Milostné návraty

Vladimír Kříž

Znění tohoto textu vychází z díla Milostné návraty tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Astera G v Jihlavě v roce 1995.

§

Text díla (Vladimír Kříž: Milostné návraty), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 22. 11. 2024.

Cesty a návraty Vladimíra Kříže

Vladimír Kříž (1948) patří do „ztracené generace“, mezi ty, jejichž mládí nesentimentálně a traumaticky zasáhl krach zmatených iluzí roku 1968, k těm, jimž stříbrný vítr zanikl v rachotu pásů okupačních tanků a disharmonickém skřípění zběsile roztáčených kol normalizace.

Mládí nemládí, jaksi nezbývalo na líbezné veršíky o lásce. Byl čas hořkých rekviem o „plakavých zákoutích“, kde „andělé v listí umírají“ a kdekdo „ztrácí svoje ráje“, kde „blázen osud smutnou zemí kráčí“, kde „nadějím zvoní umíráčky“.

Navzdory tomu si básník ukládá „zpívat, a třeba na poslední dech“. A slibuje: „budu tě dechem lásky zahřívat“. Chce hřát a zpívat nejen „Té, která /teprve/ přijde“, a svému prokřehlému, úzkostnému srdci, ale celé těžce zkoušené zemi.

Kde hledat jistoty? Čemu otevřít srdce? Kříž ho opatrně učí tlouci v rytmu zvěrokruhu. Sám sebe poddat prastarému, útěšně moudrému tepu přírody. A tam nachází své cesty k životu. V touze předjaří, v letních podvečerech, kdy „slunce znavené jako sekáč uťalo kosou odpolední žár“, v tesklivých dnech podzimu, kdy můžeš ve snu spatřit „prapodivnou dámu s hlasem bubnů a očima blues“, nad bílými závějemi zimy, v nichž „stopy lásek i nenávistí pečetí si čas“.

Jistotou všech jistot je mu rodná Vysočina. Bloumá po jejích cestách, je v ní bezpečně doma, sám v sobě, prohlíží si ji důvěřivýma očima dítěte, zatoulaného za humny rodného stavení: „zaveď mě cesto kamkoli a já to příjmu s díky“.

Zkřehlé srdce se tím prohřálo a zklidnilo. Dokáže vnímat i drobné reflexe. Zlatorudě se rodící rána, v nichž „pod kopulí noci plynová lampa měkce dohasíná“, táhlé hvízdnutí pomalé lokálky vracející ho do dětství, bílý šíp letadla vysoko v oblacích. A kdesi v intimních zákoutích zbývá i na lásku, co omamně voní po růžích anebo zase po hřebíčku…

Básníkova láska nemá jen podobu něžné touhy po ženě. Kříž se láskyplně dívá pod ruce těch, kdo políbeni múzou či obdařeni řemeslným fortelem umí vytvářet krásu. Nahlíží do notových osnov skladatele, pod hlínou umazané prsty sochaře, sklání se k dovedným rukám zvonaře, krajkářky, brusiče skla. Přiznám se, že jsem se kdysi na autora pro tyto verše tajně zlobil. Vycházely v normalizačních novinách a časopisech, a já v nich hledal bůhvíjakou nemravnou úlitbu, chtěný sociální motiv, poplatný tehdejší glorifikaci dělné práce. Dnes vím, že jsem se mýlil. Básník, okouzlený artefakty lidského umu, v nich nalézal spíše křehkou iluzi, zhmotněnou radost a naději, vše co způsobuje, že „den je náhle tolik jiný“…

Přichází ovšem i báseň o návštěvě muzea Emila Holuba v Holicích a Kříže zasáhne

… slunce

palčivý zulský míč

paličkami z ebenu

vybubnovává pozvání

do světa cestopisů

a dobrodružných knih

na tamtamech

z antilopí kůže…

a básník „na cestách pradávných chce se tím vzduchem opít“.

Bylo by bláhové naznačovat, že někde tady je prvopočátek faktu, že Vladimír Kříž dnes – řečeno s Bieblem – dýchá vzduch někde „na druhé straně světa“, odkud „jsou Čechy krásná a exotická země“. Ale kdo ví?

Nehádejme, není to vůbec podstatné. Všimněme si něčeho důležitějšího. Nejčastějšími motivy Křížových básní jsou „cesty“ a „návraty“. Na své dlouhé cestě za Velkou louží básník stále ještě je. Ale troufám si tvrdit, že svou Vysočinu bytostně nikdy neopustil. Někde se tu toulá, vraceje se v tichém tepu zvěrokruhu.

A teď nám při svých návratech domů nechává nahlédnout do zákoutí svého srdce, pod prsty tepající do klapek psacího stroje záznamy z cest jeho neklidné duše. Je na nás, čtenářích, abychom v těch zápisech na bílých stránkách našli stopy a znamínka krásy.

Že se Vladimír Kříž jednou vrátí stoprocentně a bez výhrad, už nepochybuji.

Jihlava, 1. října 1995.

Dr. Arif SALICHOV

I.

KRAJINA NÁVRATŮ

Sen

Už zase duní

kopyta koní

mých snů

A vítr trhá otěžemi

A znova

zdá se mi

že v nocích

beze dnů

teď obejít mám

celou zemi

I z válek utíkat

A do propastí

padat závratěmi

Zviřovat prach

nekonečných cest

A třebas všecko ztrácet

jen lásku

nikdy neztratit

Chci se vždy probouzet

a potom k tobě

vracet

Rekviem za rok 68

Listí se snáší

s doprovodem deště

k plakavým zákoutím

Neplač už

zůstaň tu ještě

Než lístky kopretin

po řece žití odplují

zatím co růže

plátky lásky ztratí

Pokoušej osud

broď se tímto dnem

Zůstane z léta

tisíc krásných jmen

Odcházet tiše

Zůstat s podzimem.

Ztrácení

S ránem se smráká

léto opadává

růže své plátky zavírají

Varhaník podzim

zdálky tiše hraje

Andělé v listí

umírají

Pohřební písní

větru na šalmaje

s podzimem kouzlo uniká

a kdesi ztrácí svoje ráje

Jdem spolu do krajů

kde víly spát prý chodí

s podzimem

A návrat jenom zmrzlé slzy tají

Budu tě dechem lásky zahřívat.

Bílá místa

Do bílých pustin

padá bílý sníh

Na mapách srdcí

mrtvá místa značí

Je tiché bílo

V krajích prokletých

andělé pláčí

stromům ve větvích

A blázen osud

smutnou zemí kráčí

Je bílé ticho

ticho k pláči

Nadějím zvoní umíráčky

Jen stopy cest

tu zůstanou.

(1969)

Džez

(Josefu Škvoreckému)

Slyšel jsem včera

vřískat chmury džezu

na hrdle trumpety

staré a pomačkané

jak jablko

co žilo dvě léta

svrasklé a cizí

Poslední melodie loučení

Jenom tak

pro duši

Černý faun zadul tvář

do zlata v černé

do černé ve zlatě

A pamatujte se říká

„remember“

Tak zpívat! (Jen zpívat)

A třeba na poslední dech.

Předjaří

Cesta je ještě bělavá

jako moučný chléb

A kůrou země

vráskami popraskanou

už život hledá

cestičky k jaru

Pod kroky cítíš

touhu jarních řek

vyrazit volně

křehkost sněženek

i vroucné ptačí povídání

(to vrabci místy zadovádí)

Studený vítr

ještě hraje na fujaru

A cesta stopy lásek

do jara už svádí…

Té, která přijde

Jsi ještě daleko

a přec tě blízko mám

V slunci i v povětří

v písních

jež slýchávám

Vracíš se ve slovech

nedopovězených

kterými lásko jsi

Jsi vítr ve větvích

soumrak v podvečer

vzdálený dětský smích

který teď došel k nám

To bych ti pověděl

a jenom mlčet smím

a jenom toulat se

povídat nárožím

Po větru touhu svou

za tebou posílám…

Tajná přání

Někdy mi voníš růžemi

jindy zas

po hřebíčku

z ostrova touhy

Na počest lásky

zvednu číš

svých tajných přání

Rozžehnu svíčku

zelené lucerny pohlazení

jako semafor

Den bez tebe je dlouhý

a na krajíčku noc

přinese vůni

po hřebíčku

jak posel bláhový

Pak verše pro tebe

mi múza lásky

napoví…

Jsi

slovo

jež vysloveno tisíckrát

zažehne znovu světlo

vyhořelé svíce života

Jsi pole

nebe

slunečnice

i sklenka vína snad

vypitá za bezesných nocí

jež plodí prázdnota

Jsi zlatý přísvit

na palubách lodí

které se vracejí

z objevných plaveb

pro přelud nadějí

Jsi hebká půlnoc

polibky slibující

tak jako moře

které břehy laská

Plod léta jsi

i zrání zim

Jsi věčná

nesmrtelná láska…

Předjaří Vysočiny

Tady země svou hnědí

provlhlé ornice

měří odedávna

tápavé kroky jara

a prvních oráčů

Cesty už vyschlé

stáčejí svůj běh

z kopců

k zátočinám řek

nedočkavě plných

Na mezích

ze slunce nabírá barvu

vybledlá tráva…

Země

Zdá se

že jenom ticho skrývá

a víc už nemá nic

co by ti mohla dát

ta země mlčenlivá

A přece je jak úl

jenž každé jaro

vypučí znova

do množiny žití

A klíčky zbrusu nové

zase tě překvapí

zelení svých cest

tak jako napoprvé

I vůní omámí jak žena

a jako ona

konečky vlasů

sluncem pozlatí si

Pak mládnout pro nás

bude znova

potisící…

Cesta po hrázi

Úzká a blátivá

Vyjetá koly

formanských vozů

Zdupaná šlápotami

z bojů i klopýtání

(co jen jich bylo

za ten čas!)

Den po dni

prach s deštěm polyká

v předělu světů

ryb a lidí

Nad tůní dutá vrba

mlčky střeží hráz

Své poklady

na sedm větví zamyká…

Cesta

Polní cesta

zjara zalévaná dešti

Jindy se zase

prachem zalyká

Slunce jí občas

vypaluje vrásky

A přesto chodívám

málokterou z cest

tak rád

Mohu si s hložím povídat

a vítr slyšet znít

dávnými písněmi

za humny u vesnic

i nad rybníky

Zaveď mě cesto

kamkoli

a já to přijmu s díky

Poledne

Zvonek z návsi

starými neduhy křaplavý

(stejný hlas

při svatbách

i umírání)

rozdělil napůl

letní den

Cesta vyprahlá žárem

v prachu žízní

od vsi ke vsi

Je poledne

ospalé jako rybář

nad jezem

Slunce si z výšky

měří zem.

Podvečer

Slunce

znavené jako sekáč

uťalo kosou

odpolední žár

v posledních stéblech

povadlé trávy.

Nad střechy domků

vyletěl soumrak

z uprášených cest

oživlých návraty.

Pole se prázdní

Tma s černou kočkou

se proplížila pod vraty.

Návrat

Už je to dávno

Kapičky z fontán

rozstříkly duhu v našich očích

Láskou i kámen

horce dýchal

uvězněn v dlažbě náměstí

Vlaštovky křikem měřily

náš čas

v bezbřehou lásku ponořený

Hodiny zpívaly

jako ženy

Zas nechám se unášet

do ozvěny

Přehrada času na chvíli není

Nechám se unášet

poblázněný…

Volám

Volám tě lásko

před můj práh

Zvečera tiše chodívám

za tebou po špičkách

(Jen nepoplašit chvíli chvil)

Tak zůstaň se mnou

křehký okamžiku

zakletý ve rtech

v milostném tichu

až polibkem tě probudím

Tím vášnivým i kradmým

na schodech

Z tvých vlasů vysát

vůní hvězd i poledníků

a poslouchat tvůj dech

Jen chvíli ještě zůstaň

křehký okamžiku…

Ráno

Obloha zlatorudě zpívá

A pod kopulí noci

plynová lampa

měkce dohasíná

Jde podvečer

a ráno s ním

je bledězlaté svítání

Zvonící mlhou

pod kopyty koní

tma lehce uniká

Vrací se den

a do dlaní zas láska

právě dobytá.

Procházka

Jdu s tebou

krok co krok

po starém mostě

kde dávno nikdo nechodí

Jen soused déšť

jde za patami

a po dláždění

měkce splývá

Jsi hebkou nocí

Právě tak mlčenlivá

Polibky rozdáváš

jak číše vína

Lokálka

Pomalý vlak

rozpočítával tu kdysi

tlukotem kol

hry na lásku

Les prsty stromů mával

na cestu

do známa

Po pražcích kolejí

rezavých

ukrytých v bodláčí

jen čas a já

chodíme neúnavní

Les znovu zamává

na cestu vzpomínkám

V nich jako kdysi

na dálku

zaslechnu hvízdnout

lokálku…

Návštěva v Holicích

Holubovo muzeum

Památník afrických cest.

Slunce

palčivý zulský míč

paličkami z ebenu

vybubnovává pozvání

do světa cestopisů

a dobrodružných knih

na tamtamech

z antilopí kůže.

Do pavilonů uzavřený svět

zvučí v chatrčích

Vzduch s vůní savan

horkem rozpálený

obtéká pestrost motýlů

zašlý jed šípů a kopí.

Na cestách pradávných

chci se tím vzduchem opít.

Dětský svět

Je plný dobrodružství i velkých poznání,

která ti jen tak sama

padají do dlaní

Kouzelným darem fantazie vysní si děti

záhony růží

pole s jahodami

kolibříka

I panenku, která tence vzlyká

Umazali ji čokoládou a teď ji nikdo neumyje

V bazénu plave pestrá štika

a než zahradník záhon zryje

už bude slunce za horami

s bílými mraky beránků

které bys nikdy nespočítal

než přejdou všichni přes lávku

Na křídlech dětské fantazie

z obrázku motýl vylétá nad les

a dál pak do světa

Přeletí modrá jezera

a potom večer za šera

promění se ti v netopýry

a kolem uší zahvízdá

V krajině plné mlčení

promluví k tobě pohádkou…

Pohádka

Na kraji černého lesa

číhají loupežníci

Na Karkulku vlk

nástrahy si líčí

Kašpárek právě

žene polednici

Proti zlé sani

k boji princ Bajaja

už tasil meč

A na pobřeží rybář

zlatou rybku shání

Tam vždycky dobro vítězí

A zlo odchází od dveří

A chtěl bych jednou

aspoň nakrátko

do kraje dětství

vrátit se k tobě

Pohádko.

Letci

Svět výšek

nekonečně modravý

proťal dnes bílý šíp

Zevlounům dole zvedl hlavy

než doburácel

nad mraky

Tak jenom na chvíli

mít v ruce páku

od výšek

— zatouží kluci

A v umouněné dlani

sevřou draka

z papíru a špejlí

k budoucím cestám vzhůru…

Vlak

Starý motorák

jako kluk z ulice

rozpustile hvízdne

nad cestou do polí

Je léty ušmudlaný

v kopcích nabírá dech

Z kolejí odhání

zvědavé vrány

Od nádraží k nádraží

přes malé stanice

jezdívá každý den

známými kraji

Rovnoběžky kolejnic

tak jako lidé nad nimi

se v dálce setkávají.

Na Maršovské rychtě

Zrána otvírám okno

pod starobylým štítem

Nad návsí začíná svítat

Mlha se ztrácí

a kalné světlo vyhnalo

kejhavé hejno husí

Stařenku v šátku

z dávných valčíků

I kohouti už budí spáče

voláním nad střechami

Jen chvíli počkám

než se rozední

Podzimní slunce do větví

zlatavých jabloní

zahraje starou melodii…

U Židlochovic

Ještě zelené víno

pomalu zlátne

na svazích

Nabírá slunce

všemi póry

už od dob markrabích

a pijáckého krále.

Od řeky vlny brázd

vzedmula zem

až k tichu mračen

kopců nad městem.

Tam jenom občas

život líně spící

probudíš.

Pod nohou vzlétne

v bažantnici

k hřebenům kopců

kam se vítr sbíhá…

Hledání

Hledám tvou lásku

jako žebrák chléb

když pošetilý

z drobečků země

chtěl by žít.

Přes řeku dávné touhy

slyším tvůj svět

zvonit smíchem

milovat

i snít.

Jen chvíle ještě zbývá

než zhasne den

Podáš mi dlaň

anebo řekneš

Zapomeň…?

Okamžiky

Uvadá den

Noc ještě znavená

do křesla vlády

neusedla

Soumrak si slunce

tiše odepíše

když snáší stíny

do oken

Skrývá v nich lásky

zloby

doufání

vteřiny spadlé do dlaní

Okamžik truchlivý

či milý

každému jinak

Někomu jako rok

když láska nebo múzy

právě teď

ho políbily

Někomu do svítání

jinému jen chvíli…

Zázraky

Až přijdeš za mnou

upadne stromům v úžasu

poslední list

To že tě mám

A že ti zpívám

Ze země k mrakům

zaprší déšť

promluví duha

vítr oněmí

A lovec čas

vyjde na čekanou

Z hladiny jezer

budu ti číst

zaváté sloky

milostných dní

Půjdeme oblohou

babím létem hnanou…

Podzim

Podzimní strunou

harfy zemských let

vítr hvízdá

Do kraje rozvál

zlatavé listí

s útržky letních chvil

a jako trubač

tence zatroubil

když k zemi spustil

deště oponu

a v bouři zahrál na buben

Strunami harfy

drnká k podzimu

plakavý den…

Větrný sen

Viděl jsem ve snu

prapodivnou dámu

s hlasem bubnů

a očima blues

Až přejde vítr

budu znovu žádat

ty bubeníky

Opakujte kus

Zazní-li píseň tesklivá

co meluzína

tiše zazpívá

půjdeme spolu

šedou ulicí

Pak procitnu

A za okny jen vítr

běsnící…

Vzpomínky

Odchází listopad

Městem si bloudí

větrem hnán

čas který pozdním láskám zpívá

o tom že léto

vzpomínkou neubývá

Už podzim otevřel dokořán

dveře do stříbřitých dnů

A chtěl bych projít vánicí

do dávno známých míst

kam chodíš jenom ty a já

Kde jenom pro nás slunce svítí

a měsíc na stříbrné niti

milostné noci proplouvá…

Podzim II.

Kouř z natí nad polem

a kluci

od brambor na ohni

až za ušima černí

s rukama od voňavé hlíny

Studené ráno

horko v poledne

a slunce jak zubatá šavle

vybledlé louce povídá

pohádku o létu

Je podzim

A nad městem drak

z provázku utržený

se šklebí kouři nad komíny

Vítr si s listím

hraje ruletu.

Zimní

Krajina ztvrdlá mlčením

jak ve vzpomínkách

z dětských let

A přece se ti nezmění

i kdyby spadl

mokrý sníh

a pláčem deště zvlhl den

Nad prsty stromů

vítr sténá

A země spí

Sní bílý sen

Ztemnělé nebe závějí

jí boky zlehka objímá

Konfety sněhu sype do klína

Země mých lásek

Vysočina.

Ozvěny

Ve všem se mi vracíš

tak jako v zimě

přicházívá sníh

Jsi letmým pohlazením deště

když šumí ve větvích

i láskou vzdálenou

jež něžná jako dech

teď znovu se mi připomíná

A zase

cítím tvé rty

ve sklence vína

jež sládne jako v polibcích

Pak znovu ozvěna

přinese tvůj smích

tak jako dávný cinkot

zvonků stříbrných…

Zimní noc

Noc zvonivá světly

a studeně bílá

chléb z vloček

dnes na náměstí

rozdrobila

Sníh na sklo zmrzlý

pod nohou šustí

jako listí jabloní

V blednoucím tichu

jen neslyšné kroky

ruší noční čas

Jak hosté nezvaní

bloudí tu lásky

jež neodehnal mráz…

Vánoční

Vánoce jedou

rolničkami znějí

stříbrným lesem

v tichu vyzvánějí

Měkce se snáší

vločka k vločce

Sněží

Zaváté stopy

mizí pod závějí

prchavých vteřin

v tichu bílých věží

Stmívá se

Z oken se smrčky

ozdobami smějí

Čas vánoční

teď po krajině běží…

Zimní blues

Sníh zakryl pole

bílým peřím zimy

na kterém stopy

lásek i nenávistí

pečetí si čas

Čekám tam na vteřiny

v nichž vítr

zazvoní zvonkem pradávným

a ke šlépěji

šlépěj přidá

A potom láska

lehce jako dým

blues s vločkami

nám bude hrát

Půjdeme tiše

mlčením si povídat

Zima na Vysočině

V době vánoční

les je pohádkový zámek

obydlený paní zimou

V něm klíče od studánek

má jen mráz.

Sněží

A bílou Vysočinou

mrazivý vítr prohání

stříbřitá pápěří

Země si spí

jak pod peřinou.

Na dveře roku

ťuká nový čas.

Vánoční preludium

Varhanní hudba

tichých síní

lesa

Na cimbál hraje

vraní chór

S vločkami sněhu

bílé peří

klesá

andělům z nebe

Prokřehlé hlasy

větrných koled

soví uši zebou

Snášejí z polí

bílou poezii

V stříbrných saních

Vánoce si jedou.

Hvězdný prach

Vítr zpívá ódy

římsám opilým

a na nárožích pláče

pro letmá setkání

Usíná den

Vločka vločku líbá

Snáší se do dlaní

kde touha běží

po vlnách

vzdálených vítání

Čekej svůj sen

a nechoď spát

Vrátím se

Podívej

Z dalekých světů

padá hvězdný prach

II.

POVOLÁNÍ S MÚZOU

Skladatel

Na bílých plochách

neznámých zemí

zanechal stopy

které znějí

valčíky

zpěvem

nadějemi

Jak korálky je navléká

do pěti linek

kde si spí

než rozletí se do světa

Než zaburácí

v symfonii

anebo pochod

svatební…

Kovář

Tmavý jícen dveří

jen rudá výheň svítí

a kovář zčernalý kouřem

jako satyr

na kovadlinu zpívá

V roji jisker

ohnivých světlušek

rukama železem zatvrdlýma

mění sen do podstaty

zdrsnělé krásy

voňavé železem

jež okuje tu ztrácí

láskou a fantazií

uměním v lidské práci

V ní touhy smrtelné

do nesmrtelnosti žijí…

Sochař

Rukama od hlíny

ukoptěnýma

modeluje čas

a jeho tvary vzývá

pravěkou Venuší

sochami z Pompejí

rukama Michelangelovýma

i kámen krajkou zpívá

přitesán ze snění

do němých úsměvů masek

i hudby

která na věky pak

oněmí

Tak příliš smrtelný

i dávno nesmrtelný

Rukama svýma

vzepře i země práh

a s oblohou ji spíná…

Fotograf

Do černé bedýnky

čaroděj zaklel

jaro s létem

podzim

paní zimu

Okamžik strnul do věčnosti

černých a bílých

stínů

Když život oblékl

šedivou pelerínu

Když na barevno

neoděl sis den

a můra noční

do víček tě tlačí

Vteřinu vrať si

(smutek odhoď do bodláčí)

Bude ti zpívat

černobílý sen…

Vyšívačka

Drobnými stehy

spíná den

bavlnkou sluncem zlatou

s oblohou modrou

i nitkou žlutou

jako len

Když den si ztmavne

nebo padne splín

povídá jehle

jak se šije mlýn

a jak louka bavlnkou

zeleně lesklou

Slunce chytá do dlaní

Prsty a jehlou

si žena stvoří svět

Svůj sen

a lásku

noc i svítání…

Květinářka

V záplavě květů které nevoní

vyrábí s citem

křehkou krásu

jak jaro květy jabloní

V něžných prstech

promění touhy zimy

i sny o létu

z papíru

vosku a drátu

do křehkých lístků

do květů

rudých i bílých růží

přelíbezných lilií

Do nich se lásky ukryjí

i štěstí nevěst

smutek smrti

A květinářka na chvíli

když zavře oči uvidí

uprostřed louky léto zas

přestože v oknech třeba

kvete mráz…

Zvonař

Je to vše

pradávným tajemstvím

Kde slunce končí pouť

a kde se ztrácí dým

A jak se rodí zvon

když zvonař

s citem nezměrným

vyloupne kov z formy

kouřící se hlíny

Úderem prvním vzápětí

probudí hlas

k stříbrným zvukům

do lahody zpitým

Srdce zvonu zaletí

tím zvukem nad zemí

až k horám vzdáleným

A den je náhle

tolik jiný…

Krajkářka

Drobnými paličkami změní

bělounké nitky

v překrásně křehké krajky

jak ztuhlé dílky pápěří

anebo mořské pěny

A krajka přelíbezně zpívá

od tmy až do červánků

když do ní

nevěsta se přiodívá

Přikrývá štěstí k spánku

Jako by prsty

měkce pohladily

dobře se usíná

Krajkářka tiše

radost rozdává

i když jí smutek třeba

padá do klína…

Malíř

je dobrý kouzelník

který si z poezie

štětce snění

i barev duhy

staví

krajinu pohádek

a křehkých iluzí

Takže když obraz spadne

zazvoní zvonky

loretánských dětí

Někdy zpívá

o štěstí

i bolesti

Když se pak loučí

rozdává

aby žil do věků

Ne jako ty a já

A to je tedy ten jenž cítí

nesmírnou tíhu života

i přemožení smrti…

Brusič skla

Do plochy průzračné

a křišťálově čisté

vyryl dnes brusič

první vryp

Jak na člověku

vráskou

zahraje si čas

A spojí první s druhou

přidá třetí

Na stáří přidá

na moudrosti

U skla však

také na ceně

Vytvoří vzory přeumné

nad nimiž slunce

zavýskne si

Zahraje do duhové krásy

na plochách vázy

broušené.

Vladimír Kříž

Milostné návraty

Edice Poezie

Předmluva Arif Salichov

Ilustrace Miloš Pečinka

Ilustrace na obálce Peter Holecka / Shutterstock.com

Redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 22. 11. 2024

ISBN 978-80-274-4234-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4235-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4236-2 (prc)

Table of Contents

Cesty a návraty Vladimíra Kříže

I. KRAJINA NÁVRATŮ

Sen

Rekviem za rok 68

Ztrácení

Bílá místa

Džez

Předjaří

Té, která přijde

Tajná přání

Jsi

Předjaří Vysočiny

Země

Cesta po hrázi

Cesta

Poledne

Podvečer

Návrat

Volám

Ráno

Procházka

Lokálka

Návštěva v Holicích

Dětský svět

Pohádka

Letci

Vlak

Na Maršovské rychtě

U Židlochovic

Hledání

Okamžiky

Zázraky

Podzim

Větrný sen

Vzpomínky

Podzim II.

Zimní

Ozvěny

Zimní noc

Vánoční

Zimní blues

Zima na Vysočině

Vánoční preludium

Hvězdný prach

II. POVOLÁNÍ S MÚZOU

Skladatel

Kovář

Sochař

Fotograf

Vyšívačka

Květinářka

Zvonař

Krajkářka

Malíř

Brusič skla