Zrcadlo Serafina

Tereza Brdečková

Znění tohoto textu vychází z díla Zrcadlo Serafina tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Limonádový Joe v Praze v roce 2016.

§

Text díla (Tereza Brdečková: Zrcadlo Serafina), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 18. 10. 2024.

Prolog

Toho odpoledne na podzim roku 1648 seděl Jacques Esprinchard u okna a diktoval své vnučce paměti. V Paříži už týdny nebylo co koupit, a dokonce i vznešené domy vyměňovaly cennosti za jídlo. Neúroda, válka, úpadek mravů, obludný zmatek a oslabená královská moc braly trpělivost bohatým i chudým. Lid střílel do oken Louvru prakem, měšťanstvo zbančilo pár daňových výběrčích a vévoda Condé sbíral proti dvoru vojsko. Všichni Esprinchardovi známí s ním souhlasili a chtěli zatočit s regentkou a pletichářským kardinálem. Ale pan Esprinchard byl starý a nevěřil, že boj něco vyřeší. Nevěřil ničemu, a tak se mohl dočkat už jen příjemných překvapení.

Právě se odmlčel, neboť ho zaujal výjev dole na ulici. Dva otrhanci se prali o hlávku zelí, jako kdyby byla ze zlata, kolem projel tryskem jezdec, napíchl zelí na kord a uháněl s ním pryč. Chudáci vztekle kopali do všeho, co bylo kolem.

„A dál, dědečku?“ vyrušil ho hlas, který měl tak rád.

„K čertu se vším,“ hlesl pan Esprinchard. „V Paříži se teď musí člověk bát vyjít před vrata. Vždyť jel jako blázen – to tam nepište. A nechoďte ven sama.“

Františce bylo čtrnáct a pocházela z manželství Esprinchardova zesnulého syna. Skoro ho neznal, život trávil na cestách a mezitím z chlapce vyrostl muž, kterého si záhy vzala smrt. Pana Esprincharda okouzloval půvab, s nímž Františka brala do ruky pero, a těšila ho zvídavost a dychtivost, s níž lapala každé jeho slovo.

„Řekněte mi, teď je mír, nebo válka?“ zeptala se, protože pod oknem zase zazněly výstřely a křik.

„Tohle je fronda, vzpoura proti králi, ale ten o ní sotva ví. Co je to, prosím vás, mír a kdo si ho ještě pamatuje? Každý se tu pere s každým, králi je devět, Louvrem se prohánějí myši a zloději, nikdo nic neumí rozhodnout a nikdo neví, co chce. Kdyby se aspoň prali o něco pořádného.“

„Co by to mělo být?“

„Rozumná budoucnost přece.“

„A jaká budoucnost je podle vás rozumná?“

Jacques Esprinchard se ztratil v neveselých myšlenkách, protože rozumná budoucnost se mu jevila nedosažitelná jako Bůh s ohledem na to, že si ji každý představuje jinak.

„Co mám psát? Nebo budeme zase škrtat?“

Jacques původně soudil, že by se slušelo nadiktovat paměti, ale začínalo být jasné, že před Františkou ani nikým jiným svůj skutečný život vyprávět nechce, raději ho ponechá v jámě zapomnění. Projel tolik míst, tolikrát se bál, tolikrát miloval a tolikrát ho dělila od smrti jen vteřina, že si dnes připadal, jako by prožil několik životů, a nebyl si jist, který z nich by měl vyprávět.

„Avšak nejsem snad především tím, co jsem v životě viděl a slyšel?“ řekl nahlas, sebral se stolu hrst popsaných listů a hodil je do krbu. Františka sebou trhla:

„Psali jsme to celý týden!“

„Má milá, začneme znovu, protože paměť je jako zrcadlo. Neodráží skutečnost, jen naši omezenou mysl. Neříká nám nutně, co se stalo, nýbrž co se nám právě hodí. A když vyprávíme o sobě, klame nás paměť víc než jindy, jelikož o jiných rádi otevřeně pochybujeme, ale o sobě chceme mluvit jen v dobrém.“

„K čemu jsou pak ale vzpomínky?“

„Pro potěšení, pro děti, pro zlost… Někdy se ani nerodí ze skutečnosti, pouze z představ. Nebo se vám nestává, že vidíte něco nepravděpodobného?“

„Myslívám na rodiče a najednou jsou tu se mnou. Nebráním se tomu, snad mi je posílají andělé.“

Pan Esprinchard tiše pokračoval:

„To je tím, že když někoho milujete, nikdy ho nenecháte opravdu odejít. Ale vedle toho k nám v stáří přicházejí nečekané návštěvy z minulosti a my jim nerozumíme. Nevíme, čím jsou ti dávno mrtví lidé důležití. Když budete mít štěstí, dožijete se toho. Má milá, když jsem byl jako vy, ptal jsem se, proč se staří nenudí a dokážou o samotě prosedět celý den. Teď už to vím. Těch tváří, které se mi míhají před očima! Prosté i vznešené, upřímné, s velikými nosy, přitažlivé, usměvavé, pokrytecké i šílené, vyskakují na mne z nicoty uprostřed noci i za bílého dne. Včera například jsem uviděl na ulici povědomou mladou ženu, a teprve po několika krocích jsem si uvědomil, že správně měla být stará jako já.“

Františka ho starostlivě pozorovala:

„Takhle vás neznám. Měli bychom se držet pravdy, jak vždycky říkáte, a ustálených zvyků, abychom čtenáře nespletli.“

„No ovšem, máte pravdu. Nepíšeme přece román!“ Pak začal volně diktovat, zprvu se zámlkami, ale stále plynuleji:

„Já, Jacques Esprinchard, bývalý vyslanec krále Jindřicha Navarrského v Praze a krále Ludvíka Bourbonského ve Stockholmu, jsem prožil válku, kterou nikdo nevyhrál a v níž prý zahynula půlka Evropy. Viděl jsem rub i líc bohatství i vznešenosti. Potkal jsem panovníky, které přílišná moc rozložila jako shnilý pařez. Zažil jsem věci tak podivuhodné a jiné tak strašné, že bych je raději zapomněl. A také chvíle štěstí, ale ty zůstanou mým tajemstvím. Tak tedy pište.“

ČÁST PRVNÍ

I

Roku 1577 prolétla nad naším světem kometa. Podle svědků byla obrovská jako dům a tak jasná, že vytahovala spáče z postelí. Zjevovala se skoro každou noc a bylo ji vidět odevšad – od nás z Evropy, z Číny, obou Indií i Ameriky. Lidé stáli v noci na náměstích, šplhali na kopce a sledovali z pobřeží, jak se její ohon odráží na mořské hladině. Učenci prokazovali, že kometa je obyčejné těleso materiální a éterické a že je to prostý přírodní úkaz, tak jako bouřka nebo západ slunce, ale málokdo jim věřil. Kometa každý večer zalévala zvědavce bledou září, lidí se zmocňovala úzkost a všude se mluvilo o tom, že ohlašuje konec světa. Anebo aspoň velkou změnu, která přinese události, na něž se nikdo neumí připravit…

Velká kometa živila mnoho podvodníků, kteří nabízeli recepty, kde a jak konec světa přežít, a nadchla astronomy. Ale změnila svět? Ten dnešní se jistě nepodobá tomu, který jsem poznal jako chlapec, ale chudák kometa za to sotva může. Ačkoli kdo ví?

Rozmáhal se strach z cizinců a rozkoš z vybíjení a zotročování divochů na nových kontinentech. Panovníkům byly jejich vlastní země těsné, Turci jim připadali nebezpeční, prostí lidé příliš chytří a Židé příliš rozlezlí. Náboženství pak mělo být jen jedno, ale každý měl na mysli právě to své.

Kromě jiného jsem se tehdy v Bayonne narodil já – po otci protestant a po své portugalské matce converso, pokřtěný Žid. Mnozí nám také říkali Marranos, tedy vlastně prasata. Francouzský král v roce mého narození uzavřel s protestanty mír, poté co je skoro všechny nechal zabít, a my se přestěhovali do Paříže, kde matka krátce nato zemřela. Z otce se stal katolík a později jsem se i já bohatě katolicky a bez lásky oženil. Za takových okolností není divu, že otázky víry pro mne vždycky hrály vedlejší roli.

Krátce před mým narozením zemřel v Řezně habsburský císař Maxmilián. Jeho následníkem a pánem středu Evropy se stal nejstarší syn Rudolf, kterému podle otcova rozhodnutí připadla ohromná říše, zatímco mnoha Rudolfovým sourozencům skoro nic, kromě povinnosti nového císaře snášet a poslouchat.

Prvním Rudolfovým úkolem bylo uložit Maxmiliána do hrobu na Pražském hradě, kam podle politických dohod patřil, i když jeho srdci, dokud tlouklo, byla Praha lhostejná.

II

V Benátkách tehdy udeřila morová rána. Ti nejbohatší odjeli a čekali na konec epidemie v letních vilách na Istrii. V dóžecím paláci mezitím zatloukli okna a radní uzavřeli přístav. Opouštět město nebo vycházet z domu po setmění bylo přísně zakázáno. V Benátkách uvízly tisíce cizinců putujících do Svaté země nebo z Orientu či Řecka do vnitrozemí za obchodem; teď čekali v zajetí páchnoucích kanálů na smrt, nebo na vysvobození.

Benátčané si mohli zaplatit nejchytřejší učence světa, ale nad rozumem u nich často převládla chamtivost a pověrčivost. Hodně už zapomněli z arabského vědění, které bývalo ve Středomoří doma. Pevně věřili, že mor se přenáší nakaženým vzduchem, který kýchají myši. A ty, pravila pověst, se rodí ze starých hadrů. Na náměstích proto hořely smrduté ohně, do nichž lidé házeli všechno špinavé, co doma našli. Tu a tam bylo možné zahlédnout lékaře s maskou, holí a dlouhým zobanem plným máty a tymiánu, spěchajícího od domu k domu. Když namaloval na vrata žlutý kříž, znamenalo to, že je za nimi mor. Zřízenci s prkny a kladivy pak všechny živé i mrtvé v domě zatloukli.

Přes všechnu snahu udržet nákazu uvnitř domovních zdí se stávalo, že lidé schvácení nemocí klesli na ulici. Nikdo jim nepomohl, kolemjdoucí rychle spěchali pryč. Po setmění kodrcaly přes můstky vozíky tlačené muži, kteří už mor prodělali. Teď sbírali mrtvé a vozili je lodí na hřbitov.

Na ostrově Murano, tam, kde měli své dílny a svá sídla skláři a výrobci zrcadel, stál na vysokém lešení malíř. Dokončoval znamení nad vraty domu zrcadláře Paduana – letící holubici s vejcem nebo snad oválným zrcadlem nad hlavou. Byl jedním z těch, kteří křižovali Evropu a malovali stropní trámy, zdobili starý nábytek či zakrývali veselými freskami chátrající nebo příliš temné sály. Namalovali, co si kdo poručil, ale občas se stalo, že zákazník, který chtěl třeba přizdobit trámy na stropě nebo zkrášlit stěny svatební ložnice, žádnou představu neměl, snad kromě ceny či oblíbené barvy. Pak museli vzít na pomoc šablonu, obrazotvornost nebo zkušenosti. Na stěnách příbytků od Brugg až po Palermo tak bylo možné kromě běžných girland spatřit i skryté sny a představy neznámých malířů, kteří za práci vzali peníze a jeli dál, aniž se ještě někdy se svým dílem setkali nebo o něm přemýšleli.

Tenhle řemeslník dorazil na Murano na podzim, aby namaloval znamení na několik sklářských hutí. Teď bylo jaro, všude okolo byl mor a on tu pracoval pro každého, kdo jemu a jeho synkovi dal aspoň najíst. Malý Stefano se nebál, mrtvých už viděl spoustu a otec ho ujistil, že jim dvěma se nic nestane. Míchal otci barvu a prstem maloval po kamenech panáčky a vymyšlené květiny. Jinak pozoroval mořskou pěnu, jak na písek vrhá ornamenty roztříštěných mušliček podobající se rámům zrcadel, která vídal uvnitř v domě. Teď do písku vyryla rýhu loďka a z ní vystoupil lékař. Když uviděl Stefana a jeho otce, odložil kápi a ukázal unavenou tvář:

„Patříte k rodině, pane?“ zavolal nahoru na lešení.

Jenže malíř ho neslyšel, protože hučel příboj. Stefano nakreslil v několika tazích na kámen doktora v plášti a požádal ho, aby mu na obrázek nešlapal. Pak mu nabídl, že ho zavede dovnitř.

V přízemí pracovali řemeslníci na několika velkých zrcadlech. Mlčky ukázali doktorovi na schodiště. Stefano proklouzl za ním a pozoroval škvírou ve dveřích, co se děje.

V ložnici se shromáždila celá rodina včetně služebnictva. V posteli ležel bledý mladík, ruce a krk mu pokrývaly otevřené boláky, ale tvář měl čistou. Vypadal jako dívka. Nad ním se skláněla těhotná Chiara Paduano, jeho matka, a líbala ho na čelo. Na svět ho přivedla sotva v patnácti.

„Nesahejte na něj, paní,“ vyrušil ji doktor.

„Je to naše dítě, dotýkáme se ho pořád!“ namítla.

„Odkdy leží?“

„Sotva tři dny, i když slabý byl už dlouho,“ řekl tiše pan Paduano. Byl skoro stejně bledý jako jeho nejstarší syn.

„A to ještě žije? Tedy ustupte,“ řekl doktor. Z kufříku vytáhl vysunovací hůlku, opatrně nadzvedl přikrývku a odhrnul mladíkovi košili. Dech nemocného se vytrácel, ale v jeho tváři byl klid. Doktor prohlížel boláky na rukou, pak odložil hůlku a sundal masku.

„Tohle není mor. Je to rtuť. Pracoval s ní častěji než ostatní?“

Paduano a Chiara se po sobě podívali.

„Všichni s ní přece pracujeme denně. Někteří jsou nemocní, ale nestalo se, že by někdo ulehl tak náhle, jako by ho odnášel vítr. Nestěžoval si, nic ho nebolelo. Ve středu nevstal a včera se objevily vředy.“

„Všeho pomálu. Rtuť léčí i zabíjí.“

Paduanovi byli po generace zrcadláři a jejich prsty, plíce a jazyky se jedovaté rtuti nemohly vyhnout. Každá zrcadlářská rodina měla trochu jiný vzorec na amalgám, který se zapouštěl do horkých skleněných plátů, ale všechny vzorce obsahovaly rtuť. Dokud nepřišla zrcadla do módy a neobchodovalo se s nimi od Láhauru až po Lisabon, nepůsobil jed větší škody. Zatímco Paduanův děd vyrobil za život pár kousků, teď chodila jedna velká zakázka za druhou a zrcadláři trávili v dílnách dny i noci. Konečně si všichni všimli, že muži ze zrcadlářských domů umírají mladí a ženy, které scházely do dílen jen občas, je přežívají o celá desetiletí.

Říkalo se, že rtuť sice zkracuje život, ale člověka může obdařit nevšedními schopnostmi. Pokud je ovšem někdo ze zrcadlářů měl, rozhodně je nespěchal veřejně projevit. Mezi bohatými benátskými řemeslníky panovala soudržnost, když bylo nutné bránit se konkurenci zvenčí, ale dost jich neváhalo udat inkvizici nejbližší příbuzné jako čarodějníky, pokud se pak mohli zmocnit jejich majetku.

Rámy z barvených úlomků křišťálového skla, které vytvářel Paduanův nejstarší syn, byly vyhlášené. Sice mu bylo teprve dvacet, ale jeho práci už znali v Janově, Istanbulu i na Korfu. Když šlo o slávu a závratné příjmy, zapomínali Paduanovi stejně jako ostatní, že se za ně platí. Za náhlou nemocí mohl být vedle otravy olovem z křišťálu i něčí zlý úmysl, ale na ten teď nikdo myslet nechtěl, protože mezi Benátkami a Giudeccou převážely denně loďky desítky mrtvých, přístav byl zavřený a obchody stály všem.

Mladík vydechl naposledy, lehce, jako by odchod ze světa byl něco samozřejmého.

„Opustil nás,“ řekl doktor a položil bezvládnou ruku na přikrývku. „Tak snadno, jako by jen usnul.“

Chiara chvatně nastavila synovi před tvář malé zrcadlo.

„Už nedýchá, paní, je to zbytečné.“

„Sbohem, synáčku,“ řekl Paduano tiše. „Mor by byl lepší, ten přijde a odejde… Kdo bude na řadě příště?“

Doktor si ho změřil od hlavy k patě.

„Ten, kdo se rtuti v tomhle domě dotýká nejdéle. Vy, pane Paduano. Odpusťte. Sám víte, že se někdy stane zázrak, třeba budete mít štěstí. Dostanu dvacet zlatých.“

„Za to, že jste řekl, že můj syn je mrtvý?“

„Že jsem řekl, na co zemřel.“

„Vyhoďte ho,“ obrátil se Paduano k sluhům. „A zavolejte kněze.“

Vzápětí sestupoval doktor ze schodů mnohem rychleji, než původně zamýšlel. Rodina nahoře se ponořila do modliteb. Chiara se chystala zahalit velké zrcadlo, v němž se odrážela postel s mrtvým, ale místo vlastní tváře v něm spatřila syna takového, jaký byl dřív, živého a se zvědavýma očima. Rozhrnul si bílou košili a pod ní nebyly boláky, ale hladká a pevná ženská hruď. Chiara přes zrcadlo rychle přehodila šátek.

Stefano si právě dole v dílně prohlížel svůj obraz znásobený ve dvou zrcadlech postavených proti sobě a viděl v něm snad tisíc chlapečků, jako byl sám. Najednou ucítil vratkou půdu pod nohama a do třeskotu skla zaslechl otcův hlas:

„Stefano!“

Vyběhl ven. Otec sotva stačil seskočit z lešení a vzít ho do náručí, pak se kolem setmělo. Ostrov se rozhoupal a po nebi letěla kometa.

Od toho dne začalo nemocných ubývat. Morová epidemie slábla a počátkem července konečně vyklidila město.

III

V březnu uspořádal mladý český král v Praze otcův pohřeb.

Maxmilián byl po smrti už několik měsíců a o jeho nabalzamovanou mrtvolu se přetahovala široká rodina. Habsburský hrob v pražské katedrále byl vstřícným gestem vůči Čechům a neurčitým příslibem, že se do Prahy přesune dvůr z Vídně; královna matka tím však byla zděšená a trvala na tom, aby aspoň Maxmiliánovo srdce bylo pohřbeno v Madridu, odkud pocházela. Rudolf označil její nápad za šílený a uložení otcova těla do pražské katedrály spojil s první velkou cestou, kterou jako král podnikl.

Pohřební průvod dorazil z Vídně už v únoru a udržet smuteční náladu tak dlouho nebylo možné. Nejdřív se ve městě rozneslo, že na den pohřbu se chystá druhá bartolomějská noc, o to krvavější, oč víc bylo v Praze protestantů. Říkalo se, že většina pohřebních hostů jsou najatí vrazi a spiklenci. Pohled na kometu, která se každou noc objevovala nad řekou, udržoval protestanty všech vyznání v přesvědčení, že se chystá něco strašného.

V jejich domech probíhaly tiché přípravy. Lidé v černém posílali děti z města a vytahovali ze sklepů starodávné zbraně z dob husitských válek. Cepy, řemdihy i kuše se kupily v nevytopených světnicích, tajně se dovážel střelný prach a brousily meče. Za zavřenými okenicemi se celé dny četla bible a celé noci hořely svíčky, držely se stráže. Těch domů, bratrských, luteránských i kalvínských, byla v Praze většina, přesto si dění uvnitř nikdo nevšímal. Král nad zbrojením protestantů mávl rukou, přestože ho špehové varovali.

„Nezaútočí přece první. To by na nás rovnou mohli útočit Židé,“ poznamenal lehkomyslně. Na velkou kometu se chodil sám s oblibou každou noc dívat a nechal si od místních učenců vysvětlovat její původ a dráhu.

Smuteční slavnost se beztak nedala odvolat. Vyslanci z celé Evropy proudili do města týdny předem, obsadili hostince, pronajali všechny byty a vyjedli Prahu rychleji, než řezníci a vinaři stačili objednávat další zásoby. Třebaže se chystal pohřeb, na odbyt šly šperky, krajky, rytiny i koně. Opilci v noci vesele řvali a na majestátu zemřelého Maxmiliána jim nezáleželo. Město se otřásalo přísliby lepších časů, i když ani ty současné nebyly špatné. Král a příští císař nešetřil, na náměstích nechal postavit dlouhé stoly a lavice a lid se mohl těšit na pohřební hostinu.

Brusič drahých kamenů Ottavio Miseroni bydlel s rodinou ve vlašské čtvrti pod Hradem a nemohl si pohřeb už dopředu vynachválit. Musel najmout deset pomocníků, protože ceny v Praze byly pro Francouze a Španěly výhodné a jeho polodrahokamy lákaly nádherným zbarvením. Sám král objednal sadu malachitových pohárků.

Ottaviův otec přišel do Prahy před mnoha lety z Milána, kde bylo víc brusičů než zákazníků. Papež si vzrůstající počet italských rodin v kacířském městě pěstoval, sám jim dal vystavět krásnou kapli, založil italskou školu a konkurence pro řemeslníky přepychu tu byla malá. Místní lidé sice většinou nekupovali šperky a zajímali se aspoň na oko spíš o knihy, ale jak Praha bohatla, s oblibou právě do drahých kamenů ukládali majetek. Měli jen malý smysl pro krásu a pěkný život a Italové jim obojí uměli předvést tak přesvědčivě, že to nakonec nikdo nepovažoval za hřích.

Většina Italů přišla na rozdíl od Miseroniových s holýma rukama. Utekli z ticinských hor před hladem, pracovali na stavbách a v druhé generaci se ze zedníků stali cukráři, taneční mistři, krejčí, stavitelé a šperkaři. Město zprvu naléhalo, aby se naučili česky, jenže v době Maxmiliánova pohřbu v něm už žilo tolik cizinců, že to ztrácelo smysl. A protože ani král nepovažoval za nutné dodržet slib, že se tu nevyslovitelnou a zbytečnou řeč naučí, netrápil se tím ani Ottavio Miseroni.

V den pohřbu se Ottavio neběžel podívat na průvod, protože věděl, že jim bude muset projít pod okny. Spolu se ženou, dětmi, pomocníky, služkami, psicí se štěňaty a několika papoušky zůstal v rozlehlé dílně, brousil, kreslil a poslouchal zvony. Všude se válely nástroje, poháry, kameny, šátky a zbytky narychlo snědené snídaně. Paní Miseroniová balila zboží, snachy a dcery vyšívaly.

Kolem poledne se přiblížil průvod a všichni se tlačili u oken. Stráže seřazené na kraji ulice zatarasily východy z domů, paláců a kostelů. Za zlatými nosítky s císařovou rakví šli pěšky nejvznešenější Habsburkové z Vídně i Madridu v černém a s bílým okružím kolem krku, dámy s krajkovým závojem přes hlavu, muži s pohledem upřeným do země.

Král šel v čele obklopen osobní stráží a ani on nezvedl oči. Barevný i bílý průvod prelátů následujících královu rodinu připomínal přehlídku lipicánů. Za klérem kráčeli vznešení hosté a nejvyšší místní šlechta, pak průvod měšťanů a nakonec zástupy chudých v černých kápích a se svícemi v rukou. Černé kápě nechal král ušít a svíce rozdat.

Nevyspalí protestanti sledovali průvod škvírou v oknech a věřili, že právě muži pod černou kápí jsou jejich najatí vrazi. Někteří se o tom šli přesvědčit. U Karlova mostu tak na konci průvodu vypukla rvačka, katolíci utíkali před protestanty a naopak, až nakonec biřicové pozatýkali několik lidí, kteří jim náhodou přišli pod ruku. Bez ohledu na jejich víru je pak strčili společně do vězení, kde se všechno vysvětlilo, ale nedostalo se to ven. Miseroniovým někdo přiběhl říct, že komoří, jehož úkolem bylo nést kousek za císařem korunovační klenoty, měl takový strach z protestantů, že zahodil české královské žezlo a dal se na útěk. Komořího už v Praze nikdo nikdy neviděl, protože se pro ostudu nemohl vrátit, a žezlo pak přinesl vrátit ke dvoru prostý člověk.

Miseroniovi se nad tím ohýbali smíchy, litovali, že to žezlo nepřiletělo k nim, a závěr průvodu mezitím pomalu mizel v kopci směrem k Hradu. V tom okamžiku se pod okny rozlehl dětský pláč.

„Ottavio! Ottavio! Vieni fuori!“ zavolal mužský hlas do oken.

Ottavio i jeho žena se vyklonili ven, ale kromě posledních zvědavců šinoucích se za průvodem nikoho neviděli. Protože křik neustával, Miseroni si přes košili přehodil župan a vydal se v pantoflích dolů. A tam, na kamenném prahu jeho domu, vřískalo novorozeně zabalené v zbytku černého sukna, z něhož se šily kápě pro chudé.

Ottavio měl mnoho dětí a nerad je nechával plakat. Vzal tedy miminko do náruče, a když se rozhlédl, zdálo se mu, že spatřil postavu, která mu mává. Vzápětí však zmizela za rohem a Ottavio si nebyl jist, jestli se mu to jenom nezdálo. Když vstoupil s teď už docela spokojeným dítětem do dílny, všichni se k němu seběhli.

„Salve vitae, moji drazí. Odneseme ho do kostela?“ ptal se nejistě Miseroni, který podobná rozhodnutí nechával na ženě.

Paní mu hned dítě vzala, položila na stůl mezi haraburdí a rozbalila ho. Byla to holčička. Miseroniová ji šimrala jako kotě.

„Má modré oči, je hezoučká,“ řekla mladší dcera.

„Jste hloupí. Všechny děti mají ze začátku modré oči,“ prohlásila Miseroniová. „A kdyby ji ten, kdo ji k nám položil, chtěl dát do kostela, udělal by to sám, na to nezapomeň,“ obrátila se k manželovi, jako by za všechno mohl.

„A kde se tady vzala?“

„Někdo ji nechtěl, tak je tu!“

Holčička zase začala křičet. Miseroni na ni opatrně sáhl a hned bylo ticho.

„Kde se vzala? Co by, přinesla ji kometa!“

Miseroniovi se po sobě podívali.

„Kojí u nás čtyři ženské a místa máme dost. O jednoho víc je vždycky lepší než o jednoho míň,“ uzavřela debatu Miseroniová.

Jedna ze služek si dítě bez řečí vzala do náruče a rozepnula si živůtek. „Jak se bude jmenovat?“ zeptala se.

„Serafina,“ řekl Miseroni, neboť si vzpomněl na někoho, kdo dávno z jeho života zmizel a on ho tajil. Jeho ženu to sice napadlo, ale pochválila ho:

„Aspoň že jsi pro jednou sám na něco přišel. A teď všichni zpátky do práce!“

Toho večera ani později v Praze nová bartolomějská noc nenastala. Když pohřeb skončil a na Hradě se rozsvítila světla, seděli lidé na náměstí u stolů u vína, všude bylo slyšet smích a hovor v nejrůznějších evropských jazycích a ve vzduchu bylo cítit jaro.

Protestanti obklopení středověkými zbraněmi o půlnoci opatrně otvírali okenice, ale na ulicích byl klid, chudáci se pokoušeli zpeněžit černé kápě a ponocní klábosili na rohu se sousedy. Většinu protestantů nakonec přemohla zvědavost nebo únava, takže vyšli ven nebo se konečně ukládali do postelí.

Jim i celému městu nadcházelo třiatřicet skvělých let.

IV

V příštích letech Miseroni zbohatl a o jeho práci si vyprávěli sběratelé i brusiči od Vídně až po Madrid. Císař Rudolf konečně přesídlil do Prahy, kde mohl stranou pozornosti své matky a sourozenců rozvinout zájmy a náruživosti, k nimž patřilo i budování podivuhodných sbírek.

Miseroniho dílna dodávala císaři předměty podněcující obrazotvornost: misky ve tvaru rozevřených zvířecích tlam, poháry, kolem nichž se ovíjeli hadi s kočičí hlavou, těžítka, která se při každém pootočení stala trochu jinou obludou, křišťálové svícny, v nichž byli lapeni zelenozlatí brouci, intarzie z polodrahokamů, které byly zároveň krajinami i tvářemi. Dokonce i jeho oltářík svaté Anny vypadal spíš jako elfí zámek.

Císař Rudolf ho zval na večeře, při nichž se hovořilo o nesmrtelnosti, o vlastnostech mandragory, drahách hvězd a umělém zlatě. Miseroni přicházel od dvora v nejlepší náladě, usedal ještě v noci ke stolu a kreslil, co ho právě napadalo, aby na druhý den rozdělil práci a sám řezal a brousil nejchoulostivější kameny.

Jeho žena nad podivnými a někdy i nemravnými nápady znepokojeně kroutila hlavou, jenže Miseroni byl jedním z mála, komu císař bez odkladu platil, a tak si pochybnosti nechávala pro sebe. Miseroni býval vždy obratný, vtipný a pracovitý, znala ho od dětství, ale nikdy si nedokázala představit, že by mohl mít v hlavě jiné nápady, než které mu tam nasadila ona sama. První jeho původní, pro ni neznámou myšlenkou bylo Serafinino jméno – a jak se jí zdálo, právě od té chvíle se její Ottavio změnil a projevoval obrazotvornost, která jim oběma dříve byla cizí.

Serafina nebyla obyčejné dítě. Byla roztomilá a každý ji rád viděl, jenže když se s ní lidé dali do řeči, za chvíli je přepadala úzkost. Mluvila jako dospělá. Byla schopná opakovat dlouhý text z knihy, který v její přítomnosti někdo přečetl. Uměla velkou i malou násobilku zpaměti, a když někde našla tužku nebo uhel, kreslila na cokoli, co bylo nablízku, zvláštní konstrukce, většinou cestovní a hvězdářské měřicí přístroje, které Miseroni vídal u dvora a doma o nich vyprávěl. Poslouchala zákazníky, kteří přicházeli do dílny a hovořili italsky, česky, španělsky či německy. Pak si tiše opakovala, co slyšela, a příště je v jejich jazycích zdravila a povídala si s nimi.

Byla hodná a poslouchala Miseroniovou, ráda pomáhala v dílně i v kuchyni, ale když se jí něco nelíbilo, nepřinutilo ji nic na světě mlčet. Když Miseroniová viděla, že si Serafina nedokáže pomoci, přestala ji za to trestat. Beztak to bylo zbytečné. Mohla ji nechat celý den zavřenou anebo jí dát pár pohlavků, Serafina na to v příští chvíli zapomněla a stejně si provedla svou.

Miseroni jí dával přednost před vlastními dětmi. Dokázal si s ní vykládat celé hodiny a říkal, že se mu pak snadněji pracuje. Někdy se oba rozesmáli tak, že se váleli po zemi, a ačkoli se nemohli ani nadechnout a říct, co je tak směšné, za chvíli se otřásala smíchem celá domácnost.

Přestože Serafině bylo teprve pět nebo šest, měli společný zájem: zrcadlový odraz. Dokázali se o něm bavit a žertovat hodiny, a když Miseroni objednal z Benátek jasné a čiré nástěnné zrcadlo, které prosvětlovalo dílnu, trávila před ním Serafina tolik času, až se v něm utápěla a bolela ji hlava. Pak řekla:

„Myslím, že zrcadlo je jako můj obličej. To před ním, co vidím očima, je před zrcadlem. A to, co vidím, když se dívám očima dovnitř do hlavy, za obličej, to je za zrcadlem.“

„Slyšeli jste to?“ smáli se lidé v dílně, ale Miseroni ji pohladil:

„Zvláštní. Nevysedávej tu tolik, není to zdravé.“

„Já vím,“ řekla klidně Serafina. „Ale co mám dělat, když musím?“

Jednou si vyšli na procházku k řece a Ottavio pro její potěšení házel žabky. Serafina pozorovala, jak po hladině letí odraz bílých mračen, a volala:

„Jé, ve vodě jsou vousy a knedlíky!“

Ottavio pokýval hlavou, podíval se na oblohu a řekl:

„Taky jsem je tam dřív viděl. Pak na nějakou dobu zmizely a já viděl jen ryby a říkal jsem – hele, oběd. A teď tam zase vidím vousy, knedlíky a velblouda, a ryby nikde. Ale nikomu to neříkej.“

„Budu mlčet,“ slíbila Serafina.

Brusičovy dospělé děti se začaly bát o svůj dědický podíl a Miseroniová se jednou večer v posteli ozvala:

„Odpusť, ale zeptat se na to musím. Není to nakonec tvoje vlastní dítě? Nenechala ho tam nějaká pro tebe schválně?“

„Podívej se na Serafinu dobře a podívej se na mne. Tomu přece sama nevěříš,“ řekl klidně Miseroni.

„Máš pravdu. A stejně nemám čas se trápit hloupostmi,“ řekla Miseroniová. „Jenom nechci, aby jednou někdo přišel a…“

„Tomu nemůžeme zabránit, pokud se to má stát. Nejsem jasnovidec.“

Jednou si Serafina hrála v dílně, dívala se, jak se brousí kameny a vsazují perly, a zkoumala svůj pokřivený či obrácený obraz v ploškách křišťálů, stříbrných lžících i vypouklých pohárech. Jako vždy skončila u nového zrcadla.

„Umíš takové?“ ptala se Miseroniho, protože byla přesvědčená, že otec umí všechno.

„Ne. Takové umějí udělat jenom v Benátkách. Tady na to nemáme podmínky. Není tu mořský písek, který vytáhne sklo docela jemně, nemáme lidi, kteří se naučili leštit tak velké tabule rovně a bez kazu, a nemáme to hlavní, a tak se o zrcadla ani nepokoušíme.“

„A co je hlavní?“

„Amalgám, kterým se tabule skla za horka pokrývají. Benátčané do něj dávají zvláštní sůl, kterou kopou otroci někde v Egyptě. A hlavně rtuť, jež se s tou solí sloučí v poměru a za podmínek, které nikdo mimo Benátky nezná. Je to tajemství. Proto zrcadláři nesmějí opustit Benátky, jinak je tajní dohoní, zabijí a uvězní celou rodinu na doživotí. A zrcadla propadnou městu.“

„Povídej o Benátkách!“ řekla Serafina.

Miseroni odložil nástroje a začal:

„Je to město na vodě a shůry vypadá jako delfín. Místo koní tam jezdí loďky a všechno se tam houpe. Paláce, podlahy, hospody i mrtví v hrobech. Každý den tam připlouvají koráby z celého světa s kořením, stříbrem, koberci a hedvábím. V Benátkách z nich řemeslníci dělají ty nejkrásnější věci a ty lodě je pak odvážejí na Kypr, Krétu, do Istanbulu a Levanty.“

Serafina ho poslouchala tak napjatě, že si toho všimli ostatní a smáli se jí, ale postupně přestávali pracovat a sledovali Ottavia, který byl k nezastavení.

„Tamní řemeslníci mají mnoho tajemství, jež Benátky střeží – tajemství barev, výšivek, krajek, ale žádné není tak nebezpečné jako tajemství obrovských zrcadel, která se vyrábějí teprve několik let. Kdo se do nich pozorně zadívá, vidí prý všechno, co se na světě děje, ale někdy zešílí.“

„A jak jsou velká ta zrcadla?“

„Až ke stropu,“ vydechl Miseroni.

Paní Miseroniová stála ve dveřích s náručí prádla a poručila mu, aby okamžitě přestal.

„Děti se bojí a ztrácíme čas!“

„Je to všechno pravda, srdíčko,“ ohradil se Miseroni.

Miseroniovou znovu napadlo, že nebýt Serafiny, nikdy by takové věci nevykládal, ale neměla čas to rozvinout. Jeden z řemeslníků měl právě před sebou misku rtuti a opatrně ji štětcem nanášel na plošky poháru, kde se tvořila malá zrcátka. Serafina se zvědavě dívala:

„Je tohle rtuť?“

„Rtuť čili merkur, stejně jako posel bohů s okřídlenými opánky. Protože je stejně rychlá, když se rozběhne. Podívej!“

Ukázal jí, jak malé kuličky rtuti rejdí v misce.

„Na Hradě prý z ní alchymisté dělají zlato a střelný prach. No, tomu bych nevěřil. Ale kouzelná přece je, víš? Kdo rtuť ochutná, ten se promění v obludu a naroste mu druhá hlava. Tady!“

Strašně zakoulel očima a plácnul Serafinu přes zadek. Vyplázla na něj jazyk, popadla misku se rtutí, celou ji vypila a rozesmála na celé kolo. Řemeslník zděšeně zahodil nástroje:

„Honem, zavolejte doktora! Serafina vypila rtuť!“

Všichni se seběhli, Miseroniová se u ní snažila vyvolat dávení, ale Serafina ji kousla do prstu a byla pořád veselejší.

„Vypila jsem zrcadlo! Teď budu obráceně!“

Když dorazil doktor, prohmatal Serafině břicho, prohlédl jí zornice, pohovořil s ní a řekl Miseroniovým:

„Zdravější dítě jsem ještě neviděl. Dal bych si trochu vína. Co se vlastně stalo? Kdo ji viděl vypít tu rtuť?“

Všichni zaraženě mlčeli a Miseroniová se vzpamatovala první:

„Máte pravdu, museli jsme se splést. Vlastně u toho nikdo z vás nebyl, že?“

„Ne ne, nic jsem neviděl – to ona mi to řekla!“ ukazoval na Serafinu ten, který pracoval s rtutí.

V

Serafina neonemocněla ani v následujících týdnech, kdy ji všichni starostlivě pozorovali. Za chvíli si celá čtvrť vykládala o dítěti, které pije rtuť a nic mu není, a každý si k té zprávě něco přidal: že není obvyklé, jak pohotově dokáže Serafina odpovídat a všechno si pamatuje, že má pronikavý pohled, ze kterého se točí hlava a mnozí z něj onemocněli, že ji viděli kráčet kousek nad zemí a že si kreslí křídou na zápraží divné obrazce.

Serafina o tom neměla tušení, sedávala před domem na schodech a byla pyšná, že je středem pozornosti. Když se jí lidé ptali, tajemně mlčela anebo po pravdě řekla, že jí doma zakázali o tom mluvit. Ráda si vymýšlela, ale nikdy se nenaučila lhát.

Asi za měsíc navštívil Miseroniovy mladý jezuita Ignacio, mladík vysokých ambicí a širokého rozhledu, který soudil, že jeho novému působišti by slušelo víc pokory, bázně a zbožnosti včetně několika autodafé. Pozorně si prohlédl Serafinu usazenou na schodech, prohodil s ní pár slov italsky a pak v několika dalších řečech. To ji rozveselilo:

„Máte krásný klobouk, mohl byste mi ho půjčit?“ ptala se.

Ignacio se otočil a vešel do domu, vyptával se Ottavia na to i ono, objednal malou monstranci, odmítl sklenku vína a řekl:

„Máte prý v domě podivné dítě, prý vypilo rtuť a nezemřelo. Nemohu vám zamlčet, co se říká: to dítě prý umí hebrejsky i aramejsky a v noci létá oknem ven. Víte o tom, že tohle jsou vlastnosti čarodějnic? Náš otec provinciál musí být opatrný za ostatní. Zdá se, že Praha je městem, kde je dnes každému všechno jedno.“

Miseroniová mu rychle skočila do řeči:

„To máte, otče, svatou pravdu, je to tu hrozné. My Italové musíme držet pohromadě. Ale – odpusťte – kdo by tomu věřil! Aramejsky! Ten kluk si pořád vymýšlí!“

Ottavio se na ženu ani nemusel podívat, rozuměli si beze slov.

„Ale jde přece o děvče, snad dokonce to, co sedí před domem na schodech?!“

„Kde by se tu vzalo? Jak dlouho jste v Praze, otče?“

„Sotva měsíc, a nestačím se divit. Každý tu říká, co se mu právě hodí.“

„Je tu moc cizinců. Moc jazyků, moc nedorozumění. Je to tak, že máme v domě nalezence, nevlastního chlapce. Je hodný, pracovitý, ale pořád si vymýšlí.“

Ignacio byl zmaten a odmítl další sklenku vína.

„Tady v Čechách přece nikdy čarodějnice nebyly, jen kacíři,“ namítl Miseroni.

„To jen znamená, že tu čarodějnice až dosud nikdo nehledal, ale mělo by se začít. Abyste rozuměli: viděl jsem ve Španělsku hořet hodně čarodějnic. Jsou to vždycky ženské a hoří modře. Muži jsou posedlí jen výjimečně, když je ženy navedou.“

„To by člověk nevěřil,“ divil se Miseroni. „Já vám, otče, přísahám, že Serafino je chlapec. Má se svléknout?“

Miseroniová mezitím zmizela a teď přiváděla Serafinu oblečenou do chlapeckých šatů. Vlepila jí pohlavek:

„Neříkala jsem ti, že nemáš vysedávat na schodech a vymýšlet si? Omluv se otci Ignaciovi, chlapče!“

A nový Serafino okázale klekl a políbil jezuitovi ruku tak půvabně, že Španěl úplně zapomněl, že žádnou omluvu neslyšel.

„Možná by mohl chodit k nám do školy, až bude větší. Buďte opatrní,“ poradil rodině.

„To bych moc rád,“ řeklo dítě.

„Ještě okamžik, padre,“ zastavil ho Miseroni. „Slyšel jsem, že do Prahy mají přijít bratři kapucíni a císař pro ně nechává přestavět na Hradčanech klášter. Možná tu bude někdo do té doby potřebovat byt. Rádi ho poskytneme za trochu duchovní služby v domě.“

„Na cestě je představený řádu, který bude císaři jeho slib připomínat. Jsem si jist, že vaši nabídku uvítá, ostatní Italové bohužel nejsou takoví. A kapucíni jsou chudí. Možná jeho přítomnost může kladně ovlivnit…“ Ignacio se ztratil v myšlenkách a pozorně si prohlížel právě dokončený svícen trochu nemravného tvaru.

„Je pro císaře,“ pokrčil Miseroni rameny.

Ignacio potřásl hlavou a zamyšleně se rozloučil.

„Zbláznil ses, představený kláštera – a tady? To bude hrůza pro něj i pro nás!“ spílala muži Miseroniová, sotva Ignacio zmizel za rohem.

„Vy nevidíte dopředu. Pod svícnem je tma.“

„Jenom někdy a nikdy na dlouho. Ve Flandrech každý týden skončí deset lidí na mučidlech pro menší věci. V Bruggách je víc úředníků inkvizice než obyčejných lidí a už nesbírají chudáky, ale slušné lidi, jako jsme my!“

„Proč si pořád děláte starosti? V čem nám to pomůže? Sem se inkvizice nehodí, nikdo by jí nevěřil.“

„Všechno je vám pro legraci a špatně to dopadne!“

„Budu teď pořád kluk?“ zeptal se Serafino.

„Ale ano. Budeš kluk, miláčku. Protože pak nemůžeš být čarodějnice,“ řekl mu Miseroni s úsměvem, ale po zádech mu přeběhl mráz.

Miseroniovi pozvali sousedy a vysvětlili všem, že jejich nalezenec byl od začátku chlapec, že měli vážné důvody jeho pohlaví skrývat, ale teď pominuly. Tomu každý rozuměl, Praha byla plná odložených děti ze vznešených rodin a dívka byla pohodlnější, protože by se obtížněji domáhala případných nároků. Ostatně lidé se po příchodu krále do Prahy překotně stěhovali a novinek bylo tolik, že zrovna tahle nestála za řeč. Miseroni byl navíc oblíben u dvora, lidé ho často s úspěchem žádali o přímluvu, a tak časem utichly i pověsti, že za svou trochu nemravnou fantazii a císařovu přízeň vděčí právě tomu podivnému dítěti a jeho schopnostem.

Za měsíc dorazil před Miseroniův dům bílý andaluský osel a na něm seděl usměvavý kapucín, otec Vavřinec. Serafino zase seděl na schodech.

„Naučíš mě latinsky? To přece všichni mniši umějí!“

„Buď pozdraven, živote,“ řekl Vavřinec a vzal ho do náruče. „Ty musíš být Serafino. Naučím tě všechno, co sám umím, ale pamatuj si, že člověk nemusí všechno umět, aby ho měl Pánbůh rád.“

„Já chci vědět úplně všechno a pro Boha to tak taky bude lepší,“ odpověděl Serafino.

Kapucín se rozesmál a zvedl Serafina do výšky:

„Ach, chlapečku, hodně vědět někdy znamená hodně trpět!“

„Co je to trpět?“ ptal se Serafino.

V prostém podkrovním pokoji u Miseroniů pak otec Vavřinec zůstal bydlet dlouhých deset let, jelikož stavba kláštera se protahovala. Přítomnost chudého kapucína v stále okázalejším Miseroniho domě sousedy překvapovala, ale Vavřinec a Ottavio se měli upřímně rádi a Vavřinec nepotřeboval víru ukazovat, protože ji nosil v sobě. Nemusel procházet dílnou se sklopenýma očima ani uhýbat zrakem před pohledy hezkých žen. Na každého se usmíval stejně mírně a radostně, z Petřína nosil v košíku hříbky a miloval dětinské vtipy o zvířatech. Sloužil na požádání mše, učil chudé děti a vysedával na Hradě v předsálí s nadějí, že ho císař přijme.

Pod kutnou přinášel Serafinovi knihy z biblioték klášterů, kam chodil navštěvovat známé. Serafino tak přišel k Eukleidově geometrii, Ptolemaiově optice, Lucretiově básni O přírodě, ale také k Hermovi Trismegistovi a alchymistům. Naučil se číst latinsky, řecky i v jazycích, jimiž se ve městě běžně hovořilo, a pokud si na něm Vavřinec někdy všiml něčeho neobvyklého, nechal si to pro sebe. Kdykoli se setkal s Ignaciem, chválil Serafinovu píli a nahlas litoval, že Serafino nemůže studovat v koleji, protože Miseroniovi s ním počítají pro službu u dvora.

Serafino rostl a všichni si zvykli, že si málo hraje s dětmi a raději pomáhá v dílně, sedí nad knihami nebo kreslí plány smyšlených měst. Ve dvaceti byl štíhlý, měl úzké boky, tmavé obočí, zahnutý italský nos a příjemně hranatou tvář. Jeho zjev znepokojoval, ale bylo těžké říct proč; kromě toho byl Serafino dík láskyplné výchově tak milý a otevřený, že si v rozhovoru málokdo jeho temné stránky uvědomil.

Jakmile Serafino zjistil, že se mu líbí chlapci a on se chce líbit jim, podrobila ho matka Miseroniová výslechu a předala mu seznam ponaučení, jak se v podobných situacích zachovat. V téže době s ní začaly sousedky mluvit o půvabu a zručnosti svých dcer, ale Miseroniová pokaždé podotkla, že Serafino nikdy nebude mít nárok na dědictví, takže všechny včas odradila. Nikdo tomu sice úplně nevěřil, ale všichni si to vyložili tak, že Serafinovi se líbí spíš chlapci a Miseroniovi nechtějí, aby se na to přišlo.

VI

Jednoho červencového odpoledne roku 1599 projel pražskými branami okázalý průvod: vpředu i vzadu jeli čtyři tmavoocí šlechtici na černých koních, uprostřed tři kočáry se znaky bourbonských lilií, za nimi vedl sluha skvělého andaluského vraníka a za ním pádil velký pštros. Právě ho vysvobodili z klece, v níž strávil většinu dlouhé cesty, hlasitě se rozčiloval a plašil koně. Ve druhém kočáře střežili dva siláci truhlu s dary pro císaře, v prvním jel nový francouzský vyslanec pan de Laval Bois-Dauphin a vedle něj jsem seděl já, mladý a úplně nezkušený diplomat.

Celkem nás bylo dvanáct, až na mne šlo o vznešené pány a já jsem měl jen štěstí. Můj král Jindřich Navarrský vybral koně a pštrosa, protože věděl o Rudolfově zálibě v jízdě a obludách, a mne, protože mě znal odmalička a byl přátelsky i finančně zavázán mému otci. Od pražského dvora se šířily po světě tak nepravděpodobné zprávy, že bylo třeba uvést je na pravou míru a případně založit s Rudolfem tiché a silné společenství – pokud ovšem císař nebyl blázen, jak se často říkalo.

Jindřich byl Rudolfovým pravým opakem: venkovský šlechtic, jenž okázalost bral jako nutné nepohodlí, zajímala ho politika a nesnášel umění. Věděl ovšem, že s Rudolfem sdílí možná jen jediné, ale důležité přesvědčení: že otázky rozdílu vyznání nestojí ani za to, aby si jimi člověk zkazil chuť na večeři.

Vyslal nás i s pštrosem do Prahy jako misi dobré vůle. Vedle zdvořilostní návštěvy však měl maršál de Laval Bois-Dauphin ještě tajné poslání, o němž nám neřekl: Jindřich se hodlal oženit s princeznou Marií Medicejskou, o niž se Rudolf léta vlažně ucházel, ale nikdy se nevyslovil. Nebude mu teď Jindřichův sňatek na překážku? A co se stane, jestliže se Jindřich jednou – tedy až po Rudolfově smrti – bude ucházet o římskou korunu? Nic z toho se nedalo vyslovit nejen v plném sále, ale snad ani mezi čtyřma očima. Pan maršál to měl prostě poznat.

Praha byla v té době živější než Paříž. Všude se stavělo, z lešení i dvorů zněly jazyky od vlámštiny po italštinu a po ulicích se míhaly tváře slovanské, jižní, orientální i pruské. Přestože všude bylo veselo, na každém náměstí stála buď šibenice, pranýř, nebo kolo na lámání těla. Průvodci nás ujistili, že jde jen o nové ochranné opatření: s příchodem mnoha cizinců se rozmohlo ve městě tolik krádeží, rvaček a vražd, až císař usoudil, že všem bude lépe, když uvidí výstrahu na každém rohu.

„Ach, je tu příliš mnoho prevence,“ opakoval vyslanec pokaždé.

„Nevěší se nijak často,“ ujistil nás průvodce, „a ve městě dokonce vůbec, když už, tak daleko za hradbami. Stejně dnes nikdo neví, kdo v Praze vládne. Císař to přenechal lidem, kteří chodu města nerozumějí, konšelé jsou buď zabednění čeští utrakvisté, anebo se zajímají jen o úplatky. Máme tu tolik zájmů, jazyků a zvyků, že nejjednodušší je nechat běžet věci vlastní cestou. A nakonec je tak všem nejlépe.“

V Praze se právě protnuly dráhy všech pomyslných komet, které zadělávaly na budoucnost. Učenci začali hledat pravdu pomocí hmotných či matematických důkazů, které se ovšem často neshodovaly s tím, co se učilo v seminářích. Tihle vzdělanci nalezli v Praze místo ke klidné práci, zamícháni mezi podvodníky, umělce a dobrodruhy. Nikomu nevadilo, že každý člověk má jiné názory, že dokonce i ženy a Židé o nich otevřeně mluví.

Pštros hlasitě protestoval cestou po strmé ulici vedoucí na Hrad a neshodl se s koňmi ani s naším doprovodem, a tak jsme nakonec vjeli do hradních bran jako splašená banda komediantů. Později mi císař řekl, že v té chvíli vyhlédl oknem na nádvoří a srdečně se bavil.

Každý, kdo přijížděl na Pražský hrad, si císařovy sbírky prohlédl ještě dříve, než došlo k osobnímu setkání, a Rudolf pak zahajoval rozhovor právě na tohle téma. Málokdo našel výstižná slova, ostatně sbírky se daly jen velebit. Svět venku byl šedivý a plný otravných překážek, ale tady se člověk cítil jako na létajícím koberci, kde nekousaly blechy, nevanul severák a nebolela kuří oka.

Prošli jsme sálem plným důmyslných měřicích a orientačních přístrojů, glóbů, astrolábů, kompasů a map. V tom následujícím visely obrazy s antickými náměty, chladné, ale velkolepé, v dalším stál vykládaný nábytek, jehož intarzované obrazce se působivě měnily před očima podle toho, co v nich člověk chtěl právě spatřit, za ním následoval sál s nahými antickými sochami a konečně tu byl průchozí kabinet ze všech stran obložený zrcadly.

Ve výklenku tam stál pozoruhodný sekretář z ebenového dřeva vykládaný perletí. Byla to miniatura hradu, kde střílny byly klíčovými dírkami, cimbuří šperkovnicemi a nádvoří psací deskou. Ta byla skleněná a lomený obraz pod ní ukazoval pod každým úhlem jiný výjev příběhu o Narcisovi. Byl jsem tím kusem nábytku tak zaujat, že se pro mne musel jakýsi komoří vrátit, jelikož průvod už byl o několik sálů přede mnou. Nikde nebyla ani stopa po náboženských motivech.

Teprve potom nás zavedli do obrovského prázdného sálu. Byli jsme po cestě zaprášení a zpocení. Ozvaly se fanfáry, rozletěla se křídla dveří a císař s doprovodem vysokých úředníků a svých blízkých vešel a překonal všechny moje představy. Připadal jsem si, jako bych šel na korunovaci v noční košili, malý a nedostatečný, což byl pravděpodobně úmysl a císařův způsob, jak vítat diplomatické hosty.

S Rudolfem vcházeli upjatí španělští šlechtici, robustní čeští a uherští páni, dámy různých typů a oblečení, trpaslíci, černoši, rozevlátí muži neurčitého původu, jimiž se rád obklopoval, přestože věděl, že většinou jsou to podvodníci. Císař sám byl spíše malý a slabý, měl pronikavé neklidné oči a měkká ústa. Na nedostatky jeho zevnějšku však každý zapomněl, když ho viděl obklopeného jeho velkolepým světem a mohl s ním prohodit pár slov o tom, co ho opravdu zajímalo – a takových témat bylo mnoho.

Tady bych chtěl podotknout, že na rozdíl od jiných jsem nikdy nesouhlasil s názorem, že Rudolf II. byl šílený, alespoň ne tehdy. Jako politik soudil, že nejlepší způsob, jak vládnout a vybírat daně, je nechat věci běžet přirozenou cestou a jen hlídat, zda mu někde nevyrostl mocný nepřítel. O roli duchovní autority nestál, ale dokázal ji rozprostřít mezi mnoho prelátů, kteří ztráceli síly ve vzájemných hádkách a intrikách. Nezajímal se o válku, ale platil ji dlouho, pokud ji považoval za nutnou.

Jinak si kladl otázky, které obyčejní lidé pokládali za pošetilé nebo vyřešené: Je možné uměle vyrobit zlato? Proč hvězdy drží na obloze a nespadnou? Co by člověku přinesla nesmrtelnost? Je možné provrtat zeměkoulí tunel a najít kratší cestu k protinožcům? Byl posedlý věděním a proces poznávání ho těšil patrně víc než samotné objevy. Byl ve styku se všemi, kdo přinášeli nové a převratné myšlenky, i s těmi, kteří jim byli otevření. Proto mu královna Alžběta nebo můj venkovský král Jindřich Navarrský byli bližší než jeho katoličtí Habsburkové.

Jenže jako mnoho mocných císař zároveň žil v klamném světě, jímž ho opředli paraziti a pochlebovači. Žil bez lásky a bez přátelství, za každou náklonností viděl zradu a v chtíči spatřoval svobodu. Také hladově shromažďoval všechno významné i podivné, ale nikdy neměl sílu dotáhnout něco do konce. To se nám nakonec všem stalo osudným.

Při audienci si hrál s perlovým náhrdelníkem, nechával ho klouzat mezi prsty a příliš neposlouchal, co klečící pan francouzský vyslanec říká. Pak ale sestoupil z trůnu a řekl španělsky:

„Vítám vás, vznešení pánové, doufám, že s námi zůstanete co nejdéle.“

A pak rychle odešel, následován svým pestrým průvodem.

VII

Ubytovali jsme se na Malé Straně, příští dny jsme chodili po návštěvách a čekali na nové slyšení u císaře.

Hned druhý den se stala zvláštní věc: odpoledne přivezli dva chlapi zásilku ode dvora, bednu větší, než jsem byl sám, a bez vysvětlení ji vynesli do našeho bytu. Užasl jsem nejen já, ale hlavně pan de Laval Bois-Dauphin: byl to ten skvostný vykládaný sekretář, kus nábytku, který mne zaujal v zrcadlovém kabinetu. Vyslanec se samozřejmě domníval, že je to dar pro něj, ale přiložený dopis od komorníka ukázal, že je to císařova pozornost pro mou osobu. Nedokázal jsem si tu přízeň vysvětlit a pan de Laval Bois-Dauphin nedokázal skrýt nelibost – docela jsem ho chápal, bylo to porušení všech pravidel.

Psával jsem zrána koncepty diplomatických depeší a vyslanec je po mně pročítal nejprve pečlivě, pak nedbale a nakonec mi sdělil, že si je bude psát sám. Císařův nečekaný dárek mezi nás vrazil klín a brzy nám bylo zatěžko spolu dobře vycházet. Vyslanec si navíc po pár týdnech začal stěžovat, že Praha je plná balíků, kteří se neumějí chovat, a jídlo že nestojí za nic. Chtěl domů, já jsem ale nikam nespěchal, protože císař mi prokazoval osobní pozornost a nebylo zdvořilé se jí bránit.

„Je na chlapce, to vám neřekli?“ vtipkoval pan de Laval Bois-Dauphin, čímž se mě pokusil urazit hned dvojnásob najednou, ale já jsem mlčel.

Samozřejmě jsem o tom slyšel a trochu jsem se bál, jenže kdo se dostal do magnetického vlivu Rudolfovy přízně, ten většinou rychle ztratil smysl pro skutečnost. Takřka denní Rudolfova blízkost, jeho osobní šarm a laskavost střídaná s výbuchy vzteku, to všechno mne udržovalo v napětí i v rozkoši z vlastní důležitosti. S mým králem Jindřichem se dalo mluvit otevřeně, byl čitelný jako velkolepá, ale prostá protestantská píseň. Avšak císař Rudolf o sobě v každém okamžiku podával jinou zprávu, důvěřoval jiným lidem, měnil nálady rychleji než krajkové nákrčníky a udržoval nás všechny v napětí, co udělá příští okamžik. Až později jsem pochopil, že ta proměnlivost je jeho prokletí.

Snad jediné, co nestřídal, byl dokonalý umělecký vkus, jako by domy plné obrazů a soch, tapiserií či přístrojů anebo malíři, jimž zadával tak přesné pokyny, až je to tísnilo, skládali dohromady obraz jeho samého. Ve skutečnosti toho o sobě císař věděl málo a byl temným průsečíkem vznešenosti, neřestí, neuskutečnitelných plánů a hlubokého smutku.

Císaře od počátku zajímal můj původ. Ještě než jsme přijeli, věděl už, že moje matka byla portugalská Židovka, a brzy jsem začal dostávat pozvání na tajné schůzky učenců, kteří pro Rudolfa pracovali jako alchymisté, matematici, optici a astronomové. Žádal po mně, abych přednášel o tajemství kabaly. Samozřejmě jsem o ní neměl tušení, jenže císař mi nevěřil a vyzval mne, abych byl sezení vždy alespoň přítomen a udělal si jasno, kam současná věda směřuje. Když jsem vůbec ničemu nerozuměl, zeptal jsem se. A císař pak lichotil i mé hlouposti:

„Ten malý Francouz klade tak prosté a chytré otázky, na jaké nikdo z nás nepřijde!“

Dokonce mne dvakrát s úsměvem požádal, zdali bych u pražského dvora nechtěl zůstat. To jsem samozřejmě odmítal s tím, že jako člen mise v tom nemám svobodu rozhodování.

Pan de Laval Bois-Dauphin byl k slyšení povolán celkem třikrát a všechna proběhla za zavřenými dveřmi. Přesto nebylo těžké zjistit, že pravý cíl naší návštěvy Rudolfa rozladil. Neměl sice vůbec v úmyslu ženit se s Marií Medicejskou, ale jako všichni vládci považoval za svůj výhradní majetek vše, co mu jednou bylo nabídnuto. A pokud šlo o případné Jindřichovo nástupnictví na římském trůně, netroufal si pan de Laval Bois-Dauphin o něm ani promluvit, protože Rudolf se choval, jako by měl žít věčně.

Po měsíci jsme ale misi uzavřeli s dobrým pocitem a výbuchy nevole zůstaly za zavřenými dveřmi. Císařova laskavost, přátelský zájem o Jindřicha a jeho otevřenost všemu novému, to všechno přispělo k tomu, že jsme balili zavazadla s dojmem, že opouštíme takřka druhý domov, do něhož se můžeme kdykoli vrátit.

Dva dny před odjezdem si mne pan de Laval Bois-Dauphin zavolal a ukázal mi list, který právě dorazil z Paříže: král Jindřich si přál, aby ten, kdo cítí, že by měl v Praze delší dobu pobýt, tak učinil, protože mu budou třeba trvalé a spolehlivé zprávy z politických kruhů.

„Domníval jsem se nejdříve, že má jít o někoho vznešenějšího,“ řekl vyslanec, „ale ukázalo se, že právě vy jste byl požádán, abyste zde zůstal. Není to nakonec špatný nápad – jste mladý, a pokud jsem informován, nejste nikde tak úplně doma. Jako hodně pánů a dam v tomto cirkuse. Tedy se ptám, zůstanete v Praze?“

Mlčel jsem a přemýšlel, zda se mi opravdu chce snášet fascinující, ale tíživou Rudolfovu přítomnost, pivo se zelím a drsné zimy. Pochopil jsem ale, že se mi především nechce poslouchat urážky lidí, jako je maršál de Laval Bois-Dauphin, a že mi pobyt v Praze umožní stát se samostatným zdrojem informací pro krále Jindřicha.

„Zůstanu rád a budu se učit diplomatickému řemeslu od našich přátel,“ řekl jsem.

„A to víte, že tu zůstáváte tak trochu jako čestný vězeň a rukojmí?“

„Na to jsem zatím příliš postradatelný, ale budu se snažit, abych jako rukojmí měl vysokou cenu.“

Pan de Laval Bois-Dauphin se na mne poprvé přátelsky usmál, lehce se uklonil a řekl:

„Talent vašeho druhu se jistě neztratí.“

A tak jsem si šel zase vybalit a zůstal pak v Praze jedenáct let.

Postupně jsem pochopil, co se u dvora i v celé říši děje, a žasl jsem, jak malicherné a ubohé bývají v politice podněty i záměry.

Císař Rudolf ve svém nadšení často nerozlišoval podvodníky od seriózních vědců, a tak jsem byl pyšný, když v tom ohledu dal na má doporučení. Díky postavení zpochybňovače jsem se navíc seznámil s mnoha vynikajícími a pronikavými lidmi, za což jsem dodnes vděčný.

V zahradě obrácené na jih měl císař zvěřinec, z něhož v létě vzlínal ostrý pach do otevřených oken sálu, kde se scházela vědecká rada. Náš pštros tam získal velký výběh, aby mohl předvést, co umí, na jedné noze tam postávali růžoví plameňáci a z rohu vyhlížel smutný ptakopysk. Ale hlavním důvodem, proč císař trval na vyhlídce z nejoblíbenějšího okna právě sem, byl obrovský bílý lev, obvykle neklidně přecházející podél tepaných mříží. Tohle pohádkové zvíře Rudolfovi poslal Velký Mogul Akbar i s věštbou, jíž císař pevně věřil: horoskopy lva i Rudolfa jsou prý pevně spojeny. Až zemře jeden, zemře i druhý. Věštba také říkala, že císaře připraví o trůn jeho právoplatný dědic.

Rád bych podotkl, že Velký Mogul nakonec zemřel ze všech tří nejdříve, což věštba neříkala, ačkoli jinak byla přesná jako řecké orákulum.

V letech mého pobytu v Praze pozoroval císař Rudolf bílého lva častěji než oblohu, neboť před špatným počasím se mohl ukrýt, ale před osudem těžko. Kvůli Mogulově věštbě se prý nikdy neoženil a plodil jen nemanželské děti. Jenže jako většina Rudolfových rozhodnutí měl i jeho odpor k manželství také jiné důvody: některé jeho děti trpěly záchvaty šílenství.

Krátce po mém příjezdu zavraždil nejstarší Rudolfův syn svou milenku a vyrval jí oči. U dvora se o jeho zrůdných sklonech vědělo už předtím, ale po této vraždě ho museli v pokoji na zámku v Krumlově držet v kleci. Už nevím, jak skončil, ale za císařem v každém případě stál duch jeho španělské prababičky Johany Šílené. Jsem přesvědčen, že Rudolf měl tehdy ještě dost zdravého úsudku, aby se obával přivést na svět nejmocnější prince a nevěsty Evropy poznamenané skrytou duševní vadou.

Z mého vyprávění by se mohlo zdát, že Pražský hrad byl hlavně rejdištěm choromyslných představ, ale ve skutečnosti jsem se tam cítil volněji než kdykoli předtím i potom. Začal jsem zapomínat na rodinu a dětství, na to, co jsem původně v životě chtěl dokázat, a Francie se pro mne brzy stala málo skutečným územím. Jazyk diplomatických depeší jsem vždy musel obrousit, aby se do něj nevkradlo mé osobní nadšení.

Ostatně nemohlo mi uniknout, že ten pozoruhodný císař věnoval větší pozornost náladě svého lva a pořádku ve sbírkách než válce, kterou vedl v Uhrách. O vojenství se nezajímal a přenechával vrchní velení bratru Matyášovi. Císařovým úkolem bylo uherské tažení platit, což ho netěšilo, protože peníze potřeboval na financování svých zálib a nikdy jich nebylo dost. Ti, kdo mu na válku dávali či půjčovali, měli své podmínky a císař je plnil, protože nechtěl vládnout násilím. Což byl důvod, proč se celá rodina chystala utáhnout císaři kolem krku smyčku. Důvěrníkům, kteří ho upozorňovali na Matyášovy intriky a nároky na trůn, Rudolf nevěnoval pozornost. Slyšel jen to, co sám chtěl.

VIII

Ottavio Miseroni patřil tenkrát k oblíbeným Rudolfovým hostům a čekal, až mu císař udělí šlechtický titul. Nebyl jen řemeslník, byl velký mistr. Jeho jemně broušené a lascivní násadky, těžítka a poháry se nijak nehodily k jeho upřímné tváři. Těm, kteří mu ty nemravnosti vytýkali, rád odporoval, že by ho mnohem víc těšilo dělat monstrance, ale nebyla to pravda.

Musel být ale opatrný, protože otec Vavřinec se konečně odstěhoval do tichých ambitů kapucínského kláštera a ve vlašské kapli se při bohoslužbách stále častěji objevoval Ignacio. Zdravil Miseroniovy s takovou uctivostí, že se od jezuity nedala brát jinak než jako výhrůžka, a vyptával se Serafina na kde co. Ignacio měl stejně blízko k tomu, aby se stal provinciálem, jako měl Miseroni k šlechtické korunce, ovšem potřeboval nějakou viditelnou zásluhu. Tolik naléhal, aby Miseroniovi poslali Serafina do koleje, až u nich vzbudil podezření. Serafino musí z domu, rozhodli se. Nejjednodušší by bylo poslat ho k rodině do Itálie a provdat ho tam jako děvče, ale Serafino se vzbouřil:

„Naučili jste mne jazykům, brousit drahokamy, leštit zrcadla, počítat, recitovat Danta a Ovidia. A teď se mám učit svádět muže? Mám jim lhát a tvářit se, že jsem hlupák?“

Miseroniová vysvětlovala, že život ženy se bez mnoha lží neobejde, ale Miseroni se urazil, ptal se, kolikrát a kdy mu žena lhala, a Serafino se o cestě do Itálie odmítl bavit. Tak zvědavou a hádavou manželku, jakou by se stal, by prý nikomu nepřál, což nakonec museli všichni uznat.

Prosil, aby ho zatím představili Tychonovi Brahe a Keplerovi, že se u nich pokusí získat místo jako počtář. O totéž se denně pokoušelo tak deset chlapců, kteří dokázali rychle počítat a rýsovat všechno, co Brahe a Kepler zkoumali. Dohromady ti počtáři působili jako jeden velký chytrý stroj.

„A dál?“ ptal se Miseroni. „Co chceš udělat potom? Nejsi přece počítadlo!“

Serafino řekl, že nejdůležitější je učit se od výjimečných lidí, a když bude nejhůř, nechá se poslat do dobrého ženského kláštera někam daleko, kde mu dovolí číst a přemýšlet. Miseroni se s ním nepřel, i když netušil, jestli takový klášter pro ženy vůbec existuje.

Na Miseroniho přímluvu pak Serafino seděl pár týdnů mezi pomocníky obou astronomů a počítal, ale nudil se tolik, že dělal jednu chybu za druhou. Brahe a Kepler se handrkovali o všechno, od krajíce chleba přes astroláb až po prvenství v práci. Tychonův nos měl mosaznou špičku, což byla památka na dávný souboj a jeho tváři to dodávalo nehybnost masky, a mluvil pomalu a s těžkým přízvukem. Kepler byl malý živý muž s tváří posetou jizvami od neštovic a ustavičně se vztekal nebo propadal nadšení. Ani jeden z nich se nikdy nesmál, ale oba byli často pro smích ostatním.

Přes den Kepler pozoroval sluneční paprsek pronikající skulinou skrze zatemněnou díru ve střeše a zakresloval jeho stopu na papír, zatímco Tycho Brahe běhal po návštěvách, aby sehnal mecenáše. Císař mu totiž už měsíce neplatil a on zase neplatil Keplera.

V noci občas dovolili, aby si s nimi Serafino sedl na střechu a poslouchal jejich spory o dráhy a vzdálenosti planet. Několikrát se pokoušel vmísit do hovoru, ale ani se na něj nepodívali. Tedy poslouchal a kromě mnoha jiných zajímavostí pochytil, že Kepler cení sám sebe mnohem výš než slavného Dána a svou podřízeností vztekle trpí.

Jednou Serafino seděl nad sloupci čísel, Brahe dával povýšeně Keplerovi příkazy, jak má rozvrhnout práci na celý týden, a pak si vzal klobouk a odešel. Kepler podstrčil Serafinovi list papíru:

„Tady je napsáno, co mi Tycho vyplatil, a zde je původní částka, kterou mně na mou rodinu vyplácet měl. Spočítej, kolik mi dluží!“

„Pane, proto tady u vás nejsem,“ řekl Serafino.

Kepler se na něj zadíval, jako by ho viděl poprvé:

„Ne? A proč jsi přišel?“

„Zajímají mě hvězdy a optika. Chtěl bych vědět, co na nebi je pravda a co je optický klam, a také jak cesty hvězd souvisí s tím, co se nám stane. Můžeme se rozhodnout, nebo nás hvězdy řídí?“

„Kolik je ti roků?“

„Myslím, že dvacet tři. Ale někdy se mi zdá, že mnohem víc. Tisíc?“

„Posaď se proti mně, chlapče, ať si prohlédnu tisíciletého!“ Kepler se mu s úsměvem díval do očí. „To jsem si dřív taky myslel, a teď se mi naopak zdá, že je mi jen dvacet! V tvém věku jsem byl na univerzitě a už jsem věděl, že skutečný matematik ze mě nebude. Když spočítáš, o co jsem tě požádal, tak ti sice neodpovím přesně, protože sám zatím odpovědi neznám, ale odpovím ti rád. Správné otázky jsou důležitější než odpovědi!“

Serafino potřásl hlavou a zabral se do Keplerových otravných domácích účtů. Když padl večer, Johannes Kepler rozsvítil lampu, vzkázal po sluhovi ženě, že nepřijde na večeři, pak prostřel pro sebe a pro Serafina a začal vyprávět.

Bylo mu deset, když ho ovdovělá matka vzala jednoho večera za ruku a vedla ho na kopec za vesnicí. Byla hvězdná noc a spolu s nimi stoupali vzhůru i všichni sousedé, ale nikdo nemluvil, jako by byli omámení a nahoru je táhla neznámá síla. Posedali si na trávu a čekali. Náhle kdosi zvolal:

„Tam!“

Po sametově modrém nebi přeletěla hvězda s ocasem zářící mlhy, nejprve se mu zdála malá, ale jak narůstal úžas v davu, narůstala i ta hvězda. Johannes Kepler chtěl chytit matku za ruku, ale nebyla vedle něj – klečela opodál a rychle sbírala do zástěry rostlinky, které, jak se mu zdálo, rašily ze země přímo pod jejími prsty.

„Ty stará čarodějnice, přestaň s tím! Vezmi si toho čertova parchanta a táhni!“ ozvalo se ze tmy.

Matka byla vyhlášená kořenářka a řekla klidně:

„Však ty za mnou přijdeš první, jen co ti bude zle!“

A zatímco se lidé na kopci hádali, kometa přeletěla a kouzlo pominulo. Oni dva spolu kráčeli důstojně dolů s nákladem léčivých bylin, které prý měly mnohokrát větší sílu, když měsíc dorůstal, ještě větší za úplňku, a když letěla kometa, byly jejich účinky doslova zázračné.

„Nikdy jsem o tom nepřestal uvažovat, i když jsem se pak učil filozofii a matematiku,“ pokračoval Kepler. „Matka neměla pravdu, rostliny jistě neměly důvod kvůli kometě předčasně vyrůst. To se mi jen zdálo, stejně jako kometa značně narostla v myslích – a tak i ve vzpomínkách – pozorovatelů. Nic není klamnějšího než lidská mysl, to jsem si uvědomil brzo. Na druhou stranu, co mou matku pohnulo sklonit se a sbírat bylinky právě ve chvíli, kdy z kosmu přicházelo tolik napětí? Nějaké tušení? Nebo snad stejný tajemný povel, který velí batoleti, aby se zvedlo a začalo kráčet po dvou? Země ani nebe přece nejsou mrtvé, jsou živé gestem Božího stvoření. Musel bych ti ukázat spoustu tabulek, abych to doložil, ale i bez nich přece vidíš, že země dýchá, potí se, vylučuje a vydává plody. A tak jestliže dorůstání měsíce má vliv na mořský příliv i velikost mrkve, jak by pak nebe nemělo působit na nás, na naše myšlenky, a tedy i skutky?“

„Potřebujeme k tomu důkazy?“ ptal se Serafino.

„Ve vědě je pravda vždycky jen jedna, tak jako tři krát čtyři je vždycky jenom dvanáct,“ odpověděl Kepler. „Možná se jednou ukáže, že to neplatí vždy. Mám například řadu otázek a pochybností týkajících se času. Avšak naše hrubé nástroje a smysly zatím nedosáhnou tak daleko, a tak se držme toho, co víme určitě. Potřebujeme svět, na který se můžeme spolehnout, svět poznatelné pravdy. Bůh nám právě takový svět dal a ponechává nám v něm svobodu rozhodnutí. Mám celý život na to, abych dokázal, že Boží dílo i naše rozhodování tvoří dohromady sférickou harmonii – i když nevím, jak ten můj život bude dlouhý.“

„Dáte mi přečíst, co o tom píšete?“

„Rád. A můžeš se zeptat, na co chceš, jen o tom nesmíš říct Tychonovi. Vůbec nikomu!“

„To mi tak věříte, pane?“

„Když přemýšlím nahlas v něčí společnosti, napadá mne mnoho řešení,“ odpověděl Kepler. „To za trochu slepé důvěry stojí.“

„Podívejte!“

Na stůl se vyšplhala myška a hodovala na poloprázdném talíři. Kepler zaklel a hodil po ní botou.

„Porušil jste sférickou harmonii,“ vytkl mu Serafino.

„Z myšího hlediska máš pravdu, z mého nikoli,“ řekl Kepler. „To je právě ten problém. Pravda je jen jedna, ale lidé ji vždy nevidí nebo ji neuznají.“

„Jak k ní ale dojdeme?“

„Musíme více myslet a méně cítit. Musíme počítat s omyly a zahrnout je do každodenních rizik. Ukážu ti, jak Galileo snižuje riziko vědeckých omylů.“ Kepler vzal z krbu ohořelý klacík a psal na stůl:

1. Pozorování jevu

2. Vyslovení hypotézy

3. Série plánovaných pokusů

4. Pokud pokusy potvrdí hypotézu, můžeme rozvinout teorii. Pokud ji nepotvrdí, hledáme hypotézu jinou.

„A platí to pro matematiku, alchymii, optiku i astronomii,“ dodal vítězně.

Serafino mlčel. Přes všechnu úctu viděl v duchu nekonečné množství neviditelných a těžko dokazatelných pravd, z nichž některé jsou životodárné, jiné banální, další zabíjejí a mnohé se mění.

K ránu Serafina probudil živý sen, důsledek mysli otevřené večerním rozhovorem. Stal se dravým ptákem a letěl nízko nad bitevním polem. Viděl stovky mrtvých a raněných rozesetých na sežehlé pláni barvy okru, plavých i černých, v tureckých turbanech i bez nich, mladé chlapce probodané, rozstřílené, někteří ještě žili. Mezi nimi projížděl velitel ve zlatě na bílém koni a křičel, aby spočítali padlé. Jenže tam už nebyl nikdo, kdo by ho poslechl.

Serafino se s výkřikem posadil. Neznal toho vítězného jezdce ani ty mrtvé, ale byl si jist, že to všechno je skutečnost. Netušil ovšem, koho varovat, netušil ani, zda se to už stalo, nebo teprve stane – a kdy. Avšak věděl, že je to pravda.

IX

Depeše jsem psával jednou týdně brzy zrána. Jejich obsahem byl převážně Rudolfův poměr k válce v Uhrách a jeho zdánlivě lehkomyslná nechuť se na ní podílet. Zdálo se, že císař není schopen věnovat pozornost nebezpečí, které drolilo východní okraj jeho říše, a že snad doufá, že svou nečinností oslabí moc a ambice mladšího bratra Matyáše, který by si rád místo Rudolfa sedl na trůn. Díky téměř každodennímu neformálnímu styku s císařem jsem však došel k závěru, že Rudolf vidí mnohem dál než na uherskou hranici: že jeho cílem je nechat tamní boj prostě utichnout, nechat vzpurného Bočkaje na tom kousku země vládnout a ponechat také na jeho rozhodnutí, zda bude s osmanským sultánem válčit, nebo uzavře nějakou dohodu.

Místo vedení války a vybírání válečných daní se císař pokoušel vyrvat zemi i nebesům nejrůznější tajemství – od nesmrtelnosti přes umělého člověka až po výrobu zlata. Proto jsem postupně přestal sbírat informace na návštěvách u dam a ostatních diplomatů dole ve městě a pravidelně jsem se účastnil vědeckých rad svolávaných dvakrát týdně vždy na celé dopoledne. Scházeli se tu matematici, lékaři a alchymisté, často velcí muži, kteří museli pro přílišnou volnost ducha a pronikavou inteligenci opustit svá města ve Flandrech, Itálii či na Pyrenejském poloostrově. Zatímco jinde jim hrozilo mučení a smrt, tady v Praze požívali větší vážnosti než vrchní velení vojska. Z toho, co jsem se od nich naučil, žiji dodnes.

Hned vedle nich ovšem seděli šarlatáni, kteří patřili spíš na pouť anebo do vězení. Rudolfovou slabostí bylo, že se potřeboval nepřetržitě bavit a nedokázal se dlouho soustředit. Efektní výklad nějakého podvodníka o tom, jak vyrábět zlato z kamení, byl v jeho očích větší úspěch než hodina strávená s Tychonem Brahe, který počmáral tabuli klikyháky a znudil ho popisem vzdálenosti mezi planetami na hranici klimbání. Keplera měl císař raději, protože své přednášky prokládal vtipy a hádankami a inspiroval debaty zajímavé i pro laiky.

„Mluvíte o hypotézách, pokusech, důkazech. Jak ale můžete pozorovat jev, který je menší, než oko postřehne, anebo je třeba příliš daleko?“ ptal se jistý alchymista.

„Optika! Optika je vědou budoucnosti. Brzy přinese možnost pozorovat hvězdy i strukturu kamene.“

„Optika vám umožní pozorovat materii, ale nic éterického postihnout nedokáže,“ namítl alchymista.

„Jistě, ale na světě je mnohem více hmoty, než by se vám zdálo. Všechno éterické, co lze zhustit, a všechno hmotné, co lze sublimovat, jde nepochybně také změřit, ale o tom vy nepochybně víte více než já!“ uklonil se Kepler.

Císař pozorně poslouchal a řekl:

„Sny, city či myšlenky a lidskou duši ovšem změřit nelze, protože není možné je materializovat. Potřebujeme pozorování, výpočty, horoskopy, ale také intuici geniálních jedinců. Jak spojit obojí dohromady, pánové?“

„Dovolím si říci, že potřebujeme především správné otázky,“ řekl Kepler, ale nikdo ho neposlouchal.

Většina přítomných začala snaživě vymýšlet způsob, jak spojit rozum a cit, ale rozhovor brzo uvízl na mělčině a císař pak musel odejít za jinými povinnostmi. Sice většinou nedokázal ze svých učených seancí vyvodit nic smysluplného, ale buď v ostatních zažehl tvůrčí oheň, anebo plodný zuřivý nesouhlas.

Jednoho podzimního rána se debata na vědecké radě stočila k různým způsobům předpovídání budoucnosti a k jejich věrohodnosti. Do Španělska přicházely z Ameriky zprávy o věštbách indiánů z čokolády i hvězd, z Uher o chiromantických praktikách cikánů, z Istanbulu o převrácených hrncích kávy a ze severu o řeči rybích vnitřností. Císaře zajímalo, co mají tyto postupy a obyčeje společného s vědeckou astrologií, a Kepler mu odpověděl:

„Ať je to jakkoli, budoucnost předpovědět nelze, protože není předem dána. Je pouze možné určit konstelace a pravděpodobnosti, s nimiž nastane. Je to stejné jako s počasím.“

„Odkud se ale bere tolik jasnovidců?“

„Lidská obrazotvornost, Sire. Stačí trocha sedlé kávy a naše hlava začne pracovat jako křivé zrcadlo. Odráží, ale nemluví pravdu.“

Pamatuji se přesně, že když zazněla slova o zrcadlech, ozval se dole na nádvoří klapot kopyt, rány a nadávky. Oknem jsem viděl, jak na nádvoří vjel divoký zaprášený jezdec v kyrysu. Stráže chytily jeho koně za uzdu, ale praštil je naplocho mečem, a když to nepomohlo, vytasil kord a mával jím vztekle kolem, dokud stráže neuskočily.

„To je Russworm!“ řekl jeden z přítomných a císař ho okamžitě napomenul:

„Pánové, nesmíme se nechat rušit!“

Ale klid nám nebyl dopřán. Vrchní generál Russworm uhnal cestou z Uher čtyři koně, aby císaře postavil před skutečnost, že díky liknavému přístupu k válce právě ztrácí Sedmihradsko. S vytaseným kordem projel chumlem gardistů, hnal koně po schodech do chodeb a sálů přeplněných sbírkami a mezi uskakujícími dvořany projel až k císařovu kabinetu, kde konečně seskočil a dožadoval se okamžité audience.

V kabinetu byl takový rámus, že císař poslal komořího za dveře, aby Russworma uklidnil. Když se komoří vrátil a polohlasem císařovi sděloval rozsah katastrofy na bitevním poli, Rudolf jen mávl rukou plnou prstenů:

„Ať počká! Musí počkat!“

Russworm však čekat nedokázal. Vpadl dovnitř, poklekl na jedno koleno a spustil tak naléhavě, jako by dával rozkazy. Mluvil o bitevním poli plném mrtvých, o ustupující armádě a nepřehledné situaci, která zdánlivě dává moc Bočkajovi, ale přitom otvírá brány římské říše Turkům.

„Taková hanba, Veličenstvo, taková potupa!“

„Je to snad naše chyba, že vévoda prohrává válku, která k ničemu není? Co ode mne chcete?!“

„Vaši podporu, Milosti, váš bratr potřebuje vaši podporu!“

Císař se odvrátil k oknu.

„Evropa je plná děl, kuší, mečů a najatých armád. Někdo je musí živit a zaměstnávat bojem, přestože válku nikdo nechce. Válka je drahá, tahle trvá dlouho a prohráváme. Modlit se za vévodu Matyáše je to jediné, co chci v tuto chvíli udělat. Vraťte se k němu a vyřiďte, ať zatím rozbije ležení a ustoupí. Během několika týdnů rozhodneme, co dál.“

„Do té doby budou Turci ve Vídni!“

„Jsem si jist, že sultán váš názor nesdílí,“ ušklíbl se císař.

Dlouhou chodbou plnou rozbitých soch a vylekaných sloužících přicházel v té chvíli muž zahalený do tmavého pláště. Nepovažoval za nutné smeknout. Před císařovým kabinetem promluvil tiše italsky s komorníkem a ten ho okamžitě pustil dovnitř. Když vešel a zůstal s úklonou stát, Rudolf přestal věnovat pozornost Russwormovi a obrátil se k němu:

„Grimani, čekám na vás už týden!“

Příchozímu bylo asi třicet, měl přitažlivou tvář, tak černé oči, že nebylo možné rozeznat zornice, a nepatrně křivou tvář, snad znetvoření z matčina lůna anebo důsledek nějakého zranění. Uklonil se sice hluboko, ale mluvil s císařem skoro jako rovný s rovným.

„Vaše intervence přišla pozdě, Veličenstvo. Giordano Bruno přijde o život, shoří na Campo dei Fiori patrně za tři týdny. Možná ještě přijde odklad, ale nedávám Giordanovi šanci déle než do února. On sám je smířen a vidí ve své smrti smysl. Ale má strach.“

Císař se zamyslil, pak poslal pryč Russworma a řekl:

„Upálit Giordana znamená postavit se proti budoucnosti. Měl přijít k nám, dokud byl čas. Možná i chtěl – a je má chyba, že jsem ho nedokázal včas ochránit. Děkuji vám za tu cestu, příteli, udělal jste, co jste mohl.“

„Zkoušel jsem všechno. Ani Vatikán není nepodplatitelný, ale jsou rozhodnuti. Nakonec o Bruna vůbec nešlo, jen Jeho Svatost papež Kliment nám chce ukázat, kdo je v Evropě pánem.“

„V Evropě jsem pánem já,“ řekl císař klidně a obrátil se k nám všem: „Pánové, to je Ariosto Grimani, Benátčan. Všude se dostane, každého zná a má mou důvěru. Sám dóže je jeho strýc a výborně si rozumíme. Grimani je vznešené jméno. Zdržíte se u dvora, Ariosto?“

„Jak dlouho mi bude dovoleno. Nemá však smysl zastírat, že dóže o mně nerad slyší a soudí, že jsem slabých mravů.“

Všichni se rozesmáli, ale mně se Grimani od prvního okamžiku nelíbil. Měl mnoho tváří, ale žádná nebyla jeho vlastní; v tom se podobal císaři. O všem něco věděl, a ničemu pořádně nerozuměl. Jsou lidé, kteří žvaní, aby si potvrdili, že vůbec něčím jsou. Ariosto však vždy promlouval s přesným záměrem, zdánlivě přímo, jenže nikdy neodkrýval karty. Důvěra, jíž v Praze požíval, byla založena na jednoduchém triku: říkal, co císař chtěl slyšet, a dával mu, co si přál, tak rychle, že si císař nikdy nepoložil otázku, proč to Ariosto dělá.

Tenkrát vytáhl z brašny stříbrné pouzdro a podal ho císaři. Rudolf pouzdro zvědavě otevřel a vytáhl malou smějící se hlavičku z modrého skla.

„Vozíte mi hračky? To už jsem tak dětinský?“

„Milosti,“ řekl Ariosto, „tahle modř, kterou snad znáte, pochází z rudy zvané někdy kobalt. Znali ji staří Egypťané a pak se na ni zapomnělo. Zvláštním procesem, který dost možná zvládnou zde naši přátelé, se z ní dá vytavit sůl. Ta jednak barví sklo do téhle nádherné modři, a pak – je to nejlepší urychlovač zlata. Neobejdou se bez ní benátští skláři ani žádný slušný alchymista. Ale pravděpodobně vám přináším něco, co v Praze už dávno zdomácnělo. Nebo tu sůl nemáte?“

Císař mlčel a alchymisté také. Vlastnosti modré soli sice znali, ale neměli možnost je vyzkoušet.

„Jak asi víte, Veličenstvo, jsem vyděděnec a strýc o mně nerad slyší, protože Benátky jsou úzkoprsé, pokud jde o obchody. Když jsem se rozcházel s rodinou, zbyly mi jen doly na cín a na tuhle rudu, které říkám kobalt, v Dolním Bavorsku. Nechali mi je, protože se jim zdálo, že nejsou k ničemu. Nemám prostředky, abych tam těžil. Ale císařská investice do těch dolů by se vyplatila, protože bych rád vašemu dvoru kobalt odváděl. Při umu místních sklářů a úrovni vašich alchymistů by to znamenalo obrovské budoucí bohatství.“

Císař si modrou hlavičku pozorně prohlížel a povzdechl:

„Zajímavé. Ale jak jste nepochybně cestou sem zaslechl, prohrál jsem bitvu v Uhrách. Válka je na rozdíl od vašich dolů špatná investice, jenže já mám povinnosti. Ač nerad, musím vaši nabídku odmítnout.“

„Milosti, my Benátčané jsme proto v obchodě tak úspěšní, že máme za to, že z bohatství má těžit co nejvíce obchodních přátel. Opatřit prostředky na náš společný důl nebude těžké a jistě zbude i na tažení na uherské hranici.“

Jako syn obchodníka jsem se musel držet, abych nevykřikl a císaře nevaroval, jenže jednak bych si tím v jeho očích nepomohl a navíc bych přišel o možnost sledovat, jak se ten hanebný obchod vyvine a co je za ním. Rudolf se pobaveně usmál:

„Půjčujete mi na svůj vlastní důl, Grimani? Konečně, na tom nezáleží, nikde jinde než u vás tu surovinu neseženeme. Stojí nám ten obchod za to, pánové?“

Přítomní alchymisté samozřejmě souhlasili, nevyplácelo se zdržovat Rudolfa od podniků, pro něž se už beztak rozhodl.

„Projednejte tedy s panem Ariostem půjčku od benátských domů,“ obrátil se císař na komořího. „Je dobré mít v Benátkách věřitele. Část peněz půjde postupně na splátky na těžbu v dolech, část dostane co nejrychleji arcivévoda Matyáš.“

X

Na světě je mnoho odporných skutků, ale většinu jich lidé páchají z hlouposti, nevědomosti či slabosti. Skutečně zlých jedinců, kteří ničili, intrikovali a vraždili z čirého potěšení, jsem za svůj život mnoho nepotkal, ale Ariosto Grimani k nim patřil. Co nabyl, to pečlivě skrýval a s rozkoší ovládal mocné tohoto světa tak, že o tom nevěděli. Snad předpokládal, že celý svět je stejně zkažený jako on sám, a nedovedl si představit, že někdo má plné srdce lásky anebo usiluje o světlo pokroku – a nejhorší bylo, že s Ariostem přicházel všude vždy nejdřív úspěch a teprve potom zkáza.

Za čtyři dny po návštěvě Prahy dlel Ariosto Grimani tam, kde bychom ho čekali nejméně: v ležení vévody Matyáše v Uhrách. Tam už dorazily zprávy o císařově lhostejnosti vůči ztrátě Sedmihradska. A také jeho souhlas s tím že klíče od východní brány římské říše bude napříště držet nečitelná a divoká transylvánská šlechta.

Vévoda usazený ve stanu na vysokém zlatém křesle, které připomínalo trůn, ho pozdravil podobně jako císař:

„Čekám na vás už týden! Dostal jste aspoň vy z našeho bratra nějaké peníze?“

„Naopak, já mu je půjčil,“ odpověděl Ariosto. „Ale otázka je, co s nimi udělá, protože ho zajímají jiné věci než naše obrana hranic. Veškeré příjmy spotřebuje na to, aby vyrobil zlato, kámen mudrců a podobně.“

„Já ale nemohu čekat, až vyrobí zlato nebo až mu Židé úplně zatemní mozek. Každý den ztrácíme míli odtud stovku mužů a já je musím nahradit. Co radíte?“

„Žádná rada vám nepomůže, chce to činy – vaše činy. Je třeba začít počítat s tím, že císař je nemocen. Slyšel jste, že jeho syn zavraždil konkubínu a snědl její oči?“

„Ariosto, já potřebuji fakta, ne hrůzostrašné klepy. Bůh ví čí ten jeho bastard vlastně je.“

„Byl jsem se podívat na Krumlově, kde ho drží v kleci. Příšerný pohled. A přitom princova matka je docela zdravá. To císař…“

Matyáš Ariosta přerušil:

„Nezapomeňte, že jakákoli domněnka o jeho dědičných chorobách se týká i nás. Vraťte se do Prahy a sledujte, co se děje. Jakmile budete mít dost zpráv, které by přesvědčily rodinu o tom, že císař je vážně chorý a změna panovníka nutná, dejte mi vědět. Jen solidní důkazy!“

„Musíme doufat, že do té doby nevyrobí zlato,“ ušklíbl se Grimani a natáhl ruku. „Pak by mohl být šílený a nikomu by to nevadilo.“

„Mluvíte o mém bratrovi a římském císaři,“ zbrunátněl Matyáš, pak ale dal Ariostovi měšec dukátů, za které by svůj pluk dobře živil nejméně týden. Na to, že duševní chorobou prababičky Johany Šílené mohl právě tak dobře trpět on sám, ovšem nepomyslel.

XI

Od chvíle, kdy mluvil s Keplerem, pronásledovaly Serafina zlé sny. Byl v nich svědkem katastrof, které nemohl zastavit. Viděl velké cizí město v plamenech, svůj dům obléhaný opilými vojáky, jiné město zaplavené vodou, slyšel dělové rány a třeskot mečů, plazil se chodbami temnými jako hrob či šplhal na věže do výšek, z nichž ho jímala závrať, a pak se marně snažil dohlédnout dolů na město vlnící se lidským hemžením.

Někdy se v noci probudil a pokusil se ty vidiny zachytit perem na papír, ale slova nedokázala vystihnout sílu obrazů. Noci mu působily utrpení, které už za dne nedokázal skrývat. Konečně se ho jednou Miseroniová zeptala, zda není zamilovaný.

„Jak by to bylo jednoduché,“ povzdechl si Serafino. Vyprávěl rodičům o svých snech, dal jim přečíst zápisky a velice je znepokojil. Miseroniho zarazil zejména popis kruhového divadla plného lidí nadšených hrou o vílách, lesním králi a zmatených proměnách.

„Bylo to jako divadlo v divadle a v něm ještě menší divadlo,“ vzpomínal Serafino.

„Já jsem o té hře slyšel,“ řekl Miseroni. „To divadlo nedávno otevřeli v Londýně, jmenuje se Globe. Doslechl jsem se o tom na Hradě.“

„Londýn shoří,“ řekl Serafino. „Ale nevím kdy. To je právě to nejhorší. Vím, že se něco stane, ale nemohu s tím nic dělat. Nemůžu ani nikoho varovat, protože nevím, kdy k tomu dojde, nebo jestli se to třeba už nestalo. A vedle těch divných předpovědí se mi zdá i spousta nesmyslů jako každému. Třeba lev s prasečíma ušima, věřili byste tomu?“

Jenže Miseroniovým nebylo do smíchu.

„Všechno, co pro tebe můžeme udělat, je ukrýt tě pod křídla naší lásky,“ řekl Miseroni a objal ho.

Té noci Serafino po dlouhé době klidně spal a Miseroniová řekla v soukromí ložnice Ottaviovi:

„Všechny naše děti jsou dospělé. I když jsme tajně pamatovali i na Serafina, aby z něj nebyl žebrák, ptám se tě: Co s ním bude, až jednou zavřeme oči? Kdo ho bude chránit? Ten jezuita ho pokaždé provrtává očima a Serafino si toho ani nevšimne. On nikdy nepozná, kdo je nepřítel, má plnou hlavu svých věcí.“

Ottavio mlčel. Věděl, že láska má sice životodárnou moc, ale na všechno zlo a bídu světa je někdy krátká. Serafino potřeboval mnohem mocnějšího ochránce, než byl on sám.

Na Hradě mezitím Rudolf soustředil své učence na otázku výroby zlata a věřil, že modrá sůl, kterou přinesl Ariosto, k ní konečně povede. Nedařilo se, i když alchymisté díky pokusům objevili mnoho jiných, prakticky použitelných látek.

Platilo pravidlo, že kovy pod zemí nejprve zrají, ale pak hnijí, stejně jako hrušky. Zlato však má jedinečné vlastnosti a nekazí se. Nikdo neznal jeho putrefactio, tedy dobu zrání, pouze se předpokládalo, že je mnohem delší než u jiných kovů. Jedinou možností, jak zlato rozmnožit, bylo jeho putrefactio zkrátit a nechat kov uzrát v přirozených podmínkách ještě pod zemí – rychleji, než to dovolí příroda. A základem zlata je prý olovo.

Urychlovačem přeměny olověných rud mohla být jediná látka: rychlá rtuť, případně obohacená o modrou sůl. Jenže pomocníci, kteří pracovali s tak velkým množstvím koncentrované rtuti, rychle onemocněli a poté, co jich několik zemřelo, nechtěl se už nikdo na císařských pokusech podílet. A tehdy si jeden z chemiků, který pocházel z Prahy, vzpomněl:

„Pamatujete, co se říkalo o brusiči Miseronim? Prý má syna, který kdysi vypil rtuť, a nic se mu nestalo!“

„Já slyšel, že ten mladík je nevlastní syn a je spíš jako děvče. Ono když se někdo vymyká přírodě, vždycky se kolem něj spřádají báchorky.“

„V plamenech nelze neshořet a stejně tak nelze vypít rtuť a zůstat zdravý. To není možné!“ řekl jsem rozhodně.

„Ta slova u nás vůbec neříkejte, pane Esprincharde,“ rozčílil se císař a přikázal: „Najměte mladého Miseroniho!“

„Milosti, co mu ale máme říci?“ zajímal se komoří. „Bude se bát.“

„Koho? Vás?“ zeptal se císař posměšně. „Může mi o svých schopnostech říci o samotě. Ale máte nakonec pravdu. Najděte příležitost, která na něj udělá dojem, a pozvěte ho i s Miseronim.“

XII

Příjezdu perského vyslance Husajna Aliho Beje do Prahy předcházely marnotratné přípravy – a tím další dluhy, které si císař neváhal udělat u české šlechty a židovských bankéřů výměnou za jinde neslýchanou náboženskou svobodu. Miloval všechno cizí a jedinečné, vše, čeho se jiní báli, ať už to byl bílý lev, ptakopysk, nebo islámská moudrost. Možná mezi tím vším nedělal velký rozdíl, protože jeho záliby se zastavovaly právě u odlišností a šly pouze tak hluboko, jak mu to dovolila těkavá mysl a jeho okolí.

Pro pozvání perského velvyslance do Prahy však měl dobré důvody. Opakoval, že získat na svou stranu proti Turkům perského šáha je důležitější než se bít s balkánskými janičáry o pochybnou karpatskou hranici. Husajn Ali Bej se hodlal v Praze na nějaký čas usadit a chtěl odtud vyrážet na mise do okolních zemí; s císařem a s mnoha dámami se později úzce spřátelil. Arcivévoda Matyáš zatím dál trčel i s armádou nečinně v Uhrách, skřípal zuby a sháněl spojence, přičemž zprávy o jeho tajných jednáních Rudolf odkládal stranou.

Jenže Rudolf se už nějakou dobu cítil unaven a s obavami sledoval, jak jeho oblíbený bílý lev pospává v rohu klece. Stejně jako on stále častěji zavíral oči a klimbal při nejméně vhodných příležitostech.

Mezi diplomaty se proslýchalo, že Rudolfova podzimní zasmušilost souvisí hlavně se sňatkem mého krále Jindřicha s Marií Medicejskou. Císaře prý ta svatba ponížila, třebaže ho Jindřich vlastně požádal o dovolení. Důvody, proč se s Marií neoženil sám, nikdo neznal. Proslýchalo se, že Rudolf trpí nemocí lásky, ovšem Evropa se jen hemžila nemocnými panovníky, kteří klidně plodili potomky. Já osobně jsem nijak nepociťoval, že by císařovo přátelství k Francii ochladlo, naopak – jako by mu ještě více záleželo na tom, aby Jindřich dobře věděl, co se v Praze děje. Zval mne stále častěji, někdy k nelibosti ostatních diplomatů, jejichž země byly s Habsburky svázány sňatky či smlouvami.

Pověst o nádheře orientálních dvorů ho pohnula k přípravě slavnosti, jakou v Praze nikdo nepamatoval a o níž se mluvilo týdny dopředu. Zprávy o divných mravech, ale také o přepychu a pohostinnosti šáha v Isfahánu, jíž zahrnul českou panskou výpravu před několika lety, byly vzrušující i dvojznačné. Nikdo nevěděl, jestli dorazí banda pohanských divochů, anebo uhlazená dvorská společnost, která Praze vyrazí dech. Vědělo se jen, že Husajna Aliho Beje provázela před časem v Benátkách a ve Florencii pověst okouzlujícího společníka a že přeložil do italštiny něco z perské poezie, která si prý nijak nezadá s Ovidiem.

Rudolf měl v úmyslu Peršana oslnit a zároveň přesvědčit, že není jen šáhovým spojencem proti tureckému sultánovi. Chtěl ukázat, že je tak silný, že může být jeho ochráncem. Také diplomat měl své pověření: zjistit, nakolik je s Rudolfovou pomocí možný návrat islámských souvěrců do Evropy.

Serafino doma hořel zvědavostí. Miseroniová ho ten slavný večer starostlivě pozorovala, jak si netrpělivě šněruje korzet přes malá ňadra a pak si obléká svůj nejlepší černý oblek zdobený bruselskou krajkou. Sotva se setmělo a přinesli svícny, sahal Serafino po klice, ale Ottavio si chtěl pokojně užít alespoň začátek večera v kruhu rodiny a oddaloval okamžik, kdy bylo třeba vyrazit z domu.

„Posaďme se před cestou,“ vyzval všechny, kteří byli právě v dílně.

Na jeho přání tedy seděli kolem stolu, drželi se za ruce nebo si opírali hlavy o ramena a společně pozorovali plamen svíce.

„Nic není věčnějšího než pomíjivý plamen,“ řekl tiše Ottavio.

Strmá ulice na Hrad byla zahrazená a museli se vydat po schodech, kde už slyšeli víření bubnů z nádvoří. Serafino by nejraději letěl jako vítr a Ottavio ho musel brzdit:

„Počkej přece, bolí mne kolena!“

„Jsi moc tlustý, přidej, jdeme pozdě!“ zlobil se Serafino, opřel se mu do zad a valil ho před sebou jako ohromnou kouli.

„Drzosti si nech, i když je to pravda. Jdeme tak akorát, jak se na nás sluší,“ funěl Miseroni. „Poslouchej, co ti řeknu. Nezapomněl jsi dar pro císaře?“

„Už jsi mi všechno řekl desetkrát! Budu tě poslouchat, jen když při tom půjdeme!“

Ottavio se ale k jeho nelibosti zastavil:

„Tedy především: dělej všechno jako ostatní a klaň se, klekej a vstávej, vždycky když to udělám já, protože každý stav má jiná pravidla a povinnosti. A hlavně mlč. Při večeři hovořit smíš, ale jen když tě někdo osloví. Sám se na nic neptej.“

Serafino ho chvíli mlčky postrkoval po schodech a pak se zeptal:

„Jaký je?“

„Kdopak?“

„Přece císař! Je krásný?“

„Je starý, ošklivý a chlípný, říká se o něm spousta špatných věcí, ale uvidíš sám, je to výjimečný muž. Kdyby tě oslovil při večeři, odlož vidličku, nemluv s plnou pusou a hlavně neříkej, co si myslíš. Nikdy! To je první pravidlo dvořana.“

„Co je to chlípný? A co mám tedy říkat?“ ptal se Serafino nevinně.

„Musí být jasné, že tohle slovo neznáš a znát nechceš.“

Najednou jim na tváře dopadlo teplé mihotavé světlo a rozlehla se břeskná cizí hudba píšťal a bubnů. Nahoře, kde končily příkré schody na Hrad, zářily stovky pochodní a pluly stíny.

Serafino už nečekal, vyběhl nahoru, prodral se na náměstí a vyšplhal na kamennou rampu, odkud Pražané odjakživa pozorovali důležité události. Všude kolem se míhala světla a bělostné turbany. Snědí muži v brokátových kaftanech blýskali zuby, někteří jeli s důstojně nadutým výrazem na koních a další šli pěšky, usmívali se a mávali. Ali Bej seděl v nosítkách a za ním vezli sluhové truhlice s dary, srolované koberce a klece s pestrými papoušky. Na konci průvodu tančilo asi dvacet mužů divoký vojenský tanec. Všude se ozývaly výkřiky a pobízení v řeči, která Serafinovi nic nepřipomínala.

„Serafino! Dolů!“ volal marně Miseroni.

Serafino seskočil, jeden z papoušků s křikem vyletěl z klece a usedl mu na rameno. Jako ve snu ho podal zpátky usměvavému chlapci jeho věku a ten se mu hluboce uklonil s rukou položenou na srdci.

„V čem jsou jiní než Turci? Podle obrázků vypadají docela podobně,“ ptal se Miseroniho.

„Nevím. Peršané jsou naši přátelé a Turci nepřátelé, ale zítra to může být naopak,“ poučil ho Ottavio.

XIII

Dav je strhl k bráně, kde Miseroni vytáhl průvodní list, a tak mohli postupovat společně s perským průvodem do Hradu. Do sálu je vedli zkratkou, ovšem Peršané museli projít sály se sbírkami, než se k císaři dostali.

„Vidíte, jdeme pozdě!“ stěžoval si Serafino.

Jejich místa v přijímacím sále však byla výhodná a o nic nepřišli. Rudolf seděl opřen ledabyle o kord v křesle na vysokém piedestalu. Třebaže věděl o potížích, které Peršanům přináší přímý styk se ženami, v prvních řadách po obou stranách sálu stály na jeho příkaz nejkrásnější dámy, některé s odhalenou hrudí. Orchestr spustil pompézní hudbu a komoří dal Peršanům pokyn, že mohou začít.

Husajn Ali Bej, celý ve zlatě a v střevících se zahnutými špičkami, klekl před císařem na jedno koleno. Ostatní Peršané padali jeden po druhém před Rudolfem na zem, otvírali truhlice plné šperků a vzácného nádobí a rozprostírali hedvábné koberce. Císař to sledoval s lhostejně přivřenýma očima a jen kýval na znamení díků.

Nakonec Ali Bej luskl prsty. Čtyři muži přivezli plochou truhlu z lakovaného dřeva, a když ji otevřeli, vyletěl z ní oblak jemného peří. Šlechtici kýchali, pinčlové štěkali a dámy pohoršeně vykřikovaly a oprašovaly si šaty. Ali Bej se znovu hluboce uklonil a čtyři muži vyprostili z peří dvě obrovská zrcadla s jednoduše zdobenými rámy, ale jasná jako křišťál, širší než dveřní rám a větší než dospělý muž. Nastavili je tak, aby se v nich Rudolf spatřil, a pak s nimi předvedli malý tanec.

Císař nadšeně vstal a měl co dělat, aby nevykřikl. Hudba přestala hrát. Ali Bej se pousmál a Rudolf, který se vmžiku ovládl, dal znamení k odchodu na večeři. Serafino stál blízko mne a stoupal na špičky.

„Jak sem ta zrcadla dokázali dovézt?“ vykřikl a za mými zády se ozval povědomý ostrý hlas:

„Peršané jeli přes Rusko, aby je nepobili Turci, ale zrcadla se z Benátek kodrcala přes Alpy. Balí je do husího peří, jenže stejně je to k nevíře, že nic nerozbili. Sám jsem je po cestě míjel, na horách už leží sníh a nebyla to příjemná cesta.“

Ariosto Grimani! Neodpustil jsem si poznámku:

„Jak jste to jen z Uher mohl tak rychle stihnout?“

„Jak? Z Uher? Pane?“ usmál se Grimani. Na to jsem neodpověděl.

Miseroni zůstal v sále jako poslední a užasle si obě drahocenná zrcadla prohlížel, ale Serafino následoval ostatní jako ve snu a nechal se usadit k dlouhému stolu.

Na jedné straně byla místa pro Peršany a vedle mnohých z nich nechal císař posadit dámy. Zhostili se té situace skvěle a toho večera se zrodilo několik tajných lásek. Rudolf věděl, že večeří s nevěřícími si španělskou šlechtu a kněží příliš nenakloní, proto vše pečlivě promyslel tak, aby nikdo ze Španělů nemusel přijít s Husajnem Alim Bejem do přímého styku. V císařově blízkosti proto seděli ti, s nimiž se rád bavil bez ohledu na stav, zatímco Španělé seděli na druhém konci.

Služebné začaly roznášet mísy s jídlem. Maso, ovoce a ryby sestavili kuchaři do tvaru lidských hlav a dalších částí těla, dorty připomínaly fantastické zámky. Ali Bej nehnul brvou, ale na očích mu bylo znát, že císařův styl na něj udělal dojem. Rudolfovi to neuniklo a ukázal na zrcadlo, které mezitím Peršané přinesli do sálu a nosili ho kolem stolu, abychom se do něj všichni mohli podívat:

„Zdá se, že znáte naše tajná přání, pane. Neskrývám, že váš dar má pro naše záměry velký význam.“

„Zrcadla pro Vaše Veličenstvo jsou největší na světě, aspoň pokud je mi známo. V každém případě v Benátkách nikdy větší nevznikla,“ řekl Ali Bej dokonalou benátštinou.

„Jednoho Benátčana ze slavné sklářské rodiny tady máme! Řekněte, pane Grimani, proč nebylo možné vyrobit tak velká zrcadla dříve?“

„Veličenstvo,“ řekl Ariosto, „protože je nikdo nepotřeboval. Většina objevů vznikne proto, že o ně lidé stojí. Jako chlapec jsem viděl tolik rozbitých zrcadel, že by se z nich dal postavit pohádkový zámek, ale když moji krajané pochopili touhu vznešených lidí zhlížet se od hlavy k patě, rozbíjeli tak dlouho, až odhadli tu správnou tloušťku skla. Ale já osobně zrcadla nemám v lásce. Jeden klasik pravil, že zrcadla a manželství jsou ohavnosti, jelikož rozmnožují počet lidí.“

Císař se usmál:

„Na rozdíl od manželství se ovšem protějšku v zrcadle zbavíme snadno, proto mám zrcadla rád. Ale copak jste se opravdu nikdy jejich tajemství nedozvěděl?“

„Recept na amalgám se předává nejstaršímu nebo nejspolehlivějšímu synovi, a to jsem já nebyl. A proč litovat? Kdybych to tajemství znal, seděl bych v Benátkách a nikam bych nesměl. A protože to pro mne není, utekl bych a moje rodina by skončila v kobce pod palácem na San Marco. Proto dnes vím jen tolik, že tajemství amalgámu potřebného k výrobě zrcadel je cennější než tajemství zlata.“

Husajn Ali Bej jeho slova potvrdil:

„Leonardovy obrazy i celý harém tureckého sultána stojí patrně méně než ona neznámá formule, která beztak není na prodej.“

„Alespoň zatím… Jisté je, že společně se slavnou modří a stavbou korábů jsou zrcadla tajemstvím, pro něž jsou moji krajané ochotni pronásledovat, mučit i zabíjet,“ podotkl Grimani.

Serafino, který seděl vedle otce a lapal každé slovo, se neudržel a vykřikl:

„Dobře, ale když není na prodej, proč tu formuli zatím nikdo Benátčanům neukradl? Vždyť to musí být hračka!“

Kromě císaře se na něj všichni otočili, ale Serafino nepochopil, že je to pokyn, aby mlčel. Grimani řekl:

„Legenda praví, že nejde jen o obchodní tajemství, ale také o jisté mysterium. V jasných křišťálových zrcadlech, jaká jste, Veličenstvo, laskavě dnes přijal, je prý vidět víc než podoba věcí. Stačí být trpělivý a dlouho se do něj dívat. Lze v něm pak spatřit budoucnost a věci velmi vzdálené.“

Císaře podobné řeči rozčilovaly, pokud je nezačal sám:

„Zrcadlo má sloužit vědě. Máme už několik spisů o magických i optických vlastnostech zrcadel. Zatím jsme ale neměli možnost potvrdit hypotézu experimentem, protože naše zrcadla byla malá a unavovala oči. Teď to bude jiné.“

Tycho Brahe namítl:

„Vzpomeňte, jak Archimédes zapálil zrcadly loďstvo. To přece nebyla velká zrcadla,“ chystal se pronést menší přednášku o optice, ale nad hodovní tabuli znovu jako trubka vzlétl Serafinův hlas:

„Pokud jde o záhady, odpusťte, je to úplně jasné. Jsou tu zákony optiky, sám jste je přece nechal u pana Keplera sepsat, Veličenstvo. Ty platí vždy a všude. Ale pak je tu naše mysl. Oko nám tudíž při pohledu do zrcadla ukazuje naši podobu – tedy pokud je zrcadlo rovné. Ale zároveň naše mysl někdy zří to, čeho se bojíme, co chceme a co jen tušíme. Když se pozorně zadíváme, promítá nám to do zrcadla. Cítíme při tom vytržení, to je pravda, ale nemělo by nás to mýlit… Proto také nemůže existovat čarodějnictví, jelikož… Au! Šlápl jste mi na nohu, otče!“

Hudba ztichla a ticho v sále by se dalo krájet, ale císař pravil radostně:

„Podívejme! Kdopak je ten krásný bystrý hoch?“

Všichni se otočili k Serafinovi.

„Přál jste si poznat mého syna, Veličenstvo, a já nevím, jak se vám omluvit. Jmenuje se Serafino a jako vždy je velice drzý,“ řekl Miseroni.

„Ach, Miseroni, není třeba se omlouvat tam, kde promluví půvab a přirozená inteligence. Tak ty říkáš, že na světě není nic tajemného? Vstaň, ať tě lépe slyšíme!“

Serafino povstal a měl tím méně odvahy, čím déle mluvil, jelikož zpravidla nejprve konal a pak o tom teprve přemýšlel.

„Vaše Veličenstvo, to vůbec neříkám. Ovšem většina jevů, po nichž marně pátráme, není nepochopitelná, jen dočasně neznámá. Většina tajemství má vysvětlení, je jen otázkou píle a času, kdy na ně přijdeme.“

„Že by neexistovala nepoznatelná tajemství?“ usmál se císař.

„To jsou taková, Veličenstvo, po nichž nepátráme,“ odpověděl Serafino a bylo zřejmé, že je na svou duchaplnost pyšný.

„Dovolí Veličenstvo? Ten chlapec je můj žák,“ ozval se Johannes Kepler. „Kdyby si dobrý Bůh nepřál, abychom objevovali neznámé, proč by nám dal do vínku tolik zvídavosti? Tolik ochoty, vzpomeňme jen na Giordana, za nové myšlenky obětovat i život?“

„Smím také promluvit, Veličenstvo?“ povstal kněz s jezuitským kloboukem na hlavě.

„Otec Ignacio, sekretář provinciála Tovaryšstva Ježíšova,“ připomenul císaři polohlasně komoří.

„Svět nám přece nepatří, je to mysterium, které nám bylo dáno,“ pokračoval Ignacio. „Nemáme právo sahat nešetrně do hloubi řádu věcí a zkoumat, čemu od přírody nerozumíme. Nic proti zvídavosti, avšak ta končí tam, kde začínají Boží zákony.“

„A kde přesně začíná Boží zákon? Kdo to určí, vy, pane?“ namítl Serafino. Část hostů včetně Husajna Aliho Beje se zatvářila pobaveně, ale v sále se rozhostilo ledové mlčení.

„Myslím, že jsme odbočili,“ pokračoval Serafino. „Nepochybně existuje tajemství života, lásky a smrti. Ale zde se mluvilo o zrcadlech a formuli na amalgám. Každý ví, že jde o cín, rtuť a další ingredience nalévané na sklo či do skla vtavené. Poměr toho všeho není mimo Benátky znám, ale já tvrdím, že to tak dlouho nezůstane, protože buď někdo jiný objeví totéž, anebo někdo tajný recept prostě vynese, i když mu půjde o život. Nebo se mýlím, pane?“ obrátil se k Ariostovi.

„Pojď blíž, chlapče. Přistup ke svému císaři,“ řekl Rudolf.

Serafino se hluboce uklonil, jak ho učili, a konečně měl příležitost předat císaři dar z Miseroniho dílny. Rádoby orientální písmo na poháru si Miseroni vymyslel a Serafino vyleštil vypouklé křišťálové plošky tak, že odrážely světlo jako malá zrcátka.

„Veličenstvo, podívejte se skrz, je to zábavné,“ doporučil mu Serafino. „A otáčejte!“

Rudolf přiblížil pohár k oku jako kaleidoskop a uviděl všelijak pokřivené postavy a tváře účastníků hostiny. Vypadali směšně, ale protože to netušili, pronesl císař jen:

„Opravdu rozkošné.“

Nechal Serafina posadit vedle sebe, a tak se mladý Miseroni ocitl kousek od Ariosta, který na něj vyplázl jazyk. Vůbec to nepůsobilo hravě, spíše hrozivě. Na opačné straně stolu upíjel otec Ignacio vodu, ulamoval chleba a nespouštěl je z očí.

„Máš, můj milý, ještě jiné výjimečné schopnosti kromě odvahy a výřečnosti? Něco jsem zaslechl,“ řekl Rudolf.

„Nevím, Vaše Veličenstvo, nakolik jsou moje schopnosti výjimečné,“ našel Serafino pohotovou odpověď.

„Pojď blíž, milý Miseroni, anebo ještě lépe – zůstaň, kde jsi, a vstaň, ať to všichni slyší,“ řekl císař Ottaviovi. „Jsem nesmírně rád, žes nám Serafina přivedl a že zůstane nějakou dobu tady u nás, abychom všichni mohli čerpat z jeho nevšedního ducha!“

Miseroni sebou trhl. Dohoda s komořím, kterého k němu císař poslal, zněla jinak: pokud Serafino na císaře zapůsobí, bude uvolněn ze služby u Tychona Brahe a bude pracovat pod císařovou ochranou. Teď se mu ovšem zdálo, že císaři jde o něco jiného. Rudolf a Serafino si hleděli do očí způsobem, který se dal těžko vyložit jako úcta a oddanost.

„Veličenstvo, zrcadla jsou především křehká a ostrá,“ řekl Ariosto tiše, ale císař ho neslyšel.

„Vím, Miseroni, jak dlouho čekáš na poctu, která ti náleží, a proto jsi od dnešního večera baronem. Věřím, že i naši perští přátelé tvoje umění ocení. A teď půjdeme tančit!“

Ozval se chabý potlesk a Miseroni se zmohl jenom na to, že sklonil hlavu na znamení hanby i díků. Hosté začali vstávat od stolů. Miseroni popadl Serafina za loket, ale ten ho vůbec nepustil ke slovu:

„Vidíš, a to jsi mi radil, abych neříkal, co si myslím!“ vyhrkl.

„Říkal jsem jen, abys mlčel, pokud se tě nikdo na nic neptá.“

„Upřímně, otče, to bychom sem pak šli zbytečně. Anebo snad ne?“

„Chtěli jsme pro tebe službu u dvora, ne tohle!“

Serafino klidně odpověděl:

„Vypadáš jako ustrašená slepice, a přitom je všechno, jak má být.“

Zezadu se na ně tlačili dvořané, kteří pospíchali tančit. Miseroni zůstal pozadu a div neplakal. Ignacio se k němu přiblížil a řekl:

„Proč nejste šťastný? Cožpak to není pro chlapce skvělá příležitost? Anebo jste se snad bál ji odmítnout a říci ne?“

„To se císaři neříká. A odpusťte, proč jste to neřekl vy?“

„Bylo to snad vaše přání? Ostatně, přišel jste si na své.“

Ottavia polila hanba, ale jako zkušený otec také věděl, že Serafino má pravdu a přišel čas nechat ho odejít, ať už za čímkoli. Císař se na Serafina usmíval, takže ho okamžitě obklopili dvořané a ucházeli se o jeho přízeň. Serafino každému měl co říci, ať už se ho ptal, nebo ne, a oni nad každým jeho slovem projevovali nadšení.

Hudba začala hrát čtverylku. Peršané, kteří ji ovládali, netančili s dámami, ale spolu.

XIV

Tu listopadovou noc pršelo. Bylo dlouho po půlnoci, když císař poslal všechny pryč a vyšel tajnými dveřmi na balustrádu, kde ho čekal Serafino. Rudolfa špehovali téměř na každém kroku, ale malý balkon skrytý za vysokým platanem mu poskytoval soukromí od jara do konce podzimu, než z něj vítr odvál listí.

Císaři bylo čtyřicet osm let. Byl starý, když se mu to hodilo nebo když se nudil. Byl však velmi mladý, jakmile se v něm probudil zájem o něco nebo o někoho. A pokud nemusel zaujetí skrývat, napřímil se, oči mu hrály a jeho úsměv bral za srdce i toho, kdo mu zprvu nevěřil. Serafinovi přestala být zima a těšil se na všechno, co mělo přijít.

„Jste krásný,“ řekl Rudolfovi.

„To si vážně myslíš?“

„Otec mi kladl na srdce, abych tady nikdy neříkal, co si myslím.“

Rudolf se krátce zasmál a objal Serafina, aby ho zahřál, ale něco se mu nezdálo. Stačil jen ten letmý dotyk, pak ruka položená na prsa – a všechno poznal.

„Já to věděl!“ řekl. „Takhle drzý by si nedovolil být žádný muž.“

Serafino pochopil, že být ženou je velmi krásné a že ženství je silnější zbraň, než si myslel. Císař ho vzal za ruku a odvedl ho do pokoje.

„Je to tady jako v hrobě – jak tu můžete spát?“ ptal se Serafino.

Na tmavorudých zdech visely desítky obrazů, na něž teď nebylo vidět, z rohu ložnice se šklebila obrovská hlava čínského démona a naproti němu bylo torzo řeckého satyra s flétnou. Na truhlách a stolcích ležely kameny všech barev a etruské figurky.

„Já skoro nikdy nespím. Proč tě Miseroni převléká?“

„Nesmím být žena, aby mě neupálili jako čarodějnici. Zvykl jsem si a myslím, že by se každý měl občas vydávat za druhé pohlaví.“

„Pokud nejsi něčí tajná zbraň, pak to přijímám. Jsi to nejcennější, co dnes večer na Hradě mám,“ řekl císař. „Lehneš si vedle mě?“

Serafino neměl zdání, co to znamená, a netušil ani, že císař se takhle v životě nikoho neptal. Lehl si tedy vedle něj na širokou postel.

„Sem nahoru,“ ukázal Rudolf, „pověsím jedno z těch perských zrcadel.“

„Já se zrcadel bojím,“ řekl Serafino. „Kdybych vám vyprávěl, co všechno v nich vidím, nevěřil byste mi.“

„Co v nich vidíš?“

„Jsou to jen okamžiky, tak krátké, že si je někdy ani nestačím zapamatovat. Jsou jako blesk, a přitom trvají věčně. A já v tu chvíli vidím v zrcadle všechno, co se kdy stalo a co přijde, ale také vše, co se právě na světě děje.“

Rudolf ho pustil a napjatě poslouchal.

„Vzpomeneš si na některé ty děje a obrazy?“

„Ano, ale to bych musel povídat dva dny, abych aspoň něco z nich zachytil. Je to tříšť, která dohromady nedává smysl. A já se bojím, že jsem zešílel. Myslím, že svůj strach ze zrcadel překonám jen tak, že…“

„Že se je naučíš sama dělat. To bys chtěla?“

„Ano. Vždycky víte napřed, co vám chci říci.“

„To proto, že už na tebe tak dlouho čekám.“ Rudolfovi hořely oči a zajel Serafinovi rukou pod košili. „Čeho se ještě bojíš?“ ptal se.

„To je strach, co cítím?“

„Ne, to je vzrušení, touha. Už jsi někoho milovala?“

„To já přece nesmím. Mám milovat vás?“

„Nebylo by mi to k ničemu, ani já to asi neumím. Ale dám ti všechno, co budeš chtít. Co bys chtěla?“

„Zapomenout aspoň polovinu z toho, co vím. A když budu vědět, jak se dělají zrcadla, stane se z nich obyčejná věc a všechno bude v pořádku.“

Sotva císař Serafinu objal a ona jeho, viděl a cítil totéž co ona. Stali se jedním tělem a dokonalým nástrojem vidění. Ale to, co spatřili, nebylo nijak radostné.

Z jejich milování vzcházely obrazy a tříštily se jeden o druhý. Císař viděl sám sebe, jak zpustlý a sešlý bloudí chodbami, odkud zmizely sochy a na stěnách zely bledé obdélníky po sejmutých obrazech. Viděl blyštivou lagunu, po níž letěla osmiveslice, a pestré povykující shromáždění. Viděl smutného bílého lva, jak namáhavě sípá v rohu klece. To všechno viděl, ale nemohl to změnit, jako by pozoroval cizí děj skrze skleněnou stěnu. Konečně viděl svého bratra Matyáše, jak s jeho vlastní korunou na hlavě klečí v katedrále.

„To on! To on je můj právoplatný dědic!“ chtěl vykřiknout, ale nemohl. Taková past!

Pohladil spící Serafinu, vstal a díval se z okna, jak za prořídlým žebrovím platanu svítá. Na chodbě se ozvaly kroky, Hrad se probouzel a byl čas poslat Serafinu pryč tajnou chodbou.

„Hledali jsme zrcadlo, které ukáže všechno, co se kde děje a co se kdy stalo,“ řekl jí. „Ty sama jsi to zrcadlo, víš to?“

Serafina se spěšně oblékala.

„Já neznám budoucnost a nejsem vševědoucí. Chci jenom dělat zrcadla, protože se chci přestat bát.“

„Zůstaneš se mnou. Dám ti všechno, abys našla ten amalgám, a pak vyzdobíme zrcadly celý Hrad. Budeme mocnější než všichni vládci dějin.“

Najednou zmlkl a nevěděl, jak dál. Serafina se na něj smutně podívala. Nepotřeboval zrcadlo, aby viděl, jak v tu chvíli vypadá.

XV

Zatímco u klíčové dírky do ložnice, v níž spočíval císař v objetí se Serafinou, se střídali zvědaví sloužící, přes nádvoří kráčel směrem k paláci Manrique de Lara otec Ignacio.

Nešel tam v tuto neobvyklou hodinu poprvé. Palác tří vznešených španělských vdov byl baštou, odkud se nevycházelo, pouze se v něm přijímalo. A protože čas tam plynul jinak než venku, přijímalo se i v nejpodivnější hodiny. Španělská etiketa ukládala dámám zdržovat se doma a nechávat si i mše sloužit v domácí kapli, na čemž trvala hlavně stará vévodkyně de Lara; jelikož se blížily nešpory, důvod k jezuitově návštěvě se nabízel.

Dvě Marie a Polyxenu svedla dohromady sňatková politika a společná vášeň obratně tahat za dvorské nitky. Stará Marie, čistokrevná Španělka, mluvila, jen když chtěla pronést něco nepříjemného. Mladší a krásná Marie Manrique de Lara byla vtipná a okouzlující. Mší před rozbřeskem se obvykle neúčastnila, častěji bývala dlouho vzhůru a přijímala milence. Bylo mi známo, že krátce po našem příjezdu vyznamenala mladého člena francouzské mise, který pak při odjezdu plakal, neboť byl pevně přesvědčen o tom, že byl jediný. Nerozmlouval jsem mu to. Vzdělaná a bystrá Marie byla pro mnohé hlavně pokladnicí důležitých zpráv o záměrech i slabostech mocných. Její klepy si rád poslechl Ignacio i celý okruh upjatých Španělů, s nimiž se císař tiše nesnášel. Málokdo si uvědomil, že Marie má vlastní záměry.

Jejím posledním úlovkem byl nový vrchní hofmistr Lichtenštejn, protestantský přeběhlík jako já. Proč císař propustil spolehlivého a noblesního správce Rumpfa a posadil na jeho místo českého kariéristu bez skrupulí, to každý věděl: Lichtenštejn mu neodporoval, na nic se ho neptal a konal, jak uznal sám za vhodné. Kdo se císaře pokusil upozornit na zhoubnost jeho působení, upadl okamžitě do nemilosti.

Třetí vdova, Polyxena, věkem mezi oběma Mariemi, měla nepotlačitelný politický talent, pevnou víru a muži ji nezajímali. Osobně jsem nevěřil, že by ji císařův způsob života vyváděl z míry, na to měla příliš velkého ducha. Rudolfova nevypočitatelnost a výstřelky ovšem podle ní vedly celou Evropu na cestu zkázy a tomu chtěla zabránit. Její prsty sahaly až do Říma a Madridu. Polyxenina domácnost byla stínovým mozkem římské říše a její hosté architekty budoucnosti. Důvodem návštěv v paláci Manrique de Lara v hodinách mezi psem a vlkem bývala tedy buď vášeň, nebo politika – anebo obojí.

Okna do ulice byla temná. Sluha s pochodní v ruce pootevřel Ignaciovi bránu a vedl ho setmělým palácem do bočního křídla. Ve velké přijímací místnosti plné El Grecových obrazů seděly všechny tři vdovy, správce Lichtenštejn, kardinál, kterého Ignacio neznal, takže rychle poklekl, aby mu políbil ruku s prstenem, a několik bledých španělských šlechticů.

Polyxena Ignaciovi mlčky ukázala na prázdné křeslo. Po chvíli se otevřely boční dveře, vešel Ariosto a posadil se bez vyzvání, jako by patřil k domácnosti.

„Toto je, paní, sál s nejkrásnějším výhledem na město. Až se zítra probudím, prostojím u okna hodiny,“ usmál se kardinál.

„Na noc zatahujeme závěsy,“ řekla Polyxena. „Pokud dovolíte, Eminence, přejdeme rovnou k věci.“

„Jeho Výsost arcivévoda Matyáš děkuje Římu za podporu,“ uklonil se Ariosto kardinálovi.

„Však jí bylo zapotřebí, císař zjevně ztrácí cit pro míru. Ta dnešní invaze pohanů je toho důkazem,“ řekla stará Marie.

Jako na povel začali všichni probírat večer na Hradě a potupu, kterou byli nuceni snést. Polyxena je nechala chvíli mluvit, pak zvedla ruku svírající krajkový šátek:

„Shodujeme se jistě v tom, že uvažovat o nápravě za rok by mohlo být pozdě. My se neprotivíme svému císaři, jde nám o spásu jeho duše, nikoli o jeho politická rozhodnutí. Sešli jsme se, abychom ve vší pokoře sepsali pro Jeho Svatost papeže Klimenta všechna pokušení a poklesky, jež vládnou dvorem a které také nepochybně měly za následek nezdar tažení v Uhrách. Stálo to mnoho nevinných životů na obou stranách a na rozdíl od nevěřících my litujeme i utrpení nepřítele. Pan kardinál se uvolil stát se prostředníkem při našem – pravděpodobně dlouhém – úsilí o nápravu věcí.“

Písař rozložil náčiní a v družném rozhovoru vznikla zpráva o tom, že císařova lehkomyslnost nepochybně není způsobena povahou ani nátlakem zvenčí, ale stojí za ní choroba, kterou je třeba léčit, dokud se nepřistoupí k jiným řešením.

Když svítalo, připomněl Ariosto:

„Už náš starý Machiavelli věděl, že žádný prostor pod sluncem nemůže zůstat prostý moci. Muži moci přirozeně přicházejí tam, kde je prázdno, kde dosavadní moc byla slabá, aby ochránili říše před zmatkem.“

„Nepamatuji se, že bych to ve Vladaři četl,“ přiznal se kardinál.

„Ach, skutečně? Patrně se tedy mýlím. Snad jsem to četl jinde.“

Mladá Marie se usmála:

„Ať je ta myšlenka číkoli, je docela spásná. A není, pane, vaše vlastní?“

Ariosto se lehce uklonil.

Soudím, že právě oné noci začala kolem císařovy mysli kroužit temnota, zatím tiše jako netopýr, a že bránu do té temnoty způsobila jeho prudká vášeň k Serafině. Při politických jednáních od té doby upřeně a mlčky hledíval za hlavy přítomných a vladařské povinnosti přesouval na jiné. Upadal do zádumčivosti, a pak zas horečně vykládal, zběsile nakupoval cennosti a nikomu nevěřil.

Na jednáních vědecké rady se probouzel z letargie, stačilo mu říci, že úspěch nějakého objevu je již na dosah, a byl ochoten pozorně naslouchat a slibovat, o co si kdo řekl. Vídal jsem ho především tam a vždy se choval přátelsky, proto jsem řečem o jeho nemoci nejprve nevěřil. V tom smyslu jsem poslal do Paříže předvánoční depeši: napsal jsem, že slabinou dvora není slabý vládce, ale příliš silné dvorské kliky, které jednají za jeho zády ve prospěch papeže a generálů. Depeši jsem poslal obvyklým kurýrem a téhož dne mi přišli říct, že se mám během hodiny dostavit na Hrad k audienci.

Rudolf mne přijal v místnosti plné hodin: visely na zdech, stály na stole i na zemi, zlaté i vyřezávané, s číslicemi a písmem všeho druhu. Upřeně pozoroval stolní fontánu, jako by tryskat vodu nikdy neviděl, ale jakmile mne uvedli, zaujal majestátní pózu a opřel se o kord:

„To už ani neklekáte, když se setkáme?“ začal ostře.

Zatímco jsem před ním klečel, spustil tirádu:

„Myslíte, že nevím, proč jste tady? Že Francouze neznám? Na co čeká váš Jindřich? Čeká, až tu nebudu, na římskou korunu – a vás poslal jako zvěda. Nestydíte se? Tolik jsme toho pro vás udělali!“

Býval by křičel dál, jenže se přiblížila celá. Všechny hodiny začaly odbíjet, troubit, zvonit a jedny dokonce napodobovaly střelbu. Císař se polekal, chvilku se rozhlížel a pak rychle zmizel za dveřmi.

Byl jsem zmatený. Ovšemže jsem věděl, že naše depeše občas čtou nepovolaní, ale jak si je císař mohl tak špatně vykládat? Přece dobře věděl, že Francie je na jeho straně a že naopak v Praze je obklopen nebezpečnými rádci bez skrupulí, které lze zneškodnit jen tak, že je bude proti sobě popouzet. Jak mohl podcenit Matyášův hněv a španělské intriky? Rozumnější ovšem bylo nežádat vysvětlení, a tak jsem příště přišel na schůzi vědecké rady, jako by se nic nestalo. Císař se na mne usmál a zřejmě si na scénu, která mi nešla z hlavy, vůbec nepamatoval.

XVI

Serafina se nového postavení nemohla nabažit a vůbec jí nevadilo, že byla přes den mužem a v noci ženou. Hrad byl plný jiskřivých, směšných i záhadných postav. Dostala volnost mluvit a rozvíjet nápady, které dlouho z opatrnosti tajila. Lidé jí naslouchali a souhlasili s ní, protože císař ji vyznamenával. Směla si prohlížet sbírky a půjčovat i objednávat přístroje, na Hradě jí přidělili domek a zacházeli s ní jako s nějakým důležitým mužem.

Jejím prvním úkolem bylo shromáždit všechny vědomosti o benátském amalgámu na zrcadla a vyvodit hypotézu. To slovo císař rád a často opakoval. Serafina se dozvěděla, že u saských hranic a v Žitavě žije několik benátských sklářů, ale žádný z nich nechtěl o zrcadlech hovořit. Ale Serafině stačilo, co jí vyprávěli o otravě, která v posledních letech kosila muže z předních zrcadlářských rodin, o tisíciletém ruchu mezi lagunou a Konstantinopolí a o tajných dolech na Krétě či v Bavorsku.

Brzo jsme se od ní dozvěděli, že benátská formule na amalgám do zrcadel je směsí rtuti, cínu a neznámé soli, jejíž tajemství se z Egypta kdysi přeneslo do Cařihradu. Podle Serafiny by šlo sůl nahradit, ale byla tu další neznámá: poměr těch sloučenin a přesný proces, který způsobí přilnavost látky na sklo, nebo dokonce její zapuštění. Tu se jeden z alchymistů zeptal:

„Záleží na tom, zda se na té látce pracuje v novoluní nebo za úplňku?“

„Astrální podmínky nemají na proces vliv. Jen na toho, kdo jej provádí,“ ozval se Tycho Brahe a Kepler přikyvoval na souhlas.

„Ovšem před zrcadlo se můžete posadit, upřeně se do něj dívat a po jisté době vidíte zvláštní věci,“ ozval se císař. „Nahlížet do budoucnosti.“

„Veličenstvo, vlastnit zrcadlo, které by odráželo celý svět a odpovídalo na otázky, je méně pravděpodobné než získat kámen mudrců,“ řekl Kepler.

Císař si povzdechl, vyměnil si pohled se Serafinou a Kepler se pak cestou z rady zlobil na podvodníky, kteří císaři vykládají nesmysly o moci hvězd.

Za týden došlo k události, která odsunula naše vědecké zájmy do pozadí.

Začalo to obyčejnou hádkou mezi dvěma učenci, Keplerem a Brahem. Johannes Kepler věřil, že nebeská klenba, celý svět a život jako takový se rozvíjejí v souvztažnosti, ale že zákonitosti té harmonie musíme podepřít vědeckými důkazy. Docházel tak obvykle k názorům, jež o pár měsíců dříve přivedly na hranici Giordana Bruna. Tycho Brahe to pozoroval s obavami a snažil se obrátit Keplerovu mysl jinam.

„Vždyť vy už napřed víte, co chcete dokázat, totiž to, co se vám líbí! Tak jakápak vědecká práce!“ posmíval se mu.

Tvrdohlavého Keplera to rozčilovalo, až se dusil. Mezi nimi také zuřila pře, kdo zaplatí dalekohled, který měl už brzy poslat Galileo. Shodli se na jediném: že dalekohled nutně potřebují. Napětí mezi oběma učenci leželo jako střelný prach čekající na roznětku a jejich spolupráce se podobala spíše vleklému souboji. Hvězdy ale pozorovali společně skrze průsvitný papír, do něhož dělali otvory, aby zjistili jejich přesnou dráhu. Znamenalo to sedět celou noc na střeše a doufat, že nebude pršet. Zpravidla vylezli na pohodlné místo za vikýřem oba, jeden vždy pár hodin spal a druhý bodal do papíru.

„Vzbuďte se,“ třásl té noci Tycho Keplerem. „Jitřenka změnila od včerejška pozici.“

Kepler vyletěl:

„To není možné, špatně jste měřil! Ukažte!“

Chtěl Tychonovi vytrhnout papír, ale ten mu ho nechtěl dát, a tak se o něj tahali tak dlouho, až papír uletěl, vznášel se nad střechami a nakonec zmizel ve tmě. Jejich hádka probudila jistého šlechtice v protějším okně, jenž pro výstrahu vystřelil do vzduchu z pistole a nadával. Vyděšení vědci se uchýlili do pokoje a při svíčce se po paměti snažili zakreslit dlouho pozorovanou dráhu jitřenky.

„Zbytečně strávená noc to ale nebyla,“ pronesl Kepler smířlivě. „Zaznamenal jsem odchylku Venuše o půl stupně, a to by mohlo znamenat stín…“ V té chvíli mocně kýchl, až se všechno otřáslo.

Tycho právě počítal a zavrčel:

„Mlčte chvilku. Jste jako nastydlý slon.“

Kepler byl malý a štíhlý, ale neurazil se.

„Ovšem, máte pravdu. Potřebujeme víc klidu.“

A v té chvíli začal vyzvánět zvon na kapucínském klášteře, doprovázející mnichy na jitřní. Zvon byl na věži kláštera teprve týden, byl to dar staré Marie Manrique de Lara, a hlaholil skoro každou hodinu.

„Ach, tím to dnešní rušení nekončí, ale začíná!“ praštil Tycho do stolu.

„Radši se soustřeďme, takhle se nikam nedostaneme. Kdybyste se nevztekal a uvážil mou hypotézu, že…“

„Uvážil bych, kdyby neuletěla!“

„Pochybuju, vždyť odmítáte všechno, na co přicházím. To není společná práce, ale otroctví!“

„Vy mi máte pomáhat, ne si budovat hypotézy,“ zuřivě gestikuloval Tycho.

„Vám nejde o pravdu, ale o peníze!“ křičel Kepler.

„A kde ty peníze jsou, co?!“

Pro hádku a zvonění neslyšeli klepat podkomořího, kterého za nimi poslal správce Lichtenštejn.

„Císařská komora čeká na observace Merkuru z minulého týdne,“ ozvalo se jim za zády. „Dlužíte nám horoskopy, pánové!“

„A vy nám tisíc zlatých! K čertu s horoskopy!“

Tycho popadl podkomořího za okruží a zasypal ho nadávkami dánskými, německými i českými. Kepler mezitím pečlivě sepsal vzkaz pro císaře:

Jak je Vašemu Veličenstvu dobře známo, přesná měření a výpočty horoskopů vyžadují klid, ticho a soustředění. Klášter kapucínů je zdrojem nesnesitelného a trvalého hluku, který náš úkol činí nikoli těžším, ale zhola nemožným. Prosíme tedy Vaši Milost o byt, kde nám bude umožněno nerušeně pracovat, a stejně tak o plat za poslední dva měsíce, jinak přijde naše námaha nazmar.

„Tady máte svou observaci!“ podal Kepler papír podkomořímu a ten se s ním dal na útěk. Nato se oba hvězdáři shodli, že půjdou raději dolů do města na pořádnou snídani.

Císaře neuvěřitelně drzý dopis nerozzlobil – anebo ne tak, jak by se dalo očekávat. Nechal ho přečíst nahlas v kruhu politických rádců.

„Co tomu říkáte, pánové?“ tázal se.

Ozvaly se výkřiky požadující okamžité propuštění obou vědců, případně jejich potrestání. Císař zvedl ruku a umlčel je.

„Každý den slyším od vás i od jiných, co všechno nejde, co neumíte nebo nemůžete. Zdá se, že jsem obklopen nýmandy, kteří si v ničem sami neporadí, protože vědí, že nic nedokončit znamená mít pořád císařovu pokladnu otevřenou.“

Když se nikdo neozval, pokračoval majestátně:

„Dobrá, čekáte na mé rozhodnutí – a já ho udělám. Není snad habsburský dvůr v celé Evropě toho názoru, že autorita svaté církve v Praze upadá? Že je diskreditována i vážnost císaře? A že mám dát najevo, kam opravdu patřím? Nuže tedy: Pryč s nimi!“

„Vydá Vaše Milost na Keplera a Tychona zatykač, nebo je zkrátka propustíme?“ ptal se Lichtenštejn.

„Vy mi nerozumíte, vznešení pánové,“ usmál se císař. „Já s okamžitou platností vypovídám z Prahy řád bratří kapucínů a důrazně žádám všechny duchovní v Praze, aby se zdrželi jakýchkoli projevů nesouhlasu a aby hlavně nerušili v nočních ani denních hodinách práci našich učenců.“

Úředníci na něj hleděli se zděšením o to větším, že hovořil věcně a klidně. Císař se chvíli těšil pohledem na jejich tváře a pak dodal:

„Vyschl vám kalamář? A to je pro dnešek vše, drazí pánové.“

XVII

Bratři kapucíni budovali svůj klášter patnáct let, a museli ho opustit během několika dnů. Nakládali na vůz skromný majetek – žíněnky, pár klecí se slepicemi a hlavně knihy – a kolem nich narůstal zlověstně mlčenlivý shluk věřících.

Pro případ, že by se měla strhnout rvačka, tu na vše dohlíželo deset ozbrojenců, ale někteří z nich to nevydrželi a začali mnichům pomáhat. Serafina se přišla rozloučit s otcem Vavřincem, jemuž ani teď nezmizel z tváře přívětivý výraz. Tahal za ouška malé děti a bral za ruku či kolem ramen každého, kdo se k němu přiblížil. Serafina se prodrala až k vozu a chytila Vavřince za ruku, jako když byla dítě.

„Odpusťte mi,“ řekla tiše.

„Ale copak, miláčku? Kdo jsem já, abych tě soudil?“ řekl Vavřinec a letmo ji políbil na čelo. „Tohle beztak není dobré místo, kapucín nemá na královském dvoře co dělat. Dobře se stalo.“

„Podívejte, to je ten císařův mazlíček, Serafino! Hanba císaři!“

Hlas patřil truhlářovu synovi ze sousedství. Serafina se na něj chtěla vrhnout, ale otec Vavřinec položil na zem kožený vak a vzal ji za ruku.

„Nech ho být, císaře kvůli němu neubude a tebe taky ne. Pamatuješ, jak jsi chtěl vědět všechno?“

„Ano. Většina z toho, co vím, mi k ničemu není, ale aspoň umřu méně hloupý, než když jsem se narodil.“

„Tak možná už víš, že vzdělání je potěšení, jenže samo o sobě je mnohdy němé. Neřekne ti, co máš dělat ani jak někomu pomoci, jen ti k tomu dá nástroje. Ani mně se nelíbí, že děláš tomu císaři společnost. Ale možná víš proč. Jestli máš, Serafino, naléhavý úkol, pak ho musíš splnit, i když se ti někdy zdá, že ztrácí smysl.“

„Nikdy mne nenapadlo, že mám úkol,“ řekla Serafina.

„Přesto ho možná máš,“ řekl Vavřinec. „Ovšem nejtěžší ze všeho je rozlišit vznešený úkol od marných tužeb a slepých ambicí. Anebo jsi tu jen proto, abys i ty císaře využil, jako on využívá tebe? Sbohem, Serafino, dítě moje. Utrhni mi tuhle modrou kytičku, co se dere na schodech mezi kamením, odvezu si ji na památku.“

Otec Vavřinec nasedl na vůz.

„Kam jedete?“ volala Serafina.

„Nevíme, ale snad nás tam budou potřebovat!“

Vavřinec na ni ještě něco s úsměvem volal, ale jeho slova zanikla v rachotu kol.

Cestou na Hrad procházela Serafina kolem paláce Manrique de Lara. Na nádvoří se hemžili černě odění šlechtici i kněží rozrušení vyhnáním kapucínů, ale z jednoho otevřeného okna se ozýval bezstarostný italský zpěv. Tu písničku si Serafina pamatovala z dětství, třebaže si nemohla vzpomenout, kdo ji zpíval. Proklouzla po schodišti do prvního patra a nakoukla do sálu.

„Uhni! Uhni stranou!“

Sotva stačila uskočit. Několik mládenců tu po sobě stříkalo vodu z kbelíků a další malovali na lešení dlouhými štětci do vlhké omítky a rytých trámů. Jeden z nich ležel pod stropem se štětci v zubech a kreslil květinový ornament. Otočil se k Serafině, jako by na ni čekal:

„Neboj se! A počkej, hned jsem dole!“

Slezl z lešení rychle jako opička, prohlédl si ji a bleskově načrtl na zeď její tvář.

„Někde jsem tě musel vidět, jinak bych tě nenakreslil tak rychle,“ řekl. „Jsem Stefano. Hned jsem tě poznal. Něco ti ukážu, lehni si vedle mě. Dívej se na strop!“

Serafina se natáhla vedle něj a pozorovala trámovou klenbu napůl pokrytou kresbami květin. Poslouchala pokřik Italů a zvony od Svatého Jiří a poupata i stvoly se náhle skládaly v obrazy zvířat a pitvorné lidské tváře, pohybovaly se, otvíraly ústa, otáčely se zády a znovu se měnily v prosté tulipány a růže, jako kdyby otáčela kaleidoskopem.

„Už se hýbou? Někdy to chvíli trvá,“ promluvil Stefano.

„To způsobuje oko. Je to iluze,“ poučila ho Serafina.

„Ale co je pak pravdivé, když nás smysly klamou?“

„Třeba facka!“ zvolal jeden z malířů.

Serafina se posadila:

„Kdo si tohle objednal?“

„Je toho plné město, pracujeme v Praze už rok, ale nikdo o tom moc nemluví. Máme dobrou pověst, ale proč, to nikdo neříká. Kněžna si poručila obrazy květin, andělíčků a nějaké svaté. Nějak nám to nevyšlo, to se stává. Zato až bude ležet nemocná, uvidí na stropě věci, že se nudit nebude. A o to právě jde.“

„A kde ses to naučil? Odkud jsi?“

„Já vlastně nevím, nikdy mi to neřekli. Všechno umím od otce, jezdil jsem s ním od malička. Kreslil domovní znamení, maloval truhly… a když umřel, uměl jsem už dost a naučil jsem to každého, kdo o to stál. Chceš s námi?“

„To pro mne není,“ řekla Serafina.

„Něco ti ukážu.“

Stefano vytáhl z vaku ohmatanou knihu. Byla plná bytostí, které nikdo neviděl živé, přesto je všichni znali – z katedrál, na nichž zkameněly coby chrliče, a z různých vyobrazení pekla: potvory s tváří místo břicha, draci, ještěři s dvěma ocasy, kyklopové a mořské panny.

„Všechno umím z téhle knihy, je od otce. Říkal: Když namaluješ tisíckrát draka, je ještě pravda, že draci nejsou? Nebo kdo viděl ďábla? Nikdo. A kdo viděl jeho obraz? Všichni! Kde je tedy ďábel?“

„To je divné písmo… Jaká je to řeč?“

„To nevím, ani otec nevěděl, stejně neumíme číst a stačí nám obrázky. Pravda ale je, že jsme nepotkali nikoho, kdo by té řeči rozuměl. Možná to ani žádná řeč není, jen hra. Možná kniha, kterou si každý může přeložit do své vlastní řeči právě tak, jak se mu líbí. Otec ji dostal od mistra v Lisabonu a ten zas od jiného mistra.“

„Mistra čeho?“

„To nevím, neptal jsem se. – Vyhrň si rukáv, Serafino,“ řekl, a když poslechla, načrtl jí terakotovou barvou na předloktí letící holubici s oválem nad hlavou.

„Co je to?“

„Když jsem to nakreslil, něco to přece být musí. Často to vídám ve snu. Holubice nese na hlavě vejce, které je zároveň zrcadlem odrážejícím celý svět.“

„Co ty víš o takových zrcadlech?“

„Vůbec nic. Když jsem byl malý, viděl jsem letět kometu velikou jako dům. Všechno se rozhoupalo, byla tam voda, spousta lidí, dům plný zrcadel. Pak voda ustoupila a nechala v písku lem mušlí, vypadal jako krajkoví. Tam někde na tom domě je ta holubice. Tedy obraz holubice.“

Serafina si prohlížela jednoduchou kresbu.

„Je to dobrá barva, ale samozřejmě se časem smyje,“ řekl Stefano. „Měla by ses to naučit sama.“

„Měla? Nejsem přece holka, nevidíš?“

„Co vidím, vidím,“ řekl Stefano.

Z pohledu na malovaný strop se jí točila hlava a zavíraly oči. „Co se mám naučit sám?“ stačila se ještě zeptat.

„Přece nakreslit holubici, to znamení! Nepojedeš s námi?“

Serafina tvrdě usnula na podlaze a probrala se až za šera. V sále voněla vlhká omítka, u stropu pípaly mladé jiřičky, čerstvé fresky tonuly ve tmě a po malířích tu zbylo jen pár košil pocákaných vápnem. Vstala a sešla na nádvoří osvětlené pochodněmi, kde se hosté tří vdov právě scházeli k večeři.

U vrat málem vrazila do Ariosta Grimaniho, jehož doprovázel trpaslík s košem květin pro hostitelky. Zálibu v trpaslících, černoušcích, cvičených pekinézích a mučivě tuhých okružích si Rudolf přinesl z madridského dvora, k upřímnému znechucení místní šlechty. Malí mužíčci i ženičky se cenili jednak podle souměrnosti údů a ovšem podle různých dovedností, a kdo si je dokázal správně vybrat, toho provázela císařova vlídná pozornost.

„Vy mne překvapujete, příteli,“ řekl Ariosto. „Byl jste navštívit kněžny?“

„Tak vysoko nemířím,“ odpověděla Serafina. „Po pravdě, trochu jsem zabloudil.“

„Ach, vy už jste dost vysoko! A nezdá se ani, že bloudíte!“ usmál se Grimani na rozloučenou.

Když o chvíli později vstoupil do jídelny, kde seděla vznešená společnost, kancléř Lichtenštejn i několik vysokých kněží, prohodil s úsměvem:

„Neuhodnete, koho jsem potkal na nádvoří: toho učeného efébka, se kterým císař po nocích diskutuje o hvězdách, optice a nedejbože i o římské poezii: Serafina!“

„Hrůza,“ prohodila mladá Marie. „Je to strašný úpadek mravů. Nejenže po dvoře pobíhají konkubíny, které rodí šílené císařské bastardy, ale navrch se mluví ještě o zvrácenostech!“

„Ten chlapec vypadá divně, ale zdá se, že patří k nejvzdělanějším atrakcím u dvora. Patrně tu slídí po zprávách, a nikdo neví pro koho!“ řekla Polyxena. „Ani mu ještě nerostou vousy. Není to bezpečný svět, v němž mladí tolik vědí. A navíc, žvanivost je tady domovem. Musíme být opatrnější!“

„Říkala jsem vám, tetičko, že nemáte nechávat vrata otevřená!“

„Nejsem vrátný, má drahá!“

Celá společnost se začala zbožně křižovat.

„Serafina politika nezajímá a nikoho neposlouchá,“ řekl Ignacio. „Jeho by si císař jako zvěda nevybral.“

„Politika zajímá každého, jenže mnozí to o sobě nevědí,“ podotkla Polyxena.

„Ať je to jak chce, Serafina velmi zajímá náš pán, neboť s ním jeho bytí u dvora stojí a padá,“ poznamenal Ariosto.

Stará Marie poslala služebnictvo ven a nechala všem nalít.

„Vznešené panstvo, mluvme přímo – je to skandál, strašný skandál. Co o tom soudíte, otče provinciále?“

„Mám ty nejhorší obavy, paní. Stojíme na úzké hrázi a voda stoupá. Vyhnání kapucínů je jenom první krok, zítra to mohou být dominikáni a pozítří my jezuité.“

Ariosto přizvukoval: „Ano, císařovy chorobné vize ohrožují celou Evropu a můj závazek vůči vévodovi Matyášovi je zároveň závazkem k mé benátské vlasti. V Evropě dnes nikdo nemůže jednat na vlastní pěst.“

Kardinál Khlesl, vysoký nerudný muž, který do společnosti chodil nerad a vždycky působil dojmem, že na večeře a plesy přišel jen splnit nějakou povinnost, se k němu obřadně obrátil:

„O tom jsme právě s vámi chtěli mluvit, pane Grimani. Je pravda, že císařův stav se rychle horší?“

Ariostovi neunikly kardinálovy chladné zkoumavé oči.

„Lhal bych, kdybych řekl, že určitě ano. Všichni přece víme, že vyhnání kapucínů mohlo být stejně tak dobře projev pozdní francouzské nemoci jako důvtipný záměr. V Benátkách se už mluví o tom, že císař tajně přešel k protestantismu.“

„To je strašná ostuda, i když to považuji za nemožné. Protestanti nevěří kouzlům a s nikým se nedělí o bohatství. Spíš jeho otevřenost vůči Židům…,“ uvažovala nahlas Polyxena.

„Abych to zkrátil, pane Grimani, a abychom Jeho Milost netupili nepřípadnými domněnkami,“ přerušil ji kardinál. „Vy trávíte v císařově přítomnosti hodně času. Potřebujeme od vás podrobnou tajnou zprávu o tom, jak nemoc probíhá, zda má císař záchvaty, jak se opakují a jak chorobu hodnotí jeho lékaři.“

„Bojí se, že lékaři ho otráví. Nesvěřuje se jim.“

„A také musíme vědět, kdy nemoc asi udeří naplno.“

„Je to důležité? Až to přijde, všichni to poznáme!“ uhýbal Ariosto.

„Zdá se, že ta chvíle se blíží. Nemyslíte?“ zvýšil kardinál hlas.

„Pane kardinále, myslím, že náš milý Ariosto ví, co se od něj čeká, jako ostatně vždy,“ přerušila je Polyxena.

„Ach, ovšem. Císařovo zdraví je přece naše společná starost,“ poznamenal Ariosto skromně.

„Pane, celý habsburský dům na vás spoléhá,“ dodal Ignacio. „A všichni vědí, kdo může být nejdůvěrnějším zdrojem vašich zpráv. Ten, kdo je s císařem tak často přes noc!“

XVIII

Toho večera si císař přál, aby u něj Serafina strávila noc, a když odkládala košili, překvapeně vykřikl:

„Odkud máš to znamení? Už jsi ho někdy viděla?“

Serafina se udiveně podívala na předloktí, protože odpolední výjev považovala za sen. Jenže holubice byla zřetelnější, než když ji Stefano na její ruku lehce načrtnul.

„Ne…“

„Je to znak benátské gildy zrcadlářů. Prý jím tajně cejchují všechno, co prošlo jejich dílnami!“

Serafina vyprávěla, co se přihodilo, ale císař ji neposlouchal a zíral nad sebe do zrcadla.

„Co tam pořád vidíte?“ ptala se podrážděně.

„Vidím krásnou ženu a starého muže, který se mi nepodobá. Jako by někdo přemítal místo mne,“ řekl Rudolf a objal ji. „Máš na ruce znamení toho nejkrásnějšího tajemství. Ale mě bolí hlava, slyším hlasy a mám strach. Obejmi mne.“

Serafina si přivinula jeho hlavu na prsa.

„Nemyslíte, že bych tam už měla odjet a přinést, co chcete? Najít dům s holubicí a zrcadly? Přinést vám konečně tajemství, pokud vůbec existuje? Anebo alespoň obyčejnou formuli? – Vy spíte? Teď, když jsme tomu všemu blíže než kdy předtím?“

„Nespím, ale najednou to vlastně není důležité. Bojím se. Chci, abys zůstala se mnou. Chtějí mne zabít.“

„Můj Bože, ale kdo a proč?!“

Císař mlčel a ležel jí v náručí s bušícím srdcem. Vysílal bolesti a smutky do jejího těla, a tak mu položila ruku na čelo a počítala zrychlený tep na spáncích. Slyšela kroky špiclů na chodbě, šramocení klíče, který někdo opatrně vysouval ze zámku, tichý rozhovor.

K ránu na chvíli usnula a na hraně mezi spánkem a bděním slyšela, jak se ložnice naplnila tichounce našlapujícími bytostmi a tlumenými hlasy, které se blížily, až sevřely kruh kolem závěsů zatažených nad postelí. V jejich tiché přítomnosti byl zprvu nebeský klid, ale najednou z nich vyrostla nepřátelská šelma a začala tiše bručet jako medvěd. Císař vykřikl ze sna.

Oblékla se a vyklouzla tajnou chodbou.

Seběhla po schodech do města a do rozednění pozorovala, jak se Miseroniho dům probouzí. Netrvalo dlouho a Ottavio otevřel těžká vrata, aby služky mohly jít pro vodu a vylévat splašky.

„Serafino, co se stalo?“

„Chtějí ho zabít nebo zbavit trůnu, nevím,“ vykládala Serafina uvnitř, zatímco se Ottavio holil stříbrným nožem a odháněl z dílny zívající brusiče. „Něco mu hrozí, nevím co, ale musím mu pomoci!“

„Ale jak? Bože, to přece ví každý, co říkáš! Když někdo sedí na trůně, má nepřátele, to tak zkrátka je.“

„Udělal toho pro vás tolik!“

„A ty si myslíš, že to dělal kvůli mně – nebo, nedej Bože, kvůli tobě? Takhle se u dvora nepřemýšlí!“

„Já takhle přemýšlím, sám jsi mne to naučil!“

„To jsi byl ještě malý, dětem je líp, když věří v čest!“

„Je nemocný a chtějí ho zabít, já to vím!“

„Proč by ho, chudáka, zabíjeli? Zavřou ho mezi sbírky, jemu bude líp a Matyášovi taky! A ty se vrátíš domů a všechno bude jako dřív.“

„Já se nemůžu vrátit!“

Miseroni zívl a objal ji kolem ramen:

„Poslyš, až tu císař Rudolf nebude, přijde někdo jiný. Také se bude bát o trůn i o život, ale věř mi, nočníky na rynku budou stát pořád stejně a nám nebude hůř než dnes. Králové jen vládnou, nic víc. Tohle je skleněný turban, mísa pro pana Husajna Aliho Beje, co mu říkáš?“

„Co s tím má co dělat Ali Bej?!“

„Ach,“ mávl Miseroni unaveně rukou. „Vyslanec na rozdíl od císaře platí. Pro tebe jsem udělal jen to, co sis sám přál, mýlím se? Po pravdě, když tu zítra bude stát Jeho Milost za dveřmi, odraný a pronásledovaný, tak ho schovám a klidně mu dám poslední košili. Ale to se nestane, že? Tohle jsou věci, které letí vysoko nad námi, jako oblaka. Nemáme vliv na to, kam uplývají. Ale já tě poslouchám. A mám také svá vidění, nebo spíš slyšení, a ta mi radí opatrnost. Běž do pokoje, jako když jsi byl malý, a vůbec nevycházej.“

Nato Miseroni doprovodil Serafinu nahoru, zamkl ji a strčil si klíč do kapsy.

Serafina počkala jen do odpoledne. Pak vyskočila oknem na zahradu a přeběhla po střechách k hradním schodům. Na hradních chodbách se za ní leckdo otáčel, ale zatím se nerozneslo, k čemu došlo ráno po jejím odchodu: komorník na císaře marně klepal, až se konečně rozhodl zavolat jediného osobního lékaře, kterého se Rudolf nebál. Krátce po jeho příchodu zaznělo z ložnice několik zvířecích výkřiků.

„Je v něm ďábel?“ ptal se komorník opatrně.

„A podle vás by měl být?“ opáčil kousavě doktor. „Inu, i kdyby, je to jeho vlastní ďábel a nejsou si cizí. Strašidla v ložnici jistě nejsou, a pokud ano, tak nás nesnědí,“ dodal a vyrazil ramenem dveře.

Císař seděl bez pohnutí na posteli úplně nahý a zíral před sebe. Opatrně se k němu blížili. Otočil se a s klidným úsměvem jim řekl:

„Neslyšel jsem vás klepat, měl jsem těžký sen. Ať mne přijdou obléci. A rád bych se nasnídal, dnes bude dobrý den.“

Komorník i doktor v rozpacích odešli pozpátku a největší rozruch nakonec způsobily vyražené dveře, kterých si nebylo možné nevšimnout.

Jednou z mála přesných poznámek z mého pobytu v Praze je přednáška, kterou Johannes Kepler toho dne proslovil. Zaujala mne tehdy natolik, že jsem si k ní dělal poznámky do malého deníku, jenž jako zázrakem přežil celá desetiletí.

Myslím, že mne tehdy zaujala skoro divadelní šarže, s níž zábavný Kepler přestavoval zrcadla a doprovázel to výkladem, který by jinak byl nesrozumitelný. Nechal tehdy přinést Peršanova zrcadla, ale také několik zrcadel vypouklých ven i dovnitř. Nebyla skleněná ani tak jasná jako ta z Benátek, ale připomínala věštecké koule a alchymistické naběračky. Zde jsou moje poznámky:

Obraz vytvořený rovinným zrcadlem je vždy zdánlivý, vzpřímený, stejně veliký jako předmět a souměrný s předmětem podle roviny zrcadla. Jiné je to, pokud jde o zrcadla kulová – tedy vypouklá a dutá. Ta mohou zvětšovat, zmenšovat a náš obraz převracet.

Muži se odráželi v zrcadlech jako temný obraz z císařských sbírek. Měnil se, převracel vzhůru nohama, zvětšoval se a zmenšoval, mizel a znovu se objevoval. Pomalu jsem ztrácel nit.

„Zobrazovací rovnice kulového zrcadla je tato!“ vykřikl Kepler, jako by nás chtěl probudit, a čmáral na tabuli vzorce, kterým kromě něho stěží někdo rozuměl. Teprve teď jsem si všiml, že toto představení císaře naprosto vyčerpalo. Serafina to postřehla dříve než já, strkala do mne loktem, jenže já nechápal, dokud císař tiše nevzdechl:

„Za zrcadlem…“

„Chtějí ho otrávit! Udělejte něco!“ šeptala mi Serafina, protože jsem svoje upřímné sympatie k císaři nikdy neskrýval.

„A teď, Veličenstvo, slíbenou lahůdku. Předvedu nyní, jak může zrcadlo zdánlivě klamat nebo odhalovat pravdu, a přitom vůbec nepůjde o zákony esoterické, nýbrž optické!“

Císař se zmateně rozhlížel, zatímco kolem něj Keplerův pomocník stavěl cylindricky zakřivenou kulisu pomalovanou krajinným výjevem.

„Prosím, Milosti, otočte se. Uvidíte obraz té utěšené krajiny v zrcadle. A vy ostatní, pánové, podívejte se také!“

Císař si opatrně otočil křeslo a zadíval se do zrcadla. Stačila chvilka, a když si naše oko zvyklo na změnu, viděli jsme, že se v něm neodráží pastýřská idyla, ale velice nestydatý výjev. Shromáždění zašumělo:

„Jak je to možné?“

„Je to jen pouťová hračka pro pobavení dospělých, kterou jsem nedávno získal,“ zvolal Kepler. „Pouze jsem ji mnohonásobně zvětšil. A právě na tomhle zábavném příkladě, jehož nemravnost mi, jak doufám, odpustíte, je možné dokázat, že jednou z důležitých vlastností zrcadel je vytvářet iluzi…“

Než stačil pokračovat, císař se vymrštil z křesla a začal strašně křičet, jako by ho někdo polil kyselinou. Bylo to děsivé.

„Ach, mám břicho na zádech! Břicho na zádech! Pomozte mi!“

Vyřítil se z místnosti na chodbu. Serafina se neovládla a chtěla se rozběhnout za ním. Co mne tehdy pohnulo, abych ji chytil za ruku a zabránil jí v tom, to nedokážu říci. Posadila se – a v té chvíli, s její jemnou rukou ve své vlastní a při pohledu do vyděšených hnědých očí, jsem pochopil, že je dívka.

Proč mne to nenapadlo dříve? My dvořané věnujeme pozornost jen těm detailům, které se dají očekávat. Hrajeme na šachovnici důmyslné hry se stále stejnými figurkami, jelikož víme, že ve hře o moc a vítězství se situace opakují jako taneční figury. Ale když se objeví něco tak nečekaného jako Serafina, většinou to vůbec neobjevíme.

Trvalo dobrou hodinu, než lékař dorazil. Císař zatím rozbil mnoho soch, divoce řval, nikdo si netroufal ho zastavit a dvořané, sloužící i vojáci před ním prchali labyrintem chodeb. Lichtenštejna ani nikoho jiného nenapadlo zavřít brány, a tak se zpráva o Rudolfově pomatení dostala dřív do města než lékař k císaři.

Konečně byl císař polapen jako motýl, plakal a bylo mi ho nesmírně líto. Zatímco ho odváděli do jeho komnat, bílý lev v zahradě prý také plakal, až se nakonec schoulil do rohu klece. Ariostova chvíle přišla dříve, než se on sám nadál.

XIX

Na Vídeň padal večer a do bran kardinálského paláce vjížděl jeden kočár za druhým, jako by se tam chystal ples. Jenomže okna nesvítila, nehrála hudba a nikdo by nepoznal, že v zatemněném sále se schází nejmocnější rodina Evropy, vládci Španělska, Flander, Rakouska i Uher, a že sem z Říma přijíždějí rovněž potají nejdůvěrnější rádci papeže Klimenta. Biřici vyhnali už odpoledne z okolí paláce trhovce i chodce a konšelé přikázali obyvatelům, aby nevyhlíželi z oken. Formálně se španělský král Filip ve Vídni na dva dny zastavil na jedné z cest, aby pozdravil synovce a zalitoval nepřítomnosti toho nejbližšího, nemocného Rudolfa. Ve skutečnosti mělo dlouho plánované setkání Habsburků jasný cíl: rozhodnout, co s neřiditelným římským Rudolfem, jak vrátit protestantskou střední Evropu do papežské náruče a jak zaměstnat pluky zbytečně najatých vojáků, které bez užitku ležely v mnoha zemích a z nudy plenily města a vesnice.

Evropské země byly plné zbraní, starých i nových, dobrodruhů, kteří je prodávali, a generálů, kteří je milovali. Proto za královskými a kardinálskými kočáry přijížděly další. Byli v nich vrchní velitelé a generálové, muži jako Russworm či tehdy ještě mladý Valdštejn, kteří jen zdánlivě poslouchali své vládce. Při politickém jednání pro ně nebylo místo, přesto se kdosi postaral, aby o setkání v kardinálském paláci věděli.

Bylo třeba ukázat, že nejistota a změny provázející posledních pětadvacet let, čas od průletu velké komety, jsou hrůznou předzvěstí, kterou lze zahnat jen modlitbou a zbraní. Jenže jakou předzvěstí? Starý nepřítel zmizel – Turci ustoupili na Balkán a vzhledem k Rudolfově zájmu o vše orientální dokonce hrozilo, že se promění v alespoň dočasné přátele. Bylo třeba najít nepřítele. Pokud by zmizel Rudolf, cesta by byla volná. Bylo by možné odejmout poddaným konfesní práva, najmout další vojska a potřít luterány na severu i všelijaké Tatary na jihu. Rudolf a jeho uvědomělí spojenci jako můj Jindřich, ale i ti neuvědomělí, Židé, umělci, vědci a protestanti, byli nebezpečím pro vznešenou rodinu, svatý Řím i všechny generály bez rozdílu.

Habsburkové s masitým dolním rtem ponořeným do bělostných okruží, muži i staré dámy, seděli ve zlatých křeslech v kruhu a pozorně poslouchali svědectví o císařově chorobě, která jim přinášeli lidé jako Russworm, Ignacio, pražský biskup a konečně Ariosto Grimani, který o pár hodin dříve získal v Praze nejnovější lékařskou zprávu o Rudolfově stavu. O vážnosti situace nebylo pochyb: císař už několik dní nevyšel z ložnice a trpěl přeludy.

„Pacientova choroba je pravděpodobně trvalá,“ uvádělo se diskrétně ve zprávě. „Mezi záchvaty mohou nastat období, kdy se svému okolí bude jevit jako dočasně zdráv a v těchto jasných chvílích bude schopen rozhodování i upřímné víry. Častější však budou období, která prožije v uzavřeném světě bludů. Bude se cítit ohrožen a v mysli i navenek bude popírat vše, čemu má sloužit.“

„A spolehlivost těch zpráv?“ ozvalo se z jednoho z těch zlatých křesel.

„Pan Grimani požívá císařovy důvěry,“ řekl arcivévoda Matyáš.

„Jsou to stejné příznaky jako u jeho babičky. Jak dlouho bude žít?“

Ariosto celou dobu klečel uprostřed kruhu a teď bez vyzvání promluvil:

„Tělesně je zcela zdráv, a když je v noci se ženou, vypadá ráno o deset let mladší.“

Král Filip jen pozvedl obočí a poslal Ariosta ven.

„Moji milí, není třeba dále čekat, a není to ani možné. Náš císař a můj synovec porušil všechny závazky a přikázání. Není důležité, zda je vinen, či nemocen, ale nejsme s ním na bezpečné cestě. Nevíme, jak dlouho drahý Rudolf s námi zůstane, a nebudeme proto zneklidňovat jeho ani naše přátele. Postupujme tak, jak je třeba.“

Chvíli bylo ticho a pak řekl Matyáš zřetelně.

„Potřebujeme válku, Sire.“

Filip sotva znatelně přikývl a dal poslat pryč z domu všechny, kteří nepatřili k rodině, včetně nejdůvěrnějších sloužících.

„Ano, potřebujeme klid na válku. Klekněte si, pane,“ vyzval Matyáše a za napjatého přihlížení všech mu pověsil na krk velký odznak rakouské orlice.

„Milosti,“ pronesl kardinál Khlesl, hostitel, který až dosud mlčel. „Teď jste tajná hlava rodu. Zbavte nás šílence a nastolte řád. Pokud k tomu bude nutná válka nebo násilí, Bůh nám odpustí.“

„Mám říši zbavit svého bratra?“ odpověděl Matyáš.

„Máte se ho zbavit vy sám, pane,“ řekl Filip. „Máte na to právo, dáváme vám ho.“

„Ale jak?“ ptal se Matyáš bezradně. „Jaké právo mi udílíte, jak to provést?“

„Bude-li to nutné, tedy tak, jako se Kain zbavil Ábela,“ řekl klidně Khlesl. „I jemu bylo odpuštěno.“

„Nejsem Kain, jsem válečník a Boží sluha,“ namítl Matyáš.

„Tedy poslouchejte Boží vůli, Milosti, a my žehnáme vašemu vítězství!“ podal kardinál Matyášovi k políbení ruku v červené rukavici. „Nezapomeňte, že odpuštěno bude všem,“ dodal, když vévoda přiblížil rty.

Na sklonku dlouhé vídeňské noci se Matyáš v kabinetu znovu setkal s Ariostem Grimanim.

„Odvedl jste dobrou práci, Grimani,“ řekl spokojeně Ariostovi a vysypal na stůl hrst dukátů. Ariosto je chvatně spočítal a s úklonou se chystal zmizet, ale Matyáš ho zadržel:

„Počkejte! Jakou máme v této chvíli jistotu, že se vracíte do Prahy a že budete ve sledování naší věci stejně svědomitý a vynalézavý jako doposud? Jinak řečeno, budete nám dodávat i nadále takové zprávy, které posunou naši věc vpřed?!“

„Ach, to je velice těžké…,“ zasmušil se Ariosto. „Po pravdě řečeno, chystal jsem se dohlédnout na svoje doly a pak domů do Benátek. Přinesl jsem vám zprávy od lékařů, jak jsme se domluvili, ale pochopte, nemohu přece…“

„Zradit císaře? To po vás přece nežádáme! Jen informace, tak jako dosud.“

„Je lhostejné, jak to nazýváme, ostatně můj císař to není. Pokusím se to vysvětlit. Mým úkolem je hájit zájmy Benátské republiky, tedy její obchod. My nesmíme čekat, až nebezpečí vzplane, musíme mu předcházet. Našeho dóžete posedla zpupnost a bouří se proti papeži stejně jako císař Rudolf. Jenže obojí je dočasné, protože vám, vévodo, patří tak jako tak budoucnost. Vítězství vám spadne brzy samo do klína, a až tu císař jednou nebude, Praha bude plná skvělých protestantských majetků. Bude stačit jen po nich natáhnout ruku. A tady jsme u jádra věci: kdo mi zaručí, že ke mně v té době ještě budete chovat přátelské city? Že si vůbec budete pamatovat, kdo jsem, když mne desítky dvořanů znají jako císařova důvěrníka? Pochopte, rád bych tuto svou roli ukončil.“

„Chcete říci, že se na nás nemůžete spolehnout bez jistých záruk? Nic jiného než slovo budoucího císaře dostat nemůžete. Tak co byste si přál?“

Ariosto chvíli přemýšlel.

„Až budou odvážet jeho sbírky z Hradu, chci, aby desetina, kterou určím, připadla mně.“

„To vám slíbím, beztak by nás při prodeji nějací Židé okradli.“

„K tomu je ale, Milosti, ještě daleká cesta a zítra to nebude.“

„Možná pozítří. Řekněte mi, Ariosto, proč vám můj bratr věří?“

„Býval jsem žák Giordana Bruna a měl jsem jistý podíl na jeho benátských úspěších.“

„Jenže ty prý neskončily nejlépe.“

„Kdo mohl vědět, že se to tak zamotá?“

„Takže ujednáno?“ Matyáš pomalu ztrácel trpělivost a Ariosto se usmál.

„Poslyšte, rád budu v Praze užitečný. Špion je vlastně voják, stejně jako vy, jen má jemnější zbraně. Znám dobře mladíka, na kterém císaři velmi záleží. Možná to není mladík, myslím, že je hermafrodit.“

„To je zrůdnost! Ale opatrně, Ariosto. Na nás nesmí padnout další ostuda!“

„Ovšem, abdikace musí být dobrovolná. To bude stát víc, než jsem myslel. Budu přece jen potřebovat zálohu.“

„Běžte, radši už běžte!“ zasyčel Matyáš a potlačil touhu hodit po něm těžkou vázu.

Rudolf se neoženil, aby nezplodil nástupce, který by ho podle věštby připravil o trůn, jenže zapomněl, že proroctví se může vztahovat na jeho bratra Matyáše.

Záchvat Rudolfovy nemoci byl strašný, jako by ho posedl ďábel, na což opatrně upozorňovali preláti navštěvující tři Marie. Císaře připoutali k posteli hedvábnými provazy, protože se nepřestával zmítat a drásal si kůži podivnými hračkami, jichž měl plnou ložnici. Bolest a pohled na vlastní krev mu působily obscénní rozkoš. Zvířecí řev obrátil život na Hradě naruby. Nikdo se v kancelářích ani u dvora nezdržoval déle, než musel, a večer byly schody do města plné lidí, kteří se v obavách před zlými duchy raději na noc vraceli domů.

Jednou, když se císařův křik rozléhal chodbami zvlášť nesnesitelně, nesla Serafina náruč plnou map do knihovny. Po dobu nemoci císaře neviděla, a ani si o to netroufala požádat. Když ho teď slyšela křičet, z rozčilení se jí zatmělo před očima a na chvíli ztratila na prázdné chodbě vědomí. Když se probrala, ležela na dlaždicích a měla rozepnuté knoflíky na kabátě i na košili. Přísahala by, že vidí mizet za nejbližším rohem cíp tmavého pláště a slyší tlumený dupot, jako by kolem ní přeběhl velký kocour. Někdo ji odhalil. Anebo jí někdo chtěl dát najevo, že to tajemství je už dávno všem známé?

Malátně vstala a opřela se zády o těžké dveře císařovy ložnice, kterou právě nikdo nestřežil. Měla strach, ale myslela na císaře jako na přítele, který v sobě sice nosil temnotu, ale nikdy ji nezranil, otevřel jí skrze rozkoš těla bránu k volnosti ducha a umožnil jí, aby byla právě tou Serafinou, kterou si přála být.

Myslela na císaře s něhou, obavami i přáním, aby se uzdravil, a věřila, že mu to samo o sobě přinese klid a štěstí, jako by císař něčeho takového byl schopen. Lev dole v zahradě přestal řvát a neklidně přecházet a pokojně se schoulil v rohu klece.

XX

K údivu všech se císař opravdu uzdravil. Jednoho rána otevřel moudré a klidné oči. Požádal lékaře, aby ho odvázal.

„Příteli, mám hlad, chci se podívat na svoje obrazy, napít se vína a pohovořit s přáteli. Už toho utrpení bylo dost.“

Udivený lékař mu před nesouhlasnými zraky Lichtenštejna a komořího uvolnil pouta. A už dva dny poté jsem na druhém nádvoří hluboce smekl, když císař kolem mě procházel ve společnosti pánů z kunstkomory. Letmo mi pokynul:

„Rád vás vidím, Esprincharde! Čekají vás dva úkoly: napsat vašemu králi, že mi dlouho nebylo tak skvěle a že se těším, až mi totéž napíše o sobě A pak musíte přijít zítra jako obvykle na naši vědeckou radu! Ztratili jsme spoustu času, ač vím, že to byla moje vina.“

Takhle teď mluvil ten rozmarný a náladový panovník, jehož jedinou starostí doposud bylo jen vlastní potěšení. Ještě téhož dne výhodně nakoupil několik vlámských obrazů, přičemž sám jednal rozumně a uvážlivě o jejich ceně. Také se vrátil k staré myšlence zbudovat katakomby vedoucí z Hradu do vsi Bubeneč a nechal si předložit plány. Lékař se holedbal, že náhlé císařovo uzdravení je jeho dílem. V průběhu panovníkovy nemoci se prý často bavili o umění, takže se mu podařilo obrátit císařovu pozornost k sbírkám a vědeckým plánům. Nepřestával ovšem opakovat, že změna k lepšímu bývá v případech, jako je tento, pouze přechodná.

Po stručné audienci u císaře zmizelo z Prahy několik vysokých vatikánských hodnostářů a španělských biskupů. Někteří z nich byli Rudolfovi příbuzní a měli jsme zprávy, že španělský dvůr bombarduje císaře protestními depešemi. Lichtenštejn chodil za svou Marií opatrněji než dříve a Ariosto Grimani po panovníkově uzdravení někam zmizel.

Na dvoře zavládl falešný mír. Lékař prohlásil, že císař by neměl být zatěžován politickými problémy. Nikdo už po Rudolfovi nežádal, aby řídil státní záležitosti, a tak je s úlevou a rád pustil ze zřetele. Kdykoli někdo v Uhrách či jinde vyhrál nebo prohrál bitvu, kdykoli došlo k nějakému dynastickému sňatku, pouze prohodil:

„Však jsme to vždycky říkali!“

Nechali ho budovat vzdušné zámky a vkládat peníze půjčené od židovských bankéřů i českých pánů do smělých vědeckých plánů. Spřádali kolem něj pavučinu, ale on to netušil a byl šťastný. Jednoho odpoledne konečně požádal:

„Pošlete ke mně mého chlapce, Serafina!“

Když Serafina večer přišla, chtěla ho hned obejmout, ale on ji zarazil. Jemně ji uložil, natáhl se vedle ní a propletl prsty s jejími.

„Moje milá, ze všech umění jsem vždycky měl nejméně rád hudbu. Nic mi neříkala a trvalé hučení v uších vždycky způsobilo, že mi zněla, jako když tahá kočku za ocas. Ale co jsem se uzdravil, pozval jsem hudebníky už dvakrát, protože v uších mám klid. A když ležím vedle tebe, na tu hudbu myslím.“

„Slyšela jsem, že nemoc někdy přinese velký mír.“

„Přináší jistotu, že všechno skončí a že to není vůbec důležité. Přesto se mi zdá, že abych naplnil svůj osud, musím najít onen bod…“

Zavřel oči a ponořil se do dřímoty, ale Serafina ho zatahala za rukáv:

„Jaký bod? Co chcete říci?“

„Myslím zrcadlo stlačené do jediného bodu, který odráží naráz všechno, co bylo, je i bude, a umožní vidět všechna místa, co jich je na světě… v jediném okamžiku.“

Serafina mu položila ruku na čelo a viděla, že mír, který mu před časem chtěla přinést, pro něj není.

„Pane, proč bychom měli být vševědoucí, třeba i jen na vteřinu? A proč bychom k tomu potřebovali bod, který je zároveň zrcadlem?“

„To právě nevím,“ vzdychl Rudolf. „Ale když jsem byl nemocný, poznal jsem, že existuje a že jednou s ním lidé budou docela samozřejmě žít. Ten bod je skrytý, zjevuje se jen za výjimečných okolností. Poznal jsem, že je zapotřebí zvláštní éterické substance mezi mužem a ženou… jakéhosi napětí.“

„Jste jako malé dítě,“ zašeptala Serafina a položila mu hlavu na rameno.

„A ty jsi světlo mých očí a znám tě tisíc let,“ řekl císař.

Ráno se Serafina chystala seběhnout po zámeckých schodech do města a už od hradní rampy viděla, jak na jedné z podest stojí tmavovlasý hoch s kbelíky barev a maluje po zdi. Hoši jako on malovali po zdech za svítání, když bylo venku co nejméně lidí. Zanechávali si vzkazy v podobě záhadných znaků, jimž rozuměli jen oni sami a které dováděly majitele domů k zuřivosti. Serafina přišla blíž.

„Stefano?“

Malíř se otočil. Podobal se Stefanovi jako bratr, ale nebyl to on. Maloval štětcem jakousi mapu. Přišla blíž a uviděla plán města ve tvaru delfína. Na zdánlivě nedbale načrtnuté kresbě rozeznala stovky, ba tisíce podrobností. Spleť kanálů a uliček, tržnici, přístaviště, paláce, hřbitov a ostrov plný domů s plochou střechou.

Nad jednou z nich rozpoznala znamení – holubici s oválem nad hlavou. Otočila se a chtěla se zeptat malíře, jak to dokázal, ale chlapec popadl kbelíky s barvami a chvatně sbíhal ze schodů.

Na druhý den ráno navštívil Miseroniho dílnu Ariosto Grimani. Vzkázal, že si přijde vybrat několik kamenů, ale dorazil o hodinu dříve, než bylo domluveno. Zastihl tak oba Miseroniovy rozespalé, Ottavia v pantoflích a s noční čepičkou na hlavě. Ariosto sám byl vybraně oblečen a štíhlou ebenovou holí si nadzvedával hedvábný plášť, aby si jeho lem nezaprášil. Prohlížel si skvosty vystavené v dílně, kde jako vždy pobíhali psi, mňoukaly kočky a vznášely se pachy včerejší večeře.

Ariosto zaujatě zkoumal džbán z nebesky modrého skla a na Miseroniovy se sotva podíval.

„Líbí se vám?“

„Nádherná barva,“ uznal Ariosto.

„Je to sůl z oněch nově objevených rud u Innsbrucku. Horníci tyhle modravé kameny nemají rádi, bojí se jich a tvrdí, že jim je dávají do cesty skřítkové, koboldi. Kdo pracuje pod zemí, má bujnou představivost.“

Ariosto džbán co nejlhostejněji postavil.

„Ty doly, Miseroni, mi patří. S císařskou účastí. Jestlipak víte, odkud se tam ti zlomyslní koboldi berou?“

„Ach, to vám gratuluji. Kobalt není drahý a jde na dračku. Cenu má především pro ty, kdo s ním umějí pracovat, a ta cena může jít jen nahoru. Jinak – jsem přízemní člověk a na strašidla nevěřím, ani na ta malá,“ odvětil Miseroni.

„To je od vás moudré. Je to tak, že šachty jsou nízké, dospělí muži se do nich nevejdou a děti jsou příliš slabé. A tak jsme začali najímat malé lidi, trpaslíky, koboldy, jak je nazývají Sasové. Lidská bytost je mnohotvárná, viďte. Odkud pocházíte, Miseroni?“

„Z Lugana. Vybral jste si, pane?“ Miseronimu se ten člověk líbil stále méně.

„V Luganu žádní koboldi nejsou, alespoň my jsme je tam nenašli,“ odvětil Ariosto. „A přitom je to chudý kraj a lidé tam vypadají všelijak, jak sám jistě víte. Ta modrá se používá jen v Benátkách a tady v Čechách. A proto nebudu přece znovu kupovat vlastní kobaltové sklo, najdu si u vás něco jiného. Nalil byste mi trochu vína? Neposadíme se?“ A protože Miseroni váhal, dodal ještě: „Ach ano, budu upřímný, nejde jen o vaše skvosty. Jde i o vašeho nevlastního syna. Je císařovým oblíbencem.“

„Což je pro nás čest,“ řekl Miseroni, ale židli mu nenabídl.

„Tak se to možná jeví obyčejným lidem, ale o vás je známo, že nejste hloupý. Císař není zdráv a jeho intimní náklonnost může mladého muže poznamenat na celý život. Svěřuje se vám, o čem s ním císař mluví?“

„Mladí se dnes rodičům nesvěřují. A i kdyby, vy chcete, abych vám to prozradil?“ usmál se Miseroni.

„Lékař Jeho Milosti mi uložil, abych varoval císařovy blízké a jejich rodiny. V minulosti došlo k politováníhodným a strašlivým věcem, které se daly utajit. Jde totiž o to, že se císař někdy… neovládne.“

Miseroni se zachvěl a pohlédl na zavřené dveře, za nimiž tušil stín své ženy. Ale napřímil se, přitáhl si župan a řekl:

„Drahý krajane, nevím, kolik návštěv musíte ještě podniknout, tedy kolik blízkých císař má, ale pokud chcete vědět, o čem s ním hovoří náš Serafino, budete se muset zeptat jeho. Je ovšem možné, že se nedočkáte odpovědi, jelikož ani já lidem nevyprávím, o čem hovořím se svými oblíbenci. A teď promiňte. Čekám právě nákupčího pana perského vyslance a můj čas se krátí. Pokud se vám naše zboží zamlouvá, kupte, ač chápu, že Grimani z Benátek musí počeštělým pražským brusičem pohrdat, přestože se nám dostalo povýšení. My Miseroniové nikdy nebudeme historickou šlechtou, jsme hrubiáni z kraje chudých, a když dovolíte, právě proto můžeme říkat nebo smlčet, co se nám líbí.“

Ariosto přecházel po místnosti a prohlížel si velký malachit vybroušený do tvaru hlavy Medusy.

„Vezmu si tenhle. Máte můj obdiv, víte sám, že duch moře a duch hluboké země dávají kamenům stejně různý tvar jako hvězdná znamení různou povahu lidem. Nikdo v Benátkách neumí, co jste dokázal vy. Ale my tam umíme jiné věci. Než mi řeknete cenu za tuhle hlavu Gorgony, něco vám ukážu.“

Zpod pláště vytáhl pouzdro, a když ho otevřel, na černém sametu ležela dýka s tepanou rukojetí a křišťálovým ostřím. Miseroni si ji prohlížel proti světlu a pobaveně sledoval, jak se skrze ně Ariostova tvář lomí a množí.

„Skleněná dýka je šikovná věc,“ řekl Ariosto. „Když bodnete v boji zvíře, které vás ohrožuje, zalomíte rukojeť. Ostří se odlomí a rána se zatáhne, není po ní ani památka. Stává se, že krev zanese hrot rovnou k srdci. Máte mrtvolu, ale žádný důkaz o zločinu…“

„My na tohle nejsme,“ vyhrkl Miseroni. „Proč mi to ukazujete?“

„Protože tu dýku našla jedna dobrá duše přímo v císařově posteli pod polštářem.“

„Bože… Ale proč s tím jdete za mnou?“ nedal Miseroni najevo zděšení.

„Serafino mne nemá rád,“ řekl smutně Ariosto. „Já ho ale rád mám, ať už je kýmkoli, a budu vždycky stát za ním jako jeho stín. Geniální bytost potřebuje ochránce. Ale potřebovali bychom jeho pomoc.“

„Kdo je to my, pane Grimani?“

„My, císařovi důvěrní přátelé, kterým není lhostejné, co bude dál. Potřebujeme vědět, kdy se císařovy záchvaty blíží, abychom předešli neštěstí. O čem mluví, jaké má plány, čeho se bojí – abychom ho uchránili před jeho démony.“

„A co budete, pane Grimani, dělat s tou dýkou? Vrátíte ji císaři?“

„Měl bych vám ji dát pro Serafina?“

„To je, jak si umíte představit, zbytečné, udělám mu jich třeba deset, když bude chtít. Pane, přišel jste nakupovat. Malachitová Medusa je na prodej za sto francouzských pistolí.“

Ariosto Grimani vysypal na stůl plný měšec zlaťáků a na rozloučenou prohodil:

„Dobrá cena, zbytek si nechte.“

„Děkuji pěkně,“ lehce se uklonil Miseroni a dodal: „Nepřišel jste tak trochu s křížkem po funuse? Císař je zcela zdráv, sám jsem s ním včera mluvil.“

Ariosto pokrčil rameny a odpověděl se stoupajícím rozčilením:

„Vaše přání je otcem myšlenky. Císař je šílený, to šílenství je nakažlivé a proměnilo i vás. Copak jste už zapomněl, jak vypadal svět před císařem? Předtím, než jste tu začali všichni žít ve fantaziích jako choromyslní? Podívejte se, co vy sám pro něj děláte!“ a vzal do ruky velké těžítko, které vypadalo jako mužský úd. Miseroni se srdečně rozesmál:

„Ach, tohle! Můžete si to odnést, pokud potřebujete!“

Avšak Ariosto podivný předmět odložil a zakřičel na celý dům:

„Víte, kde je císař teď? Kouká na rozřezanou mrtvolu!“

XXI

Miseroni během hodiny zjistil, že císař asistuje veřejné pitvě. Krátce předtím dorazil do města jemu tehdy neznámý doktor Jessenius a v koleji na Starém Městě pitval oběšence pro poučení jedněch Pražanů a k zděšení mnoha jiných. Skandál propukl, když císař projevil zájem se pitvy zúčastnit. Univerzita odmítala zaplatit náklady na panovníkovo pohoštění, Lichtenštejn to roznesl u dvora a přiživil tím napětí ve městě. Provinciál jezuitů otec Ignacio poslal ostrý dopis protestující proti barbarskému rouhačství protestantských vzdělanců. Rektor mu naletěl a vzkázal, že kolej není univerzitní půda. To zase rozlítilo studenty, kteří pomalovali zdi v Karolinu oběšenci a neslušnými obrázky, takže nakonec už nešlo o to, zda je pitva vědecký pokus, nebo jen hrůzostrašná kratochvíle, ale pouze o staré spory.

Na pitvu jsme se šli podívat ode dvora všichni a císař se velmi těšil. Okázale zdůrazňoval čistě vědecký zájem o obsah lidského těla, ale vzhledem k pověstem o Rudolfově zhýralosti působila jeho návštěva univerzity stísňujícím dojmem. Serafina ho upozornila, že od doby, kdy byl nemocen, se ho lidé ve městě bojí, a proto ji vzal s sebou s přáním, aby dala najevo, pokud by se měl zdržet nějakých projevů.

„Jsi světlo mých očí,“ řekla mu Serafina tiše, když usedal do křesla.

„A ty zrcadlo mého nejlepšího já,“ odpověděl císař s úsměvem sice také tiše, ale nikoli nepozorovaně.

Miseroniová vyslechla celý mužův rozhovor s Ariostem a nehodlala ztrácet čas. Hnala Ottavia před sebou po mostě a nepřestávala mu spílat, že Serafinu ohrozil na životě a že většího hlupáka aby pohledal. Na kolej dorazili schvácení a právě včas, aby se vmáčkli mezi diváky na horní galerii.

Císař oblečený v černém bezvýrazně civěl na zsinalé tělo, z něhož Jessenius za pomoci dvou fámulů lovil útroby. Za Rudolfovým křeslem stála mezi několika hodnostáři stejně lhostejná Serafina. Kdykoli se sálem rozlehl šum, jevil císař známky nervozity, jako by mu něco důležitého unikalo, až se konečně naklonil přes zábradlí, aby lépe slyšel. Doktor zesílil hlas a obracel se s vylovenými vnitřnostmi v rukou přímo na něj:

„Tohle jsou játra, Veličenstvo, ta čistí organismus. Ledviny zase z těla odvádějí zkaženou vodu. Za chvíli uvidíte srdce, i když mrtvé, a proto nám mnoho neřekne, neboť podstatou srdce je ustavičný pohyb. Jsou to stahy, které přivádějí krev do žil. Tělo je dokonalé, je to Boží zázrak. Když jeden orgán onemocní, ostatní mohou chvíli pracovat za něj. Zde, Milosti: lidské srdce!“ zvolal Jessenius.

Císař nevydržel zvědavostí, vstal a šel se podívat blíž. Pak zvolna řekl:

„Četl jsem ony arabské spisy, které jste pro nás nechal přeložit. Podle toho, co jsem se dozvěděl, není význam srdce tak velký, jak se říká.“

V aule se rozhostilo napjaté ticho a Jessenius odpověděl:

„Sire, srdce je totéž jako vodní pumpa, je to jen důmyslný stroj. Když se zastaví, umíráme. Lidé jsou velice různí, ale všechna srdce, jak jsem se přesvědčil, jsou si až trapně podobná. Na rozdíl od mozků.“

Císař se k němu naklonil a upřeně pozoroval kus masa v lékařových rukou. Tiše se zeptal:

„Řekněte, jak dlouho přežije lidský orgán mimo tělo? Je možné vyjmout srdce umírajícího a vložit ho do těla někomu jinému?“

Doktor se na něj překvapeně podíval.

„Veličenstvo, srdce umírajícího je vadná pumpa, která přestala čerpat. Snad jen srdce někoho, kdo zemřel náhle a zdráv…“

Jessenius hovořil tiše, ale Serafina mu odečítala ze rtů. Viděla, jak se císař naklání a tlumí hlas, a usoudila, že se chystá udělat nějakou hloupost. Snažila se ho gestem upozornit, jenže vtom s výkřikem omdlela těhotná dvorní dáma, která si tu podívanou nemohla či nechtěla odříci. Mezi přihlížejícími vypukl zmatek. Císař se poděšeně rozhlížel, doktor ho vzal za paži jako dítě a vedl ho do bezpečí jeho lóže. Paní Miseroniové se zatím podařilo dostat se blíž a zavolala na Serafinu něžným jménem, které si obě pamatovaly z dávných dob. Když se k ní otočila, Miseroniová ji popadla za ruku a táhla ji pryč.

Serafina se lekla, že se něco přihodilo doma. „Maminko, co se děje?“

„Mlč a pojď za mnou, dozvíš se,“ řekla Miseroniová. „Vraž si klobouk do čela a pojď rychle za mnou. Nepotáhnu s sebou za šos mládence, i když je to můj syn!“

Toho večera poslali Miseroniovi všechny lidi z domu a zavřeli okenice. Serafina nejdříve nechápala, co po ní rodiče chtějí.

„Za nic se nestyď, je to moje vina. On měl trochu pravdu, chováme se všichni jako pomatení. Ano, prodal jsem svoje dítě za šlechtickou korunku! Je to hanba, ale dokážu to napravit. Už nikdy se nevrátíš na Hrad, Serafino!“

„Kdo že měl pravdu?“

„Ten Grimani, byl tu dnes ráno!“

„Ach, ten je všude, ale nikoho nezajímá. Říkal, že nemám chodit za císařem? Žárlí jako všichni. Ostatně na to je, otče, přece pozdě. Věci jdou svou cestou, sám jste to říkal.“

„Protože jsem byl hloupý. Nechtěl jsem vědět, jak je to doopravdy. Jako by se mi zatmělo před očima!“

„Ale vy už teď nerozhodujete o tom, co udělá váš Serafino. Císař mne čeká! Řekněte, proč vám dneska vadí, co vám včera nevadilo? Protože tu byl ten kašpar?“

„Neptej se pořád a udělej aspoň jednou, co ti poroučíme! Zůstaň doma!“

Miseroni jí chtěl říct o skleněné dýce, ale styděl se.

„Rozkazy na mne neplatily nikdy, tak proč je začít poslouchat právě dnes? Protože je středa? Nebo tu je jiný důvod?“

Miseroniová přerušila hádku:

„Otec má pravdu. Všechny ty čáry, mohamedáni – a teď mrtvoly! My jsme tě do toho dostali, my to musíme napravit. Serafino, běž se převléci a vezmi si moje šaty. Ráno pojedeš do Milána k našim, něco si už vymyslíme. Nikdo tě od této chvíle v Praze nesmí vidět.“

„Co bych dělala v Miláně?“

„Začneš od začátku jako děvče. Vdáš se. Nějak vymyslíme, aby se tu na tebe zapomnělo!“

Serafina vyskočila jako divoká kočka, ale zarazil ji nekonečně smutný Ottaviův pohled:

„Posaď se, miláčku, ví někdo kromě císaře, jak je to s tebou?“

„Myslíte, kdo jsem? Po pravdě se mi vždycky zdálo, že to vědí všichni, ale nikdo si netroufá se zeptat.“

Miseroniová se tiše zeptala:

„A když tě císař objímá, jsi šťastná?“

„Je to jako proud, který vás strhne – nemáte čas se ptát, kam vás unáší. Ale vím, že to tak mělo být.“

„Dítě, to nemáš nikdy strach?“

„Když letíte prázdnem, máte ho pořád a zvyknete si. Vy jste si nezvykli?“

„My strach nemáme, protože máme dům, děti, učedníky, psy, tady ty kameny a zrcadla. A modlíme se. Držíme se věcí a ty by ses měla pokusit o totéž,“ řekl Miseroni. „Kam zmizely dívky a kde jsou mladí muži, které měl císař před tebou? Víš snad o nich něco?“

„Já se o klepy nestarám… Navíc tohle je přece něco úplně jiného!“

„Ano, ano, řeklo jehňátko, když k němu vlk sladce promlouval! Vysvětli nám, Serafino, jestliže tak dobře rozumíš číslům, hvězdám, cizím jazykům, mapám a řemeslu, jak to, že jsi najednou tak hloupá? Jak můžeš být tak nevšímavá k nebezpečí a tak oddaná císaři, pro kterého jsi stejně jako já jenom hračka?“

„Bude líp, když půjdu! Ale napřed mi řekněte, bojíte se toho člověka?“

„Bojíme se o tebe, protože nemáš rozum. My nemáme k strachu důvod, na nás si nic nevezme!“ odsekl Miseroni. Pak zamkl dveře a vyhodil klíč z okna.

„Vím, že tě beztak zavřenou pod zámkem neudržíme,“ řekl, „Bůh ví, že jsi schopná se proměnit třeba v páru a uniknout klíčovou dírkou. A tak teď žádáme jen jedno, protože jsme unavení. Běž do svého pokoje, lehni si a mysli na to, co jsme ti řekli. A teď pojď ke mně.“

Miseroni ji objal, pak široce zívl a odebral se do postele.

V pokoji, v němž Serafina spávala, teď rodiče skladovali cibuli, pytle s rýží a drcenou kukuřicí. Sfoukla svíčku a malá klenutá místnost se rychle zaplnila krásnými i hrozivými obrazy a postavami. Pokoušela se rozeznat tváře lidí i podrobnosti krajin, porozumět jazykům, v nichž byly nápisy na budovách, a rozpoznat, čím jsou poháněny blikající vozy bez koní… Tisíce komet, rachot a prach padaly na roviny plné mrtvých vojáků a horkým městem se hnaly davy s vlajkami v rukou.

Serafina nevěděla, k čemu jí takové vidění slouží, ale chtěla jeho tajemství najít a podržet. Kde ho hledat, to mohla jen tušit. Ale věděla, že jakkoli nebezpečí, před nímž ji varovali, je velké, neumí a nechce už žít v malých pokojích ani mluvit o malých věcech. Oblékla se a odešla stejnou cestou, jakou rodičům utíkala, když byla dítě: otevřela okno, vyšvihla se na římsu a po střeše přeběhla na místo, kde mohla sešplhat přímo na schody vedoucí k Hradu.

Prošla branou a vklouzla do tajných chodeb vedoucích do císařské ložnice. Musela dlouho klepat, protože císař spokojeně spal. Serafina k němu vklouzla do postele a přitulila se mu na prsa jako kočka. Rudolf otevřel oči do tmy:

„Když pro tebe posílám, nedokážou tě sehnat. A když se mi chce spát, přijdeš otravovat. Co se děje?“

„Přišla jsem se rozloučit a poprosit vás, abyste mě nehledal.“

„To je nějaká nová hra?“ zavrčel napůl ze sna.

„Nepokoušejte se mě zadržet, protože to dělám pro vás. Přivezu vám tajemství zrcadel.“

„Serafino, nepokoušej se o vlastní myšlenky takhle pozdě v noci. K tomu, abys tu formulku našla, máš všechno zde. Myslíš, že jsme sami, kdo to tajemství hledá? Až vyjedeš z bran města, kdo pozná, že jsi pod mou ochranou? Jsem nejmocnější v Evropě, a až se rozhodnu, pojedeš, kam ti řeknu. Zatím zůstaň. Nudíš se tu snad?“

Serafina se natáhla na záda:

„Nejmocnější v Evropě… Ty blázne, když je moci příliš, rozplyne se jako pára a vraždí jako jed.“

Přestože je postavení předurčovalo k rolím pána a otrokyně, propadala Serafina po jeho boku stále častěji stejným megalomanským záchvatům jako on a připadala si mocná jako antická bohyně. Pak říkala věci, kterým sama překvapeně naslouchala a nevěděla, odkud se berou.

„Pamatujete se, co jste mi vyprávěl? Já ta zrcadla cítím, vím, kde je to zrcadlo, které ukáže všechno, co je, bylo a bude. Je jeden dům, na nějž spadl úlomek komety. Střep zrcadla zachytil jeho odraz tak dokonale, že nikdy nezmizel. Ten úlomek v sobě nesl úplnost všech věcí. Pokud ho najdu, budeme mít nejmocnější zbraň světa. Uvidíme všechno, co se právě na světě děje, všechno, co se stalo i co se stát má. Pak teprve budete mocný – a já budu ta, která vás mocným udělala.“

Císař ji poslouchal s rostoucím úžasem.

„Panebože, a to by bylo možné?“

„Pojedu zítra. Něco bych chtěla: můžete se zbavit Ariosta? Chce, abych vás špehovala.“

Císař ale dlužil Ariostovi peníze a pokládal ho za přítele. Raději se stulil Serafině do klína jako dítě.

„Cítíš ten zápach? Něco tu hnije. Dal jsem vyhodit všechny květiny, ale když otevřu okno, táhne sem puch ze zahrad. Stromům hnijí kořeny… Jenže to není tak jednoduché, včera jsem vyhodil oknem květináč s mandragorou, a když dopadl do lví klece, slyšel jsem táhlý tenounký křik…“

„Aspoň bude váš bílý lev dlouho žít. To hnije něco ve vás, ale jakmile to vytrhnete z mysli, zmizí i zápach,“ řekla Serafina. „Ovšem naše tajemství nebude nikdy v bezpečí, pokud po něm bude pátrat i ten Ariosto.“

Císař ale začal chrápat, a tak tiše vstala a vyklouzla z ložnice.

Přestože teprve svítalo, na schodech u zahrady stál otrhaný člověk, před ním stolek se sklenicemi různě naplněnými vodou a kroužením prstu po jejich okrajích důmyslně vyluzoval táhlou melodii. Serafina se od pohledu na něj nemohla odtrhnout, chtěla se zeptat, jaká je to melodie, jenže ten muž ji náhle sám oslovil – a italsky:

„Myslíš, že se dá žít i s cizím srdcem?“

„Srdce, které ti bije v hrudi, je přece vždycky tvoje,“ namítla Serafina.

Ze schodů od Hradu k nim rychle sbíhali dva muži. Chtěla jim uhnout, ale zastavili těsně před ní a přinutili ji ustoupit ke zdi. Ozval se řinkot rozbitých sklenic.

„Otevři,“ syčel jeden z mužů.

Hráč na sklenky otevřel malá padací dvířka ve zdi, sehnul se a kousl Serafinu do nohy. Na víc se nepamatovala, někdo ji zezadu omráčil a před očima jí sjel blesk.

XXII

Serafina přišla k vědomí ve tmě, bolela ji hlava a napadlo ji, že oslepla. Vtom jí nad hlavou vzplanula louče a ozářila úzkou mužskou tvář s černou maskou. Ariosto Grimani! Ležela na zemi jen ve spodkách, ruce a nohy měla řetězy připoutané k studené podlaze a přes břicho přehozený špinavý hadr. Ariosto ho špičkou boty štítivě odstranil a prohodil:

„No prosím. Mysleli jsme, že máš obojí, ale jak se ukázalo, jsi jenom ženská. Po dobrém to nešlo, půjde to tedy jinak!“

„Po dobrém?“ ptala se Serafina zmateně. „Co vlastně chceš?“

„Ty víš líp než já sám, co od tebe všechno chci, je toho dost, a jak jsem přesvědčen, chceš to také,“ řekl Ariosto. „Ale začněme tím, co chci nejdřív. Budeš s císařem tak často, jak jen to půjde. Chci vědět, jak se cítí, co plánuje, co se mu podařilo a jak často má záchvaty. Už jsi nám toho ze spaní řekla dost.“

„Já ze spaní nikdy nemluvím. Jdi k čertu, kašpare,“ slyšela se Serafina říkat.

Ariosto vystoupil ze tmy a sundal škrabošku.

„Já vím, jak se ti líbím,“ usmál se na ni. „Udělej, co ti říkám, teprve potom mezi námi začne něco pořádného. Až ti vzkážu, sejdeme se u dvířek na schodech jako včera.“

„Mezi námi?“

„Přišla jsi na schůzku se mnou, a nevíš proč? V každém případě, tohle je jen začátek. Posaď se! Odvažte ji!“

Od zdi se odloupl stín hráče na sklenky, uvolnil jí pouta a Ariosto jí hodil šaty. Rozletěly se dveře a oslnivý obdélník letního světla vrátil Serafinu na Zámecké schody.

„Počkej!“ zadržel ji Ariosto, zatímco se oblékala, a ukázal jí dýku se skleněnou čepelí. „Znáš tohle?“

„Ta skleněná čepel se odlomí a rána se zavře. Zná to celý dvůr a císař ji má prý v posteli. Ani se mu nedivím. A teď, s dovolením, půjdu.“

Ariosto jí podržel dvířka a složil jí ironickou poklonu. Serafina se obrátila k hráči na sklenky:

„Ptal ses, jestli člověk může žít s cizím srdcem – přemýšlela jsem o tom. Může. Ale nové srdce z pitomce génia neudělá.“

„Na to, že jsi tři dny spala, ti to skvěle myslí. Pamatuj na svoje rodiče a jejich dětičky, zaslouží si to,“ ušklíbl se Ariosto.

Serafina najednou stála na schodech před zavřenými vrátky do tajné kobky, dolů i nahoru proudili řemeslníci a mohla si myslet, že to všechno byl jen sen. Uvažovala, jak zachránit rodiče před Ariostem, a viděla, že potvrzení svých plánů a obav může hledat jen u člověka, jemuž na ní vůbec nezáleží.

Navečer zaklepala na dveře Keplerovy pracovny, před níž hlučně rajtovala kupa jeho dětí. Seděl u stolu a radostně seřizoval malý dalekohled, který císař nedávno koupil. Kolem seděli chlapečkové a s brky v rukou počítali a kontrolovali dlouhé sloupce čísel.

„To jsou moji otroci, pamatujete?“ přivítal Serafinu vesele. „Nemáte vy Miseroniové v rodině ještě nějakého počtáře?“

„Měl byste je poslat spát.“

„To taky udělám, jen co nebude denní světlo na práci stačit. Počkejte se mnou, až slunce zapadne, příteli, něco vám ukážu!“

Serafina věděla, že Kepler má slabý zrak a postavení hvězd si spíše pamatuje, než že je skutečně vidí. Toho večera v Keplerově pracovně uviděla mnohem víc než on sám. Měsíc, jehož lidská tvář byla zbrázděna krátery, mžikající hvězdy a Mléčnou dráhu ubíhající donekonečna.

„Jsou lidé jako hvězdy? Mají dráhu, kterou nemohou změnit?“ ptala se.

Kepler rozložil před Serafinou plachtu popsanou vzorci a povzdechl.

„Pohleďte, chtějí ode mne horoskopy, dveře se s nimi netrhnou. Každý chce vědět, co ho potká, a já potřebuju peníze, jenže budoucnost, milý Serafino, nelze ve skutečnosti spočítat. Podívejte se – vzdálenost hvězd se pořád mění, do hry vstupuje tolik přitažlivostí, kolotání a srážek, že vzniká obrovské množství pravděpodobností. A čím vzdálenější budoucnost, tím je jich víc.“

„Chcete říct, že budoucnost se před námi skrývá?“ ptala se Serafina.

„Budoucnost je otevřená,“ odpověděl Kepler. „Bůh nám sice dal svobodnou vůli, ale při tak nezměrném počtu sil a vlivů je ta vůle značně omezená. A to nemluvím o tom, jak je vrtkavá. Jsme součástí harmonie jen jako noty ve skladbě či jeden hlas madrigalu.“

„Horoskopy tedy nemají smysl? Chtěl jsem si jeden objednat. Horoskop mých rodičů.“

„Kdepak, raději si ty peníze schovejte na něco užitečnějšího. Co uděláte, když vám spočítám, jaké jsou jejich nebezpečné dny? A proč ode mne potřebujete slyšet, jakou mají povahu, když ji znáte? Pokud jde o Miseroniovy, dařilo se jim vždycky dobře a matematická pravděpodobnost praví, že kdo se uměl o sebe postarat dosud, bude to umět i nadále. Patří k tomu také schopnost rozpoznat, kdy se má člověk sebrat a utíkat, protože se blíží nebezpečí. Pojďme se raději spolu věnovat číslům, čistým úvahám a hvězdám, ty jsou mnohem zajímavější.“

„Když může věda pátrat ve hvězdách, může jistě také něco vědět o našem myšlení a snech, ne?“

„Proč jste ke mně přišel, miláčku? Já rozumím jenom hvězdičkám a číslům, pokouším se vyvést z temnot na světlo dílo Boží. Pobyt na tomto dvoře vyžaduje zůstat pevně nohama na zemi, pokud nemáte zešílet.“

„Někteří z nás na zem nepatří,“ řekla Serafina.

„Všichni sem patříme, když jsme jednou tady. Ať je to jakkoli, zdá se mi, že jste se k něčemu pevně rozhodl. To potom potřebuje rady hvězd jen zbabělec. Běžte a udělejte to. Já to znám.“

„Chlapče,“ otočila se Serafina k jednomu z počtářů. „Zaběhni přes most k mistrovi Miseronimu. Vzkaž mu, že se sejdeme u řeky, tam, co plavou velké knedlíky, on už bude vědět. Ať mi přinese věci na cestu a dá ti zlaťák.“

„Ten mi ovšem pěkně odevzdáš,“ zakročil Kepler.

Přes novolunní měsíční srpek letěly cáry oblak, když Miseroni konečně unavenýma očima objevil Serafinu. Seděla se zkříženýma nohama na prašném břehu.

„Kam jdeš, se neptám. Hledal tě sluha pana komořího. Řekli jsme, že tvůj domov je už dlouho na Hradě a vídáme tě málo. Tady máš něco na cestu. Matka posílá polentu, tady máš peníze a ve vaku jsou tvé broušené poháry.“

„Co teď s nimi? Když změním plány a půjdu, kam mi řeknete, budete tady v bezpečí?“

„Serafino, kdo by se staral o bohaté italské balíky, kteří myslí jenom na práci a na jídlo, o takové, jako jsem já? Všechno bude jako dřív. Vždyť znáš ty loutky na druhé straně mostu. Kašpárek, král i princezna, všichni hrají pořád dokola to samé. Děti přece odcházejí. Beztak nevíme, odkud jsi k nám spadla. Neměl jsem tě tehdy brát na Hrad, ale už je pozdě. Prostě nám vzkaž, až bude odkud. Kdybych jen věděl, kam patříš, řekl bych ti to, aby ses tam mohla vrátit.“

„Dejte mi ruku!“

Serafina mu načrtla na dlaň znak holubice s oválem nad hlavou.

„Copak je to pěkného?“

„To právě nevím,“ řekla Serafina.

Tu noc se obloha zatáhla, začalo pršet a týdny pak hvězdy nikdo neviděl. Bylo to nejstudenější léto té doby.

ČÁST DRUHÁ

I

Dny střídaly noci, za okny svítilo slunce i pršelo, práskaly vzdálené výstřely z houfnic a ozývaly se řemeslnické popěvky. Esprinchardova vnučka Františka nedokázala určit, kolik času uplynulo od chvíle, kdy začala zapisovat.

„Dědečku,“ řekla, „vidím před sebou slova složená z písmen, ale táž slova se zároveň mění v obrazy, zvuky, vůně. Vidím i tváře a krajiny, o nichž vyprávíte. Cítím kouř, který stoupá z komínů té Prahy, magnolie v zahradách, splašky, parfémy i sůl z benátské laguny, slyším, jak měkký hlas má Serafina, jak císař mluví trochu pisklavě, slyším zvony a všechna ta zrcadla mi házejí prasátka do očí. Jak je možné, že vaše vyprávění je tak živé, jako bych já sama byla Serafina a celý ten příběh prožila?“

Esprinchard vzal Františku za ramena a se svícnem v ruce ji postavil před benátské zrcadlo.

„Vidíte to zrcadlo, Františko? Koupil jsem ho před několika lety a není zdaleka tak jasné jako zrcadla na Rudolfově dvoře. Anebo že by se mi kalil zrak?“ Povzdechl a pokračoval: „Co vidíte v tom mihotavém světle, které vám hází jiskry do očí a mně prohlubuje vrásky?“

„Vidím nás dva. Co jiného?“

„To je odpověď na vaši otázku. Všechno začíná a končí v našich hlavách, u nás dvou. To moje slova a vaše mysl stvořily ty mocné obrazy. A věřte mi, právě ony jsou tím posledním, co nám v životě zůstane. Obrazy vyvolané slovy, to je to bohatství unášené z generace na generaci. Nejste unavená?“

„Je mi, jako bych létala. Jak můžete znát všechna ta tajemství? Nikdy předtím jste o nich nemluvil.“

„Nezdála se mi důležitá. Věděl jsem, kdy začala která válka a proč, kdo ji kdy vyhrál a jak to změnilo mapu zemí. Teď je ale budoucnost tak nejistá, že se moje vzpomínky proměnily, jako kdybych otevřel jinou knihu. Pojďte, půjdeme spát a pokračovat budeme zítra.“

Za úsvitu poslali sluhy, aby sehnali potraviny pro celý dům. Teď se vraceli s plným vozíkem, který se však zadrhl loukotí o sloup u brány. Vzápětí se na něj vrhli otrhaní chudáci, poschovávaní do té doby pod římsami a ve výklencích jako stíny. Sluhové je rozháněli a tloukli holemi, ale nebyli tak hladoví jako jejich protivníci, proto nakonec schytali nejvíc ran. Esprinchard s Františkou na to hleděli oknem.

„Proč těm lidem jídlo prostě nenecháme, když mají větší hlad než my?“

„Protože až by ho snědli, miláčku, chtěli by další – a potom ještě, a když už bychom nic neměli, pěkně by s námi zatočili. Víte, jestli mne mají nakonec oběsit, udělají to, i kdybych se rozdal, a tak bude lepší, když se poperu. Ale nebojte se, vás ještě dokážu ochránit.“

„Já se nebojím. Ale proč by vás věšeli? Co ti dole vůbec chtějí?“

„Zničit nás, co jsme nahoře obecně, a takové, jako jsem já, především.“

Františka měla stejně jako on mandlové černé oči, kočičí krok a nikde se necítila doma.

„Nic jsme jim přece neudělali.“

„Ale oni si to myslí. Jsem trochu cizinec, tak trochu Žid, dvořan a tak dále… Víte, dítě moje, čas těch otrhanců dole ještě nepřišel. Nevědí, že se mohou dostat nahoru a zbavit se nás. Až jejich čas přijde, nás už to nebude zajímat.“

Zatím Esprinchardovi sluhové na dvoře setřásli útok hladovců a Františka mohla usednout ke stolu, namočit pero a načrtnout několik tančících postaviček.

„Tak vyprávějte! Kam jela Serafina, do Benátek? A co se stalo s Miseroniovými?“

„Máte dost inkoustu? Tak pište!“

II

Serafina Miseroni se nikdy nevydala dál než za pražské hradby, ale nikdy jí to nevadilo, protože celý svět přicházel za ní. Slýchala, že depeše z Prahy do Benátek dojdou někdy za pouhé tři dny, a pamatovala si také, kolik mil je mezi Kaplicí a Innsbruckem anebo z Tarvisia k moři, ale kudy se tam dostat, to nevěděla.

Stísněná steskem a strachem z neznámého odešla od řeky za tmy a před východem slunce dorazila do Krče, odkud odjížděli poutníci k Božímu hrobu do Palestiny. Nedokázala pochopit, jak může mít Kristus hrob, když vstal z mrtvých. Proč uctívat místo, kde stejně neodpočívá a které je poznamenáno jeho přítomností stejně jako každá louka nebo lidská tvář? Proč se kvůli tomu hrobu ve válkách pozabíjelo tolik mužů? Kdysi se na to ptávala otce Vavřince, ale žádné vysvětlení neměl, odpovídal jen, že násilí není Bohu milé.

U zájezdní hospody postávali prostí lidé, šlechtičtí synkové na cestě do Itálie napájeli koně před cestou, ženy balily zásoby a všichni dohromady si dodávali odvahy falešným zpěvem mariánské písně. Vysoký průvodce s fialovou skvrnou ve tváři si opřel o vůz barevnou korouhev.

„Nastupujte, křesťané!“ volal. „Zaplaťte předem, ať na výdaje cestou nemusíte myslet, a společně se pohroužíme do modliteb na pouti k Božímu hrobu! Padesát dukátů za dobré jídlo dvakrát denně, oves pro koně a slamník na každou noc! – Jedeš taky chlapče? Máš peníze? Padesát dukátů platí jen do Benátek, dál se musíš dohodnout s těmi na lodích.“

„Mám čtyřicet,“ smlouvala Serafina. „Kam to vystačí? Je mi to jedno, zbytek cesty dojdu.“

Průvodce si ji prohlížel.

„Jsi hubený, ale moc mladých s námi nejede, můžeme tě potřebovat. Dej mi těch čtyřicet, vezmu tě až do Benátek. Ale spát budeš u koní.“

„To mi nevadí, jsou hezčí než ty,“ ušklíbla se Serafina.

„A ty jsi hezčí než kůň, ale to v životě nestačí,“ zašklebil se průvodce.

Poutníci naložili cestovní truhličky a poskládali se všude, kde zbylo místo. Korouhve vlály, průvod se pohnul a hýřil barvami i hlukem. Serafina s vakem pod hlavou usnula, a když se odpoledne probudila, zbyla jí v hlavě na císaře, rodiče i Prahu jen vzpomínka prostá všeho stesku. Už nebylo důležité, proč odjíždí, ale že je na cestě.

Také jsem vždycky rád takhle cestoval. Všechno podstatné leželo za mnou či přede mnou, byla tu jen přítomná chvíle, drncání kol či pohupování koňského zadku a já sám. Krajiny, zlomky rozhovorů a lidské tváře kolem mi ulpívaly v myšlenkách jako cáry hadrů na kůlech a skládaly dohromady zárodky poznání, jež se v úplnosti vynořilo až po dlouhém čase. A tak jsem býval opravdu sám sebou jen ve voze anebo na koni. Cesty byly tehdy pohodlnější než dnes a nikde neleželo surové vojsko bez pána. Pocestný měl jistotu, že v hostincích potká i po deseti letech stejné domácí se stejně dobrým či mizerným vínem a úmysly.

Serafina pozorovala tváře poutníků ve voze i kolem na koních. Byla tu vdova s knírkem ve společnosti mladého sluhy, několik chlapců z dobrých rodin cestujících na studia do Itálie, zničený obchodník, jehož loď přepadli piráti u Kypru a kterému nezbylo než se nechat najmout jako námořník a hledat, co z lodi zbylo. Celé dny na Serafině visel očima šilhavý slaboduchý mládenec, který věřil, že ještě neskončila doba křižáckých tažení, a chystal se v nich prokázat statečnost. A čtyři šedovlasí bratři v šedém suknu, bez koní a doprovodu, seděli celé dny s rukama sepjatýma v klíně, neřekli, kam jedou, a tiše se modlili.

Serafina večer uléhala ke koním do maštale, kde ji uspával zvířecí dech, frkání a chroustání ovsa. Jednou v noci ji probudilo mužské objetí, něčí ústa jí rozevírala rty a slyšela samu sebe hluboce vydechnout.

„Věděla jsi přece, že se vrátím a že jdu všude s tebou,“ slyšela šeptat mužský hlas.

„Ariosto, táhni k čertu,“ řekla nahlas, ale nedokázala toho muže odstrčit. Jako by na ní ležela skála, nedokázala ani křičet. Pak otevřela oči do tmy, tíha i hlas ulétly a Serafina se posadila a hledala v temnotě zbytky nevítaného snu. Koně stáli tiše, ale její klid z počátku cesty byl pryč.

Musím podotknout, že Serafina sice prchala před Ariostem, ale byla před ním opravdu na útěku? Bála se ho, jako se jiní bojí ďábla, ovšem vždy se ubírala cestou, kterou dříve nebo později musel jít také on. Byla neklidná, kdykoli se delší dobu neobjevil, a nemohla odtrhnout oči, když jí byl nablízku. Ariostova temnota pro ni zanechávala vzkazy a naopak ona nechávala nápadné stopy pro něj.

Týden po odjezdu z Prahy se průvod večer sunul průsmykem v Dolním Bavorsku. Většina poutníků už na voze klimbala, když se ze tmy ozvalo lehké kovové řinčení a praskání větví pod lidskými kroky. Mezi stromy problesklo světlo.

Před vozem se náhle vynořila obrovská postava a mávala zapálenou pochodní. Koně sami zastavili, světlonoš výhrůžně mlčel a přes cestu za ním přebíhal zástup malých postaviček.

„Děti! Pohani ukradli děti, už jsou tady pohani!“ vřískla vdova s knírkem.

Serafina zahlédla v záblesku plamenů ustrašenou svraštělou tvář a seskočila z vozu.

„To nejsou děti! Stůjte!“ zavolala, jenže kdosi vpředu vykřikl a průvod zrychlil. Ozvalo se mnohohlasé mužské naříkání, a když si oči zvykly, uviděli, jak biřicové ženou přes cestu průvod malinkých mužíčků svázaných k sobě. Na nohou jim řinčely řetězy a všichni hleděli do země, špinaví a zarostlí. Vypadali jako obrovská stonožka.

„To jsou koboldi – skřítkové!“ volal kočí. „Lehněte si do vozu a buďte zticha, jinak vás kousnou, já je znám!“

„Strašidla z pekel, přišla hodina zkoušky!“ vykřikl šilhavý mládenec.

Koně vyděšení křikem se začali plašit a Serafina vytrhla kočímu opratě z rukou.

„Lidi, to nejsou strašidla. Jsou to malí lidé, trpaslíci z dolů. Ulovili je jako zvířata na práci v šachtách!“

„Trpaslíci, nebo strašidla, jeďte, než nás sežerou!“ ozývalo se.

„Třeba plní přání,“ pípla tiše dívka vedle Serafiny.

„Poutníci, nechte nás projít, koboldi jsou unavení, snadno se vyplaší!“ volal muž s pochodní. Strážce v čele trhl řetězem a průvod trpaslíků ještě zrychlil. Ti silnější podepírali ty, kteří už nemohli, všichni byli otrhaní a bosí.

„Že se nestydíte!“ zvolala Serafina, i když si s výčitkami vzpomněla, že i ona má v pytli dobře zabalený pohár z modrého kobaltu. „Jsou to lidi jako vy!“

„Pomozte nám!“ vykřikl mužíček docela vzadu a hned dostal od průvodce ránu. Trpaslíci vpředu se dali do polekaného křiku a stráže se k nim rozběhly. Serafina nahmátla pod sedadlem kočího sekeru, potichu se rozběhla až k poslednímu koboldovi a přesekla mu řetězy.

„Utíkej!“ postrčila ho.

Na okamžik zahlédla smutnou tvářičku, dětskou i starou jako svět, velké hnědé oči a v dlani ucítila teplou hubičku.

„Třeba tě ještě potkám, krásná paní,“ zašeptal.

„Počkej!“ chytila ho Serafina za rameno. „Jak se jmenuješ?“

„Paulus,“ pípl trpaslík a utekl směrem, odkud přišel. Průvod zatím zmizel v lese a Serafina se sekerou v ruce se vyšplhala zpátky na kozlík.

„Až se jich nedopočítají, tak si nás najdou. Proč se pleteš do cizích věcí?“ ptal se kočí.

„Žádné věci nejsou cizí,“ odsekla mu.

„Každý se má starat o své. Kdyby se tím lidé řídili, svět by dávno byl lepší,“ ozvalo se zezadu.

Od toho dne na ni kočí nepromluvil a postupně s ní přestali hovořit i ostatní. Kruh mlčení ale Serafina znala odmalička a věděla, že každá spřízněná skupina potřebuje černou ovci, na niž lze svést špatné počasí, kyselé víno, únavu a temnotu v srdci.

Nikdo jí ovšem nebránil pomáhat, když vozy uvázly v bahně v Brennerském průsmyku anebo když bylo třeba je tlačit kamenitou cestou vzhůru do hor. Nikdo ale při té práci neodpovídal na její žerty a otázky. Koně, mezi nimiž spávala, jí byli bližší než lidé; často odmítali šplhat do kopců, pokud je nevedla právě Serafina. U poutníků to vyvolávalo ještě větší nepřátelství a začalo se vykládat, že ten divný mládenec je spřažen s čertem a do Svaté země by neměl vůbec dojít.

Na úbočí posledního kopce pálilo slunce skrze stovky odstínů zeleného lesa. Serafina tlačila s ostatními muži vůz, vdova s knírkem kráčela zavěšená do sluhy pohodlně za ní a zírala do modlitební knihy. Sluha najednou napřáhl hůl a udeřil Serafinu do lýtka:

„Hyjé, koníčku!“

Serafina spadla do louže a vůz zakolísal.

„Ten kluk nic nevydrží,“ povzdechl kočí a Serafina se snažila přemoci pláč.

Konečně se vyškrábali na vrchol hory, dole se prostírala rovina a za ní zářila stříbrná plocha moře. Serafina zavřela oči, v duchu rozepjala křídla a letěla přes kukuřičná políčka a rýžoviště až k pobřeží, kde na hladině laguny plul obrovský delfín obklopený želvami. Když se přiblížil, viděla jeho útroby, dlouhou trubici podobnou té, kterou nacházela při kuchání ryb, a když se pak snesla níže, nebyl to delfín, ale město s tisíci domy, uličkami, kanály, mostky a hemžícími se lidmi všech barev; z želv plavajících kolem byly najednou koráby, bárky a gondoly.

„Benátky,“ řekla tiše.

„Hochu, ty jsou ještě daleko,“ povzdechl kočí. „Bude pršet.“

Šilhavý mládenec zakňučel ze strachu před deštěm jako štěně a zabalil se do pláště, přestože ještě pálilo slunce. Navečer, když se obloha zatáhla, dorazil průvod k zájezdnímu hostinci v Mestre. Všichni kašlali a byli promrzlí jako v listopadu.

Před hostincem stála řada vozů naložených zbožím, kolem posedávali prostí lidé z celé Evropy a šlechtici si krátili chvíli urážením mužů a sváděním děvčat. Když zastavil pražský průvod, vyběhlo z hostince několik mužů, tahali poutníky za rukáv a něco jim hlučně nabízeli.

„Vodu nepijte, je zkažená! Pijte jen víno!“ volal kočí.

„Kdo jsou ti muži?“ ptala se Serafina mladé hostinské, která stála ve dveřích s rukama v bok.

„To jsou lidé rejdařů a kapitánů. Dovedou vás k lodím. Obchodují na řeckých ostrovech i v Istanbulu a vezmou vás až do Svaté země. Budou vás živit a chránit, bez nich se nikam nedostanete. Na oplátku vás všechny odrbou, že vám nic nezbude. Odkud jedeš, chlapče? Potřebuješ pomoc? Vyjednám ti s těmi chlapy cenu, pro lásku Boží,“ řekla hostinská.

„Ale já nepojedu dál, zůstanu ve městě!“

„Máš peníze?“

„Všechny mi je sebral průvodce.“

„Muž mi nedovolí nechat tě přespat bez peněz. Ani na dvoře!“

„Ani na dvoře u hnojiště? Dobře. Nevadí, krásná paní, řekněte všem, že Serafino pozdravuje hrob našeho Pána!“

Serafina si přehodila přes rameno vak a vydala se deštivým podvečerem k moři. Z dálky duněl příboj, hladina kdesi před ní se zmítala a vysílala ledové poryvy ohýbající stromy.

Třásla se zimou a zdálo se jí, že jí cloumá horečka. Náhle uviděla v dálce chatrč, před níž se sušily sítě, a také vysokou hubenou postavu. Blížila se k ní, ale nekráčela, spíše jako by klouzala na dřevěné desce po ledě. Když se na okamžik roztrhly mraky a ozářily ten přízrak večerním sluncem, uviděla, že před ní není pevná zem, ale voda a že proti ní jede starý muž, který stojí na ploché loďce pevně jako na kameni. Od mělkého dna se odrážel bidlem.

„Nemáš kde spát, že, maličká,“ řekl a vystoupil na břeh.

Serafina se ani nepodivila, jak poznal, že je dívka, a nechala se odvést do chatrče, v níž seděla žena a vařila polévku z rybích hlav. Serafina sáhla do kapsy a nabízela jí poslední groše, které jí zbyly, ale rybářka jí jemně zavřela dlaň, usmála se a podala jí koflík s vývarem.

Serafina se pak zabalila do pláště a snažila se usnout, ale z dlouhé cesty, z neznámého cíle i osamění cítila úzkost a neklid. Napolo ve snu znovu seděla s Ottaviem Miseronim na vltavském břehu, na hladině se odrážela našlehaná oblaka, měnila tvar a podobala se zvířatům i lidem. Ottavio házel do vody oblázky, žabky pleskaly o hladinu a rozrušovaly odraz oblak. Žbluňkaly stále silněji, až se jejich zvuk podobal úderům smutečních bubnů.

Najednou byla voda plná leklých ryb, jenže když se přiblížily, viděla, že to jsou lidé, které dobře znala. Nakonec spatřila připlouvat rodiče, oba zsinalé, drželi se ve smrti za ruce. Ottavio měl hlavu rozťatou sekerou, ale matka vypadala klidně a důstojně. To všechno je moje vina, měla jsem zůstat, napadlo Serafinu.

Ráno se nebe vyčistilo a staří rybáři objali Serafinu, jako by byla jejich vlastní. Vydala se po úžině do města, myslela na Miseroniovy, ale ať v sobě pátrala jakkoli, nepociťovala k nim ani strach, ani lásku či výčitky. Myslela na Keplera, který tolik věřil, že pravda může být jenom jedna, a přestávala si tím být jistá. Všechno pevné mohlo být zároveň v pohybu a mrtví mohli mít větší sílu a více lásky než živí. Provázel ji Ottaviův úsměv. Jako by cestou minula krásný strom, který si uchová v paměti, ale už nikdy nepocítí potřebu vložit ruku na jeho zvrásněnou kůru.

III

Toho zářijového dne začínala v Benátkách regata.

Chiara Paduano se vzbudila jako první. Poslouchala, jak se lidé v domě jeden po druhém probouzejí a jdou za svými povinnostmi, a pak se dlouho a pečlivě oblékala do černých šatů s šarlatovou krajkou. Byla už deset let vdova, a přestože překročila padesátku, stále to byla majestátní krasavice, která by se lehce znovu provdala i bez své zrcadlářské dílny.

Jenže kolem ní se točili jen líní darmožrouti, jak se jí zdálo, a kdyby se přece jen objevil někdo vhodný, znamenalo by to připoutat ho k osudu rodiny, kterou tajemství zrcadel uvěznilo ve městě a otrávilo rtutí. Muži v jejím věku ze sklářských rodin už byli dlouho nemocní nebo zemřeli. Pokud tedy Chiara toužila po lásce, pak skrze svého nejmladšího syna. Denně vyhlížela mladé ženy, které by se mu mohly líbit.

Seděla u stolu nad účty a z dílny ozýval zpěv a údery, jak pomocníci zatloukali bedny se sklem. Kolem desáté přijela na loďce služka Daniella se zásobami masa a zeleniny a se špatnou zprávou z přístavu. U Korfu přepadli piráti benátskou flotilu, v níž byla i loď s nákladem paduanovských zrcadel. Část jich prý už hluboko pod cenou prodali izmirským Janovanům.

„Ti poturčení bastardi drží s každým, pokud jim to něco hodí,“ řekla Chiara. Zrcadla byla to poslední, co se v Istanbulu pod cenou neprodávalo. „Dole zatím nic neříkej, přestali by pracovat.“

„Kde je ten obraz, co visel naproti zrcadlu?“ zeptala se Daniella. „Obraz mladého pana Antonia?“

„Kdo se moc ptá, tomu naroste dlouhý nos,“ odpověděla Chiara.

„A víte co ještě? Dóže se pohádal s papežem. Budeme mít svého papeže, benátského.“

„Jeden jako druhý,“ pokrčila Chiara rameny.

Obraz dávno mrtvého syna namaloval malíř, který tehdy pracoval v domě krátce před morovou ranou. Antonio se na něm v šarlatovém brokátu opíral o balustrádu a za ním se otvírala vyhlídka na jakýsi hrad na kopci s rozestavěnou katedrálou. Chiara ho pověsila k oknu naproti zrcadlu, aby ho měla pořád před očima, a na tom místě zůstal pětadvacet let. Když se ale předchozího večera česala před zrcadlem, shledala, že nejmladší syn se mrtvému bratrovi podobá čím dál víc. Znepokojilo ji, nakolik ji ovládly vzpomínky. Nemohla usnout, a tak nakonec obraz sundala a obrátila ke zdi.

Z dílny se ozvalo výskání a smích. Chiara s Daniellou seběhly dolů, ale pro vířivou mlhu nejdřív neviděly, co se děje. Chiara si přehodila přes hlavu plachtu opřenou v chodbě, aby zachránila šaty.

„Sněží,“ volal černoušek, který v dílně pracoval. „Konečně vidím sníh!“

V pruzích slunce se snášela oblaka prachového peří, psi se štěkotem proháněli péřové koule, tovaryši vypadali jako sněhuláci a všichni kašlali.

„Rafael roztrhl pytel s peřím!“ žalovali Chiaře.

„Já ne, to oni!“ křičel černoušek.

„Strčíme tě do lisu, uděláme z tebe placku a pošleme tě v bedně s peřím na sever, tam uvidíš sníh!“ volal Paolo, a když se Rafael rozplakal, vzal ho do náruče a utíral mu nos.

„Za chvíli bude oběd, zameťte to a balte, rychle!“ zvolala Chiara.

Vrátili se k rozdělané práci. Velká zrcadla omotaná bavlněnými pásy dávali do pytlů s peřím, které potom opatrně vkládali do beden.

„To je zásilka do Madridu?“

„Do Říma!“

„Díky Bohu. Alespoň tahle snad dorazí bez úhony.“

Na lodích do Istanbulu, na zádech velbloudů do Láhauru či na voze přes Alpy na sever se posílala zrcadla v právě takových plochých bednách s pružnými deskami uvnitř. Na velké tajemství výroby křišťálových zrcadel navazovala řada tajemství malých a nudných: Jak uchovat zrcadlo průzračné? Jak ho pověsit na zeď? Jak ho sejmout, odnést, zabalit, poslat? Jak ho vsadit do rámu? Chiara Paduano patřila k posledním, kteří dokázali skloubit tajuplné řemeslo s uměním zrcadlo vůbec dopravit ke kupci. Poptávka na celém světě rostla tak závratně, že bezpečná přeprava zrcadel se postupně stala skoro stejně důležitá jako jejich krása. Nikdo také nechtěl přiznat, že největší mistři zrcadláři postupně vymírají na otravu a řemeslo upadá.

Zeno, Chiařin nejlepší sklář, už roky kašlal a ztrácel zrak. Zrcadla už dělat nemohl, ale dokázal dávat příkazy a ukládat hotové kusy do peří a bavlny tak, že se nikdy nerozbily.

„Zeno, v říjnu pojedeš na Istrii, je tam sucho,“ řekla Chiara.

„To je také všechno, co tam mají. Je pravda, že naše zrcadla ukradli piráti?“

„Budeme je muset udělat a vypravit znovu,“ přikývl Paolo. „Ještě než přijde podzim.“

„Na to nemáme dost lidí,“ prohlásila Chiara, ale Paolo se k ní prudce otočil:

„Tak proč mě nepustíte k práci?!“

„Když od nás posledně vezli zrcadla Habsburkům do Prahy,“ řekl Zeno, „vyprávěli nám, že tam žijí lidé, kterým rtuť nevadí. Anebo možná jen jeden člověk, nevím. Prý nějaký chlapec.“

„To je možné. Žádná substance nemá stejný účinek na všechny, lidé i zvířata jsou různí,“ souhlasil Paolo.

„Jenomže jedno máme společné, buď jsme živí, nebo mrtví,“ namítla Chiara. „Pokud těm lidem nevadí rtuť, ještě to neznamená, že umějí pracovat se sklem! Paolo, běž do přístavu, najdi někoho, kdo jede na Kypr, kam ta zatracená zrcadla patří, a pošli dopis, že do měsíce vyrobíme nová. Nevím, kdo je udělá, ale třeba se stane zázrak.“

„Paní, stejně nic nebude jako dřív,“ řekl Zeno.

„Co tím myslíš?“

„Dříve než jsme všichni začali práci odbývat,“ řekl tiše Zeno. „Řemeslo umírá.“

V poledne už stály podél kanálu barevné hloučky a za chvíli tu byla tlačenice. Regata patřila všem a bohatí zápasili o místa stejně jako nemajetní a prostí námořníci. Dóže Grimani vykoupil chléb a mouku a rozdal je chudým, jak bylo o svátcích zvykem, takže obchody zely prázdnotou a hospodyně nadávaly. Po společném obědě v paláci se na nábřeží objevily korouhve vznešených rodin, velmoži obsadili lóže a tvářili se nadutě, třebaže je většinou svírala úzkost při pomyšlení na přepadené lodě a narůstající dluhy.

Kolem třetí vyjel dívčí závod a Chiara se zrovna chtěla usadit, aby mohla upozorňovat Paola na hezké veslařky, ale její místo zabral ošklivý žebrák a šklebil se. Pustila se do něj, jenže najednou byl kolem zmatek, Paolo někam zmizel, před ní stál cizí chlap, a když ho chtěla odstrčit, přišlápl jí vlečku, takže nemohla z místa.

„Dát něco chudým nebolí ani dóžete, ani svatého Františka,“ řekl chlap a pak velmi zvolna zvedl nohu z lemu jejích šatů.

Chyběl jí zlatý náramek. Zahlédla žebráka, jak mizí mezi lidmi povzbuzujícími závodnice na lodích, a tak se za ním pustila. Pár ulic za ústím kanálu bylo úplně vylidněno a Chiara se po zloději marně rozhlížela.

Bylo horko, šaty ji tížily a točila se jí hlava. Náhle se proti ní na můstku objevil Antonio, její dávno mrtvý syn, zdravý a opálený. Když zachytil její pohled, usmál se a dvorně zvedl zaprášený klobouk, aniž se zastavil.

Chtěla běžet za ním, ale z postranní uličky vyrazilo několik opilců a začali kolem ní tančit a pokřikovat. Když se jich zbavila, byl přelud pryč.

„Hrozný den. Hrozná doba,“ řekla Chiara nahlas, protože soudila, že nevysvětlitelné události jsou chybným výkonem rozumu a dají se zaplašit tím, že je takto zhodnotí. Celá zpocená se vracela k nábřeží.

„Kam jsi zmizel?“ osopila se na Paola, který pokřikoval na veslařky.

Ale syn ukazoval, že ji pro rámus kolem neslyší. Chiaře se zdálo, že bloudila ulicemi aspoň hodinu, jenže lodě s dívkami tančily po hladině na skoro stejném místě, jako když se pustila za žebrákem.

IV

Serafina prochodila celý den mezi nastrojenými lidmi a zdálo se jí, že bloudí v kruhu. Můstky byly jeden jako druhý, také domy vypadaly stejně a na žádném z nich nebylo znamení, které hledala.

Když byla malá, vodíval ji Ottavio z večerních procházek domů kolem oken, za nimiž teple hořely svíce, jako kdyby byly světnice plné zářivých pomerančů, a ona věděla, že za jedním z nich ji čeká večeře, polibek, květiny, psi a kočky. Takových oken tu navečer viděla stovky a lidé v pláštích, kaftanech i s turbany spěchali kolem, nasedali do loděk, hádali se, smáli, sálali teplem – jenže ji nikdo nikde nečekal. To, že cestou sem musela snášet mlčení poutníků a jejich nedůvěru, jí nevadilo, ale osamělost ve městě jako stvořeném právě pro ni, v Benátkách, ji dočista ochromila. Celý večer proseděla u kašny na malém náměstí.

Mohla vypít rtuť a její tělo k ní bylo lhostejné. A stejně tak lhostejná byla dosud její duše ke všemu, co krášlí i otravuje život obyčejných lidí. Mohla sice na chvíli pocítit vášeň, žádost, útrapy ducha, ale vše po ní sklouzlo jako jarní déšť. Serafina byla nezranitelná, jenže toho večera na náměstí San Stefano jí připadalo, že má útroby plné kamení. Nikdy neměla toho večera, kdy do Prahy přijel perský vyslanec, vystoupat po zámeckých schodech, nikdy neměla opustit otcovu dílnu a řeku plnou proměnlivých oblak.

Proti ní si sedl muž zahalený do kusu vlněné přikrývky, snad žebrák, snad mnich. Ujídal z kornoutu oříšky a upřeně ji pozoroval.

„To ještě není nemoc, to je smutek a stesk,“ řekl najednou. „Nikdy nedovol, aby byly silnější než ty, a vždycky je včas pojmenuj. Když si přiznáš, jak bolí, už jsi na cestě se jich zbavit.“

Serafina se na něj překvapeně podívala. Měl mladou a bystrou tvář.

„Já jsem Josef. Dalo by se říct, že jsem páter, ale ve skutečnosti jsem pastýř bez oveček.“

„Já jsem Serafino… vlastně už ani to nevím určitě.“

„To je ten nejlepší začátek. A proč jsi sem přišel?“

„Zdálo se mi, že tu mám něco dokázat. Můj otec říkal, že mne sem vede prozřetelnost. Teď myslím, že mne sem vedla pýcha.“

„Milý Serafino, ono je to tak, že v každém z nás je pro Pánaboha prázdná židlička. Můžeš ji nabídnout, tak jako můžeš dát hostovi najevo, že je u tebe vítán. Ale pokud host prochází kolem tvého domu příliš daleko, nikdy si na ni nesedne, a není to tvoje vina. Pak se musíš rozhodovat sám.“

„Jsi divný páter.“

„Ano, a ty jsi dítě komety.“

„Jak to víš?“

„Víš, co v Benátkách hledáš?“

„Ukaž mi dlaň!“ A Serafina načrtla na ruku holubici s oválem nad hlavou. Josef se na ni pozorně zadíval.

„To nebude těžké. Holubice si tě najde sama.“

„Jak to myslíš?“

Když se ráno Serafina probudila, na kanál pražilo slunce, kolem se ozýval křik a bílý pejsek vrtěl ocasem a vyplazoval na ni jazyk. Josef byl pryč a nezbyl po něm ani kornout od oříšků.

Paolo Paduano chodíval do tržnice v těch dnech, když tam nově příchozí nabízeli své služby, zboží a otroky. Přicházeli z Flander, z Damašku, z Dánska, Kypru, Uher i Istanbulu.

Toho rána spatřil nejprve mladého seveřana, který vystoupil na nízké lešení se vší skromností a blýskavým párem holínek v ruce. Vyvolávač oblečený pestře jako papoušek pozdvihl nad hlavu boty a svitek papíru:

„Tady je doporučující list na tovaryše Joachima Jocha z Brém, posílá ho mistr Johann van Dielen. Brzy nastane acqua alta a nadejde čas vysokých bot. Zajímá někoho práce pana Jocha?“

Několik sedících mužů lehce pozvedlo ruku, a když mladík sestoupil, pustili se s ním do řeči. Vyvolávač zatím podal ruku překrásné černošské dívce v červené sukni.

„Tahle krasavice pochází z Habeše, je křesťanské víry a prodává ji nejlepší rodina ze Sestiere di San Stefano. Není na hrubé práce a umí recitovat i hrát na loutnu. Má vybrané chování a ví, co se sluší.“

Muži pískali, vyvolávali cenu a ukazovali si ji na prstech.

„Čarodějnice,“ sykla stará kuplířka vedle Paola. „Černá kočka nosí smůlu.“

Ze zadní řady se zvedla vysoká kurtizána s odhaleným poprsím a velkým péřovým vějířem. Šla přímo k dívce.

„Šest set,“ řekla polohlasem.

„Tak málo nestojí ani kus hedvábí. Je to nejdražší kráska z Benátek. Dá někdo víc?“

„A vedlejší výdaje pro ni samotnou,“ dodala kurtizána. Obě ženy se na sebe usmály, jako by se neviděly poprvé. Muži se začali překřikovat a předhánět v ceně.

„Přijeli ze severu nějací skláři?“ ptal se zatím Paolo.

Vyvolávač ukázal bradou na Serafina zabraného do rozhovoru s mužem, jenž očividně nebyl zcela v pořádku. Byl malý, zavalitý a měl tornu plnou map, které vytahoval a něco na nich ukazoval. Paolo k nim přišel a všiml si, že mapy jsou plné obrázků zvířat, lodí i stromů. Byly nádherné, mužík mlel těžko srozumitelnou směsicí jazyků a zabodával do map hnědý ukazovák.

„Rozumíte mu?“ obrátil se Serafino na Paola.

„Neznám jeho řeč,“ odpověděl Paolo, „nikdy jsem ji neslyšel.“

„Není blázen. Je to kartograf. Nebo možná blázen je, ale ví něco, co ostatní nevědí,“ řekla Serafina.

Mužík postřehl, že se pódium uprázdnilo, a tak na něj hned vyšplhal. Ukazoval svoje mapy a něco vykládal, jenže všichni si mysleli, že je to jen nějaký šašek, a smáli se mu.

„Co nabízíš, příteli, a jak se jmenuješ?“ zeptal se vyvolávač.

„Balthazar,“ vypravil ze sebe muž s námahou.

„Tady není nic k smíchu. To jsou mapy zemí, které ještě nikdo nezná,“ řekla Serafina a chtěla také vystoupit nahoru, ale vzpomněla si, že u zdi nechala ležet svůj vak se sklem. Když se konečně vyšplhala na pódium, byl Balthazar pryč.

„Tenhle chlapec je pražský sklář,“ křičel vyvolávač. „Říká, že za něj mluví jeho práce.“

Serafina vytáhla z tlumoku pohár vybroušený z jediného kusu křišťálu a pouštěla prasátka na přítomné muže.

„Vypadá jako diamant, ale je to obyčejný kus skla!“ volala.

„Hochu, tady jsi v Benátkách! Každý desetiletý kluk ve sklárnách umí totéž,“ smál se vyvolávač. „Uměl bys třeba vybrousit čočky do brýlí?“

„Nic není lehčího!“

„A jak se o tom přesvědčíme?“

„Kdo mne pustí do dílny, tomu to ukážu!“

Nikdo ale neodpověděl, a protože se blížil čas oběda, začali se muži pomalu zvedat a odcházeli k Madonně na rybí polévku.

„Rtuť!“ zvolala Serafina. „Umím pracovat se rtutí a nevadí mi, klidně ji dokážu i vypít!“

Někteří muži se zastavili.

„A máš ji s sebou, podvodníku?“

„Má někdo rtuť?“ zeptala se Serafina.

Lékárník v dlouhém plášti vytáhl z torny malou ampulku a podával ji Serafině: „Tak na zdraví! Buď bude po tobě, nebo uděláš kariéru!“

Překlopila do sebe rtuť jako kalíšek kořalky, ale hlouček už se rozcházel.

„Můžeš jít se mnou a doufám, že se dožiješ neděle,“ prohodil lékárník. „A jestli umíš i brousit brejle…“

„Jenže já jsem brusič! Sklář! Do lékárny patří kořenářky!“

Lékárník pokrčil rameny:

„Škoda té rtuti, měl jsi mi to říct dřív.“

„Milý hochu, ber, co je, dneska se každý staví nemocný a lékárníci mají dobré časy,“ radil vyvolávač, sundal si z hlavy barevnou čepičku a mířil za ostatními na oběd.

„Počkám na skláře,“ řekla Serafina. „Přijdu zítra zas.“

„Ztrácíš čas,“ pokrčil vyvolávač rameny. „Nás nikdy nezměníš. My v Benátkách nestřídáme zvyky, a proto jsme pořád nejlepší.“

Polední slunce vrhalo krátké stíny na prázdné náměstí. Paolo se odloupl od sloupu a pomohl Serafině posbírat její věci.

„Jak že se jmenuješ?“

„Oldřich.“

Paolo se rozesmál.

„Tak se nikdo jmenovat nemůže. Lidé by se vůbec nedomluvili! Tak ty umíš brousit sklo a drahokamy?“

Když to říkal, všimla si Serafina jeho pečetního prstenu. Byl na něm emblém holubice s oválem nad hlavou.

Serafina a Paolo se toulali městem a žádný z nich nechtěl tomu druhému říct, proč se nemohou rozejít. Odpolední siesta vyhnala z ulic všechny, kteří si mohli dovolit odpočívat. Ve stínu mátožně podřimovali žebráci, v postranní uličce si máchaly nohy cikánky. Najednou Serafině zastoupila cestu stará kuplířka a strčila jí přímo do náruče tmavovlasou dívku s odhalenými ňadry.

„Trochu potěšení pro vás, pánové,“ sykla. Serafina vykřikla leknutím a Paolo ženu odstrčil, až upadla.

„No dobře, není každý na děvčata,“ ušklíbla se stařena. „Chcete někoho jiného, vzácní pánové?“

Paolo chytil Serafinu pod paží a rychle ji vedl pryč. Na náměstí sledoval hlouček zvědavců divadelní kus. Pierot, Kolombína, Dottore i ostatní chodili v kroužku a škrabali jeden druhého na zádech:

Figlia, foglia, mazza, mazza, questa pulce traditora!

Paolo a Serafina se dívali a občas se mimoděk dotkli jeden druhého hřbetem ruky, cípem pláště, pramenem vlasů, tak jak to bývá, když začíná láska. Až Serafina konečně Paola chytila pevně za ruku.

„Tak to není, já nejsem takový,“ vydechl Paolo. „Vypadáš jako můj bratr.“

„Kde je tvůj bratr?“

„Zemřel dřív, než jsem se narodil. Vzala si ho kometa.“

Serafina ukázala na jeho ruku s prstenem:

„Takové věci se stávají. A tohle je váš dům a znamení?“

„Odkud to víš?“

Serafina si jeho ruku položila na hruď, až Paolo vydechl vzrušením. Na zbytek odpoledne si později vzpomínali každý jinak, ale pro oba uběhlo rychleji než vzdech.

Když seděli už za tmy v hospodě nad vínem, věděl Paolo, že Serafina zná a umí tolik co kouzelníci a že chce navždy zůstat v její blízkosti, protože nikdy nepoznal tolik jistoty. A Serafina se ptala, odkud se v ní bere ta potřeba probírat se Paolovými vlasy, dotýkat se jeho rtů a přivinout ho k sobě, protože ještě nikdy necítila něhu a lásku a neuměla je pojmenovat. Věděla jen, že následovat Paola do domu s holubicí, žít s ním a pracovat na zrcadlech jen proto, aby poznala jejich tajemství, a navždy mu lhát je špinavost. Ale věděla také, že to přesto udělá.

Paolo mlčel a Serafina vykládala stejně sebejistě, jako když v dětství sedávala na schodech u Miseroniových a častovala kolemjdoucí strašidelnými historkami o svém původu. Vyprávěla mu, jak s otcem prošla mnohá města, jak prodávali sklo i brýlové čočky v Amsterodamu, Paříži i Norimberku, jak se nakonec usadili v Praze, jak ji otec převlékl za chlapce, aby mohla chodit do škol…

„Dal bych cokoli, kdybych to všechno mohl prožít a vidět,“ povzdechl Paolo. „Třeba i převlečený za dívku, když by to muselo být. Jenže žádné město není tak kruté jako moje. Kdo něco umí, smí tu žít. Ale být tady doma zároveň znamená být vězněm, alespoň pro mne. Já odsud nesmím, my jsme zrcadláři. Denně se dívám, jak odplouvají lodě… Jako bych stál u bran ráje a nemohl dovnitř. Anebo vlastně ven. Víš, co je tohle?“ ukázal na protější dům, na němž se pod oknem šklebila kamenná lví hlava s otevřenou tlamou. Jakási zahalená žena tam zrovna něco hledala po kapsách.

„Ne, je přece tma.“

„Je to bocca di leone, schránka pro udavače. Tajní ji vybírají každý den. Kdokoli do ní může hodit papír a napsat na něj, co se mu nelíbí – že sousedka má milence, že ho ošidil zelinář nebo že jeho soused, sklář, chce odjet i s tajemstvím, které mu nepatří. Ta dáma se právě chystá zjednat pořádek tím, že si na cosi postěžuje tlamě.“

„Ale proč to dělají, to nemají nic lepšího na práci?“

„Lidé se nudí a závidí si. Když pak jejich soused zmizí někde v kobce, mají o čem přemýšlet, běží se vyzpovídat… Je to odporné. Chci odtud pryč, jsem jiný než oni!“

„A to ti mám věřit? Vypadáš úplně stejně!“ smála se Serafina. „Už jsi tam někdy něco hodil?“

„My Paduanové máme svou lví tlamu na našem ostrově, ale nic tam neházíme, protože u nás každý na každého všechno ví. Jezdíme rovnou ke dvoru, když se nám něco nelíbí. Tady v Benátkách jsou strašně hloupí. My všichni jsme hloupí! Vy na severu se stále učíte, ale my opakujeme pořád totéž, jen vždycky o něco hůř, a jsme na to bůhvíproč pyšní.“

„Ale ty umíš dělat zrcadla a…“

„Já jsem nikdy na zrcadla nesměl sáhnout!“ skočil jí Paolo do řeči. „A kromě toho se svět mění. Měšťané bohatnou, ale nepotřebují tak drahé věci, a králové by je chtěli, jenomže ti zase chudnou. Měli bychom raději dělat brýlové čočky, ten muž na trhu měl pravdu.“

„A proč to nezkusíte?“

„Protože… Matka o tom nechce ani slyšet.“

Serafině se zavíraly oči, zabalila se do pláště, svezla se ke zdi a stáhla Paola za ruku k sobě.

„Už jsi někdy spal na ulici? Anebo by tě poznali a bojíš se?“

„Nebudeme spát na ulici. Když nemohu do světa, musím si širý svět přivést domů, tak vstávej,“ rozhodl Paolo.

V

Na Muranu už nezářilo ani jediné okno. Jediná lampa stála v přízemním arkýři Paolova domu a čekala na ně. Paolo ji zvedl a mihotavý záblesk ozářil domovní znamení, holubici s oválem nad hlavou, cíl Serafininy cesty. Dveře se otevřely:

„Dobrý večer, Zeno,“ pozdravila Serafina, jako by dovnitř vstupovala posté, a Zeno s leknutím ustoupil. „Potřebujete brýle. Udělám vám jedny,“ řekla mu.

V chodbě visely rodinné obrazy a Serafina věděla, za kterými dveřmi je velká dílna, kde je sklad a kde jsou složená košťata, ale nechala si to pro sebe a následovala Paola do schodů. Chiara právě v ložnici kontrolovala účetní knihy a nemohla se dopočítat rozbitých zrcadel. Když uviděla na prahu Paola a Serafinu, pero jí vypadlo z ruky. Shodila kalamář a inkoust se rozlil po knize a kanul jí na šaty.

„Tohle je Serafina z Prahy,“ řekl Paolo. „Umí brousit sklo a kameny a také jí nevadí rtuť. Může ji i vypít, viděl jsem to, a dokáže prý udělat čočky do brýlí. Mohli bychom se vzít? A maminko, kde je ten obraz našeho Antonia?“

„Co je to za nesmysl? Kdo je ten kluk?“

Serafina si rozepnula košili a ukázala dívčí prsa. Chiara dlouho mlčela a pak požádala Paola, aby obraz obrácený ke zdi zvedl a postavil ho vedle zrcadla.

„Proč jsi k nám přišla? Čí jsi dítě?“

„Nevím. Ale sama vidíte, paní, že k vám patřím.“

„Když se vynoří tvář a postava mrtvého, nemůže to přinést nic dobrého,“ povzdechla Chiara. „Ale pryč tě poslat nemůžeme. Snad se jen někde kdysi zapomněl můj bratr nebo muž, anebo nás chce nějaká vyšší moc zničit. V tom případě si našla cestu, kterou nedokážu zahradit.“

„Mám strach,“ řekla Serafina. „Celý život k vám hledám cestu, a když jsem vás našla, nevím, co tady dělám. Zapomněla jsem to. Předtím jsem měla hlavu plnou moudrostí, teď jako by mne to všechno opouštělo, jako by mi z hlavy vyskákal celý pytel blech. Kdy zemřel váš syn, paní?“

„V březnu to bylo pětadvacet let.“

„Tolik je právě mně, narodila jsem se, když letěla kometa.“ Serafina vytáhla z vaku poháry a broušené kameny. „Na trhu říkali, že tohle není žádný div. Je to možné, brousila jsem je před mnoha lety.“

Chiara vzala lupu a zkoumala každou podrobnost.

„Tyhle věci jen vypadají jednoduše, ale jsou překrásné. Paolo, poznáš, odkud jsou?“

„Je to práce pražských brusičů, Italů od císařského dvora. Jinde neužívají tenhle zábrus a kombinaci zelené s modrou a s perlami.“

„V Praze jsou prý nejlepší jistí Miseroniovi z Lugana, znáš je?“

„Jednou jsem je navštívila a mohla si prohlédnout dílnu. Lidé, u kterých jsem vyrostla, mě převlékli za chlapce, abych mohla svobodně mluvit a naučila se řemeslu.“

„To není špatný nápad. Měli bychom to začít s dcerami dělat stejně, ženy jsou chytřejší a víc vydrží. Tak naposledy, Serafino, proč jsi přišla?“

„Nevím. Nic se nepamatuju,“ řekla upřímně Serafina.

„Matko, copak na tom teď záleží?“

„Nemusíte tomu věřit, paní,“ řekla Serafina. „Ale prý se někdy stává, že se nebe otevře jako brána, když se hvězdy dostanou do jistého postavení anebo když Zemi míjí kometa. Myslím, že ta s sebou někdy odnáší z jistého místa život a někde jinde stejného člověka na zem vrátí. A ten člověk, ať je to žena, nebo muž, pak celý život hledá místo, kam skutečně patří. A stává se ovšem, že když to místo najde, tak ho nepozná. Paní, Paolo, řekněte mi… To vaše tajemství zrcadel… Skutečně existuje? Chci dělat zrcadla, proto jsem přišla.“

Chiara vstala a otevřela okno. Zvenku byl slyšet příboj.

„Ano. Není to bůhvíjaké tajemství, ale docela stačí k tomu, aby otrávilo spoustu lidí. Tak ty chceš dělat zrcadla? Jsi podle všeho naše. Jenomže, má drahá, slyšet den za dnem moře, vědět, jak veliký je svět, a nesmět se do něj rozletět, to není pro každého. Dokázala bys to?“

„Proč ne, když to dokážete vy!“

„Paolo, můžeš nás nechat o samotě?“

Paolo poslušně vyklouzl, ale ve dveřích se otočil.

„Matko, vy víte nejlíp, že jestli nevyrobíme víc zboží, jsme do jara na mizině. Zeno už nebude dlouho žít. Serafinu nám poslalo nebe.“

„Jakpak víš, kdo ji posílá, když to neví ona sama?“

„V Benátkách si nikdy nemůžete být ničím jista. Jen tím, že vás všichni chtějí okrást a vy zase okradete je, tak na to nezapomeňte.“

Vztekle za sebou přibouchl dveře a Chiara se obrátila k Serafině:

„Má pravdu, ale pamatuj si: přinese-li sklář naše umění zrcadel a mísení barev do ciziny, bude nejprve vyzván, aby se vrátil. Neuposlechne-li, budou všichni jeho příbuzní do druhého kolena uvězněni, a setrvá-li přesto v cizině, bude vyslán emisar, aby ho zabil. Budeš mít v rukou životy nás všech.“

„Vím, já ale nemám kam dál jít. A ani nechci.“

„Tak se svlékni do naha,“ poručila jí Chiara. „A nedívej se.“

Zavázala Serafině oči černým šátkem a pak bylo slyšet jen šustění šatů, spěšné kroky a cvaknutí zámku dveří. Serafina stála nahá, poslouchala příboj a křik racků a chtělo se jí nekonečně spát.

„Zvedni ruce,“ uslyšela najednou a cítila, jak jí po těle klouže hedvábí, jak jí Chiařiny prsty utahují tkanice na zádech, uhlazují vlasy a konečně snímají šátek z očí. Serafina je otevřela a spatřila v zrcadle krásnou ženu v červených šatech se ztraceným pohledem.

„A teď mi řekni, Serafino, zůstaneš taková po zbytek života? Budeš rodit děti, sedět s námi u stolu a necháš si všechny odvážné myšlenky pro sebe?“

Serafina přikývla.

„Řekni mi, před čím utíkáš! Máš závazky? Milence nebo milenku? Děti nebo dluhy?“

„Nestačí, že jsem všechno zapomněla?“

„I kdyby, tak možná nezapomněli jiní a budou tě hledat. Co uděláš potom?“

„Schovám se v ženě, kterou mi teď ukazuje zrcadlo. Nepoznám je a oni nepoznají mne. Postarám se o vašeho syna, paní.“

„A jak?“

„Budu sama míchat rtuť a nikdo už tady nebude umírat. Mám lepší oči než druzí, vidím na skle i nepatrný kaz a na lidech každý úmysl, který bere ostatním svobodnou vůli. Proč necháváte Paola za dveřmi?“

Chiara vstala a otevřela dveře do chodby, kde se opíral o zeď Paolův stín.

„Pojď dovnitř, Paolo. Tovaryše mohu přijmout na zkoušku, ale tebe ne, Serafino. A pamatuj si jedno. V domě může poroučet jen jeden, a to jsem a budu já. Bože, jak jsi krásná… Ať dají nebesa, že nepřinášíš nic zlého.“

„Nevím, co přináším, ale jsem sama na světě. Dáte mi Paola?“

„Synu, ty trdlo, neměl jsi tohle vyslovit spíš ty?“ řekla Chiara se smíchem a všichni tři se pevně vzali za ruce.

Chci zdůraznit, že věřím, že v tu chvíli Serafina skutečně paměť ztratila. Nevěděla nic o císaři ani o svém slibu, že se k němu vrátí s tajemstvím. Pokud na dně její duše strašila tvář a štíhlé prsty Ariosta Grimaniho, rychle je zakryly Chiařiny hedvábné dotyky a něžná slova, kterými ji toho večera zahrnul Paolo. Byla stejně šťastná jako kdysi v otcových loktech, ale i na ně zapomněla.

Na podlaze dílny se ještě válelo nezametené peří a řemeslníci po regatě a oslavách pospávali, ale když slyšeli od Zena, že se Paolo bude ženit, byli rázem vzhůru. Většinou byli mladí, ale ti, kteří se pamatovali na Antonia Paduana, se při pohledu na Serafinu s hlavou ovázanou brokátovým turbanem neubránili leknutí. Chiara vyhnala z domu všechny zvědavé sousedky a zamkla za nimi dveře.

„Ano, já vím, divíte se,“ řekla svým lidem. „Odpusťte, že jsme před vámi s Paolem tajili, co chystáme. Serafina je Paolova vzdálená sestřenice. Můj nebožtík bratr ji před smrtí poslal do kláštera v Praze – ať to zůstane mezi námi, její matku nikdo z nás neznal. Serafina umí naše řemeslo. Její cesty byly těžké a mějme ji rádi!“

„Cizince máme rádi jako zákazníky, paní, ale sama víte, že je nemůžeme mít v rodině,“ ozval se Zeno.

„Serafina přece není cizí. Povolení k sňatku jsme dostali obratem.“

„Každé povolení se dá koupit!“ ozvalo se zezadu, ale kdosi zvolal:

„Božíčku, no a co? Všechno je přece na prodej! Hlavně že se máte rádi a že nás bude víc.“

Nejstarší sklář, bělovlasý a s propadlými tvářemi, přišel blíž a Serafinu objal. Po něm k ní jeden po druhém přistupovali další.

„Přineste víno a ovoce!“ zvolala Chiara a za hodinu měli všichni pocit, že krásná a vtipná Serafina, která uměla vypít džbán vína na posezení, žije v domě dlouhá léta.

Když brzy nato dostal Zeno od Serafiny brýle, řekl, že takhle znamenitě neviděl ani ve dvaceti.

VI

Svatba Serafiny a Paola je zachycena na obraze, který manželé objednali, když se jim narodil syn. K svému překvapení jsem si jej mohl prohlédnout ve sbírkách jednoho uměnímilovného biskupa. Nedokázal mi říci, jak k němu přišel ani co se stalo s jeho původními majiteli, jejichž rodinné jméno je spolu s datem sňatku napsáno na jedné ze standart, které nesou pážata za nevěstou: Paduano.

Snoubenci se sobě podobají jako bratr a sestra, v lavicích sedí jejich příbuzní, za nimi rodiny šlechticů a řemeslníků a docela vzadu prostě oblečení muži. Tu se mi zdálo, že mezi nimi rozeznávám přitažlivou úzkou tvář, ale možná to byl jen odraz mé obrazotvornosti.

Na období po svatbě s Paolem si Serafina vzpomínala jen jako na oblak štěstí. Na obrovské bubliny skla vyfukované z píšťal, na kouřové šrafy barev, které do nich muži kolem ní napouštěli štětcem, na jezírka rtuti podobné jiskrám, když je míchala v tyglíku, na Paolovy měkké oči a jeho náruč.

Dovednost, moudrost a půvab a stejně tak známosti a peníze matky Paduanové proměnily Serafinu v Benátčanku a váženou řemeslnici. Starší příbuzní si ještě pamatovali bolest, kterou všem způsobila smrt mladého Antonia, a Serafina se jim nelíbila, neboť mezi sebe neradi brali cizince. Protože však rozuměla řemeslu a obchodům, považovali za rozumné mlčet a časem si na ni zvykli.

Samo tajemství benátských zrcadel, totiž poměr sloučenin ve rtuťovém amalgámu a způsob jeho nanášení na skleněnou desku, si Serafina osvojila rychle. Bylo tak prosté, že se divila, proč na to nepřišli i jinde. Zdálo se jí, že za tou formulí je ještě další tajemství: lemy mušlí vyplavených přílivem na pobřeží, které se podobaly krajkoví, jemnost bílého písku, ale také prstů, v nichž jej všichni Benátčané prosívali, bělostné oslnivé světlo nad lagunou i pohupování celého města.

Lidé s turbany, klobouky, v pláštích i hadrech přijížděli a odjížděli. Serafina zůstávala, ryla iniciály do pohárů, brousila brýlové čočky, zdobila rámy a čekala, až se jí narodí dítě. Jiný život než právě tenhle neměla a nijak ji netrápilo, že minulost se pro ni skládala jen z nesrozumitelných obrazů, které nedokázala popsat slovy. Když žádala rodinu, aby se syn směl jmenovat Ottavio, nemohla si vzpomenout, proč jí na tom záleží. Všichni namítali, že takové jméno žádný Paduano nenosil, ale Paolo se k ní přidal:

„Proč nás nenecháte, abychom alespoň něco rozhodli po svém?“ A tak bylo po jejich. Štěstí je hloupé a nemá paměť, proto také většinou netrvá dlouho.

Kmotrou malého Ottavia byla Amelie Correzová, Chiařina sestřenice, a křest v kostele San Rocco byl ještě slavnější než svatba. Jako by se narodil malý princ. Amelie za to věnovala kostelu monstranci s prstem svatého Štěpána.

Rok po Ottaviově narození spali Serafina a Paolo propleteni do sebe a v hodině těsně před svítáním je probudil společný sen. Oba v něm spatřili Prahu, shůry, jako kdyby byli ptáci. Snášeli se dolů na liduprázdné hradní nádvoří zalité bílým světlem, které nepocházelo od slunce, a uviděli tam stát několik děl. A tak raději letěli dolů k řece, kde však teprve bylo zřejmé, že město přešla válka. Všude bylo ticho, ale oni už neměli sílu vznést se zpátky k nebi, a tak se unaveně snesli na ostrov, pozorovali tu spoušť kolem a z dálky se ozvalo hřmění děl.

Chtěli křičet, ale nemohli ze sebe vydat ani hlásek, a tak se v jediném okamžiku probudili hrůzou a potmě nahmatali tvář toho druhého. Otevřeným oknem vonělo moře a malý Ottavio klidně oddychoval. Serafina a Paolo si ten sen nemuseli vyprávět. Od chvíle, kdy spolu poprvé společně ulehli k spánku, se jim zjevovaly tytéž obrazy v téže chvíli.

„Které město to je? Kdo tam bojoval a jsou všichni mrtví?“

„Praha. Tam se nemůže nic stát,“ lhala Serafina. „Na hrozných snech je krásné právě to probuzení.“

„Proč tedy mám takový strach, miláčku?“ šeptal Paolo.

Strach a neklid mezi nimi přeskakoval jako blecha a Serafina nemohla usnout, ani když už Paolo zase klidně oddechoval.

Políbila synka, tiše se oblékla, nasedla před domem do loďky a veslovala do města.

Tiše proplouvala pod kamennými mosty a zastavila se blízko náměstí San Rocco. Slunce vycházelo a nad Benátkami se zvedaly hlasy a lomoz všedního dne. Švec si na ulici vynesl dílo a začal přitloukat podpatky, zelinář táhl vozík plný pomerančů a se skřípěním se otvíraly malé krámky s hedvábím a barvami.

Chtěla se nechat unášet klidem toho rána, ale hrůzný sen se vracel, jako by ho prožívala pořád dokola. Tváře mrtvých rozesetých po městě na sebe braly jména. Najednou uslyšela ženský hlas:

„Co tady děláš, dceruško? Odnesly tě v noci víly? Anebo tu na mě čekáš?“

Serafina otevřela oči a nad sebou uviděla Chiaru zahalenou do pláštěnky.

„Ano, čekám. Půjdu s vámi do kostela,“ řekla, přijala Chiařinu ruku a vyskočila na břeh.

„Čekám tu na Amelii, nejspíš zase spí jako špalek,“ řekla Chiara. „Tomu se ostatně pořád víc podobá.“

VII

Pamatuji se, že tehdy se v Praze u dvora proslýchalo, že benátský dóže Leonardo Donato je stejně jako Rudolf tajný protestant. Prý jsou mezi sebou domluveni a společně chtějí postavit papeže Pavla mimo hru.

Ten šílený nápad měl jakousi politickou logiku. Vždyť můj král Jindřich byl také původně protestant, o mně nemluvě, a kdo jednou přestoupil z jedné víry na jinou, udělá to zas. Rudolf se své katolické církve k smrti bál, ctil ji i nenáviděl a bouřil se proti ní jako zlobivé dítě. Ze zvyku sledoval tuhou kastilskou pobožnost, ale zároveň toužil se jí zbavit. Protestanti mu byli stejně milí jako muslimové a Židy si zval ke stolu. Co bylo cizí, bylo tajemné – a Rudolf tajemství miloval.

Válka nezačíná ze dne na den na bitevním poli, začíná dávno předtím v hlavách. Předchází jí hašteření mocných, nákupy zbraní, bezdůvodné najímání žoldnéřů, řeči, pomluvy, domněnky. Mým úkolem tenkrát bylo rozplést a osvětlit králi Jindřichovi nechutný uzel, který vznikl na šňůře dějin toho dne, kdy nevyspalá Serafina vkročila se svou tchyní do kostela San Rocco.

Z Prahy bylo všechno jasnější než odjinud: papež Pavel V. byl nerudný protiva a myslel, že tiára stačí k tomu, aby ho všichni poslouchali. V Itálii si lidé dávali pozor na jazyk, ale Benátčané v Praze mluvili otevřeně. Posílal jsem tehdy do Paříže jednu depeši za druhou.

Leonarda Donata jsem poznal dlouho předtím v Istanbulu, kde býval velvyslancem. Už tenkrát chodil celý ve zlatě a s perlami od hlavy po paty a je směšné si myslet, že mu byla blízká protestantská skromnost. Ovšem s papežem Pavlem měl nevyřízené osobní účty kvůli jedné ženě a hlavně nesnášel pletichářský vliv Vatikánu na každodenní život v Benátkách. Kromě toho Benátky ztrácely obchodní vliv v Orientu a potřebovaly ho posílit v Evropě.

Dóže Donato byl u moci krátce a svár mezi republikou a Vatikánem doutnal už deset let, od zatčení Giordana Bruna. Benátky přistřihovaly kostelům a řádům křidélka, papež jim pohrozil interdiktem. Benátky zrušily povinnost vydávat všechny obviněné kněze rovnou do Vatikánu, papež výnos neuznal ani za hodna odpovědi a vyčkával, co bude následovat.

Serafina seděla s Chiarou v kostele a poslouchala varhany. Místo tety Amelie vedle nich zůstalo prázdné. Starý jezuita sloužil mši a jeho nadřízený ho pozoroval z vysokého křesla. Najednou se ozvaly rány, otevřenými vraty pronikl do kostela pruh slunce a dovnitř vtrhlo nejméně deset benátských gardistů. Proběhli kolem věřících, bez ohledu na probíhající bohoslužbu se vrhli na oba kněze i na ministranty a nasadili jim pouta.

„Jste zatčeni!“ zvolal ten, který jim velel.

Lidé s protesty vstávali, ale velitel gardistů se k nim otočil:

„Kradli! Jsou to zloději!“

„Přece to tak nenecháte?!“ vykřikl kněz.

Některé dámy se rozběhly k oltáři a vznikla krátká potyčka, kterou gardisté rychle vyhráli. Když vyváděli jezuity z kostela jako zločince, vyšli ze sakristie dva vojáci a vítězně zvedali nad hlavy skvostnou monstranci s prstem svatého Štěpána.

„Podívejte se! Tohle vzali vdově Correzové!“

„Lumpové, lžete!“ zvolala Chiara, ale její hlas zanikl v rámusu a hlasitých protestech okolo. Lidé vstávali, utíkali z kostela a zakopávali jeden o druhého. Serafinu tak rozbolela hlava, že se na dřevěné lavici nedokázala pohnout.

Amelii Correzovou objevili v jejím domě na ostrůvku Giudecca až večer. Dům byl zamčený zvenčí, Amelie ležela v posteli s ovázanou hlavou a mluvila z cesty. Popřela, že by kdy po křtinách věnovala jezuitům monstranci; takovou vzácnost! Pravda, nedávno ji prý nemohla najít, nerozuměla tomu a snad o tom promluvila se sousedy. Nějací pánové v černém ji prý dnes ráno navštívili, vzali ji s sebou, kam, to neví, protože baldachýn na loďce měl spuštěné záclonky, a pak ji odvezli zpátky domů. Ptali se na monstranci, a když jim všechno po pravdě vyložila, byli velice dvorní a milí. Chiara mlčela a Serafina vyhrkla:

„Co to, tetičko, vykládáte? Vždyť jste jim tu monstranci dala přede mnou! Já se ještě divila, že je jí škoda!“

Amelie se rozplakala, že musí myslet na svoje vnoučky, že těm pokrytcům od Svatého Rocca stejně nikdy nevěřila a její nebožtík že ji vždycky varoval. Pak prosila všechny, aby ji neopouštěli a přinesli jí víno se skořicí, bonbony a zrcadlo.

„Pojďte rychle domů,“ vyzvala Chiara rodinu před domem. „Vůbec jsme tu nebyli a nic jsme neslyšeli.“

„Vždyť na nás kouká celá ulice,“ namítl Paolo.

„Tím spíš!“

Serafina nechápala, co se děje.

„Copak jí přeskočilo? Proč ji nevezmeme na pár dní k nám?“ ptala se cestou domů.

„Jak ji jednou zmáčkli, tak jí pokoj nedají,“ vysvětlila Chiara.

„Ale kdo ji zmáčkl a proč? Co udělala? Proč nehodíte do lví tlamy prohlášení, že lže a ty kněze udala? Ne že bych je milovala, ale člověk je na ně zvyklý…“

Chiara mlčela a Paolo vzal Serafinu za ruku:

„Drahoušku, jsou věci, do kterých se nebudeme plést.“

Téže noci poslal Leonardo Donato papeži zlomyslnou depeši, že Benátčané zatkli dva kněze, kteří kradli, a pokud se jim prokáže vina, budou muset všichni jezuité z Benátek odejít. Papež odpověděl, že drzost bude potrestána později a zatím očekává neprodlené vydání otců do Říma – a ostatně že jeden ze zatčených je jeho příbuzný.

Leonardo Donato se nazítří ráno zahalil do přepychu dvou plášťů a nasadil si zlatou čapku. Procházel rozlehlými sály paláce, kde se nemohly cítit útulně ani myši, a v každém z nich se k němu připojila skupina skvostně oděných úředníků. Když dorazili až na balkon nad hlavním náměstím, byla jich menší armáda. Biřicové přivedli bělovlasé kněze v potrhaných ornátech, tak, jak je vytáhli z podzemní cely. Dole na náměstí bylo srocení.

„Občané!“ zvolal Leonardo. „Zákony platí pro všechny. Pro nás, pro biskupy i pro cizince. Každý na laguně jim podléhá, i kdyby to byl sám papež.“

Z náměstí se ozval smích a potlesk.

„Avšak každý zloděj má právo na spravedlivý soud. Tohle…,“ a Leonardo pozdvihl monstranci s prstem svatého Štěpána, „tohle je údajný dar kostelu. Ve skutečnosti to sprostě ukradli ubohé vdově v jejím vlastním domě! Je na těchto dvou mužích, aby dokázali opak, a my jim budeme naslouchat. Spravedlnost je v našich rukou!“

Dole se rozlehl jásot a úředníci rozhazovali lidem drobné a preclíky. Jeden ze zatčených z horka omdlel.

„Běžte domů, drazí! Soud začne zítra!“ volal Leonardo.

Druhý den přistála před domem Paduanových loďka a z ní vystoupili dva ustaraní jezuité. Služebná Daniella podotkla, že vypadají jako vrány. Odmítli pozvání na oběd, prošli tichou dílnou a požádali o rozhovor s matkou Paduano.

Chiara s nimi dlouho mluvila za zavřenými dveřmi a Serafina přistihla Daniellu u klíčové dírky, ale nevěnovala tomu pozornost. Páteři odjeli o poznání veselejší, dokonce požehnali několika zrcadlům.

Chiara pak pozvala Paola a Serafinu na vyjížďku. Veslovala sama, ale po chvíli nechala loďku jen tak pohupovat na hladině a řekla:

„Serafino, chtějí, abys svědčila proti Amelii. Máš vyprávět, co jsi viděla při křtu.“

„Proč ne?“ souhlasila Serafina.

„Ty to odmítneš. Když nás do toho zapletou, je s námi konec.“

„Proč si ti dva tedy div nezpívali, když jsem je viděl odjíždět?“ ptal se Paolo.

„Protože jsem jim slíbila, co chtěli.“

„Serafino, prostě mlč. Neříkej jim nic,“ prosil Paolo.

„Udělám, co sama budu chtít!“ odsekla mu Serafina.

„Jakmile jsi jednou naše, nemůžeš si říkat, co chceš. Mniši přijíždějí, odjíždějí, jenže my jsme tady pořád. Až bude jednou Tovaryšstvo Ježíšovo pryč, bude každému jedno, jak to bylo a co jsi řekla. Rozumíš?!“ naléhala Chiara.

„Mezi námi, matko, ani já nic nechápu. Vždyť jste mohla říct, že o žádné monstranci nevíte, ani jste u toho tehdy nebyla,“ pronesl Paolo, zatímco se loďka houpala v bílém slunečním světle kousek od hřbitova.

„Letos bude hodně komárů,“ prohodila Chiara.

„Maminko, pořád nevím, proč bych měla lhát!“

„Ti dva páteři prý vědí, kdo jsi. Nic víc mi neřekli, ale pokud je neposlechneme, půjdou s tím ven.“

„Já přece sama nevím, kdo jsem,“ bránila se Serafina. „Všechno, co se stalo, je jako v mlze, nevím ani, jak jsem se naučila řemeslo.“

„Ať je to pravda, nebo ne, už je to jedno,“ řekla Chiara. „Před týdnem mě někdo udal, že mám doma dva kožichy místo jednoho. Co já vím, co bude… Řekli, že se budou modlit, a já doufám, že to udělají. Co je ti, Serafino?“

Serafina byla bledá a v duchu najednou uviděla milou kulatou tvář s hnědýma očima, ale nevěděla, komu patří. Seděli na břehu řeky, házeli žabky a na hladině se odrážela nakynutá bílá oblaka podobná slonům a ovečkám.

„Je mi špatně z horka, můžeme se vrátit?“

Kobky pod dóžecím palácem jsou plné švábů a krys. Jsou jich desítky a dostat se do nich je jednoduché. Na vzduch a světlo se tam raději nevzpomíná a zadarmo je prý ještě nikdo neopustil. V těch nejhorších se nedá ležet ani stát.

Jednou za rok Quarantia otevře podzemní kasemata pro podívanou celému městu, lidé bázlivě procházejí kolem mříží a prohlížejí si vězně, jako by to byly opice. Nejlepší, co se v kobkách dá udělat, je rychle zemřít.

Odsud vyvedli v den soudu dva obviněné jezuity. Stoupali s nimi po točitém schodišti ke světlu, ale nad tím peklem nebyl ani očistec, ani nebe. Dóžecí palác v Benátkách vybudovala bezejmenná společná moc. Zdá se, že ho postavili, jen aby se v každém ze sálů mohly rozletět vysoké dveře a poskytly pohled do dalšího, stejně prázdného sálu, kde na zdech visí pompézní portréty a výjevy ze slavností.

Jak se blížili k hlavnímu sálu, sílil šum hlasů, a když se rozletěly poslední dveře, ozval se pískot i nenávistné výkřiky a jednomu z kněží přistálo na hlavě syrové vejce. Jiní volali hanba, ale nebylo jasné, na čí straně kdo stojí.

V čele sálu seděl dóže ve zlatém plášti a celá Quarantia s úředními klobouky na hlavách. Byl tu každý, kdo v Benátkách něco znamenal, ale kněží sem toho dne přístup neměli. V první řadě seděla Amelie Correzová mezi dvěma úředníky a třásla se jako ratlík. Ozvaly se fanfáry, Leonardo Donato vstal a zvolal:

„Tihle dva muži jsou obviněni z vydírání farníků a neslušných návrhů. Tato obvinění se při výsleších neprokázala. Dále je žaluje vdova Correzová, že jí odcizili monstranci s prstem svatého Štěpána pod záminkou, že nechají prozkoumat její pravost. Signoro, jak to bylo?“

Amelie pípala:

„Řekli, že si ji jenom půjčí, ale už jsem ji neviděla. Bála jsem se si o ni říct.“

„A proč?“

„Přece všichni se jich bojí,“ špitla Amelie a lidé volali:

„Nahlas, kuňkáš jako žába!“

„Všichni se jich bojí!“ zahřměl Leonardo Donato. „K čemu jsou nám kněží, kterých se bojíme?“

Na to nikdo neměl odpověď a mlčeli i obvinění.

Leonardo pokračoval:

„Náš Svatý otec žádá, abychom mu vydali tyto dva muže, protože soudit je přísluší prý jen církvi. Ale Quarantia se usnesla: na naší půdě platí naše zákony, protože jen tak zajistíme všem bezpečí. Vždyť zítra by mohl přijít turecký sultán a narážet nás na kůl! Jestliže papež je neomylný v Římě, u nás má stejné právo na omyl jako ostatní.“

V sále to vzbudilo nadšení.

„Nebudeme hledět na vzkazy z Říma! A jestliže Svatý otec hrozí, že benátská Serenissima Signoria bude vyloučena z církve, pak mu vzkazujeme, že je nám to jedno! Dalších důkazů je dost a jen z úcty k církvi svaté je nebudeme projednávat veřejně. Provinilce také sami trestat nebudeme. Propustíme je, jestliže do tří dnů opustí jejich papežský řád Ignáce z Loyoly město. Jsou to mniši, jimž jde jen o moc a světskou vládu, a u nás má každý vědět, kde je jeho místo. Chce někdo promluvit?“

Z první řady se ozval výkřik:

„My papeže nepotřebujeme. On potřebuje nás!“

„Správně,“ volali všichni a o překot vstávali. Stráže odváděly odsouzené a razily si cestu davem.

Paduanovi v té chvíli seděli doma u oběda a pochutnávali si na divokých králících na víně a tymiánu. Odpoledne Chiara poslala pro Amelii Correzovou, aby si s nimi dala aspoň moučník. Amelie snědla skoro všechen sorbet. Všichni až na Serafinu se na ni usmívali a Amelie při odchodu prohodila k řemeslníkům:

„Přece jenom se pozná, že je cizí, a to nemůže přinést nic jiného než neštěstí.“

K večeru zašla Serafina do dílny a našla tam starého Zena, jak opatrně brousí dlouhé a jemné špičaté hroty připomínající krápníky.

„Co to je?“ ptala se Paola, který právě procházel kolem.

„Nová zakázka,“ řekl. „Od vlády.“ A zmizel v domě.

„Proč mi to nechce říct?“ obrátila se na Zena.

„Nechce vás zneklidňovat, ale stejně byste na to přišla. To jsou benátské dýky. Když je zabodnete, ulomíte rukojeť. Rána se zatáhne a nikdo už nezjistí, jak oběť zemřela. Na rukojeť pak nasadíte jinou čepel, podívejte.“

Zeno vytáhl ze zásuvky rukojeť posázenou zelenými kameny a připevnil na ni čepel. V noci seběhla Serafina dolů, vzala jednu dýku, druhý den na ni sama vyřezala rukojeť a schovala ji na dno skříně.

Pak seděla v ložnici na zemi a marně přemýšlela, proč to vlastně udělala a odkud skleněnou dýku zná.

Papež Benátky opravdu vyobcoval z církve, ale našlo se dost kněží ochotných sloužit mše i tak. Kdo s tím nesouhlasil, raději mlčel. Jezuité už stejně neměli ve městě co pohledávat a jejich vyhnání mohlo vypadat jako důstojný ústup z nedůstojné situace.

Tři dny po soudu vynášeli žáčci a novicové z konventu, co řádu patřilo, a nakládali to do loděk. Na náměstí se shromáždil malý dav a lidé hvízdali, kdykoli nesli nějaký vzácný kousek.

„Všechno to ukradli!“ volali.

Jezuité mlčeli. Když ale jakýsi mládenec hodil po jednom z nich šťavnaté rajče, jezuita k němu nečekaně přiskočil, zkroutil mu ruku za záda a zvolal:

„My se brzy vrátíme!“

Někteří se pokoušeli rozhoupat a převrátit loďku, ale mladí jezuité byli silnější než většina hochů z města a naházeli záškodníky do kanálu.

Serafina právě procházela kolem, vracela se od švadleny a vedla synka za ruku. Ottavia ta podívaná zajímala a nechtěl se nechat odvést. Serafinu napadlo, že něco podobného už někde zažila, ale nemohla si vzpomenout kde. Najednou cítila, že se na ni někdo dívá, otočila se a uviděla na rohu muže v černém s kloboukem vraženým do čela. Upřeně si ji prohlížel, pak sňal klobouk, prohrábl si dlouhé vlasy a usmál se na ni. Byl to Ariosto Grimani.

V tu chvíli si Serafina vzpomněla na minulý život, na Prahu, na císaře, na Miseroniho i na slib, že se vrátí a přinese z Benátek tajemství. Vzpomněla si na Ariostovy ruce a na jeho výhrůžky, na Ignacia, kvůli němuž ji převlékli za chlapce, i na Keplerova poučení.

Uviděla v duchu císaře, jak sám bloudí hradními chodbami a táhne za sebou plášť, cítila jeho slabou dlaň ve své.

A vzpomněla si na svůj slib: že mu přinese úlomek komety, zrcadlo světa a všeho, co se stalo a stane.

Od té doby každou noc, sotva zavřela oči, běžela z hradních schodů, bušila na vrata domu Miseroniových, ale nikdo jí neotevřel. Jen jednou dveře samy povolily, Serafina vešla dovnitř, ale dům byl prázdný, pryč byli lidé, nábytek, nástroje, zrcadla i kameny. Jak bylo krásné nevědět, kým ve skutečnosti je a čeho je schopna…

VIII

Bylo už dlouho po půlnoci a benátské ulice i kanály se vylidnily, jen v přístavu se žilo naplno. Právě tady vstal Ariosto Grimani od karet. Dal několika holkám pár mincí pro radost, nasadil si škrabošku a vydal se do čtvrti Dorsoduro. Byla tma, jen občas se ozvalo klapání podpatků, jak někdo spěchal na dostaveníčko a jiný s udáním v ruce nakrmit lví tlamu. Přísná Ariostova silueta všem naháněla strach.

Ariosto zaťukal smluvené znamení na vrata malého paláce a otevřel mu Maur v bílém turbanu. Vedl ho po schodech do patia, kde sedělo ve vyřezávaných křeslech v kruhu deset zamlklých mužů, všichni ve stejně prosté elegantní černi, jakou nosil sám. Teprve před nimi si Ariosto sundal masku.

„Pane Ariosto Grimani, vítejte na zasedání Rady deseti,“ řekl nejstarší, jemuž se pod levým okem táhla tenká jizva. „Delikátnost vašeho poslání je příčinou, proč se scházíme v tuto hodinu, kdy nikoho z nás nikdo nevyrušuje ani nehledá.“

„Je dobře být doma po všech těch letech, pánové,“ řekl Ariosto.

„Dřív to nešlo, můj milý. Vaše horlivost se někdy rozchází se státními zájmy, a to má jisté důsledky. Vzhledem k vašim zásluhám to nehodláme hodnotit ani trestat, ale bereme na to zřetel.“

„To je přirozené,“ připustil Ariosto. „A pojďme k věci. Jistě jste mě nepozvali, abychom tu po letech jen tak klábosili nebo hráli kostky,“ dodal.

„Vždyť podvádíte i v nich,“ ušklíbl se jeden z mužů.

„Teď vážně,“ ozval se ten nejstarší s jizvou. „Jak víte, nejsme v Benátkách v dnešní situaci jednotní. Dóže a Quarantia si myslí, že na roztržce s papežem vyděláme. My, Rada deseti, soudíme, že je to krátkodechý závěr podnícený hamižností. Odluka od Říma je chyba a začátek našeho pádu, obchodního i mocenského.“

„Jsem téhož názoru,“ řekl Ariosto. „Smím se konečně posadit, pánové?“

„Ach,“ vzdechl muž s jizvou, jako by si teprve teď vzpomněl, že jedna židle chybí. „Během jednání sem nikdo nesmí, poslužte si prosím sám tamhletím taburetkem.“

„Nerad se na vás dívám zdola, raději postojím.“

„Budiž. Přibližte nám smysl chování římského císaře Rudolfa. Zhoršila se jeho duševní choroba? Anebo ji spíš předstírá a má nějaký plán?“

„Rudolf nesleduje plán, ve smyslu, jak vy politice rozumíte, pánové. Moc je mu lhostejná, proto je obtížný protivník. Domnívá se, že vytváří nový, vlastní svět, a neuvědomuje si, co se kolem něj děje. Už nemá sílu být mocný a první, zato má dost volné ruce, aby budil zmatky. Půjčuje si od měšťanů i od Židů a místo úroků jim dal volnost víry. Čechy jsou rejdiště heretiků, jejichž úmysly nikdo nezná. Svatá církev tam ztrácí moc stejně jako tady, a to není všechno. Říká se, že císař tajně vyzbrojil svou osobní armádu.“

„Říká se? A kde? Copak je armáda špendlík?“

„Ve Vídni se mluví o tajném pluku, který už delší dobu leží u Pasova bez dalších rozkazů.“

„Proti komu zbrojí císař, proti Matyášovi?“

„Domnívám se, že hlavně proti bludům, které zná jen on sám. On ostatně vojáky prý neplatí, nemá čím. Ministři ho na příkaz rodiny postupně odstřihli od státních financí. Rudolf o tom neví. Často choří a stačí mu věci denní potřeby: víno, obrazy, děvky, všelijaké bankety, alchymisté.“

„Tedy vylučujete, že se domluvil s dóžetem a že tohle všechno je jejich společná práce?“

„Ztratil jsem císařovu důvěru, nevím. Leonardo Donato hraje vysoko a možná kolem sebe úmyslně vypouští pomluvy jako sépie inkoust. Rudolf je v izolaci. Dávám mu dva tři roky vlády.“

„A arcivévoda Matyáš?“

„Ten je nám k ničemu, udrží říši pohromadě jenom chvíli. Pak se může stát ledacos, ale na jedno bych si vsadil. Svět bude papežský, ne proto, že by tak byl nejlepší, ale protože všem se bude stýskat po jistotách. Když víte, za co vás natáhnou na skřipec a kde vám odpustí, je to lepší, než když nevíte, co bude zítra, tak uvažují prostí lidé. Chtějí pevnou ruku.“

Jeden z mužů se zlomyslně ozval:

„Ale copak jste to císaři provedl, Grimani, že už vám nevěří? Slyšeli jsme, že jste musel hrozně rychle utíkat, aby vám v Praze u dvora nakonec neuřízli uši?“

Ariosto se usmál a shrnul si vlasy dozadu.

„Nebyl bych první ani poslední, ale jak vidíte, dobře to dopadlo. Císař má bludy. Podívejte, pánové, já jsem pořád na cestách a na uších mi záleží víc než na paláci Grimaniů, kam už beztak léta nesmím. Já nevidím benátskou Serenissimu zevnitř jako vy, já se nemusím honosit, že jsem nejbohatší a věčný. Víte, na první pohled to vypadá, že je všechno v pořádku. Naše lodě vyplouvají, vy bohatnete, dóže pletichaří a Rudolf kupuje obrazy. Jenže Evropa je jako vykotlaný zub a stačí kousnout do něčeho tvrdého, a to mohou být Turci nebo velký mor, a složíme se všichni. Zachrání nás jedině válka a výměna garnitur.“

Muž s jizvou ho napomenul:

„Nezapomeňte na svoje postavení, jste černá ovce rodiny i města. My od vás čekáme informace a důkazy, ne řeči o tom, co z nich plyne.“

„Myslete si, co chcete,“ pokrčil Ariosto rameny.

„To uděláme. Vaši zprávu jsme přečetli a pro odměnu se stavte v pokladně Rady deseti. Můžete odejít, Ariosto.“

„Pane, nejsem váš sluha. Slíbili jste mi ještě něco. Našli jste něco na tu ženu z Prahy, o které jsem vám psal? Chytrou a zběhlou ve sklářství? Já ji dnes viděl. Co dělá?“

„To nebylo těžké,“ řekl muž s jizvou. „Je to žena mladého Paduana. Přišla v mužských šatech, proč, to nevíme. Nezajímá nás, sedává doma.“

Ariosto s díky pokynul hlavou, nasadil si škrabošku i klobouk a vyšel do noci. Když mu Maur v bělostném turbanu otevřel dveře, viděl, že se zatím spustil liják.

„Acqua alta,“ prohodil. „Přijde velká voda.“

Maur se usmál:

„Benátky se potápějí jako Atlantis, pane.“

„Ach, co ty o Atlantidě víš…?“

„Já tam, pane, byl,“ odpověděl Maur tiše.

IX

V Praze zatím události letěly rychleji, než Ariosto předpokládal. O každé podrobnosti jsme my diplomaté sepisovali depeše. Cesta do Paříže i do Benátek trvala při dobrém počasí čtyři dny a silnice byly mnohem bezpečnější než dnes. A tak dříve než si Rudolf, ale občas i můj Jindřich stačili vůbec uvědomit následky svých výstředností, v ostatních zemích už zasedaly kabinety ministrů i generálů a všichni rozebírali, co bude dál.

Císař Rudolf během let na Serafinu i její slib zapomněl, ostatně jako na všechny hračky, které mu sešly z očí. Navzdory jeho záchvatům šílenství byl život na dvoře stále skvělý, a co se dělo jinde, císaře příliš nezajímalo. Nepovažoval poddané v Čechách za tak důležité a ochotně jim vyhověl ve všem, pokud platili daně, jež ovšem pokrývaly jen jeho potřeby. Jinak císař platil špatně i své lidi a dvořané ho začínali mít plné zuby. Matyáš zase potřeboval peníze na válku a zuřil kdesi daleko v Uhrách. Až jednou to Rudolf přehnal.

Jeho generál Russworm, ve skutečnosti oddaný Matyášovi, šel dolů do města na milostné dostaveníčko s vdanou dámou, kterou jsem dobře znal. Nebylo by to nic neobvyklého, jenže císař o tu ženu také usiloval. Russworm s maskou na tváři po půlnoci zaklepal na její vrata, komorná ho vtáhla dovnitř a přitiskla prst na rty.

V tom okamžiku se ale na Russworma vrhlo nejméně sedm ozbrojených mužů. Jednoho z nich probodl, ale ostatní ho obklíčili a útočili na něj, až ho zahnali ke zdi. Na nádvoří pak vběhli pacholci s hráběmi a holemi a Russworma omráčili.

Generál se octl v kobce ve věži, jako by byl jediný, kdo chodil v Praze za ženami. Jeho rodina prosila u císaře, posílala mu dary, ale Rudolf je nepřijal a předstíral, že o tomto případu nic neví.

Pak oznámili Russwormovu popravu, ale císař rodině slíbil, že zasáhne a generála propustí. Půlka města se šla na popravu podívat. Russworma přivezli v dřevěné kleci, vyvedli ho na popraviště, kat se rozmáchl a usekl mu hlavu. Až když se hlava skutálela do koše, přijel jakoby tryskem voják z Hradu se svitkem opatřeným císařskou pečetí a volal:

„Milost! Císařská milost pro generála!“

Říkalo se, že ten posel stál celou dobu za rohem a čekal, až bude po všem. Sám Russworm v milost věřil tak pevně, že na popravčí lešení stoupal klidně a nejspíš byl mrtev dřív, než se vůbec stačil leknout. Rudolf Russworma nesnášel a na několik dní mu ta příhoda zvedla náladu. Matyáše ovšem bratrův žert rozzuřil, protože Russworm byl schopný velitel a jeho osobní přítel.

„Pánové!“ zvolal. „Čekali jsme zbytečně dlouho a ztratili drahého přítele! Je čas vrátit císařské koruně lesk a nám všem čest! Bratrův bílý lev prý pelichá, skučí a ubývají mu síly!“

Kavalíři se smáli a nemohli se dočkat, až vyrazí s požehnáním všech Habsburků do Prahy.

Byla to skutečně pravda, Rudolf chodil denně pozorovat bílého lva, s nímž byl jeho osud spjat, a dělal si o jeho zdraví větší starosti než o své vlastní. Přesto věřil v schopnosti svého tajného pluku, o němž už tehdy věděla půlka Evropy, a jakmile se dozvěděl, co jeho bratr chystá, poslal do Pasova posla s rozkazy. Kvůli jednomu zkaženému dobrodružství se tak začala připravovat válka. Možná mne vzpomínky klamou, ale zdálo se mi, že tehdy se nad Prahou změnilo nebe. Už jsem tam nevídal ta pěkná bělostná oblaka jako dřív.

X

Serafina v dílně natírala skleněnou tabuli amalgámem a zaslechla, jak se Zeno hádá u vchodu do dvora s nějakým příchozím:

„Sem nemůžete, pane! Kupujete-li sklo, běžte hlavním vchodem, a pokud si přejete objednat zrcadlo, zavolám paní!“

„Dlouho jsem neviděl tak krásná zrcadla a mým uším chyběl tenhle zvuk brusky na křišťál! Chtěl bych tu jen chvilku postát!“

Serafina zahlédla siluetu muže v zrcadle a poznala Ariostův hlas. Jeho návštěvu čekala od chvíle, kdy ho zahlédla ve městě, viděla ho za každým rohem, na každé loďce, v každém večerním stínu; v noci brala Paola za ruku, protože snila, že je to Ariosto. Odložila nástroje a obrátila se k příchozímu:

„Doprovodím vás ven, pane, tady to není pro hosty bezpečné. Promluvíme si, co byste rád.“

„Jaké překvapení!“ zvolal Ariosto a Zeno se na něho neklidně podíval.

„Plášť, dejte mi plášť! Bude pršet!“ volala Serafina.

Procházeli mezi nízkými domy na ostrově a z každého okna na ně hleděly zvědavé oči sousedů.

„Pojďte, posadíme se k vodě. Tak nás uvidí jen ryby a nebožtíci ze hřbitova.“

Sedli si vedle sebe na schůdky jako spiklenci.

„Dokázala jste si představit, že na Muranu bude tak strašná nuda?“ ptal se. „Musela jste si to tu malovat jako zázračné místo plné dobrodružství.“

„Dokud jste se tu neobjevil, nijak mi nechybělo. Co chcete?“ ptala se Serafina.

Ariosto pokrčil rameny.

„Kam půjdete vy, tam budu i já, to přece víte,“ usmál se.

„A to je všechno?“

„Není. Co byste ještě ráda?“

„Když už jste tu, nevíte, co je s mými rodiči?“

„Bojíte se o ně? Žádný Miseroni se ještě neztratil, to spíš jeho drahé kameny. Já se o něj nezajímal, mě zajímáte vy. Jste tu teď doma, patříte sem, možná víc než já, a to jsem se tu narodil. Máte rodinu, zrcadla, peníze, dokonce i čest. Ale nudíte se, a proto myslíte na mne, na všechno, co mezi námi mohlo být…“

„Přijel jste mě pobavit?“

„Ovšem. Jste ráda, ne? Mám pro vás návrh: odjeďte se mnou. Mám, jak víte, kousek od Innsbrucku doly. Můžu těžit železnou rudu na zbraně i barvy na sklo. A vy zase znáte tu formuli na stříbrná zrcadla, umíte dělat brýle, nevadí vám prý rtuť a máte šikovné ruce. Jsme dokonalá dvojice a za války se nám dobře povede. Není vám zima? Fouká.“

Poryv větru odnesl Serafině klobouk a Ariosto ji objal kolem ramen.

„Nechte mě. Za jaké války? Já už musím jít, čekají mě,“ ale nemohla se ani pohnout.

„Serafino, sedíme na sudu s prachem. Ta válka začne za chvíli, zničí půl Evropy a bude trvat dlouho, možná desítky let. Ale vždycky je kam odejít.“

„Mne se to netýká. Pusťte mě a běžte zpátky do pekel.“

Ariosto natáhl ruku a pohladil ji po tváři.

„Vědí Paduanovi, jak to s tebou je? Že jsi spala se starým císařem? Žes ukradla rodičům nejdražší poháry?“

„Nebyly nejdražší. Neukradla jsem je. A ztratila jsem paměť.“

„To se někdy hodí. Za ta léta sis jistě všimla, že my Benátčané jsme pro dobrý obchod schopni všeho, a když se nám blýská na zisk, pak jde i láska stranou. Kdyby tě někdo udal, a nebylo by těžké získat z Prahy důkazy, pak tě Paduanovi zapřou. I tvůj manžel, věř tomu. A nechají si dítě. Jsou už takoví, jako my všichni tady.“

„Nech nás na pokoji, nebo tě zabiju, přísahám!“

„Už vás nechám, paní,“ zvedl se Ariosto, „musíte přemýšlet a tamhle na vás čeká váš chlapec. Podívejte, vám nezbývá nic jiného než se mnou odejít, voda stoupá. Máte týden na rozmyšlenou. Jinak řeknu i to, co nevím – třeba že posíláte Rudolfovi do Prahy šifrované zprávy o zrcadlech. Budu vám pořád nablízku.“

„Kdo by vám věřil?“

„Vlády věří své policii víc než občanům a na pravdě jim nezáleží. Nemáte naději. Když zůstanete, unudíte se k smrti, to není pro vás. Ráda byste odešla, ale nesmíte, zavřeli by je, že? Pokud ale odejdete se mnou, zaručím se vám, že na Paduanovy nikdo nesáhne.“

„Vy se zaručujete? A čím?“

„Věřte mi. Co vám zbývá?“

Malý Ottavio stál opodál s udicí v ruce, právě chytil rybku a mával jí ve vzduchu.

„Vidíte, Serafino?“ Ariosto ukázal na hladinu.

Moře mělo ocelovou barvu a voda vyšplouchla přes dlaždice oběma na šaty. Serafina se zvedla.

„Jen běžte,“ řekl Ariosto. „Sejdeme se v hostinci v Mestre. Tamhle je převozník, pojedu s ním do města.“

Tenkrát, uprostřed noci, se Serafina probudila, rozžala svíčku a najisto sešla dolů do dílny.

Teplé světlo se odráželo v rozestavěných zrcadlech a Serafina prošla dílnou až docela na konec, k východu do dvora, tam, kde padací dveře vedly do sklepa, v němž skladovali sudy s vínem a zbytečnosti.

Sestoupila po schodech a docela vzadu odsunula bednu, za níž byl malý výklenek a v něm tmavý úlomek. Zadívala se na něj a kámen se rozzářil jako hvězda. Serafina nejdříve uslyšela šum a změť důvěrně známých i docela cizích hluků a hlasů: šepot ve známých, starých i smyšlených jazycích. Zvuky podobné kácení stromů, údery, klapot koní, ženský smích, mužský křik, hlasy dětí, praskání ohně. Pak uviděla zelené krajiny, burácející vozy bez koní, blikající tabule skla a davy lidí umírajících na vratkých lodích, raněné i šťastné lidi u stolu, na střechách domů i v sálech bez nábytku.

„Proč mě to nenapadlo dříve, proto jsem přece tady,“ řekla nahlas. Natáhla ruku a vzala ten kámen do rukou. V tu chvíli pohasl – a v Serafininých prstech dohořela svíčka.

„Záleží na tom, kdo se na něj dívá. A nesmí se s ním hnout. Nesmím ho odnést.“

„Na co se díváš? Co se stalo? Mně se nic nezdá!“

Serafina seděla na posteli a Paolo ji držel za ruku.

„Nic. To jen ten vítr,“ řekla Serafina.

XI

Za několik dní slavil malý Ottavio narozeniny. Hosté přijeli už odpoledne, protože začínalo vlnobití a do přístavu navíc dorazila loď plná vyděšených námořníků, které za bouřky přepadli podivní piráti. Z korábu, který se k nim přiblížil na dosah, slyšeli střelbu a zahlédli hlaveň děla i míhání postav na palubě.

Přilétlo několik háků na lanech, ale to bylo všechno. Když se posádka benátské lodi odvážila za východu slunce poslat tři muže na koráb, který se na ně pověsil, vrátili se se zprávou, že všichni na palubě jsou mrtví, a to nejspíš už dlouho, snad na nějakou nákazu.

„Loď kapitána Fornaria!“ děsili se lidé v přístavu, protože zjevení plavidla duchů zpravidla předcházelo nějakému neštěstí.

To však v domě Paduanových nemohlo zkazit náladu. Jedlo se a tančilo od časného odpoledne, a když padl soumrak, všichni byli opilí.

„Pojď, ještě mám jeden dárek,“ přitáhla si Serafina Ottavia na klín a podala mu malou kovovou trubku pomalovanou papoušky.

„Dalekohled?“ ptal se Ottavio.

„Ale ne, podívej se dovnitř, zavři druhé oko a pomalu otáčej!“

Ottavio uviděl obraz z barevných korálků, otáčel a obraz se měnil. „Chci se vrátit k tomu prvnímu. Kdy se zase objeví?“ řekl matce.

„Už nikdy. Každý vzor uvidíš jen jednou, ale pamatuj si je. Až budeš velký, můžeš podle nich dělat šperky!“

„Jak jsi to udělala?“

Všichni kolem stolu si předávali Serafininu hračku.

„Vždyť je to jednoduché,“ řekl Zeno. „Uvnitř jsou nastavené tři střepy zrcadel a nasypáno pár barevných sklíček.“

„S tímhle můžeme vydělat spoustu peněz,“ napadlo Paola.

„Na to není vhodná doba, je to jen hračka,“ pokrčila Serafina rameny.

„Chci zpátky svůj dárek,“ křičel Ottavio a vytrhl ho Chiaře z ruky.

„A proč by nebyla vhodná doba pro hračky?“

„Viděl jsem odpoledne něco směšného,“ vyprávěl bratránek z Istrie. „V jednom hostinci na pevnině seděl chlap a na lavici vedle něj nejméně sedm malých mužíčků. Ptal jsem se, jestli jsou komedianti, ale jen na mě zavrčel jako opice, možná ani neuměl mluvit. Ti mrňousové byli k popukání!“

„Koboldi,“ řekla tiše Serafina.

„Kdo?“

„Někteří lidé hledají a kupují trpaslíky a pak je prodávají na práci v dolech.“

„Od koho je kupují?“

„Od komediantů, anebo prostě od nich samotných. Malí lidé se sami prodávají jako otroci.“

„Odkud to víš? Paolo, proč je Serafina tak bledá? Je ti dobře, dceruško?“ ptala se Chiara.

„Vypila jsem moc vína a rozbolela mě hlava z větru. Půjdu si lehnout,“ řekla Serafina.

„I já jsem opilá,“ přiznala Chiara. „Není čeho se bát, do rána bouřka nezačne, jen trochu prší. Má drahá, ty máš ale krásné šaty, proč je nenosíš častěji?“

„Jsou přece vaše, půjčila jste mi je, když jsme se poprvé viděly!“

„Ano, ano, však už vím, dneska bych se do nich těžko vešla, i když tahle barva mi pořád sluší. Ale to dítě spí! Bože, tam ale prší!“

Sotva uložila Serafina synka do postele, déšť zesílil a zvedl se vítr. Lidé běželi zavřít okenice a stavěli hráze z pytlů s pískem. Paolo vyběhl nahoru:

„Voda stoupá, ale zažil jsem horší. Zůstaň tady, tohle ještě neznáš, my zatím utěsníme okna ve skladu.“

„Utopíme se všichni,“ řekla Serafina a objala ho, jako kdyby ho nikdy nechtěla pustit.

„Je to jen troška vody,“ smál se Paolo. „Na to si zvykneš.“

A zmizel, jako by se mu právě takové počasí líbilo. Ale k vichřici se přidala bouřka a postavičky pobíhající po nábřeží co chvíli osvětlil blesk. Se svícnem v ruce procházela Serafina prázdný dům, v dílně však překvapila Chiaru, která čistila skvrny na jednom ze zrcadel.

„Jak můžete být všichni takhle klidní?“ ptala se Serafina.

„A co máme dělat? V Benátkách umírají jen chudí, to jsi nevěděla?“ smála se Chiara. „A vůbec, co tady děláš?“

„Jdu ven. Podívám se, jestli jsem dobře uvázala loďku,“ řekla Serafina.

„Neboj se, dítě. Až se vyprší, bude zase hezky, tak to přece chodí, ne?“

Nahoře v ložnici Ottavio oddychoval, jako by ho bouře uspávala. Serafina sfoukla svícen a po paměti našla ve skříni Paolovy šaty, pár bot a peníze. Vytáhla ze zásuvky velké nůžky, potmě si ostříhala vlasy a narazila si do čela Paolův klobouk. Do holinky schovala benátskou dýku, stočila svoje rudé šaty do podpaží a nechala na stole list, který napsala už toho dne ráno:

Moji nejdražší,

pokud najdete moje tělo poblíž našeho přístavu, dejte mne pohřbít za hřbitovní zdí, tak, abych viděla náš dům. A odpusťte mi.

Jsou lidé, kteří mají k svému štěstí jen jeden život, jenž plyne od začátku do konce. Jiní jich mají víc a jejich životy se navzájem ničí. Štěstí, které jsme sdíleli, nám smrt nemůže vzít, a proto zůstaneme spolu i za jejím prahem.

Pak vyklouzla z domu. Bouře zesílila, polekaní lidé se s křikem vraceli do úkrytů. Doběhla na konec nábřeží, naskočila do loďky a vyhodila na hladinu šaty po matce Chiaře. Pak se opřela do vesel a projížděla přes vysoké vlny směrem na Fondamente Nuevo.

Mezitím Paolo vyběhl nahoru a hledal ji. Když našel dopis, začal volat všechny na pomoc. Zahodili to, co zrovna měli v rukou, a s pochodněmi vyběhli do deště. Volali Serafinu jménem, brázdili na loďkách s dlouhým bidlem vlny u přístavu a nakonec vylovili rudé šaty. Paolo se rozplakal, ale Chiara mu stiskla rameno:

„Přestaň. Možná je živá. Ta ví, co dělá, jenom neví proč.“

„Budu ji hledat, dokud ji nenajdu!“

„Proč hledat, co ti nikdy nepatřilo? Jako mrtvá nás ochrání; jako živá všechno zničila,“ řekla Chiara.

Povodeň v Benátkách odnesla tu noc tolik majetku a životů, že lidé počítali ztráty celé týdny. Serafinu už nikdo nehledal. Řeči o jejím původu a útěku kolovaly městem, ale pohřešovaných bylo tolik a důkazy o její sebevraždě tak výmluvné, že si nakonec ani Benátčané nedovolili Paduanovy trestat za hříchy mrtvých.

Voda smetla i velký hostinec v Mestre.

XII

Serafina se vydala k horám na obzoru. Kus cesty se vezla s rolníky a pak na voze s navrátilci ze Svaté země. Bylo to už deset let, co s podobnými poutníky přijela do Benátek, a přece se jí zdálo, že jejich tváře poznává. Na úpatí kopců z radosti seskočila z vozu a stoupala pěšky. Kolik let už nešla do kopce?

Shůry se podzimní lesy podobaly barevným goblénům, slunce ještě hřálo a Serafina počítala, že se dostane přes Alpy dříve, než napadne sníh. Párkrát přespala v lese, jedla houby a brusinky a chytala ryby z potoků. Celá utrmácená pak dorazila k zájezdnímu hostinci na druhé straně hory.

Bílé krávy přežvykovaly na louce, Serafina se dohadovala s hostinskou a nevšimla si, že o kus dál sedí trpaslík s prutem v ruce a pase husy. Když uviděl Serafinu, rozzářil se a vyskočil.

„Hej, pane! Bratříčku! Poznáváš mě? To jsem já, Paulus!“ zavolal a slabě zahvízdal, jenže Serafina si ho nevšimla a vešla s hostinskou dovnitř. Trpaslík několikrát nasál chřípím příští události.

Dole v hospodě sedělo jen několik místních opilců.

„Mám dobré víno,“ nabídla hostinská Serafině pohár. „Jídlo nestojí za nic, pošlu vám nahoru jen chleba a sýr. Už se málokdo zastaví, lidé šetří, jak můžou, a kdo nemusí přepřahat, raději spí na voze,“ povzdechla cestou do schodů a ukázala Serafině pokoj. Serafině stouplo víno rychle do hlavy, natáhla se na postel a zavřela oči.

Najednou před ní vyrostl Ariosto Grimani a dvorně smekl klobouk.

„Dobrý večer, krásná paní. Jakou jste měla cestu?“ Oči mu blýskaly a za pasem měl dýku.

„Já doufala, že jste se utopil!“

„A já se modlil, abyste se neutopila vy, ale rychle jsem si spočítal, kam máte namířeno.“

„Co pořád chcete?“

„Totéž co předtím. Vaši společnost a tajemství zrcadel výměnou za klid a bezpečí vaší rodiny. Obou vašich rodin.“

„Neříkejte, že ten recept na trochu amalgámu ve skle neznáte!“

„Milá Serafino, oba víme, že o něj nejde. Nejste první, kdo tu formuli ukradl, ale jste asi jediná, kdo ji dokáže mimo Benátky uplatnit jinak než… Trocha rtuti ve skle, no dobře. To zvládne leckdo. Ale ta krása, ten jas a – odpusťte – ty věci, které člověk vidí v zrcadle, pokud je s vámi… to tajemství je přece ve vás.“

Serafina zvážila situaci a výšku Ariostovy postavy.

„Co mi zbývá. Máte koně?“

„Já to věděl. Nepotřebujeme gildy, spolky a císaře. Pojďte se mnou, drahá, koupil jsem vám grošáka rychlého jako vítr. A víte co? Jako muž jste stejně daleko krásnější. Tak pojďte. Běžte přede mnou.“

Vyvedl ji zadním vchodem do stájí, kde teple odfrkovali koně i krávy.

„Nemyslete si, že mi utečete, váš kůň mě poslouchá.“

Sotva se k ní otočil zády, vytáhla Serafina z holínky benátskou dýku a vší silou mu ji bodla do zad. Dýka se zlomila o drátěnou košili, kterou nosil pod kabátem. Ariosto se otočil, omráčil ji úderem pěstí, přehodil ji přes grošáka a potichu ho vedl ze stáje do denního světla. Hospodská ho mlčky pozorovala, utírala si ruce do zástěry a Ariosto před ni do bláta hodil pár dukátů.

Trpaslík Paulus si zastínil oči před sluncem, aby rozeznal břemeno na Ariostově koni, pak zahodil zelený prut a na křivých nožkách pelášil k lesu. Ariosto se beze spěchu rozjel po cestě k protějším kopcům, tam, kde začínaly jeho rudné doly.

Císař Rudolf měl slabost pro podzemní chodby, kasemata, tunely, jeskyně a štoly a já ho občas doprovázel. Ten úzkostný král trpěl strachem z malých prostor, i jeho obrovský hrad se mu zdál malý a běhal po jeho chodbách jako chycený do pasti. Jakmile se ale dostal pod zem, strach ho opouštěl. Smál se, když se dvořané i ostřílení vojáci potili strachem v podzemních malých prostorách, a konečně se tam cítil volný.

Ariostův rudný důl na úpatí Alp vypadal zvenku jako obyčejná díra do země, ohrazená a opatřená žebříkem. Vedle stál velký rumpál a statní chlapi se do něj opírali. Ze šachty na laně vyjížděly koše a bedny naplněné modravou kobaltovou rudou. Stáli tu dva drábové s houfnicemi a několik špinavých ženských, které třídily kameny plné modrých žil od těch bezcenných. Pracovalo se ve dne v noci: v dole beztak denní světlo nebylo a lidé na povrchu točili a skládali tak dlouho, dokud únavou nepadli; pak je vystřídali jiní. Pokud ti chudáci vůbec ještě vnímali, trpěli přeludy a zjevovali se jim svatí i strašidla.

Jedna z žen si otírala pot z čela a zahleděla se do dálky:

„Podívejte! Jak se chudák dostal ven?“

Za zády drábů přibíhal na křivých nožkách a celý udýchaný ten trpaslík Paulus, který pásl před hospodou husy, položil si prst na rty a ukazoval přímo naproti. Pak se schoval v houští.

Ze stráně přijížděl na koni Ariosto, před sebou Serafinu se spoutanýma rukama a velkou modřinou na tváři. U ohrady ji shodil z koně jako pytel.

„Vstávej, rozvážu tě,“ řekl.

Přes jeho rameno uviděla Serafina, jak z křoví vykoukla malá postavička a s úsměvem jí mávala na pozdrav. Pak do ní Ariosto strčil a všechno zmizelo ve tmě.

Když si oči zvykly, pomalu se z šera vynořil pekelný obraz: viděla malé děti a trpaslíky, byly jich desítky a možná stovky, někteří byli hubení na kost a všichni bušili perlíky a kladivy do stěn nízké šachty. Do krku i očí se dral štiplavý prach, co chvíli někdo padl, ale nikdo mu nepřišel na pomoc.

„Tohle mohlo být všechno tvoje, a ještě může, tak se rozmysli, co mi zítra řekneš.“

Spoutal Serafině ruce za zády řetězem a přivázal ji ke zdi tak, aby se nemohla narovnat.

„Přijdu zase zítra ráno. Ale kdybych nepřišel, nikdo tě hledat nebude. Jsi přece mrtvá. Počkám tu chvíli, než přestane pršet.“

Smutné tvářičky se otáčely po Serafině, několik dětí pustilo nástroje a dotýkaly se jí, ale trpaslíci vyráželi unavené skřeky a zaháněli je zpátky do práce.

Drábové venku se zatím bavili mezi sebou, ale najednou přiletěly odkudsi kameny a udeřily jednoho z nich do spánku a druhého do zad. Oba se rozběhli hledat, kdo to hodil.

Trpaslík se v křoví smál, oběhl houštiny z druhé strany s plnou náručí chrastí a rychle slezl po žebříku do šachty. Hned dole rozhodil chrastí, sundal ze zdi louč a zapálil ho právě ve chvíli, kdy Ariosto domluvil a sehnutý se soukal k východu.

Drábové venku prohledávali houští. Na stromě seděla zrzavá veverka a házela po nich žaludy. Dráb natáhl houfnici a veverku sestřelil.

„K čertu, tahle to nebyla!“ postěžoval si dráb a oba začali pálit jeden přes druhého.

Ariosto uvnitř uslyšel výstřely.

„Co se děje?“ volal. Ale to už se k němu táhl štiplavý kouř a Ariosto mohl postupovat jen pomalu.

„Hoří!“ ozvalo se od vchodu. „Z cesty, z cesty!“ křičel Paulus a prosmekl se přes Ariostovo rameno. Odevšad se ozýval křik.

„Ničeho se nebojte, kamarádi!“ volal, doběhl k Serafině a odvázal ji. „Ty jsi na mne zapomněla?“ ptal se jí. „Zachránila jsi mi život a já ti to teď oplatím stokrát. Všichni odsud odejdou volní, všichni!“

Běžel vzpřímeně chodbou, bral druhům z rukou kladiva i koše s rudou a volal:

„Poběžte všichni za mnou. Pane, po čtyřech ti to půjde lépe! Utíkejte, za námi hoří!“

V zádech cítili žár a chodbou vířil kouř. Docela v dálce se objevil pruh denního světla. Otroci stoupali po žebříku a venku uviděli dráby, jak o kus dál zmateně nahlížejí do šachty, odkud stoupal kouř, a mávají klobouky.

„Podívej, tamhle!“ zvolal jeden z nich, přičinlivě se rozběhl k druhému východu a marně se snažil pochytat malé lidičky rozběhlé po kopcích.

„Jeď, pane, třeba se ještě sejdeme,“ ukázal Paulus na Ariostova koně. „Tamten dole už ho beztak nebude potřebovat.“

Serafina tedy doběhla k Ariostovu grošákovi, vyskočila na něj a odjela.

XIII

Nad Prahou začalo hřmít. Johannes Kepler právě počítal dlouhé sloupce čísel, byla neděle a pomocníci měli volno.

„Bude pršet,“ řekl si pro sebe a šel zavřít okna před bouřkou, jenže nad Petřínem zářilo modré podzimní nebe. Dunění pokračovalo a kolem Keplera se začaly chvět a poskakovat hodiny, astroláb a optické přístroje.

„Dobrý Bože,“ zašeptal Kepler a sbíral drahocennosti do náruče.

A stejně tak o pár ulic dál odložil bělovlasý Ottavio Miseroni rydlo, protože se pod ním začala kymácet stolička a broušené poháry a kameny nadskakovaly.

„Zemětřesení,“ vydechla jeho žena. „Pamatuješ, jak nám v Ticinu o něm vyprávěli, když jsme byli malí?“

„To není zemětřesní. Moje Serafina se vrací,“ řekl Miseroni.

„Co to říkáš?“

„Jak ti povídám. Jsou to děla, a nejsou daleko. Často jsem ve snu viděl řeku plnou krve a ona po ní plula. Mrtvá.“

„Když se ti zdá, že někdo umřel, bude dlouho žít. Jestli jsou to děla, nechám radši zabalit a odjedeme,“ řekla Miseroniová. „Nenechám se tady zabít.“

Ottavio Miseroni se kolem sebe rozhlížel jako vyplašený pták.

„Jeďte sami, já tady počkám na svoje dítě,“ řekl Miseroni. „Budu chodit každý den k řece.“

„Není to naše dítě,“ řekla Miseroniová. „Šla si po svých, a neřekla kam.“

„Co měla dělat?“ pokrčil Miseroni rameny. „Jen jeďte. Stejně budete brzo zpátky!“

V císařově ložnici na Hradě stálo nastoupeno deset černě oděných šlechticů s bělostným okružím a všichni lhostejně poslouchali dunění za zeleným kopcem. Jen císař se pokaždé otřásl leknutím.

„Kdo to vlastně střílí, pánové, sám bůh války? Před týdnem jsme vydali rozkaz povolat z Pasova vojenskou rezervu. Kde ti muži vězí? Pane Lobkovici, nebyla to snad vaše starost?“

Ale pánové mlčeli, někteří si hleděli na špičky bot, jiní císaři přímo do očí. Lobkovic konečně odpověděl:

„Veličenstvo, pluk Pasovských se dal do pohybu dávno před vydáním rozkazu. Je na cestě do Prahy, ale jeho velitel nemá věci v rukou. Muži pálí a drancují všechno, co jim přijde do cesty, a táhnou na Prahu.“

„Chytit a postřílet,“ mávl rukou Rudolf.

„Ti muži nedostali od léta žold, ani jejich plukovník Ramée. Vzkazují, že si přicházejí vzít, co jim patří.“

„Tedy jim zaplaťme!“

Ale všichni mlčeli, až vrchní komoří řekl:

„Tentokrát už opravdu není čím.“

„To já přece vím,“ řekl císař. „Nejsem tak hloupý, abych nevěděl o těch myších, které snědly obilí, o děravých střechách, jež potřebovaly opravit, odbojných kalvínech a lakomých Židech. Jsou to všechno báchorky. Ale co vy, pánové? Je tu přece váš osobní majetek, pomůžete svému císaři?“

„Veličenstvo,“ řekl Lobkovic, „naštěstí arcivévoda Matyáš táhne z východu Praze na pomoc proti těm šílencům a brzo bude u bran.“

Ozvalo se burácení děl a císař zbledl jako stěna.

„Takže vy mi nic nedáte, můj bratr nás obral o peníze, za které teď po nás střílí, a vy to společně s ním vydáváte za pomoc?! Jste jako hejno supů! Pánové, jsem statečnější, než si všichni myslíte. Vy teď ukryjete své peníze jako křečci a zapomenete, co jsem z téhle zaostalé země pro vás udělal. Pětatřicet let! Jenom si pamatujte, že půjdu-li já, půjdete i vy, když ne hned, tak později. Běžte!“

A pánové se trousili ven ze sálu s úklonou, pozpátku, jako provinilé děti. Když zmizel poslední z nich, císař se opřel o hlavu Medusy vyřezanou na opěradle křesla, zatočila se mu hlava a omdlel.

XIV

Když Serafina dojela k Dunaji, už padalo listí. Zastavila koně a rozhlížela se, kde sehnat nocleh. Krajina vypadala pokojně, ale najednou se z vesnice za řekou ozval výkřik a krátce nato z kostelní střechy vyšlehly plameny.

Lidé se brodili i s dobytkem přes vodu na břeh, někteří s dětmi v náručí, jiní docela nalehko. Když se obrátila na západ, uviděla těsně u lesa pobořený dvorec.

Po cestě jí nikdo neřekl, že pluk Pasovských táhne krajem, drancuje a vraždí, ani že z druhé strany, z Uher, táhne na Prahu armáda arcivévody Matyáše. Kdysi jí vnitřní hlas spolehlivě radil, kdy a kam se vydat na cestu a před čím utéci, ale ten hlas teď mlčel a zbylo z něj jen bolení hlavy.

Obrátila tedy koně a vjela nazdařbůh zpátky do lesa. Začalo slabě sněžit, křik se pomalu vzdaloval, Serafině se klížily oči a najednou před sebou uviděla malý lovecký zámek. Uvázala grošáka u stromu a vešla vylomenou branou dovnitř.

Sály s loveckými trofejemi na stěnách zely prázdnotou, převrácené židle, rozštípaná kolébka, vyházené prádlo a rozbité nádobí, to všechno napovídalo, že se tu odehrál zápas. Všude bylo prázdno, ale oheň v krbu v jídelně ještě doutnal a na stole zbyl na talíři kus chleba, slaneček, citron a cínový pohár s vínem. Serafina si už týden jen pekla ryby z potoka a střílela ptáky, a tak usoudila, že tady někdo nechal tu hostinu zvlášť pro ni.

Natáhla se ke krbu a zahalila se do pláště. Pomalu se stmívalo, zbytky denního světla se mísily s odlesky z krbu a Serafina se dívala na ornamenty z květin namalované na trámovém stropě. Byly to obyčejné vzory, jaké znala z Prahy i z Benátek, růže, lastury a listy, ale když se na ně dívala pozorně a dlouho, začaly se hýbat a přeskupovat jako sklíčka v zrcadlové trubičce, s níž si hrál malý Ottavio, skládaly se do lidských, zvířecích i jiných obličejů.

Tvářičky se šklebily, mračily, smály i plakaly, a najednou z nich byly příšerky s obličeji na břiše či nožkama za ušima. Jedna z nich se podobala Serafině, jiná Paolovi a další vypadala jako císař nebo jako Miseroni.

Serafina zavřela oči. Sálem se rozlilo bílé světlo, uprostřed stálo nízké lešení a na něm mladý muž, malíř. Barvy mu stékaly po nahém předloktí a maloval kousek od Serafiny na trám hořící domek. Bylo slyšet praskání ohně a ve vzduchu byl cítit kouř, z domku vybíhali lidé a křičeli, ale najednou se domek sám poklidně složil do květinového vzoru.

„Co se stalo?“ řekla a posadila se.

Malíř se obrátil k Serafině:

„Každá válka a vůbec každé neštěstí začíná v mysli, to přece víš. Pamatuješ se na mě?“

„Stefano,“ vydechla Serafina. „Kde jsi byl tak dlouho? Jak je možné, že obrazy se hýbou?“

„Přece ti říkám, oko je v hlavě a mysl také. Na srdci tolik nezáleží. Tohle je tajné písmo, naučit se ho musíme každý sám. Serafino, nejezdi do Prahy. Nevracej se, odkud jsi přišla, nikdy. To není pro tebe.“

„Copak mi tam všichni umřeli?“

„Nic nebude jako dřív. Jakmile odejdeš z domova, už nemůžeš zpátky.“

„Odešla jsem ze dvou domovů.“

„Pak to možná nebyly domovy, jen místa. Ráno musím odjet, proč nejdeš se mnou?“

„A co když tam na mne někdo čeká?“

Serafina otevřela oči. Krb vyhasl, byl den, kousek od ní zůstalo stát malířovo lešení a na něm barvy a štětce, ale Stefano byl pryč. Jen květinové vzory na stropě zůstaly stejné: když se na ně Serafina zadívala, vyprávěly jí příběhy, ale všechny byly zmatené jako sen.

Praha ležela pod sněhem, odbíjely zvony a císař odpočíval na lůžku ve velkém sále plném hodin, astrolábů, obrazů a křivých zrcadel. Nechal se sem přenést, aby svoje poklady ochránil, ale bylo to zbytečné. Dvořané i služebníci bezostyšně snímali ze stěn obrazy a odnášeli je, ukládali přístroje do beden a jeden dokonce vlekl pryč intarzovaný stůl, který jsem tolik obdivoval. Ti laskavější procházeli kolem císaře s úklonou a vysvětlením, že se nepřítel blíží a je třeba zachránit majetek. Ostatní neskrývali, že si odnášejí ty věci místo peněz, které jim dlužil, nebo prostě proto, že se jim líbily. Chtěl je vyhnat, ale nedokázal ze sebe vypravit ani slovo.

Šel jsem se toho dne s ním rozloučit: mého krále Jindřicha před pár týdny zavraždili, všechno se hroutilo a už jsem v Praze neměl co pohledávat. Cesty přes hory na jihozápad přestávaly být bezpečné a ležel na nich sníh, směrem na Vídeň řádili Pasovští. Podél Vltavy kodrcaly vozy plné Pražanů, kteří nehodlali čekat na další vývoj, lidé zatloukali okenice a tahali do domů pytle s moukou. Byl to tísnivý pohled a já nevěděl kudy kam.

Vystoupal jsem naposledy po zámeckých schodech a uviděl, jak z hradních bran vyjíždějí vozy měšťanů naložené obrazy, sochami a nábytkem. Ptal jsem se, zda císař odjíždí, a jeden sluha mi odpověděl:

„Ten? Leda tak nohama napřed.“

Po cestě Hradem k císaři mne na širokých chodbách nikdo nezastavil. Bylo tu mnoho českých i španělských šlechticů, kteří se stavěli, že chtějí ochránit císaře, ale ve skutečnosti chtěli být při tom, až na Hrad přitáhne nový pán. Všichni to o sobě věděli a žertovali o tom, jelikož Rudolf jim nemohl už nic udělat. Našel jsem ho v posteli uprostřed poloprázdné místnosti, byl každým okamžikem menší a bezmocnější. Pokynul mi, ukázal na pěkné malé zrcadlo nad krbem a posadil se. Pochopil jsem a přinesl jsem mu ho. Císař se do něj zahleděl – a tu se stala neobvyklá věc, třebaže trvala jen okamžik. Císař se vyděsil:

„Vidíte to, Esprincharde? Zrcadlo neukazuje moji tvář! Nakloňte se ke mně!“

Pokud mi to nepohodlná poloha dovolila, podíval jsem se také do zrcadla, a opravdu, viděl jsem část své podoby a pokoj, ale císař v zrcadle nebyl. Nevím, jak dlouho to trvalo, protože najednou sálem proběhli vojáci a za nimi několik jeho věrných:

„Už jsou tady, vojáci jsou ve městě!“

„Zavřete brány!“ volal císař, ale nikdo ho neposlouchal, a tak ze vzteku zaťal pěst a rozbil zrcadlo. Spěšně jsem mu obvázal ruku a opatrně ho dovedl do jeho osobních komnat, kde nikdo nebyl. Třásl se jako nemocné zvíře. Kdyby se byl v tu chvíli mohl podívat z okna, viděl by, že jeho bílý lev je mrtev.

Pasovští vtrhli do města od jihu a nikdo jim nebránil. Plukovník Ramée, jejich velitel, je nechal dělat, co se jim zlíbilo, a zůstal u Zbraslavi na večeři. Matyáš ležel s vojskem na východě za městem a nechal vojáky řádit, aby Praha co nejvíc utrpěla. Když jsem se po týdnu zašel podívat, co zbylo z mého majetku a kdo z mých přátel zůstal naživu, našel jsem jiné město, než z jakého jsem stoupal na Hrad.

Pasovští nejprve obsadili Malou Stranu a chtěli svůj žold. Páni z Hradu je posílali pryč a slibovali, že jim žold vyplatí v Budějovicích.

„O žold už dávno nejde,“ vzkázal jim Ramée od vína. Rozšířila se zpráva, že Pasovští vydrancovali město Krumlov a zmocnili se tam tajného Rudolfova pokladu. V Praze prý jeden voják strhl nějaké ženě náhrdelník. Její průvodce ho srazil pěstí a voják vystřelil z bambitky. Jezdci se potom hnali na kamenný most, ale Staré a Nové Město za řekou spustilo na bránu mříže a uvěznilo útočníky pod Hradem.

Pasovští pak plenili na Malé Straně dům od domu, odnášeli i peřiny a zabíjeli každého, kdo se jim postavil na odpor. Trvalo týden, než se drancováním unavili, a po celou dobu neposlal nikdo z Hradu ani jediného muže na pomoc. Matyáš pak slavně od východu vtáhl do bran, aniž ho to stálo jediného muže, a Rudolfovi vazalové ho nadšeně vítali.

Sedmý den dorazila Serafina do Prahy. Bylo dopoledne, mrzlo a Malá Strana byla jako po vymření. Nikdo z druhého břehu si sem netroufal. Vojáci si na náměstí dělali oheň z rozštípaného nábytku, pili a zpívali, některé domy měly vyvrácená vrata, na ulici leželi mrtví a nikdo je neodnášel.

Popohnala koně tam, kde stál Miseroniho dům. Schody, na nichž sedala jako dítě, byly rozbité a dveře se daly snadno otevřít. Uvnitř bylo prázdno, všechno cenné bylo pryč, ale nezdálo se, že by v domě někdo raboval. Ve skříni byl dokonce zabalený chléb. Serafina se bezděky zadívala na místo, kde kdysi viselo Miseroniho zrcadlo, a nemusela zavírat oči, aby znovu viděla všechno tak, jak si to pamatovala z dětství. Prošla celý dům se zavřenýma očima, pak si vzpomněla na večer, kdy s otcem poprvé šla na Hrad, kdy viděla živého slona a velká zrcadla a kdy se setkala s císařem.

Vyšla před dům a našla tam starší ženu, která dávala jejímu grošákovi z vědra pít.

„Nikomu nepatří,“ řekla Serafině. „Přišel sám.“

„To já na něm přijel,“ řekla Serafina.

Žena pokrčila rameny a vedla koně pryč. Serafina už ho nepotřebovala a vydala se jako kdysi nahoru po schodech na Hrad. U brány stály stráže s vysokými píkami.

„Kam jdete, pane?“ ptal se jeden. „Znáte heslo?“

„Neznám,“ řekla Serafina. „Jdu k císaři, přináším mu, co vždycky chtěl.“

„Císař už není,“ řekl voják. „Říkají, že zemřel, ale brzo budeme mít jiného.“

Ale císař Rudolf toho dne ještě žil, a pak ještě pár měsíců. Když mu řekli, že jeho lev zemřel, přikázal, aby ho pohřbili pod jeho oknem. Svou abdikaci podepsal v posteli, aniž ji četl, stejně lhostejně, jako by to byl účet za prádlo.

Matyáš ho v jeho komnatách nenavštívil a Rudolf slyšel z jeho korunovace do ložnice jen zvony a burácení varhan. Nepozvali ho a dosloužilo mu jen pár oddaných komorníků, které si v mládí přivedl z Madridu. Ostatně, jak mu řekli, nebyla to příliš skvělá korunovace.

„Víte určitě, že zemřel?“ řekla Serafina. „To není možné, musel bych to vědět.“

„Tak se to říká,“ řekl šlechtic, který šel právě kolem.

Serafina se tedy vydala zpátky dolů do města. Neměla koně ani peníze, jen potrhané mužské šaty a tajemství zrcadel, o které nikdo nestál. Došla až na most a tam uviděla kulatou postavičku staršího muže upřeně zírajícího do vody. Byl to Miseroni. Slyšel ji přicházet a otočil se k ní, jako by ji naposled viděl včera.

„Serafino, drahoušku, každý den se tu o tebe bojím, a přece vím, že se vrátíš! Čekám tu na tebe!“

„A já tě hledám,“ řekla Serafina. „Viděl jsi ty mrtvé na vodě?“

„Každou noc ve snu. Ale co sem chodím, plavala tu jen stará psí bouda a odpadky. Zůstaneš se mnou? Půjdeš se mnou domů a budeme spolu brousit kameny?“

Serafina šla toho večera s otcem domů, žvýkali suchý chléb a vyprávěli si vtipy. Neřekla mu, co zažila, a on se neptal. A když se ráno probudila, viděla, že Stefano měl pravdu, že není možné vrátit se šťastně tam, odkud jsme vyšli, protože to, co jsme zažili, je tak těžké zavazadlo, že se domů nevejde.

Miseroni ještě hlasitě chrápal v jediné posteli, která v domě zbyla, Serafina ho políbila na nos a tiše vyšla z domu.

XV

Našel jsem svůj byt na Starém Městě skoro netknutý. Přesně řečeno, na dvoře jsem potkal plukovníka Raméeho, který si na hlavě odnášel moje křeslo. Podivil jsem se a on mi řekl francouzsky:

„Ach, řekli mi, že jste krajan a máte místo na Hradě, tak jsem si nedělal starosti. Nechal jsem vám na stole pár louisdorů a tohle si beru na památku.“

Jen jsem pokrčil rameny a byl jsem zvědav, jak si s tím lupem poradí v poli. Snad na něm seděl v zákopech.

Sehnal jsem vůz, koně a pár chlapů, kteří mi pomohli ve dvoře naložit, co jsem považoval za nutné. Zatímco stěhovali, stál jsem před domem a tam jsem ji konečně potkal.

Serafina kráčela kolem mě a vypadala jako pták, kterému právě děti rozbily hnízdo. Hned jsem ji poznal, jen jsem se podivil, že po těch deseti letech vypadá pořád jako mladá dívka – či jako chlapec.

„Serafino, pamatujete se na mne?“

Můj otec mi říkal: dobrého diplomata si skoro nikdo nezapamatuje, ale každý mu bezmezně důvěřuje. Ale Serafina se rozzářila:

„Pan Esprinchard!“

Za rohem se ozvala střelba a opilecké výkřiky. Strhl jsem Serafinu do domu a zabouchl vrata. Když se nebezpečí přehnalo, vzal jsem ji kolem ramen:

„Pojďme.“

„Ano. Ale měl byste pro mne pane, čistou košili?“

Dal jsem jí všechno, co potřebovala, měla podobnou postavu jako já. A tak jsme nasedli do kočáru a vyjeli z vrat a o hodinu později z města. Neptala se mne, kam jedu, a já se neptal jí, cesta ubíhala klidně a Serafina mi položila hlavu na rameno a usnula.

Ten večer jsme marně hledali hostinec, protože ještě mnoho lidí bylo na útěku, mnozí ani nevěděli, před čím a kam. Otevřel jsem lahev vína a pili jsme, aby nám nebyla zima, a brzo nám bylo do smíchu. Později, někde u Plas, blízko pobořeného kláštera, můj kočí konečně zastavil u mlýna, kde nám poskytli všechno, co jsme na noc potřebovali, přinesli do pokoje večeři a svíčky a rozdělali oheň v krbu.

„Vracíte se do Paříže?“ ptala se.

„Po pravdě, nevím, ztratil jsem důvody. Ale nic jiného mě nenapadá.“

Zablýsklo se jí v očích:

„Ach, copak všichni věděli, jak to se mnou je?“

„Nevím, s nikým jsem o tom nemluvil. Ostatně na císařově dvoře bylo jen málo lidí tím, zač se vydávali.“

„Ano. Alespoň věděli, jak je to doopravdy. Když to tak vezmete, měli jsme štěstí, že nám to jednou nikdo neuvěří.“

Nalil jsem jí víno, byli jsme oba stejní a stvořeni jeden pro druhého. V nepatrném kruhu světla svíce začala Serafina tiše vyprávět. Vrátila se na začátek, k velké kometě a k neštěstí v domě Paduanových, vzpomínala na Miseroniho, na císaře a na slib, který mu dala a nedodržela, na Ariosta Grimaniho a na jeho smrt.

„Jak víte, že je mrtvý?“ zeptal jsem se.

Serafina mne vzala za ruku, šli jsme si lehnout a celou tu dlouhou zimní noc jsme si leželi v náručí a věřili, že jsme nalezli domov.

Když jsem se ale ráno probudil, byla pryč. Chvíli jsem se domníval, že se mi všechno jenom zdálo. Ještě nahý jsem skočil k oknu a viděl rázovat tu štíhlou postavu zahalenou do mého pláště pryč přes zamrzlé pole. Věděl jsem, že nic jiného udělat nemohla, a myslím celý život s největší láskou na to, co mi navždy uniklo, protože je to nepolapitelné.

Epilog

Prasklé zrcadlo odráželo píšící dívku a bělovlasého muže, jemuž z tváře nemizel ironický úsměv. Venku sílil křik a řinčení mečů a Františka se bázlivě rozhlížela, ale Jacques Esprinchard trval na tom, aby dokončili práci.

„Pište, Františko: Tedy – od té doby jsem ji neviděl – až dnes. Ale viděl jsem ji doopravdy? Ve válce prý zemřela polovina Evropy. Tolik mrtvých! Zřejmě nemohou zmizet najednou a bloudí kolem nás.“

Dole se ozvalo volání o pomoc a rány, jako kdyby se někdo pokoušel vyrazit vrata. Františka vyskočila.

„Seďte!“ přikázal jí Esprinchard, ale šel se podívat z okna a výhled ho neuklidnil: nějací lumpové, snad jich bylo pět, dole zapálili kočár a odváděli od něj koně. Pak se vrhli na sluhu, který hlídal Esprinchardův dům, pokoušeli se rozbít vrata, a bylo otázkou okamžiku, kdy se jim to podaří.

„Zavřete tu knihu i kalamář, ať nám nevyschne,“ poručil Františce. Pak sňal z krku klíček, který nikdy neodkládal, a otevřel intarzovaný sekretář. Byl to ten, který mu kdysi věnoval císař Rudolf: vypadal jako hrad, kde střílny byly klíčovými dírkami, cimbuří šperkovnicemi a nádvoří psací deskou.

„Rychle, dejte mi naši knihu,“ řekl Esprinchard. Pak otevřel zásuvku plnou zlaťáků a nasypal si je do kapes. Další nasypal do koženého váčku a hodil je Františce.

„Někam je schovejte, kdybychom se museli rozdělit!“ Pak uložil knihu na místo zlaťáků a sekretář zavřel.

Bandité se naštěstí cestou nahoru zastavili v kuchyni, kde našli několik lahví vína, pozuráželi jim hrdla a pili. Esprinchard tak měl dost času odsunout sekretář, otevřít tajná dvířka a vyvést Františku podzemní chodbou pod zahradou až do sousední ulice.

Tam, v ulici De Bretagne, prodávali trhovci zeleninu a ryby, jako by neměli tušení, co se děje za rohem.

„Dědečku, to už se tam nevrátíme?“

„Ach, co já vím. Možná.“

„Ale proč jsme tam tedy vaši knihu nechali? Proč jsme ji vůbec tak dlouho psali?“

„Třeba ji někdo za mnoho let najde a přečte si ji. A pokud jde o nás, máme přece kopii. Vás, moje milovaná!“

Jacques Esprinchard políbil vnučku na čelo a vydali se nazdařbůh ulicemi vedoucími k mostu na levý břeh Seiny.

Tereza Brdečková
Zrcadlo Serafina

Ilustrace Helena Wernischová

Ilustrace na obálce Suryadi suyamtina / Shutterstock.com

Korektura Stanislav Předota

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 18. 10. 2024

ISBN 978-80-274-4189-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4190-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4191-4 (prc)