býti,
tření sil, kde vzplanouti má světlo
svobody; však blaženěji plyne
po krajinách její paprslek, když
panuje boj duchů, zápas moudrosti,
než kde zuří vášeň rozkacená
s vytaseným ocelem! – Nač medle
probudils mě ze sna tichého?

SEVERIN:

Prosbu mám; chci dávné stojiště své
na krátký čas opustit a letem
vrhnouti se v tíseň pozemského
života.

VŮDCE:

A k čemu?

SEVERIN:

                    Mám tu hocha.
Když jsem před dvacíti lety vyšel
na ohledy z těchto stěn, tu nesl
novorozeňátko ke křtu otec
chudobný – a požádal mě, abych
za svědka stál jeho synu
při vstoupení do ovčince Kristova;
musím tedy o něj pečovat. On
však je nespokojen nyní se svým
stavem – bloud! – a myslí, že se všude
sedá na zlatě, on jediný že
leží na hlíně. I chci mu tedy
okázat, že jiný stav má také
svoje těžkosti, že všude může
neštěstí člověka dostihnouti.
Letmo však jen předvedu mu ten a
onen obraz, aby rychle v duše
hlubinách se otřásl a tichý
život rolníka si oblíbil; dnes
ještě musí býti jiné mysli,
sice přijde o předrahou perlu,
kteráž má být věku jeho hvězdou
vodící, – tož o milostnou dívku,
o pozemskou blaženost.

VŮDCE:

Nuže tedy učiň, jak se tobě
uzdá býti prospěšno! Však hleď, bys
veselejším způsobem než přísným
jeho mysl oblomil – a šťastně
v náruč tiché otčiny ho nazpět
uvedl. Jen letmo dej mu píti
z číše života, by trpkost jeho
jako sen mu objevila se. – A
nyní zase k spánku, milí bratří,
z něhož nás jen vlasti nebezpečí
na den jasný vyvolá.

(Sedne.)

SBOR BOJOVNICKÝ počne vážně znít.

Opona zvolna padá.

ODDĚLENÍ DRUHÉ
Vidění první

Pěkná zahrada při panském zámku. V loubí uchystaná tabule, hrací stolky atd.

Výstup první

ZOUVAL, několik LOKAJŮ a ZAHRADNÍK obírají se ještě při tabuli pořádáním věcí. BONIFÁC ze zámku.

BONIFÁC: Vencl!

ZOUVAL: Milostpane?

BONIFÁC: Je všecko v pořádku?

ZOUVAL: Všecko.

BONIFÁC: Sehnal jsi ještě tolik, že tu dnešní hostinu slušně odbydem?

ZOUVAL: Sehnal; ale musel jsem pachtýře z Červeného dvoru fantovat.

BONIFÁC: Bon! Co s ničemníkem, když neplatí!

ZOUVAL: Někteří sousedé arci broukali –

BONIFÁC: Že broukali? Já jim nasadím brouky, že přestanou broukat. Pošli na krajský ouřad – stante pede, Venclíčku –, ať mi sem dají padesát mužů exekuce.

ZOUVAL odejde, LOKAJOVÉ za ním.

BONIFÁC: Člověk aby měl hlavu jako věrtel, když chce trochu pořádku.

Výstup druhý

EFROZINA. Předešlý.

EFROZINA: Bonjour, papínku! Jak jste hajal?

BONIFÁC: Lila, dceruško, – jen tak tak! Člověk má všelijaké starosti –

EFROZINA: Něco nového?

BONIFÁC: Dej mi pokoj s novinami. O novotách nechci ani slyšet – to je naše zkáza. Staré věci, starý pořádek – to byla pro nás tučná pastva! Pamatuj si to a nedělej mi zbytečné mrzutosti.

EFROZINA: Já?

BONIFÁC: Nemysli si, že mám cink, když někdy při tvé novomódní pasí oči přimhouřím! Proč tu lelkuje ten člověk s tou republikánskou visáží?

EFROZINA: Kdo je to? Ne snad – Vilibald?

BONIFÁC: Ano, ano – co tu chce? Co tu hledá?

EFROZINA: Bezpochyby se mu líbí naše krajina – a používá tedy hostinského práva.

BONIFÁC: Žravého práva – zbytečné vydání na mé straně; já ti povídám, nech mi toho člověka! Jestli se nemejlím, je to beztoho jenom nějaký škribent.

EFROZINA: Publicista – žurnalista!

BONIFÁC: Ale proto nemusí být tvůj kancelista nebo diurnista! Ty se drž mladého Křepinského.

EFROZINA: Toho blázna, který každou chvíli barvu mění?

BONIFÁC: Hlouposti! Hlavní jeho barva jsou dukáty – a tu nemění.

EFROZINA: Inu, kdyby mě svět omrzel, že bych nevěděla co dělat, snad bych si nechala říct a kousla do toho nezralého citronu.

BONIFÁC: Kousni do něho všemi zuby, budeš mít čím kyselinu osladit – a potom, abych ti upřímně řekl: já jsem kapút – na mizině!

EFROZINA: Už?

BONIFÁC: A to povídáš jen tak, jako by se byl kuchařce dort pokazil?

EFROZINA: Vždyť umím počítat, a pravá svoboda nehledí na zemskou mamonu. Demokracie se daří nejlépe, když je hladová.

BONIFÁC: I budeš-li pak mlčet! Já ti zakroutím krk – i s tvou svobodou a demokracií!

EFROZINA: Pst! Ne tak nahlas, papínku, aby to vrabci nevyštěbetali a svět se vám nevysmál.

BONIFÁC: Ať se vysměje! Já mám cop – veliký, řádný cop – a to je moje pejcha! Já z něho ani vlásku nevyškubnu, a kdyby mi hlavu utrh! On mi odjakživa dobře slušel a svědčil, – a kdyby nebylo těch zlořečených novot, byl by mi zas také z bryndy pomohl. Ale teď musím – poslechni, Efrozino! Neměl bych sice před panenskou nevinností o takových věcech mluvit, – ale jednou to vědět musíš – enfin! Já si vezmu naši sousedku, slečnu Poličanskou.

EFROZINA: Tu odkvětlou pivoňku? Hahaha! Papínek je dnes v dobrém rozmaru, že tak famosně žertuje.

BONIFÁC: Čertuje – ať nekleju! Žádný žert. Moje finance jsou – učiněné pavučiny. Buďto si musím vymyslit novou mašinu na peníze, nebo si musím vzít starou mašinu s penězi.

EFROZINA: Mne to nezabolí. Pro takové kvítko, jako já jsem, je ten boží svět dost velká zahrada. Já si vynajdu místečko.

BONIFÁC: Proto dávám dnes tu hostinu – ačkoli jsme ji sotva stloukli –, dnes mají být námluvy, dnes podepíšeme kontrakty, a zejtra, dceruško, – zejtra zaplatíme dluhy.

EFROZINA: Já vám přeju štěstí, papínku!

BONIFÁC: Já tobě také, Efrozinko! Hleď si jenom toho dukátového kanárka, – nebo ode mne – to víš, já dělal pro tebe, co jsem mohl – tys dostala edukaci, že se musí mnohá kněžna schovat –, ale budoucně – budu-li se muset o tvé sestřičky starat –

EFROZINA: Vy? Hahaha!

BONIFÁC: No? – Člověk neví, co Pán Bůh nadělí! A když se jedenkráte ožením –

EFROZINA: Oh – kvůli mně si nemusíte dělat starosti! O mé dědictví může se vaše nastávající rodina směle rozdělit! Já jsem to již zkusila, že se může voda tak dobře pít jako víno, – když má člověk žížeň; a když přijde k nejhoršímu, uložím slečinku do truhly a oblíknu panenku, jejížto dědeček ještě tkalouny prodával a jejížto papínek si za peníze –

BONIFÁC: Budeš mlčet, nešťastnice?!

EFROZINA: Již jsem tichá! Ale to zůstane přece na vašem erbu viset, že jste si ho koupil. (Odběhne.)

BONIFÁC: To je k zbláznění! Po kom se to děvče jen zdařilo?

Výstup třetí

ZUZANA, stará panna, přílišně vyfintěná. ZOUVAL. Předešlý.

ZOUVAL: Milostpán je tady – v zahradě.

BONIFÁC: Oh, moje drahá slečno! (Běží jí naproti.) Můj anděli!

ZUZANA: Můj sladký Bonifáce! (Obejmou se.) Mé srdce mi nedalo už pokoje – (Lekne se a vzkřikne.) Ah, mon Dieu! – vždyť nejsme sami! Ta hanba! Moje panenská stydlavost!

BONIFÁC: Ale Vencl! Fi donc! Copak zde pořád okouní? Nemá jinde co dělat? Nynčko zde nepotřebuju žádného svědka! Allez-vous!

ZOUVAL odejde.

ZUZANA: Ach, co ten svět jenom řekne, že jsem se tak zapomněla! Ono mě to tak – tak omámilo; já byla vždycky jako v klášteře –

BONIFÁC: Teď je mé srdce vaším klášterem!

ZUZANA: Ach, já to nemůžu ještě ani pochopit! Vy jste mi musel zrovna učarovat!

BONIFÁC (pro sebe): Zatím chodí snad sama do čar!

ZUZANA: Jak se to jen stalo, že se naše srdce tak shledala?

BONIFÁC: Věčné řízení – sice by se nebyly štemple prodaly, na kterých se dnes naše svatební smlouva napíše.

ZUZANA: Ó, vy dovádivý člověče! Ale budete mě vždy tak milovat jako teď?

BONIFÁC: Parole d’honneur! Žádostivěji nežli teď nemůžu na vás už nikdy myslit.

ZUZANA: Ó, mon Dieu! Mně se dělají mžitky, když slyším tak ohnivě rozprávět. Ale jedno si vymíním, sladký příteli! Až budeme svoji –

BONIFÁC: Ach, kýž to už je!

ZUZANA: Tedy pojedeme hned do Prahy.

BONIFÁC: Můj dům se tam již chystá, aby v něm mohla nová panovnice se svým ministrem královat.

ZUZANA: Ono je sice pro mladou paničku ve velkých městách vždy trochu nebezpečno –

BONIFÁC: Pro mladou – arci; ale když dá milující manžel pozor –

ZUZANA: Oh – u mne toho nebude potřebovat –

BONIFÁC: Oh – rarášek nikdy nespí!

ZUZANA (klepne ho vějířem): Ó, vy rozpustilče! Na mne bude dávat pozor moje vlastní srdce. Ale chci jen proto do Prahy, – že bych ráda svého mladého života užila – že bych se ráda v proudu rozkoše koupala – tomu hlučnému světu do tváří podívala –

BONIFÁC: Všecko, všecko, moje hrdličko! Ačkoli bych byl radši, kdybychme seděli jako dva ptáčkové někde o samotě – v lupenatém křovíčku – slaďounce štěbetali – cukrovali a se hubičkovali –

ZUZANA: Ó, přestaňte, přestaňte! Mně pukne srdce!

BONIFÁC: Ale kvůli vám budu i jako motýlek po světě lítat a medové bylinky vyhledávat. Zpěvem a tancem, hodováním a milováním osladíme si dny vezdejšího života a budeme plesat jako andělé na vysostech! (Zpívaje houpá se jako k tanci.) Lalalalala!

ZUZANA: Ó – ó, mon Dieu! Co děláte! Lalalala –

BONIFÁC: Ve mně to už trhá všemi žílami! Já bych s vámi lítal jako pírko – lalalala!

ZUZANA: Ale dětinský člověče –!

BONIFÁC: Kdo může dvoum nevinným srdcím dětinské radosti zabránit? Lalalala. (Tancuje s ní pryč.)

Výstup čtvrtý

KŘEPINSKÝ, trochu přehnaně vyfintěný švihák. SEVERIN.

KŘEPINSKÝ: Hejsa! Na dnešek se těším jako hoch na pomlázku. Dnes budu dovádět, až se bude obloha třást.

SEVERIN: Já také.

KŘEPINSKÝ: Ty? Hahaha! To jsem žádostiv! Až dosavad jsi lezl jako plž.

SEVERIN: Zato si udělám dnes bene, – že bude jednou konec vašemu hejření.

KŘEPINSKÝ: Dnes bude konec, – ale zejtra počne nanovo.

SEVERIN: Bude-li jen z čeho! Ale z prázdného žbánku je těžko pít.

KŘEPINSKÝ: Ah, láry fáry! K čemupak jsem tě udělal mým finančním ministrem? Opatři, čeho se nedostává. Vždyť mám přátel jako písku na moři.

SEVERIN: Právě že jsou jako písek na moři, nemůžete si na nich nic zakládat.

KŘEPINSKÝ: Neutrhávej mým přátelům na cti.

SEVERIN: Těžko hrušky třást, kde žádné nerostou; těžko utrhovat, kde nic není.

KŘEPINSKÝ: Ty jsi starý cop!

SEVERIN: Já ne, – ale vy máte cop jistého stavu, kterýž myslí, že není pro nic jiného na světě, nežli aby Pánu Bohu daremně den zabíjel – šampanským flaškám krky ulamoval, koně a psy krmil –

KŘEPINSKÝ: To není pravda! Já jsem člověk podle světa, podle času – člověk politický –

SEVERIN: Politý jste, ano, a k politování, že se necháte od každého polejt.

KŘEPINSKÝ: To je ta pravá politika; s každým za dobré – s každým laskavě –

SEVERIN: To je ze všech copů ten nejhorší! Za našich dnů nesmí bejt člověk nedovařený, to ho konečně žádný žaludek nesnese; buďto tak (okáže dlaň), nebo tak! (Otočí ruku.)

KŘEPINSKÝ: To budu tedy – tak! (Okáže dlaň.)

SEVERIN: Není-li jenom pozdě! Já na vašem místě sedl bych si teď do kouta, louskal bych cvrčky a myslil bych, co počnu zejtra.

KŘEPINSKÝ: To si vymysli ty! K čemupak tě mám, ty ministře osvěty?

SEVERIN: Tedy vám pravím: Opusťte dům, kde samá pošetilost bydlí, – zachovejte, co vám ještě zbývá –

KŘEPINSKÝ: I drž hubu! Za takové referáty tě neplatím! Já jsem mladý, a mladost chce radost; až budu takový scvrklý košťál jako ty, budu také takovým mudrcem.

SEVERIN: To vám tedy přeju, abyste brzo scvrknul, neboť bez mudrctví není žádného štěstí, a když se člověk k němu dříve nepřizná, musí být nešťastný, aby se k němu přihlásil. (Odejde.)

KŘEPINSKÝ (sám): To je zlořečený copař! Co mi toho nahučí – to mám okolo sebe pořád celý sněm – samé návrhy z centrum! Na mou kuši, já ho konečně přece propustím. Nač potřebuju jeho kázání? Copak se mi může stát, i kdybych všecko probil? Ze světa přece nespadnu, – a nežli by moji přátelé dopustili, abych jim dělal hanbu, – sáhnou raději pro mne do kapes.

Výstup pátý

KRISTINA. Předešlý.

KRISTINA: Není tu naše slečinka?

KŘEPINSKÝ: Slečinka tu není, – ale někdo jiný je tu, který ti může být milejší.

KRISTINA: Milejší? Ó, prosím, já čtu pilně naši konštituci a držím na rovnoprávnost. Také jsem dobrá křesťanka a miluju každého jako sama sebe – tedy všecko podle jedné míry.

KŘEPINSKÝ: Chytrý kramář měří také podle jedné míry, a přece ustříhne jednomu větší kousek zboží nežli druhému. Tedy bys mi mohla na svém loktě také něco přidat.

KRISTINA: Chcete-li, tedy vám nejdřív povím, zač je toho loket. Ostatně vám může naše slečinka vrchovatě naměřit.

KŘEPINSKÝ: Ale co, když chci právě od tebe koupit?

KRISTINA: Ale co, když nemám pro vás nic na prodej?

KŘEPINSKÝ: Ani když ti dám několik hubiček ažio?

KRISTINA: To už docela ne; ty nemají u mne žádný kurs.

KŘEPINSKÝ: Tedy mi daruj kousek svého srdéčka – já ti dám za to moje celé.

KRISTINA: To byste koupil tuze draho. A copak by zbylo slečince?

KŘEPINSKÝ: Ale co to máš pořád s tou slečinkou? Pořád takové řeči – to je hrozný cop!

KRISTINA: No, vždyť prej si ji chcete vzít?

KŘEPINSKÝ: Vzít – to je něco jiného; a když řeknu, že tě mám rád, to je také něco jiného. To je rozdíl jako mezi postní písničkou a mezi hezkou polkou.

KRISTINA: A myslíte, že by byla slečinka spokojena, kdyby to věděla?

KŘEPINSKÝ: Ona má dobrou konštituci a zná paragraf o svobodě lásky.

KRISTINA: Ale já se držím naší konštituce, a tam nestojí nic o svobodě lásky.

KŘEPINSKÝ: Ale o svobodě vyznání! – A proto se ti vyznávám, že tě miluju – že – (Chce ji obejmout.)

KRISTINA (se mu vyvine): Pomalu, pomalu – to jsou ceremonie – a svoboda ceremonií je dovolena jenom po domácku.

KŘEPINSKÝ: Ale dovol, děvče! Ty jsi hrozná reakcionářka!

KRISTINA: Já? Právě naopak, já jsem pro opravu lásky – jmenovitě u našich mladých pánů, – ačkoli mám tuze malou naději, že se u nich nějaké opravy dočkám. Ono je to samá třtina, samé proutí – kam vítr foukne, tam se už kroutí, – a přijde-li jednou panáček do ohně, – tu jen silně prská, ale špatně hoří.

KŘEPINSKÝ: Ale osobo, tyť mluvíš, jako bys byla vtělená sedmašedesátka!

KRISTINA: To není pravda; sice bych musela bejt jako vaše babička a musela bych myslit, že jste hodný panáček, – a (s dvornou poklonou) to nejsem v stavu, pane barone!

KŘEPINSKÝ: Ale osobo, – víš-li pak, že jsem v stavu se také rozhněvat?

KRISTINA: To musím jen ramenama pokrčit. I nebyl by to první pád, co se vyšší zaškaredil, když mu nižší něco pod fousky namáznul, co zavánělo pravdou. Pravda je hrozně čpavá květina – já pak jsem tuze všední a nízké koření, aby si tak dvorný, vysoce urozený pán kvůli němu žluč rozlejval. A protož mě zachovejte raději v milosti, – v kteréž bych se vždycky ráda nazývala páně baronova – ponížená služebnice. (Odejde za SLEČNOU.)

KŘEPINSKÝ: Zpropadená – nepolitická osoba! A já mám právě na ni tak nabroušeno! Ani nevím, co to znamená. – Přitom je mi pořád, jako bych ji měl znát! Jako by měla s někým ukrutnou podobnost. Škoda jenom, že má v kapitole lásky ten hrozný cop! Člověk by se moh na něm oběsit. Ono je vůbec navzdor té prohlášené a vyhlášené svobodě ještě tolik copů na světě, že by moh nima několik let všechny mašiny na železné dráze vytápět. A to jsou copy! Ty by něco vydaly.

Píseň

Pravdu hlásat, světlo množit,
na pověry kámen vložit,
učení všech klamů zbavit,
lásku mezi lidem spravit,
šetřit také cizí víru
a žít s Turkem, Židem v míru –
[: to poroučí nový čas,
v tom se snáší moudrých hlas :].
         Jdou však ještě také vzdechy,
         co si přejou staré cechy;
         ty by chtěly inkvisici,
         Husa znovu na hranici,
         jezovitům nohy lízat,
         s modláři se tajně slízat,
         pravdě kopat tmavý hrob –
         to je cop – ach, to je cop!

Konečně se jazyk Čechů
vyloup ze starého mechu,
nemá se bát pout a hole,
ale má znít v chrámu, škole
a má zvučet na ouřadě,
v chatrči a panském hradě –
[: to poroučí nový čas,
v tom se snáší moudrých hlas :].
         Jsou však ještě perojezdci –
         nechci říct, že boží mezci! –
         těm to dělá miškulaci,
         že má Čech být vlastní nací;
         češtinu však vyvézt v káře
         ze školy a z kanceláře –
         to by plesem strhli strop –
         to je cop – ach, to je cop!

Mluvte, jak to srdce káže,
policajt už řeč neváže,
pište, jak to v hlavě zvučí,
censura to neumučí;
ať i řádné kusy hráte,
obraz čisté pravdy dáte –
[: to poroučí nový čas,
v tom se snáší moudrých hlas :].
         Jsou však ještě netopejři,
         co jen potmě rádi hejří,
         jiskra pravdy, ta je pálí,
         radš by po krk v bludu stáli;
         a když má se něco hráti,
         že v tom svoboda je znáti,
         tu by z toho nasekali drob –
         to je cop – ach, to je cop!

Stavte školy, učte děti,
jak se boží zákon světí,
co je právo občanovo,
svobodné a mužné slovo,
jak se běhy světa krouží
a co vlasti k zisku slouží –
[: to poroučí nový čas,
v tom se snáší moudrých hlas :].
         Jsou však ještě noční sůvy,
         co by lidu přály chůvy,
         národům jen slabikáře,
         lživé kroniky a snáře;
         čím prej méně lidé vědí,
         tím že tišejc doma sedí,
         až si vysedějí hrob –
         to je cop – ach, to je cop!

(Odejde.)

Výstup šestý

VlLIBALD. POUTECKÝ. VOTICKÝ. HOSTÉ ze zámku.

VILIBALD: Kde je naše nebešťanka, abychme své pozemské šíje před ní sklonili? Bezpochyby se vznáší jako opravené vydání olympické Psychy okolo kvetoucích dítek Flory.

POUTECKÝ: Jenom se těmi floskulemi neudavte!

VILIBALD: Byla by to alespoň originální smrt – jako můj celý život. Ale tantum abest, ut – já chci být ještě živ – a jmenovitě dnes! Dnes se tu budeme v rozkoši koupat!

POUTECKÝ (k VOTICKÉMU): Jen kdo asi lázeň zaplatí! Starý Bonafides nemůže již pro samou bryndu do kapes.

VOTICKÝ: Vypadá to s ním opravdu tak mizerně?

POUTECKÝ: On je vtělená mizerie – já to znám; a jestli mu stará nevěsta brzo žíly nepodváže, tedy se zakrvácí a sklapne jako rozviklaný zavírák.

VOTICKÝ: Ale ví-li pak nevěsta, že je ženich vymačkaný citron?

POUTECKÝ: Sotva, sice by do něho nekousla; protože jakživa na plnou kasu držela.

VOTICKÝ: No, ta se bude pěkně ošklíbat, až přijde na jádro.

VILIBALD (jenž se byl zatím ohlížel): Ha, tamhle vychází naše slunce! Já se musím hned v jeho paprsku ohřát. (Běží EFROZINĚ vstříc.)

VOTICKÝ: Ah, podívej se! Hejl Křepinský lepí se už zase na vějičku!

POUTECKÝ: Však my nalíčíme brzo jinou volavku, že zase přilítne a nám na číhadlo sedne, abychme ho mohli podškubat.

Výstup sedmý

EFROZINA. VILIBALD. Za nimi KŘEPINSKÝ a KRISTINA. Předešlí.

VILIBALD (s EFROZINOU): Na mne vylil duch reakce všechnu zásobu své žluče! Všemu stvoření svobodu – pro mne ale ukoval zvláštní okovy a udělal mě otrokem.

EFROZINA: To je mi vás líto! Víte, že je to na republikána hrozně převrácená řeč?

VILIBALD: Pst – anděli! Zde nic o republice! Zde nevěje povětří pro takovou cizozemskou bylinu.

EFROZINA: Však já ji také nesázím! Ale uvidím, co řeknete, až vám povím novinu.

VILIBALD: Politickou?

EFROZINA: Jen sociální. Já si mám vzít Křepinského.

VILIBALD: Já ho zastřelím. Já vystavím mezi něj a mezi vás barikádu, že musí mít Jakubův žebřík, když ji bude chtít přelízt.

EFROZINA: Papínek mi to radí.

VILIBALD: To je tyran!

EFROZINA: Ale rozumný. Jeho vlastní finance mají tak slabé nohy, že si musí vzít starou zemanku, aby se mohly na někoho opřít, – a proto snad myslí, abych také já se na někoho opřela.

VILIBALD: A co se stane z vašeho otroka?

EFROZINA (tleskne ho vějířem): Tomu dovolím napsati jedovatý článek o nepraktičnosti stavu manželského.

Výstup osmý

BONIFÁC. ZUZANA. Předešlí.

BONIFÁC: Ah, bonjour, pánové! Služebníček, moje spanilé dámy! Jsem nad vyslovení potěšen, že jste mě poctili svou přítomností, kdyžto slavím nejradostnější den svého života. Oznamuju láskám vašim, že hodlám zase do stavu manželského –

ZUZANA: Ach, milý Bonifáce, přestaňte! Moje panenská stydlavost –

KŘEPINSKÝ (jenž se byl zatím s ostatními hostmi obíral, stojí teď upředu): To je pravda – stydět by se mohla!

ZUZANA (fofruje se vějířem): Já to nevydržím – já shořím!

BONIFÁC: – a tuhle předvádím svou roztomilou nevěstu!

HOSTÉ: Ah, mnoho štěstí! Gratulujem! (DÁMY sběhnou se okolo ZUZANY.)

KŘEPINSKÝ (stranou): Čečetky se slítly okolo sůvy!

ZUZANA: Ach – moje dámy – vy ani nevěříte, jak mi je. Kdybych se byla nadála, že je to pro mladé děvče tak těžké –

BONIFÁC (dostal se s několika poklonami okolo HOSTŮ na druhou stranu ku KRISTINĚ): Ale copak je to, kolčavinko! Ty se nedáš dnes ani vidět!

KRISTINA: Na takový den má věrný čeledín plny ruce díla.

BONIFÁC: Nemluv mi o tom dnu. Já ho vymažu z kalendáře.

KRISTINA: Jáť myslila, že se ho nemůžete dočkat.

BONIFÁC: Děvče, nezlob mě – a přestaň s tou řečí o čeledínu. To víš, co bych já pro tebe udělal, kdybys – (Mluví s ní lichotivě, ona jej dovádivě zdržuje.)

Některé DÁMY obírají se s EFROZINOU.

VILIBALD (přitočí se k ZUZANĚ, líbá jí ruku a mluví polotajně): Dovolte, nejkrásnější svého pohlaví, – aby ctitel vaší pravé, neviditelné ceny –

ZUZANA: Ó, prosím – vy zlý lichotníče!

VILIBALD: Já nemám příčinu, abych vám lichotil. Já nebažím po vašem bohatství jako jistí lidé – mne by oblažila vaše přízeň.

ZUZANA: Co to mluvíte?

VILIBALD: Jsou nevděčníci na světě, že hvězdu zanedbávají a okolo bludiček se točí – (Okáže na BONIFÁCE.)

ZUZANA (se rozběhne a uhodí BONIFÁCE vějířem do ramena): Copak to zde děláte?

BONIFÁC: Já – já dávám naší panské všelijaké ponaučení –

ZUZANA: Tak?

KRISTINA: Ó, hrozně moudré ponaučení, milostslečinko! Náš pán – to je učiněný Šalomoun. Ó, jen počkejte, – až ho poznáte, – to budete oči otvírat!

BONIFÁC kývá na ni pozadu rukou i nohou, aby nemluvila.

KRISTINA: A jak vás miluje, milostslečno! Jen se podívejte, jak to ním trhá!

BONIFÁC (podá rychle ZUZANĚ ruku): Nelíbí se, moje nejsladší? Půjdeme k tabuli! Moje dámy a pánové, račte si hledět kratochvíle! (Jde s ostatními HOSTMI ke stolům a všickni zasednou. LOKAJOVÉ posluhují.)

KŘEPINSKÝ, VOTICKÝ a POUTECKÝ posadí se ke kartám. ZOUVAL zatleská a hudba počne. Balet nebo vložený zpěv. Po skončeném tanci vyskočí KŘEPINSKÝ od hracího stolku.

KŘEPINSKÝ: Ah – dovolte, to jsou zlořečené karty! Já nemůžu ani jednou vyhrát. Buďto máte šotka – anebo –

VOTICKÝ: Co anebo?

KŘEPINSKÝ: Nebo fixlujete – když to chcete slyšet po česku.

VOTICKÝ: Pane, vy se opovažujete –?

POUTECKÝ: Nedělejte křik a pojďte hrát, štěstí se obrátí.

KŘEPINSKÝ: Já už nehraju.

VOTICKÝ: Tedy zaplaťte, co jste zůstal dlužen.

KŘEPINSKÝ (k POUTECKÉMU): Půjčte mi těch dvacet dukátů.

POUTECKÝ: Já? Co vás to napadá?

KŘEPINSKÝ: Ó, ty tlučhubo!

BONIFÁC (vstal od stolu a HOSTÉ po něm): Ale pánové! Copak tropíte? Prosím –

KŘEPINSKÝ: He, Severine, Severine!

Výstup devátý

SEVERIN. Předešlí.

SEVERIN: Co se líbí?

KŘEPINSKÝ: Skoč domů a přines mi dvacet dukátů.

SEVERIN: Těžko na písku ryby chytat. Těžko ořechy klátit, kde nerostou. Já vám už povídal, že bude dnes konec muziky. Vy nemáte ani krejcaru!

HOSTÉ: Ani krejcaru? Tedy na mizině? Chuděra? (Někteří se smějou, jiní krčí rameny.)

SEVERIN: A to je vám k smíchu, pánové? Nešťastnému se smějete, ježto sami na podryté půdě stojíte – a každé okamžení v bahně svých rozmařilostí zahynouti můžete?

VILIBALD: I ty sprostáku! Ty se opovažuješ takovouto řečí –?

SEVERIN: Sprostáku? A to povídáte vy, jenžto jste nedávno všechnu moc a slávu světa na sprostém lidu zakládal? Jste vy novinář?

VILIBALD: Jsem – a to je moje chlouba!

SEVERIN: Ale novinářství by se nemělo čím chlubit, kdyby nemělo jiných pěstounů! Ono je to krásné povolání, s perem v ruce bojovati pro pravdu a právo – perem zvěstovati vůli národu a hájit svatost knížecího trůnu; ale kdo své péro zaprodává, kdo je dnes v teplé krvi a zejtra v račí šťávě namáčí – kdo se jako baba smrtelnou barvou líčí, sotvaže se vítr obrátí, – jako vy: ten je bídným břídilem a hanebným zradcem v říši svobodného slova!

BONIFÁC: Cože to kokrháš, ty žebroto? Ty budeš mým hostům držet exhorty?

SEVERIN: Hostům i vám – vy nedávno pečený zemane! Copak to mluvíte o žebrotě? Sáhněte si dříve sám do kapes – nenajdete-li tam egyptské zatmění! A jestli ho i nenajdete – kdopak jste, že mi vytýkáte žebrotu? Z čehopak jste naplnil svůj měšec, nežli jste si koupil nové jméno, abyste měl alespoň něco, co muži šlechetnému náleží? Žebrotu jste odíral, ze žebroty se krmil a napájel, ze žebroty tloustnul – a chcete nynčko mluvit v řadě oněch mužů, kteří vlastní ducha vysostí nebo skvělými zásluhami rodiny své jsouce vznešeni ku spasení vlasti vedou hlasy veřejné? Zalezte raději do děr, kde neuslyšíte nářek utiskovaných.

HOSTÉ: Ten člověk se pominul! Vyhoďte ho ven!

SEVERIN: Ó, jen pojďte, – ale dříve slyšte rejstříky svých hříchů, – vy mladí zabiječi drahého času – ty oškubaný marnotratníku – ty zvadlá slunečnice!

Výstup desátý

ZOUVAL, potom DESÁTNÍK s VOJÁKY. Předešlí.

ZOUVAL: Milostpane, – vojáci jsou tady! Exekuce!

BONIFÁC: Sem s nimi, sem s nimi!

VOJÁCI přijdou.

BONIFÁC: Poníženě vítám, spasiteli terorisovaných občanů! Tuhle jsou dva nebezpeční odbůjníci – nepokojní rebelanti – na mé zodpovídání – odveďte je!

SEVERIN (dá se plným hrdlem do smíchu): Bravo, bravo, pokojemilovný občane! Ty nás chceš tedy z trestu do vojenského kabátu připravit? Tvoje štěstí, že v něm už nevězím, – já bych ti poděkoval za ten kompliment. To je roucho ctihodné – žádná káznice. A abysi viděl, že se ho nebojím, – allons, pánové! Já jsem váš i s mým mladým pánem. Moje hnáty nebudou se vám už sice hodit, – ale tuhle máte pravou pochoutku – toho držte, pánové, bude to jenom k jeho prospěchu. Mnohý přišel ve vojenském kabátě k jinému rozumu, snad převrátí také tohoto mladíka! Na takovou scvrklou čeládku (okáže na BONIFÁCE) arci není! Na tu se musí šněrovačka teprva vymyslit, která z nich všechnu neřest vymačkne. (Odvádí KŘEPINSKÉHO, jenž tu stál jako omámený. VOJÁCI za nimi.)

BONIFÁC: Vesele, pánové! Na zdraví spanilé nevěsty!

VILIBALD obrátí se horlivě k ZUZANĚ. EFROZINA diví se tomu a tleskne ho vějířem do ramena – on si toho ale nevšímá. HOSTÉ hrnou se ke stolu. Balet hne se k tanci. Hudba začne. Všeobecné živé hnutí.

Opona spadne.

ODDĚLENÍ TŘETÍ
Vidění druhé

Živý, strakatý tábor přátelského vojska. Uprostřed návrší, na něm sutiny starého zámku. V popředí MARKYTÁNKY.

Výstup první

ŠAVLIČKA.

ŠAVLIČKA (voják v plné zbroji, přijde celý utrmácený): A tohle je zlořečená robota! To aby všickni čerti vydrželi! Teď jsem byl zas celých čtyřiadvacet hodin na ztracené vartě! Už jsem myslil, že na mne zapomněli anebo že mě tam naschvál nechají jako kamennou figuru na památku velikého hrdinství. Já bych se byl poděkoval! Nepřítel stojí tak blízko, že by moh dát člověkovi trochu ohně, kdyby si chtěl fajfku zapálit. A ti chlapi tam na druhé straně nemají pražádnou manýru. Každou chvíli udělá to u nich: baf! – a už letí takový olověný pták okolo uší, až z toho člověk husí kůži dostane.

Výstup druhý

SEVERIN (co desátník). Předešlý.

SEVERIN: Nu, jak se vede, kamaráde?

ŠAVLIČKA: Až hanba povídat! Já mám pifku, že bych se zakous, kdybych byl kůna.

SEVERIN: Mrzí tě krk?

ŠAVLIČKA: To bych nevěděl. Ale mně musel zrovna rarášek tenhle kabát nastrčit.

SEVERIN: Svrbí tě kůže?

ŠAVLIČKA: Také bych nevěděl. Mně se zdávalo někdy o jenerálovi; ale můj kabát je zrovna očarovaný; nejsem v stavu z něho se vyloupnout, a budu-li ho tuze dlouho nosit, nebude z jenerála nic.

SEVERIN: Děkuj Bohu, že máš tenhle kabát na těle, – a nech myšlének, co lítají vysoko. Kdo chodí rád po oblacích, dostane snadno závrat; ty ale můžeš pevně na zemi stát.

ŠAVLIČKA: Pěkně děkuju; když stojí člověk tuze dlouho, tedy ho tlačí střevíc.

SEVERIN: I ty vrtohlavče! Myslíš ty, že netlačí někdy střevíc toho, kdo jde kupředu? Ty máš starosti jen o svou kůži –

ŠAVLIČKA: Prosím – o žaludek taky!

SEVERIN: Ale kdo stojí napřed, musí mít starost o všechny zadnější. Vidíš, to je mně můj stav desetkrát milejší. Já jsem pánem bez starosti. A není-li také jednou co na zub, padne druhý den tím větší porce. Já jsem vlastně voják – já nesu oudy a krev na oběť! Hejsa do masa! Pif, paf, už to padá! Kdybys nebyl zakrnělý, cítil bys to se mnou! A jaké to bude gaudium, až se jedenkráte domů vrátím. Moje děvče arci zatím trochu přezraje – apropos – máš ty také ňákou milou?

ŠAVLIČKA: Ani pírko!

SEVERIN: A také jsi žádnou neměl?

ŠAVLIČKA: To už nevím; já mám trochu děravou paměť.

SEVERIN: Ó, pak jsi bídné stvoření – pak musíš arci pořád bručet. Komu si láska do srdce nesedne, ten rejpá pořád do života, pořád je nespokojen; ale láska dodává sílu k věcem nejtěžším. Když člověk miluje, to dostane brejle zrovna z boží fabriky – a tu se mu okáže svět v docela jiném světle. Vlast je pak jeho věčně kvetoucí ráj – a dívka andělem, kterýž jej z něho jen tenkráte vyhání, když se k jeho branám škůdce přiblíží. Pak to zní: Sbohem, vlasti! Sbohem, dívko! Pro vás, drahé, uchopím se zbraně, anděl boží bude při mé straně!

Píseň

S Bohem buď, ó, děvo sladká,
bije doba loučení;
meč je tasen ku krvavé půtce,
aby klesnul zhoubný škůdce,
vlasti vzešlo spasení!
Hle, již prapor větrem vlaje,
pod ním šumí český zpěv;
hudba rekům pochod hraje,
aby pro své rodné kraje
proudem lili vroucí krev!

Vlast volá – neplač, milenko,
ochranou mi láska tvá;
anděl Páně bude u mne státi,
až se počne o smrt hráti,
on mě tobě zachová.
Mám-li ale v boji klesnout,
v paměti mě uchováš;
bylo pro vlast bojováno,
mužně krve proléváno,
ty pro ni též plápoláš!

(Odejde.)

ŠAVLIČKA: To je všecko hezká věc – a já bych dovedl také milovat a bejt hrdinou; jen kdybych nebyl tak nešťastný. Já držel už arci jednou štěstí za pačesy, ale to jsem neměl ještě filipa. Nynčko bych měl mít několik pytlů blanického ovsa! Ale jak ho dostat? To bych musel zrovna – upláchnout, a to je věc hrozně lechtivá. (Sáhne si na krk.) U vojanského stavu mají divné paragrafy – a nerozumějí žertu. (Vytáhne mezitím plátěný vak ze stanu a sedne si na zemi.) Pojď sem raději ty, kamaráde, budeme ještě jednou snídat. (Vyndá z vaku suchar a začne jíst; najednou se chytne za ústa.) Eh – to aby měl člověk zuby jako veverka! Zpropadený dalamánek! Musím si ho u markytánky trochu namočit! (Vstane.)

Výstup třetí

KRISTINA (jako markytánka) přišla mezitím z tábora kupředu. Předešlý.

ŠAVLIČKA: A vida, vida! Tu máme novou markytánku! – A jak figura okazuje, zdá se to být čistá Markyta. Dobrého zdraví, outočiště žíznivých!

KRISTINA: Dobrého zdraví, statečný hrdino!

ŠAVLIČKA (stranou): Ať mě koza trkne – to je podobnost! Tu osobu měl bych znát.

KRISTINA: Nu, líbí se něco, rekovný ochranče vlasti? Něco k rozpálení ducha?

ŠAVLIČKA: Dejte sem náprstek něčeho hořkého – abych si napravil chuť.

KRISTINA: Leží vám snad nějaký husar v žaludku? (Nalívá mu.)

ŠAVLIČKA: Ah, mne tlačí celá armáda! (Pije.)

KRISTINA: To musí bejt horší nežli můra!

ŠAVLIČKA: Ještě jednu. Přichází na vás taky?

KRISTINA: Kdo?

ŠAVLIČKA: Ňáká můra?

KRISTINA: To bych si nemohla stěžovat. (Nalije mu.)

ŠAVLIČKA: Škoda, já myslil, že jste zkušená osoba. Na vaše zdraví, paní – či snad ještě panno markytánko?

KRISTINA: Až posavad se žádný nade mnou neslitoval.

ŠAVLIČKA: Žádný? Toť jste musela bejt zrovna mezi slepýma! Ještě jednu! Všeho dobrého do třetice! – Odkupak jste, roztomilá nalejvačko?

KRISTINA: Z berounského kraje.

ŠAVLIČKA: Tedy Češka, – co by ráda brala? I šlaku, toť jsme tedy krajané; já jsem taky Čech. To mi musíte zavdat, krajanko!

KRISTINA: Děkuju! Stálého zdraví! (Pije.)

ŠAVLIČKA: Nápodobně, český granáte! (Vyleje ostatek na suchar.)

KRISTINA: Já si to hned myslila, že jste Čech, – protože máte podobnost s jistým člověkem, – když si na toho blázna vzpomenu, – musím se dát po každé do smíchu!

ŠAVLIČKA: Ale ne snad proto, že byl Čech? To bych vám s dovolením jednu – (Rozpřáhne se.)

KRISTINA: I co vám napadá! To byla jeho jediná ctnost!

ŠAVLIČKA: Tedy to byl snad ňáký anděl v pantalonách, že je vám do smíchu, když si na něj vzpomenete?

KRISTINA: Anděl – ale z roští! Mladý hejřílek byl, darmochleb – hrál si na pána, ačkoli mu jen hrábě a vidle do ruky patřily; ale také dohrál – hahaha!

ŠAVLIČKA (stranou): Má to padat na mne? To by musela bejt zrovna nějaká čarodějnice, aby to věděla. – Ale dovolte, panno markytánko, – to není hezky, že se nešťastnému posmíváte, – to je znamení tvrdého srdce.

KRISTINA: Oh, já mám tuze měkké srdce.

ŠAVLIČKA (přítulně): Že máte? Tuze měkké? Mohlo by se do něho něco vtisknout?

KRISTINA: Až se najde člověk, který se mi zalíbí – arci musí bejt mého stavu, nic vyššího –

ŠAVLIČKA: Takhle mé positury – co?

KRISTINA: – tedy se nebudu dlouho rozmejšlet a pustím ho do svého srdce.

ŠAVLIČKA: Já vím o jednom – ten by se vám právě do srdce vešel. Musí bejt voják, není-li pravda?

KRISTINA: Statečný hrdina.

ŠAVLIČKA: Já vím o jednom statečném obranci vlasti – to je kubík – a k tomu Čech!

KRISTINA: Čech musí být, to se rozumí. Ale musí umět také polku tancovat.

ŠAVLIČKA (stranou): Já bych tancoval radš pořád „Utíkej, Káčo!“ – (Hlasitě.) Polku? Ó, já jsem polku vynašel – a byl bych tedy člověk zrovna podle vašeho gusta.

KRISTINA: To si musím ještě rozvážit.

Dueto.

KRISTINA:

Můj hoch musí být udatný
hajič drahé vlasti.

ŠAVLIČKA:

To si mne vem; já z nepřátel
nasekám ti masti.

KRISTINA:

A v srdci musí živit lásku
pro svůj rod a plémě.

ŠAVLIČKA:

To chceš-li, budu mít rád holky
z celé české země.

KRISTINA:

A právo lidské musí ctívat,
kde ho v tísni zhledne.

ŠAVLIČKA:

To já se ani mouchy netknu,
když mi na nos sedne.

KRISTINA:

I když je vítěz, nesmí řádit
jako líté zvíře.

ŠAVLIČKA:

Ach, já bych raděj pořád ležel
jako sysel v díře.

OBA:

Takového reka hodná Češka
vyvolí si ráda;
nemusí mít strachy, že ji v lásce
zradně podvede!
Lalalalala!

KRISTINA:

Svou ruku tobě dám,
an tě co Čecha znám;
jsi také statný rek,
věrné vlastence vděk.

ŠAVLIČKA:

Svou ruku tobě dám,
an tě co Češku znám;
jsem věru statný rek,
věrné milence vděk.

OBA:

Lalalalala!

ŠAVLIČKA:

My půjdem rádi,
kde bitva řádí,
a kdybych váznul,
dáš mi kuráž!

KRISTINA:

Ach, to by byla hrůza,
kdyby tebe kulka trefila
a ty bys pad!

ŠAVLIČKA:

Ne, ne, ne, to se nesmí státi,
to mi není vhod,
to prásknu radš do bot!

KRISTINA:

Svou ruku tobě dám,
an tě co reka znám,
hleď se jen zachovat,
věrně mě milovat.

ŠAVLIČKA:

Svou ruku tobě dám,
život svůj zachovám,
budu tě milovat
a polku tancovat.

OBA:

Lalalalala!

(Odtancují.)

Výstup čtvrtý

SEVERIN s třemi VOJÁKY vedou BONIFÁCE, chudě oděného, a EFROZINU, kteráž má kytaru na rameně viset.

SEVERIN: Jen sem kupředu! Vy jste podezřelí až do kostí.

BONIFÁC: Pro živé rány, já jsem poctivý občan – člověk na cestách –

SEVERIN: Mlčte! Vy jste špehouni!

BONIFÁC: Nejsme! Já jsem našinec – anebo lépe: tělem i duší jsem vašinec – a tohle je má krev – holka nevinná!

SEVERIN: Proč jste tedy utíkali, když na vás přední stráže křičely?

BONIFÁC: My je neslyšeli. Já rozjímal právě, proč asi milion dříve vyletí, nežli přiletí, – a moje Efrozinka skládala novou písničku podle melodie „Ó Velvary, ó Velvary“ –

SEVERIN: Hloupé vejmluvy!

BONIFÁC: Ale vzácný pane vlasti obranče, – jen si nechte povědít! Jáť jsem býval vždycky s vašimi pány špeciál – (důvěrně) já jsem byl vždycky pro starý pořádek.

SEVERIN: Jak to myslíte?

BONIFÁC: Ať se propadnu, když si nepřeju, aby se bylo ničím nehnulo, – a kde se čím hnulo, aby se to zase na staré místo pošouplo. Rozumíte?

SEVERIN: Tisíc kulí a granátů! A to se opovažujete říkat poctivému vojáku? Člověče, je to z posměchu, z hlouposti nebo z ničemnictví? Myslíte, že drží voják na královské slovo méně nežli vy? My právě proto v boji krvácíme, aby to jeho slovo do života vešlo – aby se krásná myšlénka vtělila. I my jsme z toho masa, z té krve jako vy – i náš duch hoří po tom světle jako váš, a já bych si dal tuhle svou pravici až po rameno useknout anebo bych prosil Boha, aby mi ji svým bleskem roztřepil, kdybych věděl, že ji zdvihám v boji pro něco jiného – v boji proti královskému slibu.

EFROZINA: Bravo, boží bojovníku!

SEVERIN: Já mám deset chutí pověsit vás na některou borovici, aby vám ty staropořádkové myšlénky vyvětraly.

V dálí je slyšet bubnování.

BONIFÁC (padne na kolena): Milosrdenství – já toho nechám bejt! Já budu ridi-rodi-radikálním!

Výstup pátý

KRISTINA. Předešlí.

KRISTINA: Co se to děje? Celý tábor je vzbouřený! – Ah, co vidím? Slečna Efrozina?

EFROZINA: Ty jsi tady?

BONIFÁC (přišoupne se na kolenou): Jemnostpaní markytánko, přimluvte se –

KRISTINA: Jak přicházíte do tohoto obleku?

EFROZINA: Během lidských osudů – jako prodlužení milionáři! Naděje nám sklaply – bohaté svatby se nepodařily – tatínkova nevěsta zbláznila se do Vilibalda – jestli se na něj pamatuješ –

BONIFÁC: To jí ani na onom světě neodpustím!

EFROZINA: My jsme museli všecko opustit a nechat věřitelům. Štěstí, že umím trochu na kytaru břinkat, tak se chceme až k přátelům doklepat.

KRISTINA: Není možná!

EFROZINA: Proč by nebylo? Já jsem přitom jako ryba ve vodě. Ale tomuhle statečnému vojínovi zdá se, že –

SEVERIN: K čemu ty dlouhé orace? Vy jste podezřelí – jste chyceni – jste vyzvědači –

Výstup šestý

ŠAVLIČKA přiběhne. Předešlí.

ŠAVLIČKA: A to je hrůza! Potopa světa! Nepřítel se valí!

SEVERIN: No, no, babo! Tak zle není!

ŠAVLIČKA: Byli prej zde špehouni!

SEVERIN: Ha, zlořečeně! Honem tedy na místo a ku zbrani! Tobě zde nechám dva arestanty – jsou špehouni – ať je dobře hlídáš – já to jdu ohlásit komandantovi – za hodinu budou se houpat.

BONIFÁC: Spasiteli! – Smilujte se nade mnou! Já si dám poslední památku všeho copu vypálit – jenom žádnou houpačku!

ŠAVLIČKA: Ale kryndypány! Toť je slečna Efrozina a pan Bonifác –?

BONIFÁC: Ach arci, můj nejsladší pane kadete, – přimluvte se u pana polního maršálka!

ŠAVLIČKA: Ale copak se mi to něco zdá? – Nebo je to pravda? Slečna chodí s citerou po světě?

SEVERIN: Drž hubu – a vy honem do díry! (Okáže EFROZINĚ a BONIFÁCOVI na stan – potom k druhému VOJÁKU.) Ty zůstaneš tady, – a kdyby chtěl některý z arestantů upláchnout, – tedy po něm palte, až se z něho zapráší. (K ostatním VOJÁKŮM.) Vy pojďte se mnou! (Odejdou.)

EFROZINA a BONIFÁC vešli do stanu.

ŠAVLIČKA (vzal ručnici a postaví se k stanu): Zlořečené plahočení!

V táboře panuje hnutí – kratochvíle přestala, VOJSKO sem tam běhá i sestavuje se a opět rozptyluje.

KRISTINA (šla mezitím k druhým MARKYTÁNKÁM, umluví se s nimi a vrátí se k ŠAVLIČKOVI): Inu, na vojně jinák není. Ráno radost, večír žalost – (k druhému VOJÁKOVI) je-li pravda, příteli?

VOJÁK: Hm!

KRISTINA: Ale pravý voják si z toho nic nedělá. Ten si pomyslí: Co nemáš dnes, to máš zejtra. – Je-li pravda?

VOJÁK: Hm!

KRISTINA: A potom je lecjakých prostředků, – (nalívá) kterými se mysl obveselí.

ŠAVLIČKA: Odstup, satanáši!

KRISTINA: I vždyť to žádný nevidí! – A v poli se musí oko přimhouřit, jen když je něco v žaludku. Je-li pravda?

VOJÁK: Hm!

KRISTINA: Nelíbí se? Mám tu zbytek, – a jestli vám ptáčky vylítaly, napíšu to do komína.

VOJÁK: Hm! (Vezme a honem pije.)

ŠAVLIČKA: Máte-li v komíně ještě místa, – mohla byste mě tam taky zapsat.

KRISTINA: I s radostí! Pro takové obrance vlasti všecko! (Nalívá.) Píte! – Pro vás tady také ještě něco zbyde.

VOJÁK: Hm!

KRISTINA (hledí za scénu): Ha!

ŠAVLIČKA: Co je?

KRISTINA: Koukněte, koukněte! Co se to stalo našemu plukovníkovi?

ŠAVLIČKA a VOJÁK: Kde? Kde? (Oba se postaví vedle ní.)

KRISTINA: Tamhle na tom splašeném koni! Vidíte? (Pozadu kejvá rukou na EFROZINU, kteráž nato pozorně s otcem ze stanu vyleze a k MARKYTÁNKÁM uklouzne. MARKYTÁNKY na ně čekají, hodí na EFROZINU velký šátek, na BONIFÁCE vojenský plášť – a rychle s nimi zajdou.) Teď se okolo něho sbíhají – ha, kůň se staví na zadní nohy! On sletí! (Uklouzne.)

ŠAVLIČKA (vystupuje pořád na prsty): Já nic nevidím! Ani plukovníka – ani valacha! Vidíš ty něco?

VOJÁK: Hm!

ŠAVLIČKA: Kdepak je to? (Ohlídne se.) No? Kdepak jsi? (Otáčí se a nahlídne do stanu.) I hrome, co je to? Prázdná klec? Ptáci vyletěli. Tys je pustil!

VOJÁK: Hm! (Chytne ho za prsa.) Ty!

ŠAVLIČKA: Dej pokoj! Nestrkej!

Sem a tam bubnování – VOJSKO se sbíhá na svá místa.

Výstup sedmý

SEVERIN s několika VOJÁKY. Předešlí.

SEVERIN: Jistá věc, že se děla zrada, – a když přijdou tyhle dva do vejslechu, jistě se něčeho domakáme. Co je to? Kde jsou arestanti?

VOJÁK: Tu je!

ŠAVLIČKA (na VOJÁKA): Ten je to mezi námi! – Ah, on mi vytřese duši!

VOJÁK: On je pustil!

SEVERIN: I aby do vás deset tisíc láter –

ŠAVLIČKA (křičí): Markytánka!

SEVERIN: Milion kůlí a granátů! Odveďte je k profousovi! (VOJÁCI je obstoupí.)

ŠAVLIČKA: Ó, já mizera! Ó, ženská falešnosti!

Vtom padne opodál několik ran.

SEVERIN: Ha, přední stráže jsou přepadeny! Honem, hoši, na pomoc – a vy napravte svoji vinu! (Žene se v tu stranu.)

Boj a hlomoz. Přepadnutí tábora od vojska nepřátelského. KRISTINA dávala hned po svém uklouznutí pozor, co se děje, hledí pak za ŠAVLIČKOU. Ten se vrací s obvázanou hlavou, veden od jiného VOJÁKA. KRISTINA s ním pečlivě se obírá; SEVERIN stojí vedle něho. – NEPŘÁTELÉ se zaženou a někteří zajmou – přátelští VOJÁCI stojí vítězně. Veliké skupení.

Opona spadne.

ODDĚLENÍ ČTVRTÉ
Vidění třetí

Před fabrikou. Po levé straně hokynářský krám.

Výstup první

BONIFÁC sedí u krámu a čte noviny.

BONIFÁC: A to je ženiální článek! „Vítězství lidovlády a vyhození chudoby“ – mistrovská práce. Já bejval přece jen slepý krtek! Na takové věci jsem jindy ani nekouk. To jsem četl jen, jak stojí papíry – co dělá kurs a ažio; ale když se udělá ze Šavla Pavel, to pozná, co je pokrok, osvícení a svoboda.

Výstup druhý

LOKET z fabriky. Předešlý.

BONIFÁC: I dobré jitro – služebníček!

LOKET: Servus.

BONIFÁC: Máte něco nového?

LOKET: Nemáte dost na staré bídě? Potřebujete o ní vědět ještě něco nového?

BONIFÁC: Právě že bylo to staré bídné, musíme se shánět po novém.

LOKET: Prodávejte radš homolky – to vám vynese víc nežli noviny.

BONIFÁC: Hehe – tak jsem také mluvil, dokud jsem byl slepotou poražen; ale co přišlo ke mně osvícení v podobě ohnivého jazyka –

LOKET: To měl k vám radš nějaký uzený jazyk přijít; měl byste alespoň posvícení – to je lepší nežli osvícení.

Výstup třetí

EFROZINA s košíkem na ruce. Předešlí.

EFROZINA: Ah, služebnice, pane fabrikante! Dáte mi nějaký počínek?

LOKET: Myslíte, že mám peníze na dračku?

EFROZINA: No, drát se o ně nebudu; ale mám tu pěkné merunky – něco pro paničku; udělejte jí radost.

LOKET: Ať jí brambory – to má dost radosti. Já mám sotva na černý knedlík.

EFROZINA: A copak mají říkat chudí lidé, když vy tak naříkáte?

LOKET: Já jsem mezi chudými nejchudší, mezi mizernými nejmizernější, já nevím, kde mi hlava sedí, – tolik krků volá na mne: Dej sem, dej! – tolik rukou sahá mi do kapes: Dej sem, dej! – tolik nohou mi – já si strhnu hlavu! (Odejde.)

BONIFÁC: Nešťastný fabrikant!

EFROZINA: Blázen je! Má hezké jmění, živnost mu květe, a dělá, jako by musel suché kůrky okusovat.

BONIFÁC: Celé jeho neštěstí je, že nečte noviny – žádnou kroniku. Kdyby věděl, co je demokracie –

EFROZINA: Neprodal by ani o loket více kartounu! Ale měl by cejtit, že má roztomilou ženušku, která ho miluje; pak by zpíval jináč.

BONIFÁC: No, jenom ho nech! Však on také ještě jako fabrikantský morous nedodělal. Oni měli jiní lidé také ledaco – hehe – a prodávají teď bandury; ale arci měli přitom dceru, kteráž pozapomněla, že měla otce blázna, a s velikým sebezapřením –

EFROZINA: Pomalu, papínku, s tím dlouhým přadenem, abyste se nezaplet! Pro pravou demokratku je to jedno, jestli hokynaří – nebo v lesknavém saloně visity přijímá.

Výstup čtvrtý

SEVERIN (jako tiskař). Předešlí.

SEVERIN (z fabriky): Dobrého zdraví, panno Efrozino! Dejte mi něco pro hryzení.

EFROZINA: To jest: abyste dostal hryzení?

SEVERIN: Ah, to se potřebuju jenom na našeho držgrešličku podívat – to mě může kolika hned přetrhnout. Ale já si chci hryzení zahnat. Dejte mi jen mou denní medicinu. (Vyndá láhvičku.)

EFROZINA mu nalívá z velké láhve.

Výstup pátý

LOKET rychle se vrací. Předešlí.

LOKET (se svazkem klíčů v ruce): Pořád mi hučí něco v uších, že jsem dvanáctým klíčem dobře nezavřel, – na jedenácti zámkách jsem jistě dvakrát zatočil – to by byla hrůza, kdyby se mi na tu trochu těžce uloženého ovsa někdo dostal.

SEVERIN: Ah, náš patron už někde slídil! – Vinšuju stálé zdraví, jemnostpane!

LOKET (jenž odcházel, rychle se vrátí): Co je? – Ah, servus! – Ten člověk je jako můj stín! Kam se vrtnu, všude se mi naskytne.

SEVERIN: Už tak časně po řízení? Dnes sluníčko hřeje. (Podává mu láhvičku.) Nelíbí se trochu? Pravý boží dar – samožitná! V letě chladí, v zimě hřeje. Panna Efrozina na to drží.

LOKET: Kdybys ty držel raději formu v ruce – a pracoval – a vydělával!

SEVERIN: Pro kohopak? Pro jemnostpána vydělávám dost – a pro sebe víc nepotřebuju; a kdybych potřeboval, tedy se přihlásím.

LOKET: Arci, a milostpán bude takový osel – a dá ti.

SEVERIN: Ano, milostpán bude takový osel – a dá mi!

LOKET: Baštony! Sebrat tě dá!

SEVERIN: To nesmíte – sice uděláme kraval.

LOKET: I ty zlořeče… (Stranou.) Jen kdybych mohl toho chlapa z díla dostat! Ale já se ho zrovna bojím – on má jazyk jako meč… a mimo to ještě něco při sobě – já si strhnu hlavu! (Odejde.)

EFROZINA: Dnes není pán tuze dobrého rozmaru. (Odejde do domu.)

BONIFÁC: Proč nečte noviny!

SEVERIN: On je šťovíkového rozmaru, octem politý a pepřem posypaný. Blázen je – dřič sebe a lidu. Má peněz jako želez – moh by mít živobytí jako v ráji – moh by jiným přilepšovat; zatím je živ jako hladový poustevník a utrh by jinému sousto od huby. Patří také k těm zakrnělým duším, co se do života nehodějí – a kterým bych někdy se vší chutí vypráskal.

Píseň

Mnohý vede za dne bědování:
„Živnost hyne, nic tu k vydělání,
ažio platit, peněz ani vidět,
za ty hadry musíme se stydět,
sotva že je krejcar do handle!“
Večer ale nato domů běží,
kouká se, kde jeho kasa leží,
zavře se a hrabe z plných sáčků
na tisíce pěkných stříbrňáčků;
pak je pošle za hranice dál –
toho bych vzal hnedle na paškál.

Jistý pán chce na sněmu se blejskat,
jezdí, hledí voliče si zejskat,
slibuje, že pro ně dá svou duši,
daně zmenší, robotu že zruší,
až i místo v sněmu vyběhá.
Nato zrovna do centrum si lehne,
celý čas se na sedadle nehne,
a když jednou zvysoka si houkne,
tu jen očkem ministr naň koukne,
a on zas pak hubu drží dál –
toho bych vzal hnedle na paškál.

Vlastenec se ani neuchází,
a přec nato do sněmovny vchází,
národ ho už zná a chutě volí,
protože má na jazyku soli,
v mozkovici jasnou fakuli.
Ale když pak v sněmu pravdu řekne,
tu se mnohý scvrklý panák lekne,
že prej je to hrůza, tak se rouhat,
staré právo po kališti plouhat,
že by si radš starou vládu přál –
toho bych vzal hnedle na paškál.

Každý národ užívej svá práva,
Čechu, Němci prospěch buď i sláva,
jako bratří z jedné milé matky
užívejte v míru světa statky –
toto heslo věčně velebím.
Přijde-li však tajný poštíváček,
bratrskému svazku škůdný ptáček,
Čecha škádlit, Němce popichovat,
k pobouření myslí bajky kovat,
aby on jen při tom v zisku stál –
toho vezmu hnedle na paškál.

(Odejde do fabriky.)

BONIFÁC: Chytrý člověk! Z toho může bejt ještě velké zvíře – jen co začne číst noviny.

Výstup šestý

KRISTINA v sprostých šatech. Předešlý.

KRISTINA (z fabriky): Ne a ne! To nebudu dýl snášet! Já jsem takový blázen, že mu strčím všecko do hrdla, – na mých penězích leželo požehnání – a teď bych se měla dřít, tahat a postit? Vypadá takhle fabrikantka? Co je mi to platné, že máme peníze, když si nemůžu ani čistý čepec koupit?

Výstup sedmý

EFROZINA. Předešlí.

EFROZINA: Ah, dobré jitro, milostpaní Kristinko!

KRISTINA: Ah, dejte mi pokoj, milá slečno! To je krásná milostpaní! Princezka Popelka, co vymetá saze. To si nechám líbit.

EFROZINA: Však je pravda! Já nevím, co ten váš nejmilejší myslí.

BONIFÁC (přiblíží se zatím ku KRISTINĚ): Já na jeho místě dal bych vás do hedbáví – do bavlnky!

EFROZINA (hrozí mu): Papínku!

BONIFÁC: A četli bychom spolu noviny –

EFROZINA: Ale papínku! – Vidíte, zlatá Kristino! To je to silné mužské plemeno! Kde šustí zástěrka, tam utichne politika.

KRISTINA: Přejte mu ten rozmar bývalých časů. Já bych dala za něj půl života.

EFROZINA: Ale co se ten pan manžel tak najednou do těch peněz zamiloval? Ať si na ně nezakládá! O sobě nemluvím; ale podívejte se na mého papínka! To je bývalý půlmilionář, a jakživ nebyl tak spokojený jako teď, co má na krámě za půl tolaru bandurů.

KRISTINA: I ba – já bych to všecko provinšovala!

Výstup osmý

LOKET. Předešlí.

LOKET: Co je to? Proč nejsi v kuchyni?

BONIFÁC (pro sebe): Vláda bručí!

KRISTINA: Protože je v prázdných hrnkách těžko vařit.

BONIFÁC (pro sebe): Dobře tak od finančního ministra.

LOKET: Proč tedy nešiješ? – Nespravuješ punčochu?

KRISTINA: Tebe je hrozně těžko spravit.

LOKET: Mne? Co to znamená?

EFROZINA: Že má paní Kristina se svým manželem hrozně velké radosti.

BONIFÁC: Aha, demokratická levice se hejbá.

LOKET: Panno Efrozino!

BONIFÁC: Vláda hrozí.

EFROZINA: Já vím, že se tak jmenuju. Jednou jste mi říkal také slečno.

BONIFÁC: Levice se nebojí.

LOKET: Jdi domů.

KRISTINA: Ty mi nemáš co předpisovat! Já vím, kde mám bejt a co dělat.

BONIFÁC: Pravice se staví na paty.

LOKET: I ty rebelantská osobo! Víš-li pak, kdo jsem já, a kdo jsi ty?

KRISTINA (opře si boky): No –? A kdopak jsi – ty velký, vysoce urozený pane? Kdopak jsi, ty nafouknutý kamrtucháři? Ty jsi bejvalý sprostý čeledín, který chtěl hrát na pána a hrál, až mu došly trumfy! Ale já jsem dcera ze statku – odešla jsem z lásky z domu, toulala se světem – nedala se poznat – snášela jsem, šetřila jsem – (s plačky) a to všecko pro nevděčníka – (zotavuje se) ale – teď mám toho dost – teď nebudu už – (dupne si) saframente! – copak jsem žena nebo otrok?

BONIFÁC: Bravo! Pravice se drží!

LOKET: Spaste duši – moje žena blázní!

KRISTINA: Blázní? Slyšeli jste to? S bláznem ale není žádné pořízení, moudrý s ním nezůstává – i dobře! Já si svážu, co mi patří, a půjdu. Zde bych se usoužila – ale já nebudu takový blázen, abych se kvůli bohatému skrbci tak časně do hrobu položila. Hospodař ty si tedy sám, hlídej svou mamonu a seď na ní, až duši vypustíš, – ty nalomená grešle – ty zrezovatělý trojníku! (Odejde.)

LOKET: Ne – to aby člověk zrovna do vody skočil! Může-li bejt mizernějšího stvoření na světě! Nic se mi nedaří! Všecko je proti mně! Ale dobře – ať si jde ta hejřilka – neubyde. Ale – ha! Kdyby mě okradla?! (Chce do domu.)

Výstup devátý

SEVERIN napilý, za ním více DĚLNÍKŮ, později nastaví se kolem i rozličného LIDU. Předešlí.

SEVERIN: Nic se nebojte – jen se mě držte – a uvidíte, co se stane.

LOKET: Co je to? Co to znamená?

SEVERIN: Mlčte – my vás už dost dlouho posloucháme – nynčko musíte také jednou vy nás poslechnout.

LOKET: Já – vás?

SEVERIN: No, k čemupak byste měl ty dlouhé uši? Mlčte – nebrumlejte – já to nemůžu vystát. Jste-li nespokojen, – tedy si to myslete, – ale držte hubu.

EFROZINA (k LOKTOVI): Nedrážděte ho! Vždyť vidíte, že se mu vrazilo něco do hlavy.

SEVERIN: A to je mínění nás všech – in kumpani – jak nás vidíte.

EFROZINA: Papínku, sklízejte krám! To bude politická demonstrace!

BONIFÁC: To musím být ale při tom! (Odnesou krám do domu.)

LOKET: Ale u všech všudy, co chcete? Proč nepracujete?

SEVERIN: Proto – protože nechceme! Rozumíte? Protože jsme páni – že si můžeme poroučet!

LOKET: Nepůjdete-li na místě – tedy vás vyženu!

SEVERIN (obrátí se k ostatním): On prej – on prej nás vyžene! On! Smějte se mu, hoši! (Smekne před LOKTEM.) S kýmpak mám tu čest? Pán Bůh stvořil jenom jednoho Adama – nepleťte se mi do řeči – a vylil nádobu své milosti na všechny jeho děti, aby se vespolek milovaly – a po smrti do nebeského království – ale nepleťte se mi do řeči!

BONIFÁC (se zatím vrátil): Roztomilý človíček! Zkažený orátor!

LOKET chce domů.

SEVERIN (ho zadrží): Stůj, vražedníku a lupiči! Tvoje hodinka odbila! Dost dlouho jsi nás odíral.

LOKET: Doskočte pro stráž!

SEVERIN: Ano – běžte pro patrolu! Dáme ho sebrat, až nám zaplatí, co na nás vydřel!

LOKET: Lidé, zbavte mě toho blázna!

SEVERIN: On nám nedá ani tolik vydělat, abychme mohli každý den svoje bolesti v kořalce utopit! (S plačky.) Naše ubohé ženy – naše ubohé děti mají pak s námi samý kříž.

BONIFÁC (utírá si slzy): To je citelná duše!

LOKET: Člověče, nedopaluj mě! Ty nemáš žádnou ženu.

SEVERIN (rozkřikne se): Co je vám do toho? Já můžu ještě ňákou mít – a děti také – nepleťte se mi do řeči! Pán Bůh nestvořil žádné fabrikanty – ani tiskaře, – ale stojí psáno v kapitole u Mojžíše, – že jsme všickni jeho děti – všickni bratří, – dejte mi hubičku!

BONIFÁC (pohnut k DĚLNICI): Dejte mi hubičku!

LOKET: Pohlavek ti dám!

SEVERIN: Tedy nám dejte každému tejdně o pět zlatých víc – a budeme kamarádi.

LOKET: Zavřít vás dám – nebo vás všechny vyženu!

DĚLNÍCI: Oho, jen pomalu!

SEVERIN: I smějte se mu, hoši! To je tak jeho juks – však on nám přidá!

DĚLNÍCI: To musí; my nemůžeme bejt živi.

SEVERIN: To je to! – Já nemůžu bejt živ – a umřít také nemůžu.

LOKET: Abyste věděli – já fabriku zavřu!

BONIFÁC: Ahá, kousek finanční operace!

SEVERIN: Cože, ty rušiteli božího přikázání – hanobiteli nátury? Copak máš tu fabriku pro sebe? Nedal ti ji Všemohoucí pro nás? A ty nám chceš naše jmění – i ty hříšníku – ty vrahu chudých lidí – usoužených vdov a nenarozených dětí – já tě uškrtím!

LOKET: Spaste duši – pomozte!

BONIFÁC: Ahá! Nynčko to začne! Ale kdepak je Efrozina? To je čistá demokratka!

SEVERIN: Dejte sem provaz! Já mu udělám houpačku!

LID: Běžte pro gardu!

JINÍ: I nechte je!

Hluk a živé pohnutí.

Výstup desátý

KRISTINA. Předešlí.

KRISTINA: Co je to za hluk? Lidé, co tropíte? Vzpamatujte se! Pryč od mého manžela! A máte-li co proti němu, předneste to způsobně, jak právo a zákon žádá – ale ne jak slepá vášeň poroučí; a kdyby byl celý svět proti němu, – já budu při něm, abyste poznali, co láska ženy obnáší. Pojď sem, můj manželi, pohledni mi do očí – a vzpomeň si na časy, kde tě polní kvítek více těšíval nežli světská mamona.

Finale – quodlibet
(podle národních písní)

VŠICKNI (vyjímaje KRISTINU a LOKTA):

Mně se, mně se, mně se všecko zdá,
že ho ubohá hrozně ráda má;
mně se, mně se, mně se všecko zdá,
že ho hrozně ráda má.

KRISTINA:

Když jsi k nám chodíval přes ty lesy,
ach ouvej, přes ty lesy;
bejval jsi pacholík veselejší,
ach ouvej, veselejší.
Ale teď jsi celý jináč –
ale teď jsi celý jináč;
a já zde pro tebe vedu jen pláč,
ach ouvej, vedu jen pláč.

SEVERIN a BONIFÁC:

Lepší je ta fabrikantka
nežli její brumbál;
ona má přec lidské srdce,
on je jako rumpál.

LOKET:

Když jsem já k vám chodívával –
lalala!
na okno jsem klepávával –
lala –

SEVERIN a BONIFÁC:

Hej, holka, rovnej boty,
pojedeme do roboty –

DĚLNÍCI:

Hahaha! Hahaha!

KRISTINA:

Copak ty naši dělají,
že ti zazpívat nedají?

LOKET:

Nic nedbám, jen když mám
to tvoje srdéčko,
nic nedbám, jen když mám
ten zlatý květ!

KRISTINA:

Já mám holubičku,
můj zlatej mužíčku,
já mám holubičku, mám.
Přijď ke mně, můj milý,
až se den nachýlí,
já ti holubičku,
můj zlatej mužíčku,
já ti holubičku dám.

SBOR:

Blahoslavený manžel,
který hodnou ženu mívá;
ale zlořečená šelma,
který ji za to nectívá.

SEVERIN (k LOKTOVI):

Hněvej ty se na mne nebo nehněvej,
jen když mě potkáš, pozdravení dej,
hněvej ty se na mne nebo nehněvej,
jen mi pozdravení dej!

BONIFÁC:

Hněvej ty se na mne nebo…

SEVERIN naň bystře koukne, on ztichne.

SBOR:

Už je to uděláno,
už je to hotovo,
pár slovíček,
pár hubiček,
kousek lásky do toho!

LOKET:

Já tu nebudu, věru nebudu,
nadarmo se soužit;
tobě, má milá, ženo rozmilá,
budu radši sloužit.

KRISTINA:

Kdybys byl, mužíčku,
poslouchal matičku,
nebyl bysi nosil
tak těžkou hlavičku.

BONIFÁC:

[: Takhle v Rokycanech :]
upřímně se milujou;
[: takhle v Rokycanech :]
potom pěkně tancujou.

SBOR:

Lalala!

SEVERIN (hledě po KRISTINĚ):

Třebas já byl bez čepice,
já dostanu přece děvče;
třebas já byl bez klobouku,
jen když já mám hezkou holku!

KRISTINA:

Já nechci žádného
nežli muže mého,
já nechci žádného
nežli mého.
On mi bude sypat květy
srdce svého laskavého,
upřímného,
ach, vonné květy srdce svého.

SBOR:

Lalala!

Všickni po páru tancujíce v pozadí se tratí, toliko SEVERIN stojí vpředu s pozdviženou rukou a povztýčenou postavou.

Opona spadne.

ODDĚLENÍ PÁTÉ

U Blaníku.

Výstup první

JIŘÍK spí na seně, jako na počátku usnul; viděti na něm, že má těžké sny. Konečně se probudí.

JIŘÍK: Cože? – Co je to? Kdepak to jsem? – Toť je náš Blaník – to je naše seno – ale já jsem byl přece – já pil šampanské, hrál jsem v karty, potom jsem slyšel bouchat – a chtěli mě oběsit! Či se mi to všecko jenom zdálo? – Měl jsem to nějaké vidění? A já bych přece na to přisahal, že jsem to všecko vpravdě zkusil! Ale pěkně děkuju, abych to měl ještě jednou zkoušet! Ono není všecko zlato, co se blyští. Ha, co mi to napadá! Ty umučený Ježíši! Sny prej přicházejí od Pána Boha – ať jsem nevím jaký – jestli to nebylo něco takového! (Poskakuje radostí.) Ó, děkuju ti, Božíčku, žes mi oči otevřel! Naděl světskou slávu, komu chceš, – já zůstanu při chalupě, kde jsem se narodil. To musím ale hned Kačence povědít, sice bude mít zkažené obžinky. (Odběhne.)

Proměna

Náves. Několik statků z obou stran. Vzadu daleká vyhlídka mezi zahrady.

Výstup druhý

HONZA stojí před statkem Říhovým. VERUNKA přijde z protější strany.

VERUNKA: No, no, jen si nevykoukej oči! Co tam vidíš?

HONZA: Hehe – hádej!

VERUNKA: Ó, však já bych uhodla, já nejsem slepá.

HONZA: To nejsi – hehe!

VERUNKA: Nejsou tady jiné statky, abys na ně koukal?

HONZA: Hehe – ty mi za to nestojej!

VERUNKA: Ó, však já vím, co tě tam píchá.

HONZA: Hehe – tam mě nepíchá nic.

VERUNKA: Nelži!

HONZA: I ne! Ono to píchá tuhle (na srdce) – hehe – odtamtud.

VERUNKA: A to mi povídáš tak do očí?

HONZA: Obrať se – a já ti to řeknu do znaku – hehe! Třeba ti ještě něco přidám.

VERUNKA: Ó, já nešťastná osoba! To jsem si tedy zasloužila, že jsem to s takovým panákem upřímně myslela?

HONZA: Hehe – s jakým panákem?

VERUNKA: Že jsem na ty nejhezčí chlapce nekoukla?

HONZA: Když jsi nemohla – hehe!

VERUNKA: A tobě upřímnou lásku slíbila?

HONZA: Ty děláš, co můžeš, hehe!

VERUNKA: A neslíbil ty jsi mně taky, že si mě vezmeš?

HONZA: Oh – a jak, hehe!

VERUNKA: Že budeme mít za čtyři neděle ohlášky?

HONZA: Hehe – já jsem do všeho jako rarášek. Jedna, dvě – a už je to hotovo. Oh, já jsem sekáč – já, hehe!

VERUNKA: Je-li možná? Pročpak tedy nedržíš své slovo? Proč lezeš přes cizí ploty?

HONZA: Já? Lízt? – Hehe, ani mi nenapadlo!

VERUNKA: Neřek jsi prve, že tě tamhle odtamtud něco píchá? A to je zahrada za plotem; chceš-li kam jít, – jde ke mně ušlapaná cestička. Ale ty ses nedal tři dni už ani vidět!

HONZA: Já nemůžu za svou náturu – hehe! Já tě mám rád, proč ne! Ty jsi slušná osoba – máš dobrou vyřidilku – držíš se jako pijavice, hehe!

VERUNKA: I ty nestydo!

HONZA: Hehe – ale Říhovic Kačena má o dvacet korců víc nežli ty – hehe!

VERUNKA: To je to hlavní – ó, však já tomu rozumím! Ale neraduj se; ještě těch dvacet korců nevoráš, – a kdybysi je voral, tedy ti přeju, aby ti na nich samé bodláčí rostlo, – abys měl co chroustat, – vosle!

HONZA: Hehehe, ty jsi dobrá duše, že se o toho vosla tak staráš.

VERUNKA: Ó, jen se směj – ty obludo! Ještě nemáš vyhráno. Já půjdu ještě na kancelář a budu si stěžovat, budu žalovat – a já znám pana kancelářského! Ten mi udělá dozajista něco k vůli. Uhlídáme, kdo vyhraje, – ty nebo já – ty vyšeptalá makovice! (Zlostně odejde.)

HONZA (mezitím pořád se smál): To je safientská mela – pravé neštěstí, když je člověk tak jako já, že by ho moh do kastle postavit, – to se můžou ty holky o něj přetrhat – hehe! Mně je té Veruny až líto! Ona je takto hodná holka – hehe, – ale dvacet korců je dvacet korců – a maminka mi –

Výstup třetí

KALOUSOVÁ. ŘÍHA. KAČENKA ze statku. Předešlý.

KALOUSOVÁ: Co jsem řekla, že tu bude ještě stát? Ó, já znám mého poslušného synáčka. Jářku, zůstaň venku, když se stydíš, já to zatím navlíknu a přijdu potom ven. No, a tu jsme! Raduj se, Honzíčku! Už je všecko v pořádku.

HONZA: Hehehe!

KALOUSOVÁ (ku KAČENCE): Jen se na mého Honzíčka dobře podívejte! To je jinej chlapec nežli ten váš Jiřík.

KAČENKA: To máte pravdu; ten je docela jinej!

KALOUSOVÁ: To si myslím – to je dítě!

KAČENKA: Každý mluví, jak tomu rozumí.

KALOUSOVÁ: Právě proto, že tomu rozumím, že mám oči, že umím dělat rozdíl.

ŘÍHA: Nu, nu – tak zle není, milá kmotra, – a dílem musím holce přiznat barvu. Ne snad že bych vašeho Johanesa haněl, – ale z Jiříka mohl být řádný zeť – má to v sobě; a je-li člověk pro ženské, to musí holka nejlíp vědět.

HONZA: Hehe!

ŘÍHA: Nu, co se zubíš?

HONZA (popotahuje MATKU za sukni): Maminko, řekněte mu, že jsem já také pro ženské – hehe!

KALOUSOVÁ: I nestarej se!

ŘÍHA: Já také jindy proti Jiříkovi nic nemíval; ale tuhlety poslední časy mi tak zlenošil, tak nějak zvalašil –

KAČENKA: Nemějte starosti, on se zas polepší. On má jen tak nějaké vrtochy – ty se mu zas vykouřejí.

KALOUSOVÁ: Jen tomu věřte – mně budete něco povídat!

HONZA: Hehe!

KALOUSOVÁ: Já znám ty mužské vrtochy.

HONZA: Hehe!

KALOUSOVÁ: Kde se ty jednou uhnízdějí, tam je ani vidlemi nevypícháte!

HONZA: Tak!

KALOUSOVÁ: Dejte pozor! Ten Jiřík je tak pomatený, že bude mít ještě vidění.

HONZA: To je to!

KAČENKA: A třebas měl deset vidění – a byl celej vyjevenej, – do toho žádnému nic není. Mně se líbí i s tím vyjevením, – a když se podívám na vašeho Honzu, to mám také vidění, – až mi jde hlava kolem.

HONZA: Hehehe!

ŘÍHA: No, no, to jsou daremné řeči! Zůstane-li Jiřík lenochem, tedy mu dáš kvinde; takového ženicha nepotřebuju. Nic nemít, a ještě lelky chytat? Pěkně děkuju.

KALOUSOVÁ: To je moudré slovo.

KAČENKA: A já si jiného nevezmu.

ŘÍHA: Ty – nezlob! To víš, já jsem dobrák, – ale poslouchat musíš, a řeknu-li: Ty si vezmeš Honzu, tedy si ho vezmeš.

HONZA: Hehe!

ŘÍHA: Do dneška jsem dal sám u sebe Jiříkovi poslední lhůtu, aby se zjinačil. Do poledne měl bejt doma – to měl mít už posekáno; ale poledne je dávno pryč, a po Jiříkovi ani památky. Budeš tedy držet obžinky bez něho.

KALOUSOVÁ: Chválabohu, že tu máme jiných hochů – řádných hochů – hezkých hochů, – tak pak se otoč, aby tě bylo dobře vidět.

HONZA: Hehe!

KALOUSOVÁ: A náš Honzík je tanečník!

HONZA: Hehe!

KALOUSOVÁ: Ten vás přetrhá!

HONZA: Hehehehe!

Výstup čtvrtý

JIŘÍK přiběhne. Předešlí.

JIŘÍK: Ha, chválabohu – jste to, nebo nejste? Jsem to, nebo nejsem? Byla jsi doma, nebo nebyla? Máš mě ráda, nebo nemáš?

KAČENKA: Ale Jiříku, copak se ti stalo?

ŘÍHA: Vlez ti sršán do ucha?

KALOUSOVÁ: Či hoří někde? Je to manýra?

HONZA: He?

JIŘÍK: Hoří! Srdce mi hoří, hlava mi hoří – já hořím celý!

KALOUSOVÁ: Tedy skoč do studně!

KAČENKA: Co se ti stalo?

JIŘÍK: Moje zlatá Kačenko – já jsem byl vosel – ale nynčko to nahlížím – já byl nespokojen – já myslil, že má každý jiný na zemi ráj – já chtěl čelem do oblak – ale já byl vosel – já jsem měl vidění!

VŠICKNI: Vidění?

HONZA: Hehe! Maminka je truc proroka.

JIŘÍK: Mně se zdálo, že jsem byl v Blaníku – a potom jsem byl ve světě – tebe jsem viděl a neviděl, – ale to vám povím potom; nynčko mi odpusťte, že jsem měl v mozku červa, – já se polepším a zůstanu spokojený při tom, co mi Pán Bůh podle sil mých vykázal.

KALOUSOVÁ: To jest: abyste zůstal řádným čeledínem.

ŘÍHA: Budeš tedy zase pilný, příčinlivý?

JIŘÍK: Na mou duši!

KAČENKA: Počkejte, tatínku, – já se mu podívám do očí. Na mou kuši, ono to tam stojí!

HONZA: Copak – hehe?

JIŘÍK: Ono tam stojí ještě víc: že tě budu na rukou nosit, jestli mi tě tatínek svěří.

KALOUSOVÁ: Kdyby bláznil, kdoví co by se nestalo!

ŘÍHA: I – on neblázní, a kdoví co se stane! Připamatuj mě, holka, na to dnes večír.

KALOUSOVÁ: Co to myslíte, pane kmotře?

ŘÍHA: To se okáže. Tolik vám ale musím, paní kmotra, napřed povědít: okáže-li Jiřík, že je zas takový, jak bejval, tedy může spánembohem po mně hospodařit.

KALOUSOVÁ (zlostně): A – to – to myslíte opravdu?

HONZA: Ó, je – to je hloupost!

ŘÍHA: Opravdu – jak se říká.

KALOUSOVÁ: I vy – vy – (Dá se zlostí do smíchu.)

HONZA začne se řehtat.

KALOUSOVÁ: Drž hubu! Ale jsem jak náleží ráda, že to tak časně propuklo – že vím, kam jsem chtěla své dítě zahodit. Krvavé slze měl byste cedit, že ho vaše holka nedostane, – nebo teď byste se mohl krájet, teď jí ho nedám.

HONZA: Justament ne!

KALOUSOVÁ: Kvůli takovému oškubanci mému hochu košem? I toť aby do toho – pojď, Honzíčku! Pro tebe roste tisíc růžiček.

HONZA: To se ví, hehe! Verunka si může paty uběhat.

KALOUSOVÁ: A také se pro tebe líp hodí.

HONZA: To se ví – hehe!

KALOUSOVÁ: Ty budeš dnes na obžinkách přece ten nejhezčí.

HONZA: Ty holky se potrhají – hehe!

Spolu odejdou.

ŘÍHA: No, bohudíky, ten mráček také přeletěl. Teď ale, Jiříku, pamatuj, co jsi slíbil. Buď pilný, měj Boha před očima, a uvidíš, že budeš šťastný. Já se teď podívám, co naše obžinky dělají. Ty, holka, – nezapomeň na kuchyni, ať se ti nic nepřipálí. (Odejde nazad.)

JIŘÍK: I nech dnes vařit jinou, moje zlatá Kačenko; já ti mám toho tolik co povídat –

KAČENKA: Teď mi povídej jenom jedno!

JIŘÍK: Copak?

KAČENKA: Že nebudeš více takový kakabus – jako dnes dopoledne.

JIŘÍK: Nebudu, nebudu!

KAČENKA: Ale že budeš hodný, přívětivý mužíček!

JIŘÍK: Budu, budu, moje zlatá Kačenko, neboť jsem dostal naučení, že nás láska neopustí, – i kdyby nás celý svět opustil.

KAČENKA: Tak, můj Jiříčku, – teď budeme veselí.

Hudba venkovská zazní. Obžinky. JONÁCI na koních. Vůz s TRUBAČI a DĚVČATY. Nato veliký tanec.

Opona spadne.

Ediční poznámka

Knižní vydání, z něhož jsme převzali text a plně přitom respektovali jeho jazykovou a pravopisnou úpravu Vladimírem Štěpánkem, vychází z kritického vydání z roku 1953 (Dramatické báchorky, Knihovna klasiků, Spisy Josefa Kajetána Tyla, sv. 19, Praha, SNKLHU). V něm je za textový základ zvolena podoba díla z vydání v roce 1849. Zájemce o podrobný popis ediční přípravy odkazujeme na Vydavatelské poznámky v tištěné předloze naší e-knihy, resp. na Poznámky ve zmíněném vydání z roku 1953.

Přes naši snahu zajistit souhlas dědiců literárního historika a kritika Vladimíra Štěpánka (1917–1991) s elektronickým vydáním Tylova dramatu v MKP se nepodařilo držitele práv identifikovat a editorské dílo bylo prohlášeno za osiřelé.

Redakce MKP

Josef Kajetán Tyl
Jiříkovo vidění

Národní báchorka v pěti obrazech

Edice Drama

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 25. 10. 2024

ISBN 978-80-274-4297-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4298-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4299-7 (prc))