Milostné návraty

Vladimír Kříž

Znění tohoto textu vychází z díla Milostné návraty tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Astera G v Jihlavě v roce 1995.

§

Text díla (Vladimír Kříž: Milostné návraty), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 22. 11. 2024.

Cesty a návraty Vladimíra Kříže

Vladimír Kříž (1948) patří do „ztracené generace“, mezi ty, jejichž mládí nesentimentálně a traumaticky zasáhl krach zmatených iluzí roku 1968, k těm, jimž stříbrný vítr zanikl v rachotu pásů okupačních tanků a disharmonickém skřípění zběsile roztáčených kol normalizace.

Mládí nemládí, jaksi nezbývalo na líbezné veršíky o lásce. Byl čas hořkých rekviem o „plakavých zákoutích“, kde „andělé v listí umírají“ a kdekdo „ztrácí svoje ráje“, kde „blázen osud smutnou zemí kráčí“, kde „nadějím zvoní umíráčky“.

Navzdory tomu si básník ukládá „zpívat, a třeba na poslední dech“. A slibuje: „budu tě dechem lásky zahřívat“. Chce hřát a zpívat nejen „Té, která /teprve/ přijde“, a svému prokřehlému, úzkostnému srdci, ale celé těžce zkoušené zemi.

Kde hledat jistoty? Čemu otevřít srdce? Kříž ho opatrně učí tlouci v rytmu zvěrokruhu. Sám sebe poddat prastarému, útěšně moudrému tepu přírody. A tam nachází své cesty k životu. V touze předjaří, v letních podvečerech, kdy „slunce znavené jako sekáč uťalo kosou odpolední žár“, v tesklivých dnech podzimu, kdy můžeš ve snu spatřit „prapodivnou dámu s hlasem bubnů a očima blues“, nad bílými závějemi zimy, v nichž „stopy lásek i nenávistí pečetí si čas“.

Jistotou všech jistot je mu rodná Vysočina. Bloumá po jejích cestách, je v ní bezpečně doma, sám v sobě, prohlíží si ji důvěřivýma očima dítěte, zatoulaného za humny rodného stavení: „zaveď mě cesto kamkoli a já to příjmu s díky“.

Zkřehlé srdce se tím prohřálo a zklidnilo. Dokáže vnímat i drobné reflexe. Zlatorudě se rodící rána, v nichž „pod kopulí noci plynová lampa měkce dohasíná“, táhlé hvízdnutí pomalé lokálky vracející ho do dětství, bílý šíp letadla vysoko v oblacích. A kdesi v intimních zákoutích zbývá i na lásku, co omamně voní po růžích anebo zase po hřebíčku…

Básníkova láska nemá jen podobu něžné touhy po ženě. Kříž se láskyplně dívá pod ruce těch, kdo políbeni múzou či obdařeni řemeslným fortelem umí vytvářet krásu. Nahlíží do notových osnov skladatele, pod hlínou umazané prsty sochaře, sklání se k dovedným rukám zvonaře, krajkářky, brusiče skla. Přiznám se, že jsem se kdysi na autora pro tyto verše tajně zlobil. Vycházely v normalizačních novinách a časopisech, a já v nich hledal bůhvíjakou nemravnou úlitbu, chtěný sociální motiv, poplatný tehdejší glorifikaci dělné práce. Dnes vím, že jsem se mýlil. Básník, okouzlený artefakty lidského umu, v nich nalézal spíše křehkou iluzi, zhmotněnou radost a naději, vše co způsobuje, že „den je náhle tolik jiný“…

Přichází ovšem i báseň o návštěvě muzea Emila Holuba v Holicích a Kříže zasáhne

… slunce
palčivý zulský míč
paličkami z ebenu
vybubnovává pozvání
do světa cestopisů
a dobrodružných knih
na tamtamech
z antilopí kůže…

a básník „na cestách pradávných chce se tím vzduchem opít“.

Bylo by bláhové naznačovat, že někde tady je prvopočátek faktu, že Vladimír Kříž dnes – řečeno s Bieblem – dýchá vzduch někde „na druhé straně světa“, odkud „jsou Čechy krásná a exotická země“. Ale kdo ví?

Nehádejme, není to vůbec podstatné. Všimněme si něčeho důležitějšího. Nejčastějšími motivy Křížových básní jsou „cesty“ a „návraty“. Na své dlouhé cestě za Velkou louží básník stále ještě je. Ale troufám si tvrdit, že svou Vysočinu bytostně nikdy neopustil. Někde se tu toulá, vraceje se v tichém tepu zvěrokruhu.

A teď nám při svých návratech domů nechává nahlédnout do zákoutí svého srdce, pod prsty tepající do klapek psacího stroje záznamy z cest jeho neklidné duše. Je na nás, čtenářích, abychom v těch zápisech na bílých stránkách našli stopy a znamínka krásy.

Že se Vladimír Kříž jednou vrátí stoprocentně a bez výhrad, už nepochybuji.

Jihlava, 1. října 1995.

Dr. Arif SALICHOV

I.
KRAJINA NÁVRATŮ

Sen

Už zase duní
         kopyta koní
     mých snů
A vítr trhá otěžemi
     A znova
zdá se mi
že v nocích
         beze dnů
teď obejít mám
         celou zemi
I z válek utíkat
         A do propastí
     padat závratěmi
Zviřovat prach
     nekonečných cest
A třebas všecko ztrácet
     jen lásku
         nikdy neztratit
Chci se vždy probouzet
     a potom k tobě
         vracet

Rekviem za rok 68

Listí se snáší
s doprovodem deště
k plakavým zákoutím

Neplač už
zůstaň tu ještě
Než lístky kopretin
po řece žití odplují
zatím co růže
plátky lásky ztratí

Pokoušej osud
broď se tímto dnem
Zůstane z léta
tisíc krásných jmen

Odcházet tiše
Zůstat s podzimem.

Ztrácení

S ránem se smráká
          léto opadává
růže své plátky zavírají

Varhaník podzim
zdálky tiše hraje
Andělé v listí
                 umírají

Pohřební písní
     větru na šalmaje
s podzimem kouzlo uniká
a kdesi ztrácí svoje ráje

Jdem spolu do krajů
kde víly spát prý chodí
s podzimem
A návrat jenom zmrzlé slzy tají

Budu tě dechem lásky zahřívat.

Bílá místa

Do bílých pustin
padá bílý sníh
Na mapách srdcí
mrtvá místa značí
Je tiché bílo
V krajích prokletých
andělé pláčí
stromům ve větvích
A blázen osud
smutnou zemí kráčí

Je bílé ticho
       ticho k pláči
Nadějím zvoní umíráčky
Jen stopy cest
tu zůstanou.

                                  (1969)

Džez

(Josefu Škvoreckému)

Slyšel jsem včera
vřískat chmury džezu
     na hrdle trumpety
staré a pomačkané
               jak jablko
co žilo dvě léta
svrasklé a cizí
Poslední melodie loučení
Jenom tak
               pro duši
Černý faun zadul tvář
     do zlata v černé
do černé ve zlatě
A pamatujte se říká
     „remember“
Tak zpívat! (Jen zpívat)
A třeba na poslední dech.

Předjaří

Cesta je ještě bělavá
jako moučný chléb
A kůrou země
     vráskami popraskanou
už život hledá
     cestičky k jaru

Pod kroky cítíš
touhu jarních řek
     vyrazit volně
křehkost sněženek
i vroucné ptačí povídání
(to vrabci místy zadovádí)

Studený vítr
ještě hraje na fujaru
A cesta stopy lásek
     do jara už svádí…

Té, která přijde

Jsi ještě daleko
a přec tě blízko mám
V slunci i v povětří
      v písních
      jež slýchávám

Vracíš se ve slovech
      nedopovězených
kterými lásko jsi

Jsi vítr ve větvích
soumrak v podvečer
      vzdálený dětský smích
který teď došel k nám

To bych ti pověděl
      a jenom mlčet smím
a jenom toulat se
      povídat nárožím

Po větru touhu svou
      za tebou posílám…

Tajná přání

Někdy mi voníš růžemi
jindy zas
       po hřebíčku
       z ostrova touhy
Na počest lásky
       zvednu číš
svých tajných přání
Rozžehnu svíčku
zelené lucerny pohlazení
jako semafor

Den bez tebe je dlouhý
a na krajíčku noc
přinese vůni
       po hřebíčku
jak posel bláhový
Pak verše pro tebe
mi múza lásky
       napoví…

Jsi

slovo
jež vysloveno tisíckrát
zažehne znovu světlo
vyhořelé svíce života

Jsi pole
       nebe
           slunečnice
i sklenka vína snad
vypitá za bezesných nocí
jež plodí prázdnota

Jsi zlatý přísvit
na palubách lodí
       které se vracejí
z objevných plaveb
       pro přelud nadějí

Jsi hebká půlnoc
       polibky slibující
tak jako moře
       které břehy laská
Plod léta jsi
       i zrání zim
Jsi věčná
       nesmrtelná láska…

Předjaří Vysočiny

Tady země svou hnědí
       provlhlé ornice
měří odedávna
tápavé kroky jara
       a prvních oráčů

Cesty už vyschlé
stáčejí svůj běh
z kopců
k zátočinám řek
       nedočkavě plných

Na mezích
ze slunce nabírá barvu
vybledlá tráva…

Země

Zdá se
 že jenom ticho skrývá
 a víc už nemá nic
 co by ti mohla dát
         ta země mlčenlivá
 A přece je jak úl
 jenž každé jaro
 vypučí znova
         do množiny žití
 A klíčky zbrusu nové
 zase tě překvapí
 zelení svých cest
         tak jako napoprvé
 I vůní omámí jak žena
 a jako ona
 konečky vlasů
         sluncem pozlatí si
 Pak mládnout pro nás
         bude znova
               potisící…

Cesta po hrázi

Úzká a blátivá
Vyjetá koly
         formanských vozů
Zdupaná šlápotami
z bojů i klopýtání
(co jen jich bylo
         za ten čas!)
Den po dni
prach s deštěm polyká
v předělu světů
         ryb a lidí
Nad tůní dutá vrba
         mlčky střeží hráz
Své poklady
na sedm větví zamyká…

Cesta

Polní cesta
         zjara zalévaná dešti
         Jindy se zase
                     prachem zalyká
         Slunce jí občas
                     vypaluje vrásky

         A přesto chodívám
         málokterou z cest
                     tak rád
         Mohu si s hložím povídat
         a vítr slyšet znít
                     dávnými písněmi
         za humny u vesnic
         i nad rybníky

         Zaveď mě cesto
                     kamkoli
         a já to přijmu s díky

Poledne

Zvonek z návsi
starými neduhy křaplavý
(stejný hlas
při svatbách
               i umírání)
rozdělil napůl
               letní den

Cesta vyprahlá žárem
         v prachu žízní
           od vsi ke vsi

Je poledne
ospalé jako rybář
               nad jezem
Slunce si z výšky
               měří zem.

Podvečer

Slunce
znavené jako sekáč
uťalo kosou
       odpolední žár
v posledních stéblech
povadlé trávy.

Nad střechy domků
       vyletěl soumrak
z uprášených cest
oživlých návraty.
Pole se prázdní

Tma s černou kočkou
se proplížila pod vraty.

Návrat

Už je to dávno

Kapičky z fontán
rozstříkly duhu v našich očích
Láskou i kámen
horce dýchal
uvězněn v dlažbě náměstí

Vlaštovky křikem měřily
     náš čas
v bezbřehou lásku ponořený
Hodiny zpívaly
     jako ženy

Zas nechám se unášet
do ozvěny
Přehrada času na chvíli není
Nechám se unášet
     poblázněný…

Volám

Volám tě lásko
před můj práh
Zvečera tiše chodívám
za tebou po špičkách
(Jen nepoplašit chvíli chvil)

Tak zůstaň se mnou
křehký okamžiku
zakletý ve rtech
v milostném tichu
až polibkem tě probudím
Tím vášnivým i kradmým
na schodech

Z tvých vlasů vysát
vůní hvězd i poledníků
a poslouchat tvůj dech
Jen chvíli ještě zůstaň
křehký okamžiku…

Ráno

Obloha zlatorudě zpívá
A pod kopulí noci
plynová lampa
         měkce dohasíná

Jde podvečer
         a ráno s ním
je bledězlaté svítání

Zvonící mlhou
pod kopyty koní
         tma lehce uniká

Vrací se den
a do dlaní zas láska
         právě dobytá.

Procházka

Jdu s tebou
     krok co krok
po starém mostě
kde dávno nikdo nechodí
Jen soused déšť
     jde za patami
a po dláždění
     měkce splývá

Jsi hebkou nocí
Právě tak mlčenlivá
     Polibky rozdáváš
     jak číše vína

Lokálka

Pomalý vlak
rozpočítával tu kdysi
tlukotem kol
       hry na lásku
Les prsty stromů mával
na cestu
       do známa

Po pražcích kolejí
rezavých
ukrytých v bodláčí
jen čas a já
       chodíme neúnavní
Les znovu zamává
       na cestu vzpomínkám

V nich jako kdysi
       na dálku
zaslechnu hvízdnout
       lokálku…

Návštěva v Holicích

Holubovo muzeum
Památník afrických cest.
Slunce
palčivý zulský míč
          paličkami z ebenu
vybubnovává pozvání
do světa cestopisů
          a dobrodružných knih
na tamtamech
          z antilopí kůže.
Do pavilonů uzavřený svět
          zvučí v chatrčích
Vzduch s vůní savan
          horkem rozpálený
obtéká pestrost motýlů
zašlý jed šípů a kopí.
Na cestách pradávných
chci se tím vzduchem opít.

Dětský svět

Je plný dobrodružství i velkých poznání,
která ti jen tak sama
                      padají do dlaní

Kouzelným darem fantazie vysní si děti
záhony růží
          pole s jahodami
                      kolibříka
I panenku, která tence vzlyká
Umazali ji čokoládou a teď ji nikdo neumyje
V bazénu plave pestrá štika
a než zahradník záhon zryje
už bude slunce za horami
                      s bílými mraky beránků
které bys nikdy nespočítal
                      než přejdou všichni přes lávku

Na křídlech dětské fantazie
z obrázku motýl vylétá nad les
a dál pak do světa
          Přeletí modrá jezera
                      a potom večer za šera
promění se ti v netopýry
                      a kolem uší zahvízdá
V krajině plné mlčení
                      promluví k tobě pohádkou…

Pohádka

Na kraji černého lesa
          číhají loupežníci
Na Karkulku vlk
          nástrahy si líčí
Kašpárek právě
          žene polednici
Proti zlé sani
          k boji princ Bajaja
už tasil meč
A na pobřeží rybář
          zlatou rybku shání

Tam vždycky dobro vítězí
A zlo odchází od dveří

A chtěl bych jednou
          aspoň nakrátko
do kraje dětství
          vrátit se k tobě
          Pohádko.

Letci

Svět výšek
nekonečně modravý
proťal dnes bílý šíp

Zevlounům dole zvedl hlavy
než doburácel
           nad mraky

Tak jenom na chvíli
mít v ruce páku
           od výšek
— zatouží kluci

A v umouněné dlani
           sevřou draka
z papíru a špejlí
k budoucím cestám vzhůru…

Vlak

Starý motorák
jako kluk z ulice
       rozpustile hvízdne
nad cestou do polí

Je léty ušmudlaný
v kopcích nabírá dech
Z kolejí odhání
       zvědavé vrány
Od nádraží k nádraží
       přes malé stanice
jezdívá každý den
       známými kraji

Rovnoběžky kolejnic
tak jako lidé nad nimi
       se v dálce setkávají.

Na Maršovské rychtě

Zrána otvírám okno
        pod starobylým štítem

Nad návsí začíná svítat
Mlha se ztrácí
a kalné světlo vyhnalo
        kejhavé hejno husí
Stařenku v šátku
z dávných valčíků
I kohouti už budí spáče
voláním nad střechami

Jen chvíli počkám
        než se rozední
Podzimní slunce do větví
zlatavých jabloní
zahraje starou melodii…

U Židlochovic

Ještě zelené víno
pomalu zlátne
             na svazích
Nabírá slunce
             všemi póry
už od dob markrabích
             a pijáckého krále.
Od řeky vlny brázd
             vzedmula zem
až k tichu mračen
kopců nad městem.
Tam jenom občas
život líně spící
             probudíš.
Pod nohou vzlétne
             v bažantnici
k hřebenům kopců
kam se vítr sbíhá…

Hledání

Hledám tvou lásku
jako žebrák chléb
když pošetilý
z drobečků země
chtěl by žít.

Přes řeku dávné touhy
slyším tvůj svět
zvonit smíchem
milovat
i snít.

Jen chvíle ještě zbývá
než zhasne den
Podáš mi dlaň
anebo řekneš
Zapomeň…?

Okamžiky

Uvadá den
Noc ještě znavená
do křesla vlády
neusedla
Soumrak si slunce
tiše odepíše
když snáší stíny
           do oken
Skrývá v nich lásky
zloby
           doufání
vteřiny spadlé do dlaní
Okamžik truchlivý
           či milý
každému jinak
Někomu jako rok
           když láska nebo múzy
právě teď
           ho políbily
Někomu do svítání
           jinému jen chvíli…

Zázraky

Až přijdeš za mnou
upadne stromům v úžasu
          poslední list
To že tě mám
A že ti zpívám

Ze země k mrakům
          zaprší déšť
     promluví duha
vítr oněmí
A lovec čas
          vyjde na čekanou

Z hladiny jezer
          budu ti číst
          zaváté sloky
milostných dní

Půjdeme oblohou
babím létem hnanou…

Podzim

Podzimní strunou
harfy zemských let
        vítr hvízdá
Do kraje rozvál
zlatavé listí
s útržky letních chvil
a jako trubač
        tence zatroubil
když k zemi spustil
deště oponu
a v bouři zahrál na buben
Strunami harfy
drnká k podzimu
        plakavý den…

Větrný sen

Viděl jsem ve snu
          prapodivnou dámu
s hlasem bubnů
          a očima blues
Až přejde vítr
budu znovu žádat
          ty bubeníky
Opakujte kus
Zazní-li píseň tesklivá
co meluzína
          tiše zazpívá
půjdeme spolu
          šedou ulicí
Pak procitnu
A za okny jen vítr
          běsnící…

Vzpomínky

Odchází listopad

Městem si bloudí
větrem hnán
čas který pozdním láskám zpívá
o tom že léto
              vzpomínkou neubývá

Už podzim otevřel dokořán
dveře do stříbřitých dnů
A chtěl bych projít vánicí
do dávno známých míst
kam chodíš jenom ty a já
Kde jenom pro nás slunce svítí
a měsíc na stříbrné niti
milostné noci proplouvá…

Podzim II.

Kouř z natí nad polem
a kluci
od brambor na ohni
             až za ušima černí
s rukama od voňavé hlíny

Studené ráno
             horko v poledne
a slunce jak zubatá šavle
vybledlé louce povídá
             pohádku o létu

Je podzim
A nad městem drak
             z provázku utržený
se šklebí kouři nad komíny

Vítr si s listím
             hraje ruletu.

Zimní

Krajina ztvrdlá mlčením
jak ve vzpomínkách
z dětských let

A přece se ti nezmění
i kdyby spadl
         mokrý sníh
a pláčem deště zvlhl den
Nad prsty stromů
vítr sténá
A země spí
         Sní bílý sen
Ztemnělé nebe závějí
jí boky zlehka objímá
Konfety sněhu sype do klína

Země mých lásek
Vysočina.

Ozvěny

Ve všem se mi vracíš
tak jako v zimě
              přicházívá sníh

Jsi letmým pohlazením deště
když šumí ve větvích
i láskou vzdálenou
jež něžná jako dech
teď znovu se mi připomíná

A zase
cítím tvé rty
      ve sklence vína
jež sládne jako v polibcích
Pak znovu ozvěna
      přinese tvůj smích
tak jako dávný cinkot
      zvonků stříbrných…

Zimní noc

Noc zvonivá světly
a studeně bílá
chléb z vloček
dnes na náměstí
           rozdrobila

Sníh na sklo zmrzlý
pod nohou šustí
jako listí jabloní

V blednoucím tichu
jen neslyšné kroky
           ruší noční čas

Jak hosté nezvaní
           bloudí tu lásky
jež neodehnal mráz…

Vánoční

Vánoce jedou
       rolničkami znějí
stříbrným lesem
v tichu vyzvánějí
Měkce se snáší
vločka k vločce
       Sněží
Zaváté stopy
       mizí pod závějí
prchavých vteřin
v tichu bílých věží
Stmívá se
Z oken se smrčky
       ozdobami smějí

Čas vánoční
teď po krajině běží…

Zimní blues

Sníh zakryl pole
bílým peřím zimy
na kterém stopy
lásek i nenávistí
pečetí si čas

Čekám tam na vteřiny
v nichž vítr
zazvoní zvonkem pradávným
a ke šlépěji
šlépěj přidá

A potom láska
lehce jako dým
blues s vločkami
nám bude hrát

Půjdeme tiše
mlčením si povídat

Zima na Vysočině

V době vánoční
les je pohádkový zámek
obydlený paní zimou
V něm klíče od studánek
         má jen mráz.

Sněží
A bílou Vysočinou
mrazivý vítr prohání
         stříbřitá pápěří
Země si spí
jak pod peřinou.

Na dveře roku
         ťuká nový čas.

Vánoční preludium

Varhanní hudba
     tichých síní
            lesa
Na cimbál hraje
     vraní chór
S vločkami sněhu
       bílé peří
            klesá
     andělům z nebe
Prokřehlé hlasy
     větrných koled
     soví uši zebou
Snášejí z polí
     bílou poezii
V stříbrných saních
     Vánoce si jedou.

Hvězdný prach

Vítr zpívá ódy
        římsám opilým
a na nárožích pláče
pro letmá setkání
                Usíná den

Vločka vločku líbá
        Snáší se do dlaní
kde touha běží
                po vlnách
        vzdálených vítání

Čekej svůj sen
                a nechoď spát
        Vrátím se
                Podívej

Z dalekých světů
                padá hvězdný prach

II.
POVOLÁNÍ S MÚZOU

Skladatel

Na bílých plochách
       neznámých zemí
zanechal stopy
které znějí

valčíky

        zpěvem

          nadějemi

Jak korálky je navléká
do pěti linek
kde si spí
než rozletí se do světa

Než zaburácí

         v symfonii

anebo pochod

         svatební…

Kovář

Tmavý jícen dveří
jen rudá výheň svítí
a kovář zčernalý kouřem
jako satyr
na kovadlinu zpívá

V roji jisker
              ohnivých světlušek
rukama železem zatvrdlýma
mění sen do podstaty
zdrsnělé krásy
voňavé železem
              jež okuje tu ztrácí
láskou a fantazií
uměním v lidské práci
V ní touhy smrtelné
              do nesmrtelnosti žijí…

Sochař

Rukama od hlíny
      ukoptěnýma
modeluje čas
a jeho tvary vzývá
pravěkou Venuší
      sochami z Pompejí
rukama Michelangelovýma
i kámen krajkou zpívá
přitesán ze snění
do němých úsměvů masek
i hudby
která na věky pak
                 oněmí
Tak příliš smrtelný
i dávno nesmrtelný
Rukama svýma
vzepře i země práh
a s oblohou ji spíná…

Fotograf

Do černé bedýnky
čaroděj zaklel
jaro s létem

       podzim

           paní zimu

Okamžik strnul do věčnosti
černých a bílých

                stínů

Když život oblékl
        šedivou pelerínu
Když na barevno

neoděl sis den
a můra noční
        do víček tě tlačí

Vteřinu vrať si
(smutek odhoď do bodláčí)

Bude ti zpívat

        černobílý sen…

Vyšívačka

Drobnými stehy
           spíná den
bavlnkou sluncem zlatou
s oblohou modrou
i nitkou žlutou
           jako len
Když den si ztmavne
nebo padne splín
povídá jehle
jak se šije mlýn
a jak louka bavlnkou
zeleně lesklou
Slunce chytá do dlaní
Prsty a jehlou
si žena stvoří svět
Svůj sen
           a lásku
noc i svítání…

Květinářka

V záplavě květů které nevoní
vyrábí s citem
                              křehkou krásu
jak jaro květy jabloní
V něžných prstech
promění touhy zimy
                              i sny o létu
z papíru
                              vosku a drátu
do křehkých lístků
                              do květů
rudých i bílých růží
přelíbezných lilií
Do nich se lásky ukryjí
i štěstí nevěst
                              smutek smrti
A květinářka na chvíli
když zavře oči uvidí
uprostřed louky léto zas
přestože v oknech třeba
                              kvete mráz…

Zvonař

Je to vše
pradávným tajemstvím
Kde slunce končí pouť
a kde se ztrácí dým
A jak se rodí zvon
když zvonař
s citem nezměrným
vyloupne kov z formy
kouřící se hlíny
Úderem prvním vzápětí
probudí hlas
k stříbrným zvukům
do lahody zpitým
Srdce zvonu zaletí
tím zvukem nad zemí
až k horám vzdáleným
A den je náhle
         tolik jiný…

Krajkářka

Drobnými paličkami změní
bělounké nitky
v překrásně křehké krajky
jak ztuhlé dílky pápěří
anebo mořské pěny
A krajka přelíbezně zpívá
od tmy až do červánků
když do ní
nevěsta se přiodívá
Přikrývá štěstí k spánku
Jako by prsty
          měkce pohladily
dobře se usíná
Krajkářka tiše
          radost rozdává
i když jí smutek třeba
          padá do klína…

Malíř

je dobrý kouzelník
který si z poezie
štětce snění
         i barev duhy
         staví
krajinu pohádek
a křehkých iluzí
Takže když obraz spadne
zazvoní zvonky
loretánských dětí
Někdy zpívá
o štěstí
         i bolesti
Když se pak loučí
         rozdává
aby žil do věků
Ne jako ty a já
A to je tedy ten jenž cítí
nesmírnou tíhu života
i přemožení smrti…

Brusič skla

Do plochy průzračné
a křišťálově čisté
vyryl dnes brusič
           první vryp
Jak na člověku
                 vráskou
zahraje si čas
A spojí první s druhou
           přidá třetí
Na stáří přidá
                 na moudrosti
U skla však
                 také na ceně
Vytvoří vzory přeumné
nad nimiž slunce
                 zavýskne si
Zahraje do duhové krásy
na plochách vázy
                 broušené.

Vladimír Kříž
Milostné návraty

Edice Poezie

Předmluva Arif Salichov

Ilustrace Miloš Pečinka

Ilustrace na obálce Peter Holecka / Shutterstock.com

Redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 22. 11. 2024

ISBN 978-80-274-4234-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4235-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4236-2 (prc)