Kniha upírů

Malostranské romaneto o záhadném majiteli starobylého paláce

Eduard Martin

Znění tohoto textu vychází z díla Kniha upírů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Knižní podnikatelský klub v Praze v roce 1990.

§

Text díla (Eduard Martin: Kniha upírů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 31. 1. 2025.

Jaro s ďáblem

1

Můj prastrýc Johannes Schnups byl jednou z těch černých ovcí, které bývají v každé rodině, byl příbuzným, o kterém se hovořívá jen s pohrdavě bolestným stažením rtů.

Věděl jsem o prastrýci velmi málo a do svých devatenácti let, kdy jsem přišel do Prahy na studia, jsem o něm věděl hlavně to, že se mu podařilo jakýmsi nečestným trikem se závětí připravit všechny příbuzné o velké dědictví, zmocnit se úctyhodného majetku. A když se – zřídka – stávalo, že v naší rodině přišla na Johannese řeč, říkávala babička: copak Johannes, to je ďábel. Samozřejmě, že jsem o takto představovaného příbuzného získával stále větší zájem. Černé ovce bývají nadány přitažlivostí a romantickým oparem.

Když jsem se dozvěděl, že prastrýc Johannes věnoval celý svůj staromládenecký život studiu přírodních věd, oboru, který jsem chtěl studovat i já, umínil jsem si, že se s utajovaným prastrýcem seznámím. Pokud jsem vyrozuměl, vedl prastrýc dokonale podivínský život, žil ve starém rodinném domě, kterého se, podle babiččiných slov, zmocnil „nekalou machinací“, a celý život „zahníval nad bádáním“, které podle většiny mých příbuzných bylo marné, a podle menšiny dokonce pomatené.

Vzpomínám si, že prastrýc Johannes mne pronásledoval už od dětství, vždy, když jsem udělal něco nešikovného, drzého nebo hloupého, někdo z rodiny našpulil rty, zadíval se na mne káravě a zlostně řekl: celý Johannes. Samozřejmě, že i tyto poznámky ve mně upevňovaly jakési skryté spojenectví s podivným prastrýcem, jeho osoba pro mne už v dětství získala zvláštní uhrančivé kouzlo.

K seznámení s prastrýcem mi pomohla náhoda. Otevřel jsem jednou v knihovně starý lexikon, ze kterého vypadla prastará obálka, sloužila zřejmě v knize kdysi jako záložka. Dopis v obálce nebyl. Ale na její zadní straně jsem našel prastrýcovu adresu. Podle ní bydlel na Malé Straně. V jednom z nejromantičtějších pražských míst. A i když jsem tehdy vlastně nevěděl, zda prastrýc ještě žije, umínil jsem si, že se na jeho adresu rozhodně vypravím.

Jak asi vypadá, uvažoval jsem. V rodinném albu prastrýcovy fotografie chyběly, dokonce z jedné skupinové jej kdosi odstřihl.

Způsob života, jaký prastrýc vedl, mne neodrazoval, vábil mne. Jen jsem se po velikonočních svátcích usadil ve svém pražském podnájmu, hned jsem se rozhodl vydat na prastrýcovu adresu.

Byl kalný, studený večer, lehce mžilo, plynové lampy skrápěly chodníky třaslavým medovým světlem a já jsem si zapálil cigaretu – první cigaretu v životě. Byl jsem na studiích vlastně poprvé bez dohledu a připadal jsem si nesmírně světácký, volný, svobodný – Malá Strana byla asi vždycky poetická, ale v mládí mi ani nepřipadala jako skutečná městská čtvrť, daleko spíš jako povídka, do které jsem vstoupil.

Věděl jsem z rodinné tradice, že prastrýcův dům je v držení naší rodiny už dvě stě padesát let. A já byl – z matčiny strany – poslední svého rodu, kdyby nebyl prastrýc falšoval závěť, připadl by dům podle podivného ustanovení mně. „Jsi po přeslici poslední Schnups,“ říkávala mi babička už od dětství, jako by to bylo kdovíjaké štěstí. Jednou jsem si četl v rodinné kronice, připadalo mi, že za takovéhle příbuzenství by se měl člověk spíš stydět. V rodině byla řada nesympatických státníků, lichvářů, jeden loupeživý rytíř… lidé, se kterými bych si rozhodně nepřál strávit Štědrý večer. Ale když jsem viděl malostranský palác, pocítil jsem poprvé lítost, že mi tento dům nikdy nepřipadne.

Už zvenčí mne okouzlil – vešel jsem dovnitř a spatřil barokní schodiště vyzdobené andílky, drželi v baculatých rukou lucerny, hned jsem se do toho domu zamiloval. Ale vnitřek paláce byl nevýslovně špinavý. Ze dveří v přízemí, za kterými žili záhadní nájemníci, vycházel křik a puch, špína na schodišti byla zarážející. Zřejmě měli pravdu příbuzní, kteří tvrdili, že je prastrýc lakotný, zpeněží kdeco, pronajal i vlhké a studené přízemí domu. Vystoupil jsem po schodišti do prvního patra, zastavil se před honosnými dveřmi, na kterých stálo Casa Schnups. Vedle prastaré zdobné cedulky viselo bronzové klepadlo, představovalo jakousi tvář, nesmírně zašlou špínou. Jak jsem se později dozvěděl, tohle klepadlo viselo na dveřích více než čtvrt tisíciletí, dokud žili v tomto paláci členové rodu Schnupsů.

Jdeš do panoptika, řekl jsem si, když jsem pozvedal klepadlo nad zašle vyřezávané dveře – nepřijme-li tě prastrýc, nebo je-li už mrtvý, nic se nestane. Ale je-li doma, můžeš v tom panoptiku poznat něco zajímavého. A kdo ví, třeba tě prastrýc nezklame. Kdybych byl jen lehce tušil, co mne za dveřmi očekává, byl bych asi seběhl po schodišti a vyběhl z přeludného domu!

Ale mně bylo devatenáct a měl jsem dojem, že mi patří celý svět. Spustil jsem klepadlo na dveře…

Zvuk, který vzlétl od dveří a prolétal útrobami domu, mne zarazil – velice hlučný a tupý zvuk – takový – jako bych udeřil kladivem do rakve.

Ohlédl jsem se. Schodiště bylo dost temné, jen ve svítilně, kterou pozvedal na samém konci schodiště anděl, tence žhnulo světlo. Hadovité stíny se plazily po ovlhlých stěnách. Nechal jsem ještě jednou dopadnout klepadlo na dveře, ještě z větší výšky, zaslechl jsem tlukot křídel, asi se na půdě vzneslo hejno spících holubů, úder bronzového klepadla je vyděsil. V tu chvíli mne napadlo, že prastrýc už dávno zemřel.

Ještě jednou jsem, se rozhlédl, abych si zapamatoval prostředí, ve kterém po dlouhá pokolení žili moji předkové – ještě jednou jsem se podíval na schodiště, po kterém léta procházel dlouhý zástup mužů, žen, dívek i dětí našeho rodu. Ještě jednou jsem spustil klepadlo, které po staletí spouštěli moji předkové – anděl, co pozvedal svítilnu na konci schodiště, si jasně ozářil tvář, to plamen ve svítilně vyšlehl výš – vypadalo to, jako by uvnitř, v andělově hlavě, najednou vzplálo světlo a prosáklo z ní ven. V náhlém mihotavém osvětlení se mi zdálo, že je andělská tvář zkřivena náhlou úzkostí.

A v tom jsem zaslechl kroky.

Byly to zvláštní kroky. Šouravé a přitom pleskavé.

Jako by nepřicházel člověk, ale podivná bytost o více nohou. Pavouk, který se blíží z druhé strany honosných dveří. Zatrnulo mi při představě obrovského pavouka, který šátravě osahává svou cestu – a musel jsem se přimět, abych od dveří neuskočil, když se náhle otevřely.

Přede mnou stál zarámován starobylou veřejí Johannes ze Schnupsů.

Nevím, jak dokázal nést velký svícen a přitom se opírat o berle. Připadal mi maličký, sešlý.

Pozvedal si nad hlavu veliký osmiramenný svícen, aby mi ozářil tvář. Dlouho trvalo, než mě oslovil a pozval dál. A tak tam stál jako tajuplný živočich – pozvedal ke mně svítící paroží…

2

Když teď uvažuji o tom, jak rychle jsem se s prastrýcem spřátelil, ani mi to nepřipadá pravděpodobné. Snad viděl v tom, že jsem k němu přišel, jakési zadostiučinění.

V prvních dnech našeho přátelství jsem neměl z prastrýce zrovna dobrý dojem, i když už tehdy jsem si ho začínal vážit. A to i přesto, že děti z ulice na něj pokřikovaly, běhaly za ním, smály se mu. Nikdy se ale nepřiblížily na dosah jeho berlí, měly z něj strach. Johannes ze Schnupsů opravdu vypadal úděsně – byl maličký a nahrblý. Nosil dlouhý plnovous a dlouhé vlasy, povlávaly mu kolem obrovské hlavy, příliš velké hlavy na tak titěrné tělo. Prastrýc šilhal, ale šilhal zvláštním způsobem. Když se díval na toho, s kým hovořil, zdálo se, že se dívá skrze něj, jako by za tím, s kým hovoří, pozoroval někoho jiného. Silné brýle dodávaly tomuhle pohledu potměšilý výraz. Občas mu přeběhl po obličeji tik, podivný úsměšek; vyvolával dojem, že prastrýc má postranní myšlenky, kterým se usmívá. Samota, samota opuštěných starců ho vedla k tomu, že si na ulici občas povídal sám se sebou. Když lidé z okolí zahlédli Johannese ze Schnupsů, jak vleče z hokynářství pytlík se zbožím, zažehnávali se průpovídkou: „Á, starý čert zase vylez.“ Ani mě nepřekvapilo, když jsem jednou zaslechl z otevřeného okna: „To je ten, co chodí za starým ďáblem.“

Prastrýc, i když byl podle mého odhadu velice bohatý, žil jako největší lakomec. Neměl služku, dokonce si vařil sám. Chodil si nakupovat do hokynářství, které bylo nedaleko od jeho paláce. Každý den po ránu se vybelhal koupit si trochu jídla. Navečer – a to byla jeho druhá každodenní procházka – si zašel do trafiky. Prodávala v ní stará zchudlá baronka, ve své pyšné zatrpklosti spíš než skutečnou trafikantku mi připomínala tvář na temném obraze ze zámecké galerie.

I když byl prastrýc velmi šetrný, na víně nešetřil nikdy. Ani na vybraných čajích, nechával si je posílat z dalekých krajů. Sedávali jsme u krbu, se sklenicemi výtečného vína v rukou, dívali se do plamenů, a když jsem pozvedal oči od krbu, viděl jsem vycpaná zvířata, která ulovil jakýsi Schnups a která prastrýc, lpějící „na každém krámu“, nedokázal prodat. Na velkém okně proti krbu se mihotavě odrážely plameny, jiskřily jako hvězdy v nedozírné prázdnotě. Prastrýc přede mnou otevíral jednu neznámou krajinu poznání za druhou. Mohl jsem zavadit v hovoru, o co jsem chtěl, vždy se usmál a začal hovořit: o škeblích i o stromech, o netopýrech i o hvězdách. Hovořil hebkým, tichým hlasem. Zřejmě jej těšilo, že má konečně posluchače.

Několikrát jsem zavedl řeč na to, nad čím vlastně prastrýc celý život bádal, ale Johannes ze Schnupsů se vždy dokázal odpovědi vyhnout. Velmi obratně. Připadalo mi, že má v tomhle vykrucování dlouholetý cvik, a tak jsem se ho už přestal vyptávat. Usoudil jsem, že mi nic nepoví – ne proto, že by nechtěl, ale proto, že jeho bádání zřejmě nikdy nešlo do hloubky, jen se rozlévalo do šíře, nedospělo k ničemu, co by jeho jméno proslavilo. Jen se celý život poznáním bavil.

A zvědavost, ke které se v počátcích našich setkání družila i úzkost, ze mne vyprchávala. Viděl jsem v prastrýci bezbranného, neškodného stařečka.

Přijal jsem jeho nabídku, abych s ním žil v rodinném paláci, a trávil jsem u něj od toho dne většinu času. Měl jsem v podkroví vlastní pokoj.

Nenapadlo mne, že by se mi u prastrýce mohlo přihodit něco zvláštního.

Jenže pak prastrýc musel na pár dní odejet a já v jeho paláci osaměl.

Znepokojení

1

Člověk, který zůstane sám v rozlehlém palácovém bytě, plném bizarních předmětů, a ještě k tomu je založený romanticky, jako jsem byl já, bude pravděpodobně v první chvíli okouzlený i znepokojený. Pamatuji se, jak jsem se procházel sály prastrýcova bytu, protahoval se mezi spoustou nábytku, který byl do paláce postupně svážen z odprodávaných rodinných sídel a který udělal z prastrýcova příbytku rozsáhlé vetešnictví.

Nalil jsem si prastrýcovo výtečné víno, zapálil si prastrýcův výtečný doutník a posadil se ke krbu.

Pokuřoval jsem, díval se do broušeného zrcadla zavěšeného nad krbem, vychutnával náladu té chvíle.

Pak jsem si přitáhl velkou škatuli a začal se probírat v jejím obsahu. Prastrýc mne požádal, abych dal do pořádku rodové sbírky, po léta odpočívaly ve velkých bednách, ve spoustě krabic. Schnupsové po generace sbírali, co jméno má, a protože umírali často bezdětní, soustředily se sbírky postupně v jediné větvi dědiců, z nichž ten poslední ale neměl čas, aby se bednami probíral, a tak jsem trávil čas vybalováním předmětů z beden já. Byla to práce, která mne velice bavila.

Sbírky byly dost neuspořádané a o to víc poetické, vedle krabice se starými medailemi byla krabice s brouky nebo se známkami – o to více mne lákalo otevírání krabic, člověk očekával stále PŘEKVAPENÍ…

Ale nemohl jsem se do práce zabrat. Probíral jsem se právě sbírkou lastur, potěžkával je, natáčel ke krbu, nechal odlesky plamenů přelévat se po jejich třpytných perleťových tělech. Přesto jsem se nemohl na sbírku soustředit.

STÁLE JSEM MĚL DOJEM, ŽE NĚKDO JE SE MNOU V POKOJI.

Snad znáte ten pocit, nutkavou touhu ohlédnout se, rychle se ohlédnout, aby ten, který číhá za vámi, nestihl uskočit, znáte tu JISTOTU, že někdo zde je, dívá se na vás – napětím tají dech.

Nikdy jsem netrpěl ani náznakem stihomamu.

Ale tehdy jsem nemohl klidně sedět u krbu, sklánět se nad podivnými lasturami – vstal jsem a procházel se pokojem, nahlížel do temných zákoutí, výklenků a snažil se ujistit, ŽE TADY OPRAVDU NIKDO NENÍ.

A stále ve mně narůstala jistota, že tu někdo je, stále se na mne dívá, odvrátím-li hlavu napravo, dívá se na mne zleva, podívám-li se nalevo, vyhlíží na mne zprava. OMNIA VIDET, VŠECHNO VIDÍ, všechno vidí, napadl mne nápis v jedné jezuitské knihovně. Ale ne, ten, kdo mne zde pozoroval, byl někdo jiný, než koho měli na mysli patres, ten, který mne sledoval zde, byl záludný a potměšilý. A já nemohl odhadnout, jaké se mnou má úmysly…

PŘECE TADY NIKDO NENÍ, říkal jsem si v duchu a říkal jsem si to, jak jsem mohl nejhlasitěji.

2

Ujistil jsem se, že nikdo v pokoji není, a pustil jsem se do pořádání nové krabice. Otevření každé krabice bylo dobrodružství, v některých odpočívaly opravdu cenné sbírky, v jiných malicherné, a ve všech nevyzpytatelné. V té, kterou jsem vzal do rukou tehdy, bylo cosi neuvěřitelného – umělé nosy. Zřejmě kdosi v rodině sbíral nosy pro maškarní plesy. Vytahoval jsem z krabice jeden nos za druhým. Pod nosy jsem objevil škrabošky, polozteřelé rokokové masky s odprýskanou barvou.

U krbu viselo veliké zrcadlo. Bral jsem jeden nos po druhém, nasazoval si je, navlékal si škrabošky, nasazoval masky. A pozoroval se. Některé masky byly velice sešlé, když jsem si je nasazoval, jako bych si pokrýval obličej plísní, lišejem. Nechutná sněť měnila chvílemi mou tvář do podoby démona, do hnijícího obličeje. Jak jsem tak pozoroval vlastní tvář v prapodivných proměnách, pocítil jsem strach.

Díval jsem se dál do zrcadla, abych tu úzkost přemohl – říkával jsem tomu léčba dynamitem. Od dětství jsem se snažil bojovat proti strachu tím, že jsem vyhledával důvody pro ještě větší strach a bojoval s ním. Díval jsem se právě na svůj modrý ohnilý obličej odrážený v zrcadle – a vtom jsem vedle něj spařil jinou tvář. V první chvíli jsem nemohl ani vydechnout, ani se pohnout – i když jsem se pokoušel vykřiknout. Je druh hrůzy, která působí jako svěrací kazajka. Tvář vedle mé tváře byla velká jako lidský obličej, ale připomínala hlavu pstruha – slizká a zašpičatělá. Její oči se na mne dívaly zároveň ochable a zároveň pronikavě, jako se dívají oči mrtvých ryb – zvláštní skelná bystrost, zlá bystrost vycházela z toho pohledu.

Zavřel jsem oči.

Když jsem je otevřel, nebyl v zrcadle nikdo, jen jsem viděl svou vlastní tvář, pokrytou mechovou snětí.

Měl jsem sto chutí vyběhnout z pokoje a vrátit se do svého podnájmu, ale představa, že bych musel projít sály prastrýcova bytu, mne zdržovala. Nalil jsem si další sklenici, sňal masku a otevřel další láhev.

Jistě se mi to zdálo, namlouval jsem si, z doutníku stoupá dým, z krbu odlesky, jistě se mi to jen zdálo. Vzal jsem další krabici a pokračoval v tom, co prastrýc nazýval „babráním“. A jak říkal, on „na babrání v krámech nemá čas“. Pro mne tohle „babrání“ bylo nejlákavější činností. V téhle krabici byly sbírky jakéhosi archeologického Schnupse. Egyptské vykopávky. Dózy a pohřební sošky. Probíral jsem předměty, které kdosi narovnal do krabice, bez ladu a skladu. Vzal jsem na dlaň maličkou figurku skarabea a vztáhl dlaň ke krbu – skarabeus se leskl, i hieroglyfické znaky na jeho těle plápolaly.

V tu chvíli mi všechno přišlo k smíchu, romantických rekvizit bylo kolem mne tolik, že jsem je ani nemohl brát vážně. Uvědomil jsem si, co jsem už ten večer vypil – to by bylo, aby člověk nepotkával obrovské pstruhy, kteří se mu dívají přes rameno!

Začal jsem se na sebe usmívat do zrcadla, náhle mi bylo volně a radostně, znepokojení odlétalo.

A v tom se TO stalo.

Zvuk, který prořízl pokoj, byl tichý. Jenže snad právě to dusné ticho mu dodalo o to větší hrůznost.

Ten zvuk se podobal dětskému pláči, ale nesl v sobě tolik smutku, jako by se všechen smutek lidského života mohl přenést do jediného výkřiku, ten hlas probodl pokoj jako břitký šíp.

Zůstal jsem strnule sedět v prastrýcově ušáku.

Pak jsem pozdvihl v ruce pohrabáč, krásný secesní pohrabáč ve tvaru lilie. A s lilií pozdviženou v ruce jsem procházel prastrýcovým palácem.

Vešel jsem do všech pokojů, do všech výklenků, prošel jsem i podkroví – ale nikde jsem nespatřil nic, co by mohlo vyloudit náhlé bolestné úpění.

Snad vykřikl někdo v bytech dole, uvažoval jsem, jistě dole – ale věděl jsem, že tlusté stropy nedopustí, aby hlas pronikl z podlaží do podlaží. Nedolehl sem ani půlnoční výstřel, když v mokvajícím přízemním bytě cikán postřelil svou ženu.

3

A pak, když jsem se vracel z podkroví dolů, zaslechl jsem na vedlejším schodišti kroky. Slyšel jsem je jasně. Sestupovaly dolů, váhavě, plaše, ale přesto pod nimi schody praskaly. Kdo sestupoval, musel být pořádně těžký. Váhal jsem, mám-li vběhnout na schodiště, cosi mi říkalo NECHOĎ, NECHOĎ.

Pak jsem se odhodlal a vyběhl. Kroky běžely přede mnou, proplétaly se mezi nábytkem, pádily dál, byly těžké a přesto hbité, jako by přede mnou spěchala velká a mrštná šelma.

Doběhl jsem na konec jednoho sálu a věděl, že teď musím TO, co přede mnou běží, spatřit, přece mi kroky nezmizí… Když jsem doběhl k arkýři, nikoho jsem nespatřil.

4

Za arkýřovým oknem padaly vločky, poslední zapomenuté vločky, které klesaly v tomhle nezvykle mrazivém jaru.

Na boku paláce vedle arkýře se kývala v litinovém závěsu plynová lampa, viděl jsem jasně uličku u paláce, sníh se prochvíval ostrůvkem světla. Nikdo venku nebyl, nikdo nemohl proskočit z okna ven. I kdyby byl rychlost sama, tak rychlý být nemohl, abych ho nespatřil. Sevřela mne bázeň, jakou jsem ještě nepoznal. Začal jsem litovat, že jsem kdy vkročil do schnupsovského paláce – úzkost, jaká mne tiskla, mi bránila ohlédnout se, pokročit kupředu, pohnout se. Tma plná vloček, těžká tma za oknem vtékala do paláce. Rozvod elektřiny v prastrýcově paláci byl chatrný, ale prastrýc odmítal nechat cokoli spravit, nedovolil, aby do jeho paláce vstoupil jediný řemeslník. Kdyby tu bylo jasné světlo, snad bych byl zahlédl TO, co běželo.

A pak mne napadlo řešení. Pevně jsem sevřel pohrabáč a prošel pokoji v celém podlaží. Počítal jsem kroky. Vyšel jsem z paláce, procházel se ve vločkách a zase počítal kroky. Odkrokovával jsem si délku paláce. I jeho šířku. Prastrýcův palác byl zvnějšku o dobrých pět metrů delší než zvnitřku. Ale do zbývajících prostor nevedly žádné viditelné dveře. Pokud jsem proklepával zdi, neozval se nikde dutý zvuk. Ten, kdo tajnou prostoru v paláci vytvářel, byl šikovný architekt. Místnosti prvního patra na sebe rafinovaně navazovaly – ten, kdo procházel prvním patrem, ani v nejmenším nezískal dojem, že je kdesi vedle něj skrytá výduť.

Vrátil jsem se ke krbu a hřál se, byl jsem tak rozčilený, že jsem už přestával cítit strach. Zaujetí pro tajnou prostoru mi nedopřávalo čas na úzkost. Neměl jsem ani pomyšlení na to, abych se dál „babral“ v krabicích se sbírkami. Nalil jsem si novou sklenici a procházel se po paměti prastrýcovým palácem, představoval jsem si různá zákoutí, uvažoval jsem, kde by mohl být skrytý vstup do tajných prostor.

Každou chvíli jsem pohlédl do zrcadla, neuvidím-li v něm špičatou tvář, každou chvíli jsem napjal sluch, jestli nezaslechnu výkřik, nebo plíživé kroky toho, kdo se přikrádá za mou lenošku. Ale v paláci bylo ticho.

Zrcadlo odráželo jen mne a tmu za křeslem.

A přece jsem věděl, že tu někdo je. Že tu někdo žije – někdo číhající, někdo, kdo se možná mou nečekanou přítomností v paláci vyděsil víc než já jeho.

Napadlo mě, že ten, kdo tu se mnou žije, není člověk.

5

Přiřazoval jsem k sobě znepokojivé vzpomínky na své návštěvy u prastrýce. Někdy, když jsem zazvonil, trvalo i deset minut, než se prastrýc doštrachal ke dveřím. Možná „uklízel stopy“ po onom druhém – nebo po těch druhých, kteří tu žijí. Kolikrát, když jsme seděli u krbu, zadíval se prastrýc za má ramena – tehdy jsem to přičítal jeho šilhavému pohledu –, ale kdo ví, třeba tím významným pohledem plašil kohosi ve dveřích za mnou.

Jednou jsem nalezl v kuchyni ohryzané kosti, prastrýc mluvil cosi o krysách, které občas vniknou do jeho bytu – ale to NEMUSELY OHRYZAT KRYSY!

Kdosi tu je a prastrýc ho KRMÍ…

Věděl jsem, že už nikdy nebudu moci s prastrýcem hovořit jako dřív. A věděl jsem, že asi nenajdu sílu zeptat se na to, co jsem v noci v jeho paláci zažil. Každý člověk si nese v duši tajné místo. Křehké místo, zranitelné a obolavělé. A já věděl, že kdybych se prastrýce na tajnou prostoru jeho paláce zeptal, nejen bych se toho místa v jeho duši dotkl, přímo bych do něj udeřil.

Vstal jsem a naposledy – jak jsem si myslel – jsem se rozhlédl po prastrýcově salónu. Po všech těch podivných, báječně bizarních předmětech. Potom jsem uhasil oheň v krbu a sbalil si své věci. Svítalo, když jsem opouštěl palác, v tom úsvitu vyhlížel větší a mrtvější.

Zatoužil jsem být zas ve svém podnájmu. U staré povídavé bytné. Byla realistka, nabádala mne, abych k prastrýci nechodil. Protože prastrýc by potřeboval, jak říkala, uklidit v hlavě.

Poslední vločky klesaly na město a já se ohlédl na prastrýcův palác.

A rázně jsem vykročil.

Něčeho mi v tu chvíli bylo velice líto.

Něčeho, co jsem v tu chvíli neuměl pojmenovat.

Když o tom uvažuji teď, po letech, napadá mne, že to bylo zklamání z prastrýcova tajnůstkářství.

Já se mu svěřoval s kdečím, dokonce i se svými citovými zmatky, a on?

On je tajnůstkář.

Nebyl to ani tak strach, co mne přimělo, abych z prastrýcova paláce odešel, bylo to něco jiného, něco bolestnějšího: zklamání.

Tajemství

1

Snad každému se stalo, že se zamiloval ani ne tak do člověka, ale do prostředí, které bylo s tím člověkem spojené. Teprve když jsem opustil prastrýcův palác, začal jsem chápat, nakolik jsem to podivuhodné místo miloval. Nevím, zda ve mně žila podvědomá náklonnost k domu, ve kterém žili moji předkové, nebo jestli to působila má touha po romantice – ale začalo se mi po všech těch nádherných dojmech stýskat.

Občas jsem nemohl v sobě tu touhu přemoci. Zamířil jsem na podvečerní procházce k paláci, prošel se uličkou kolem, koupil si noviny nebo doutník v malé barončině trafice. Snažil jsem se procházet kolem paláce v dobu, kdy prastrýc vcházel do hokynářství nebo do trafiky. Ale nikdy jsem ho nepotkal. Už už jsem se rozhodoval, že k prastrýci zajdu, zase spustím klepadlo na jeho dveře – zase se ozve ten dusný, temný zvuk, jako bych udeřil kladivem do rakve – zas úder bronzového klepadla vyděsí holuby na půdě, zaslechnu třepot křídel…

Když tak uvažuji o tom, co jsem prováděl, vlastně jsem SLÍDIL.

Jednou jsem prostál u prastrýcova domu celou hodinu, zaujal mne kočár, který před palác předjel. Kočí s pomocníkem z něj vyndávali velké podlouhlé bedny, vynášeli je se supěním do paláce. Už už jsem se odhodlal oslovit kočího, zeptat se ho na náklad, který nosí do prastrýcova příbytku, ale pak jsem zaváhal. Kočí vynesl z prastrýcova domu několik beden, mohly sloužit i jako rakve.

Naložil je do kočáru.

A kočár oddrkotal do tmy.

Neměl jsem v sobě dost odvahy vejít k prastrýci přímo a vysvětlit mu, proč jsem z jeho paláce odešel, proč jsem PALÁC NEHLÍDAL, jak mne požádal. Proč jsem hodil veliký klíč od jeho příbytku do poštovní schránky. Věděl jsem, že bych musel promluvit o tom, co jsem v paláci zažil, a dotkl bych se tím prastrýcova bolavého místa.

Doufal jsem, že na to všechno zapomenu. Zabral jsem se do učení. A opravdu se mi na krátký čas podařilo v sobě potlačit lítost, lítost z VYHNÁNÍ Z RÁJE – zbavit se neklidu, zbavit se uhrančivého tajemství, do kterého jsem měl možnost nahlédnout.

Jenže palác a jeho podivný obyvatel se do mne zaryli příliš, nemohl jsem zaplašit myšlenky na noční zážitek, ani zaplašit touhu nalézt nějaké vysvětlení.

Bytná mi občas v noci klepávala na dveře, prý ji budí výkřiky – křičím ze spánku. Probouzel jsem se zpocený a zmatený – sny, které mne prostupovaly, byly tak živé – chvíli jsem se ještě rozhlížel ve tmě na lůžku, nemohl se upamatovat, jak to, že ležím zde, nejsem někde tam – tam, kam mne zavedl sen. V těch snech ke mně prastrýc přicházel.

Míval děsivé podoby.

Upíral na mne oči, které mne oslepovaly, obcházel kolem mne, příšera s lidskou hlavou, ale tělem podivné šelmy, šupinatým a slizkým, jeho pařáty, zakončené břitkými drápy, šátraly blíž a blíž…

2

Prastrýc mi jednou půjčil rodovou kroniku, abych si ji prostudoval. Dokud jsem k němu docházel, nestaral jsem se o tlustou knihu, plnou malovaných rodokmenů a krasopisně sepsaných rodopisných poznámek. Ale teď mě ten tlustopis zaujal. Doufal jsem, že mi tahle četba zaplaší horečnaté představy, které mne pronásledovaly. Zprvu mi dalo dost práce, než jsem se naučil úhledný, ale často nesrozumitelný rukopis číst. Časem jsem získal v čtení zběhlost. Nebylo to příliš zábavné čtení – až na jednu kapitolu. Pojednávala o mém druhém prastrýci Samuelovi ze Schnupsů. Tenhle příbuzný, který měl kdysi v držení náš palác, byl astrolog a cestovatel. Většinu života, jak dosvědčovala kronika, strávil na cestách. Pamatoval jsem si, že mi babička o tomhle legendárním příbuzném často vyprávěla. Podle ní byl nejenom velmistrem zednářské lóže a prvotřídním podivínem, „celej Johannes“, byl také velmistrem další lóže, o které se babička zmiňovala jen plaše: velmistrem lóže Společenství světla. O téhle lóži moje babička, která jinak věděla všechno, jako by neznala nic. A na Samuela se dívala jako na ostatní podivíny v našem rodě, se spoustou pochyb a výhrad. Uvažoval jsem, že tenhle příbuzný mohl vybudovat v paláci tajné prostory. Zednářské domy, alespoň jsem slýchával, bývaly vybaveny tajnými prostorami. Společenství světla – ten název jsem si zálibně přeříkával, zněl tajemně a vábivě jako většina věcí, kterým jsem nerozuměl.

Samuel ze Schnupsů mi připadal jako černokněžník. Díval jsem se na rytinu vlepenou do kroniky a musel jsem uznat, že se mi trochu podobá. Na jednu stranu mi to lichotilo, ale na druhou stranu mě to znepokojovalo až k úzkosti.

3

Ti, kteří zklamou naši lásku, pravidelně vyvolávají opačný cit. Podobně to bývá i s naším obdivem. A já, který se cítil prastrýcem Johannesem podveden, jsem si vybavil předsudky, které vůči němu naše rodina měla. Je to podvodník, říkal jsem si, okradl celou rodinu. Je to podivín, sklerotický podivín. Byly chvíle, kdy jsem prastrýce téměř nenáviděl. Cítil jsem se jeho nedůvěrou uražený.

Napadlo mne, že prastrýcova tvář, silně připomínající podobu druhého prastrýce Samuela, je až podivuhodně podobná tváři, jaké se připisují upírům.

Pobavilo mne to – ale podoba byla opravdu zarážející: Křídově bílý obličej byl podivně hladký, bez vrásek, jako babiččina tvář. Jenomže co mi u mé usměvavé babičky připadalo celkem přirozené, vyhlíželo u prastrýců Johannese a Samuela jako doznání. Stejně jako Samuelovo uhlově černé, srostlé obočí nad mohutnými očními oblouky s hlubokými stíny pod očima působilo, jako by prastrýc stále nosil brýle, vrostlé do hlavy.

Vybavil se mi Johannesův ostrý, řezavý smích.

Žiletkový smích. Ano, tak by se smáli upíři.

Vybavil jsem si jeho pohled, od kterého jsem odvracíval oči, pronikavý pohled šilhavých očí.

Koneckonců prastrýc byl příbuzný.

A jak moje babička říkávala:

„Od příbuzných může člověk čekat všechno.“

4

Špatně jsem spal. Snažil jsem se proto co nejvíc uštvat tělo, abych únavu těla přenesl na duši, abych únavou těla unavil i to, co ve mně stále neusínalo. Snažil jsem se malátností otupit ostří stesku.

Jednou o půlnoci jsem se vracel z takové noční procházky.

Před domem, ve kterém jsem bydlel, jsem zahlédl dvě postavy.

Vyhlížely, jako by čekaly právě na mne.

Viděl jsem pod lucernou skrčenou, drobnou postavičku, vyhlížela spíš jako pohádkový skřítek, opírala se o dvě berle, které vrhaly křivolaké stíny.

Vedle té postavy jsem viděl jiný stín.

Líbezný dívčí stín.

Když jsem se přiblížil, pozvedla skrčená postava hlavu.

„Dobrý večer,“ řekl jsem té postavě, řekl jsem dobrý večer, i když byla půlnoc.

„Dobrý večer,“ odpověděl prastrýc.

Chvíli jsme mlčeli.

Pak prastrýc ukázal berlou na dívku vedle sebe:

„Chtěla,“ polkl, „chtěla, abych ti všechno řekl.“

Dívka postoupila pod lucernu. Světlo jí dechlo na tvář a já uviděl nejkrásnější dívku, jakou jsem kdy v životě potkal.

„Nechtěl jsem ti to říct,“ řekl prastrýc, „ale nedala jinak.“

Rozhodil bezmocně berlemi.

A pak jednou berlí pokynul směrem ke svému paláci.

A tak jsem vyšel do tmy se dvěma stíny, jedním kulhavým, jedním líbezným.

Je to sen, říkal jsem si, díval se na plynové lampy, které jsme míjeli, kolem kterých poletovaly můry – je to sen – a byl jsem šťastný, že mám takový krásný sen – jen občas jsem mžikl na prastrýce nebo na dívku – jako by se vznášela vedle něj – jen občas a opatrně jsem mžikl, abych ten krásný sen nezaplašil.

Společenství světla

1

„Ty sis nikdy nepřál,“ řekl prastrýc, „abys byl dokonalý?“

Seděli jsme zase u krbu, u kterého jsme proseděli tolik času, oheň popraskával, občas se šelestivě zřítilo řežavé poleno. Z kuchyně doléhalo ke krbu cinkání šálků, dívka, o které jsem stále nic nevěděl, chystala čaj.

„Nikdy sis nepřál, aby lidé byli dokonalí?“

Pokrčil jsem rameny.

V tu chvíli jsem neměl náladu na filozofické hovory, náhle na mne padla únava a jediné, na co jsem se mohl soustředit, bylo, kdo je ta dívka – sladce nepřítomná dívka. Patřila k dívkám, které, když jsou nepřítomny, jsou vždycky SLADCE NEPŘÍTOMNY.

„Myslíš si, že můžeš napomoct tomu, aby lidé byli dokonalí?“

„Ne,“ řekl jsem, celá ta nálada, nálada téhle otázky, mi připadala náhle komická. „Myslím, že ne. Rozhodně ne.“

Prastrýcova hlava se zamyšleně sklonila ke krbu, narudlé plameny ji ozářily, prastrýcova veliká hlava se změnila do hroudy tajícího zlata.

„Ne?“

„Ne.“

„Já to umím,“ řekl prastrýc.

V tu chvíli vyhlížel bezmocně, stařecky, ochable, snad ani nemohl říct nic, co by se k jeho zjevu hodilo méně než tohle pyšné vychloubání.

Asi rozeznal na mé tváři nedůvěru.

„Umím udělat,“ usmál se, „aby byli všichni takoví, jak je chci.“

Vytáhl z krabičky na krbové římse doutník, sklonil tvář ke krbu. Zapaloval si doutník o plamen v krbu – v tu chvíli mi připomínal přízračnou bytost: naklonila se k ohnivé studni, aby z ní PILA ŽÁR.

„Pojď se mnou.“

Opřel se ztěžka o berle, vstal, ukročil ke stěně krbu.

Pak uchopil do ruky ozdobnou krbovou římsu a pohnul jí, jako by tiskl kliku.

Jakmile jí pootočil, dveře se otevřely – dveře? – celá stěna vedle krbu se pohnula. A odjela. Na okamžik jsem podlehl dojmu, že nastalo zemětřesení, plameny z krbu se ještě odrážely na zlacené tapetě stěny, která poodjížděla. A já, který nebyl zvyklý, aby stěny pokojů přede mnou ujížděly, jsem se ztěžka opřel o krb.

„Říkal mi, že jsi ho viděl…“

Prastrýcova poznámka jako by ke mně doléhala z onoho zejícího prázdna.

„Kdo? Koho?“

„On,“ řekl prastrýc, „tehdy, když jsi tu byl sám. Říkal mi to. Je to hlupák, přikázal jsem mu, ať sem nechodí. Nemá cenu ti teď něco tajit.“

Postrčil berlí do odsuvné stěny a doširoka ji rozevřel.

2

Prostora, do které jsme vešli, nebyla rozlehlá, ale hluboká. Dávný stavebník ji napojil na sklepení, a jak jsem mohl rozeznat, sklep byl obrovitý, ubíhal do tmy. Nesestoupili jsme do něj, zůstali jsme nahoře, v místnosti přeplněné policemi a regály. Prastrýc mne zavedl do kouta ke dvěma křesílkům a stolku. Stála na něm karafa s vínem a svícen.

Zapálil svíce a pokynul mi, ať se posadím naproti němu.

Teď se probudím, teď, teď, napadlo mne a pro jistotu jsem se štípl – jenomže jsem ucítil bolest. A vědomí, že se neprobouzím na svém lůžku, mne vyděsilo. Usedl jsem na kraj křesílka, připravený vymrštit se a dát se na útěk. I když prastrýc vyhlížel pokojně, vzbuzoval úzkost.

Kdybych tu zmizel, nikdy nikdo mě neobjeví – nikdo neví, že jsem k prastrýci šel. A i kdyby mne někdo viděl vcházet do paláce, kdo by tuhle místnost dokázal objevit.

Prastrýc nalil dvě sklenice vína, ale já se nenapil.

KDO VÍ, CO MI MOHL DO NÁPOJE PŘIDAT.

Některé lidi může mít člověk rád sebevíc, ale nepřestane se jich bát.

Asi jsem své pocity dával nadmíru najevo.

„Myslíš si, že jsem blázen?“

Prastrýc na mne zamžikal za svými dalekohledovými brýlemi, zamžikal pomateně. Jen tak tak, že jsem nepřikývl.

„Kdepak,“ vyrazil jsem ze sebe. „Myslím si, že blázen jsem já.“

Zavřel jsem oči, doufal, že až je otevřu, uvidím tmu kolem svého lůžka. Jenomže když jsem otevřel oči, zase jsem viděl prastrýce.

A pak jsem jen seděl a trnul a naslouchal, pokoušel se sám sebe přesvědčit, že na tom, co mi prastrýc říká, není nic šíleného – je to dokonalé a vůbec ne monstrózní. To, co mi tu prastrýc oznamuje, je pravda pravdoucí, prastrýc si za to zaslouží Nobelovu cenu – a ne svěrací kazajku.

„Nevěříš?“ zeptal se, když svou zpověď dokončil.

Zakroutil jsem hlavou. A řekl: „Ne.“

Prastrýc s pochopením zamrkal, usmál se.

„Chceš důkaz?“

Kývl jsem.

Prastrýc sáhl za sebe do regálu, vytáhl proutěný košík.

„Společenství světla,“ zamumlal.

„Samuel ze Schnupsů,“ napověděl jsem mu.

Chápal jsem, teď je nejdůležitější chvíle v prastrýcově vztahu ke mně, teď se rozhoduje, podá-li mi DŮKAZ. Toto je poslední zaváhání.

„Samuel,“ pokývl prastrýc. A pohlédl mi do očí.

A pak sňal z proutěného košíku víko a obsah košíku vyklopil na stůl.

3

Považoval jsem se vždy za duchapřítomného člověka, ale v tu chvíli jsem vykřikl…

Na stolku přede mnou se pohybovalo něco, co vyhlíželo napůl přeludně a hnusně a napůl půvabně a poeticky. Bylo to morče. Mělo ale dlouhá křídla, racčí křídla, a nohy to také nemělo jako morče. Nohy to „morče“ mělo svalnaté a šlachovité. Vypadalo to, jako by tahle bytůstka získala nohy od miniatury ušlechtilého jezdeckého koně. Prastrýc zatáhl za šňůrku, kterou měla bytůstka uvázanou na krku, křídlatý tvoreček si poskočil. Proběhl se po prastrýcově stole. Vždy, když dobíhal na kraj stolu, přitáhl si jej prastrýc za šňůrku zpátky, vyhlížel jako dítě, které si hraje, vede si na provázku kotě nebo zkouší mechanickou hračku. A dbá přitom na to, aby mu hračka neunikla nebo se nepoškodila pádem. Pak morče přestalo pobíhat, zřejmě si uvědomilo, že takhle z dosahu šňůrky neunikne. Přestalo mít plavnou eleganci závodních koní, na okamžik strnulo – A VZNESLO SE. Podivná zrůda letěla ke stropu prastrýcovy laboratoře, máchala křídly jako racek. Prastrýc povolil provázek, aby se morče mohlo prolétnout výš, k samé klenbě pokoje. Pak zatáhl za šňůrku a vzpouzející se morče přitáhl ke stolku, i když zuřivě třepalo křídly a vrčelo. Pohodil na stůl trochu zrní, nalil do popelníku vodu. Pak prastrýc morče hodil do proutěného košíku, pečlivě zaklopil, košík zastrčil do regálu.

„Nevěříš?“ vyštěkl na mne, „ještě nevěříš?“

Mlčel jsem a pokusil se o úsměv, nebyl to nedůvěřivý a už vůbec ne posměšný úsměv, pokoušel jsem se tím úšklebkem nalézt svou tvář a rovnováhu.

Prastrýc těžce povstal na berlích, pokynul mi berlou, abych šel za ním.

4

Sestupovali jsme do sklepení.

„Čaj!“ ozval se za námi výkřik, trhl jsem sebou, plaše jsem pohlédl na prastrýce, jestli si nevšiml, jak jsem se otřásl strachy. Obyčejné slovo jako slovo čaj může způsobit, že krev tuhne v těle, zastihne-li vás to slovo v podobnou chvíli.

„Dones ho za námi,“ řekl prastrýc dívce.

Došli jsme na dno sklepení.

Prastrýc rozsvítil několik velkých svící ve výklencích i osmiramenný svícen se schnupsovským erbem na držadle.

„Nejdřív vypijeme čaj,“ řekl. „Aby to s tebou pak moc nezamávalo.“

Pili jsme čaj, i dívka si nalila do hrnečku.

Naslouchal jsem prastrýcovu vyprávění a snažil se neusnout, únava na mne přilétla jako milosrdná mlha, snad se mé vědomí tou únavou bránilo neuvěřitelnému vyprávění, možná na mne jen dolehla řada probdělých nocí. Chvílemi jsem se snažil prastrýce neposlouchat, jen jsem se díval na dívku. Pozorně prastrýce poslouchala a občas mi pohlédla do očí, přikývla, ujišťovala mne tím půvabným pohybem brady, že vše, co prastrýc říká, je pravda.

„Společenství světla,“ řekl prastrýc a usrkl čaj.

„Všichni si v sobě neseme světlo,“ pokračoval po chvíli, „jenže každý nese jiný druh světla, jiný jas. Jedno světlo je ve stromech, jiné v ptácích a jiné – v lidech.“

Dívka vážně přikývla, ne, k téhle dívce se vážnost a věda nehodily, k ní se hodil smích, zpěv – a líbání.

Prastrýc hovořil o tom, co v jeho době ještě věda nemohla znát, hovořil o genetice; neužíval slov, jakých věda užívá pro tento obor dnes, nemohl. Pojmy nebyly ještě stanoveny. Sděloval mi ne moderní poznatky, ale cosi pradávného. Děděného po pokolení – děděného ve Společenství světla. Hovořil o tom, že světlo, které trvá v základě všeho živého, je možné usměrnit, proměnit dle libosti. Vědec by dnes hovořil o genovém inženýrství. Ale prastrýcův jazyk byl mnohem půvabnější – i když také, jak mi chvílemi připadalo, šarlatánštější. Až do rána jsme seděli ve sklepení a prastrýc mi vyprávěl o Společenství světla, o zvláštní lóži, která se po věky zabývá genetikou. Snad mne ani nevnímal, spíš vedl nekonečný dialog s karafou, každou chvíli si z ní dolil víno. Otáčel karafou v prstech, usmíval se do paprsků broušeného skla – křížily se, proplétly, srůstaly, tak jako se pojí paprsky světla, které jsou na tomto světě v zárodku každého projevu života.

Pamatuji si tu metaforu, kterou prastrýc použil. A vidím-li dnes paprsky proplétající se broušenými plochami skla, vzpomínám na strýcovo vyprávění.

Prastrýc vstal, odšoural se do jednoho výklenku sklepení, zastavil se před dveřmi pobitými širokými maltézskými kříži. Otevřel je.

„Kotce,“ řekl a pokynul napříč sklepením.

Viděl jsem několik kotců, zakrytých látkou – spíš než kotce připomínala ta zařízení řadu loutkových divadélek se spuštěnými oponami.

„Stará se mi tu o to Gejza,“ řekl prastrýc.

Později jsem se dozvěděl, že Gejza se jmenuje jeden z nájemníků v přízemí paláce, starý poloslabomyslný cikán. Poznal jsem ho za pár dní, bylo mi jasné, že od tohohle oddaného poloněmého člověka se prastrýc prozrazení bát nemusí.

„Podívej,“ ukázal prastrýc na jedno z loutkových divadélek.

Shrnul z něj oponku.

Jak jsem litoval, že jsem nevypil pár sklenic vína, přijal bych snáz za skutečnost to, co jsem viděl. Byl bych potřeboval být méně střízlivý.

Prastrýc otevřel dvířka toho, co nazýval kotcem, a vytáhl –?

Něco takového jsem ještě nikdy neviděl.

Něco takového nikdy nikdo neviděl.

Kočka. Částí své existence to mohla být kočka. Ale mělo TO křídla. Velká bělostná křídla, porostlá peřím.

Prastrýc TO postavil na zem, postrčil TO berlou.

„Kšá,“ vybídl bytůstku, aby se pohnula.

Kocour, kterým TO bylo polovinou své bytosti, se na nás líně ohlédl, pták, který byl druhou polovinou té bytosti, si liknavě protřepl křídla.

Zamňoukal.

Přistoupil k prastrýci, začal se o něj lísat.

„Mám jich tu plno,“ třepí prastrýc ptakokocoura po zádech.

Otevřel jiný kotec. Vytáhl z něj jiného kocoura s křídly a s nohama plameňáka. Vzal jsem to stvoření do náruče a hladil. Jednou v dětství jsem zachránil vlaštovku se zlomeným křídlem a teď se mi vybavil ten dávný vjem – zase držím vlaštovku v dlaních, hladím ji. Jenomže tahle vlaštovka spokojeně předla.

Prastrýc si opřel berlu o zeď.

Natáhl dlouhé tenké ruce, vyškubl mi ptakokocoura z náruče, pozvedl ho nad hlavou a upustil ho.

Kocour se zazmítal, zachvěl. Jako kočka, kterou někdo vyhodí do výšky, ale ještě než dopadl, zamrskal křídly – a…

A vznesl se.

Ne, nic se neděje – kdepak, nic, vůbec nic, říkal jsem si – jen tady létá kocour, LÉTÁ KOCOUR. Díval jsem se na černobílého kocoura, poletoval pod klenbou sklepení.

Pak se snesl na zem.

Lísal se k prastrýci. Při své výšce se mu lísal o hruď.

Copak tohle se mnou mohlo udělat těch PÁR SKLENIC VÍNA?

Utěšoval jsem se, že to není skutečnost, ale projevy opilosti. Jenže pak jsem si uvědomil, že jsem vůbec nepil.

Prastrýc přikročil k dalšímu kotci.

Ne, ne, šeptal můj zmučený intelekt. Zavřel jsem oči.

Nechtěl jsem se už na tenhle pohádkový svět dívat ani okamžik.

Slyšel jsem vrznutí vrátek kotce a pak – pak jsem neodolal, otevřel oči. Přede mnou poskakovalo NĚCO – to NĚCO mělo tělo jako chrt – a hlavu jako sokol – pane, pane, zaúpěl jsem, bleskurychle přimkl víčka, ne, tohle jsem nechtěl vidět, neměl jsem náladu vejít tuto noc do obrazu Hieronyma Bosche, přátelit se s jeho obyvateli – jenomže když jsem se pokusil podívat jiným směrem, zahlédl jsem cosi daleko nestvůrnějšího, prastrýc už sokolochrta zavřel do kotce a otevřel vedlejší kotec. Oponu na průčelí kotce rozrazilo zvíře veliké jako foxteriér, mělo opičí tělo porostlé dlouhými chlupy a hlavu – mělo kravskou. Pamatuji se, že jsem si zakryl oči a pak uši, střídavě jsem si tiskl ruce na oči a na uši, protože TO začalo přede mnou bučet – pravým kravským hlasem. Věděl jsem, že když oči otevřu, uvidím, jak se ta kravoopice zmítá na podlaze sklepení, poskakuje, chytá si blechy nebo se pokouší vyšplhat po regálech v pozadí, jak by to v takovéhle situaci udělala každá správná opice.

„Mám jich tu plno,“ řekl prastrýc. Pokročil k dalšímu kotci.

Ale já už to nemohl vydržet, stačilo mi, co ke mně doléhalo z prastrýcových kotců – kvokání, vrčení, mručení, syčení, šepot.

Chropot…

Odskočil jsem od prastrýce a vrávoravě vybíhal po schodišti ze sklepení.

Nad hlavou jsem při tom strmém potácení zaslechl plesknutí, jako by se mi o hlavu, o čelo, otřela ploutev.

Vykřikl jsem a dlouhým skokem dorazil na konec schodiště.

Teprve teď jsem viděl, co se mi přesmeklo kolem hlavy – byl to bílý kocour s křídly, kterého mi prastrýc ukázal, zřejmě se vymanil ze špatně uzavřeného kotce. Děsil mne v tu chvíli i tenhle něžný uzlíček – ten uzlíček něhy, sladký PTAKOKOCOUR.

„Nevyšiluj,“ ozvalo se za mnou.

Dívka doběhla za mnou na konec schodiště, položila mi ruku na rameno, přitlačila mne do křesla.

„On to fakt umí,“ řekla.

„Co umí?“

„Umí dělat zvířata, jak si zamane.“

Viděla, že nejsem schopný uvažovat, odmlčela se, seděli jsme tiše vedle sebe, dokud se k nám ze sklepení nepřištrachal prastrýc.

„Běž se z toho vyspat,“ řekla mi měkce.

Vzhlédl jsem.

„Vyspi se a zítra přijď,“ usmál se prastrýc s pochopením.

Oba se na mne usmívali. Prastrýc i dívka nesli na tvářích stejný úsměv, chápavý a ironický a pobavený.

„Kdo je to?“ vyrazil jsem ze sebe a ukázal na dívku.

Prastrýc mlčel.

Uvědomil jsem si, že je nezdvořilé mluvit TAKHLE, nezeptat se přímo té dívky, kdo je.

„Tvoje prababička,“ řekl prastrýc.

Otočil jsem se a pomalu odcházel.

Stále jsem ale chůzi zrychloval – z prastrýcova bytu jsem už vyběhl. Mihl jsem se kolem barokního anděla pozvedajícího svítilnu nad úpatím schodiště, vřítil jsem se do jarní noci.

„Přijď zítra,“ zavolal prastrýc z okna, „pojedeme na statek.“

Statek

1

Slyšel jsem nad hlavou šumět křídla – pleskavě šumět.

Vzhlédl jsem, viděl, jak svitem plynové lampy vystupuje vzhůru k noční obloze prastrýcův křídlatý kocour – letěl svižně a přitom jaksi flegmaticky, i ti nejsvižnější kocouři mívají v sobě cosi flegmatického. Zastavil jsem se, opřel se zády o zeď prastrýcova paláce a díval se, jak kocour krouží výš a výš, vznáší se k úplňku, stoupá na nebesa, viděl jsem jeho siluetu jako drobnou tečku. Když vzlétl co nejvýš, vítězně zamňoukal a snášel se střemhlav dolů. Asi za kořistí, napadlo mne. Pak jsem se opřel čelem o zeď a počítal do sta. Když jsem se podíval do oblohy, byla už prázdná. Odtrhl jsem se od paláce a bloumal kolem jeho průčelí. V tu chvíli na mne vydechla úzkost z celého toho večera. Spěchal jsem ke svému podnájmu. Pane, říkal jsem si, já nechci nic, já přece nechci už nic, jen spát, spát, spát…

Když jsem se vzbudil, stálo slunce vysoko. A já, i když jsem si pevně umiňoval, že se k prastrýci už nikdy nevydám, jsem se oblékl – a rozběhl se k paláci.

2

Čím jsem byl prastrýcovu paláci blíž, tím víc jsem zpomaloval – nakonec jsem místo k prastrýci zašel na Hradčanské náměstí. Zastavil jsem se u vyhlídky na Prahu, díval se na město. Lesklo se po nočním dešti. Teď mi vše, co jsem zažil, připadalo nejen nepravděpodobné, ale i nesmyslné, nemožné – jako bych měl přespříliš živý sen a nahradil si jím skutečnost. Možná, uvažoval jsem, možná mne prastrýc hypnotizoval. Jeho ostrý pohled mohl být pohledem hypnotizéra. Je možné, že si se mnou hraje. Pocházím z jeho PŘÍBUZENSTVA, z okruhu lidí, kteří jej po desetiletí přehlížejí. Možná se na mně mstí, baví ho přivádět mne na pokraj duševní rovnováhy.

Město pode mnou svítilo.

Byla to dokonale střízlivá chvíle, prastrýc mi náhle připadal jen jako postava z pohádkové knížky. Díval jsem se do palčivě hořící oblohy a představa, že by se po těch planoucích oblacích měla přesmyknout KŘÍDLA KOCOURA, mne rozesmála. Smál jsem se a díval se na město, jeho zvuky ke mně doléhaly, rušily každou úzkost. Smál jsem se hlasitě a pomateně, smíchem jsem se zbavoval znepokojení. Půjdu za prastrýcem a soustředím se, abych jeho hypnotizérskému pohledu nepodlehl. Budu dělat to, co je nejlepší obrana proti hypnotizérům – budu se stále pohybovat, nebudu se mu dívat do očí, nepřipustím ani na okamžik, aby na mně ulpěl pronikavým šilhavým pohledem.

Došel jsem k prastrýcovu paláci.

Před palácem stál kočár.

V kočáře seděl prastrýc. Vykláněl se z okénka, jako by čekal, kdy se už před palácem objevím.

Pokynul mi, abych si přisedl. Kočí práskl bičem a kočár se rozejel.

3

Chvíli jsme mlčeli.

Snažil jsem se vyhýbat prastrýcovu pohledu a díval jsem se z okénka kočáru, pozoroval jsem pospíchající chodce na chodnících, snažil se soustředit na četbu vývěsních štítů.

„Kdyby mi někdo ukázal to, co já tobě,“ řekl prastrýc, jako by uměl číst myšlenky, „taky bych si myslel, že to není možné. Že jsem hypnotizovaný.“

Podíval jsem se na něj.

Jeho pohled nebyl pronikavý, byl soucitný.

„Ještě to snášíš dobře,“ řekl prastrýc, stiskl mi povzbudivě rameno.

„Kde je ta dívka?“

Prastrýc mávl rukou. A já pochopil, že o ní promluví, až nastane čas. A tak jsem se ho už neptal.

Vyjížděli jsme z Prahy, mlčeli, teprve pod barrandovskými skalami se prastrýc rozhovořil.

Vždy, když se dívám na ty holé skály, jako bych uslyšel prastrýcův hlas, hlas chvílemi třaslavý a váhavý a chvílemi pevný, přesně odkrajující slova, hlas, který se znovu vracel od šepotu ke kovové hlasitosti.

Snažil jsem se smířit s tím, co mi říkal. Ano, smířit se, to je pravý výraz – smířit se s tím, že Společenství světla už po staletí věnuje své síly tomu, aby napravilo: CHYBU STVOŘENÍ. Podle prastrýce bylo možné, aby stvoření proběhlo lépe. Aby proběhlo spravedlivěji. Po staletí se ve Společenství světla předávají poznatky o NOVÉM STVOŘENÍ. Po staletí se mistři tohoto Společenství zabývají výzkumy a experimenty.

„Čím jsme blíž cíli,“ řekl prastrýc, „tím zasvěcujeme méně lidí. Už jsme ve společenství zbyli jen dva.“ Zaváhal. „A teď – ty…“

Prastrýc vytáhl ze záhybu staromódního pláště knihu. Podal mi ji.

Tlustý svazek, rukopis. Otevřel jsem ho, a zatímco se kočár kodrcal od barrandovských skal, četl jsem…

4

„Cos tomu říkal?“ zeptal se mne prastrýc, když jsem mu vrátil knihu, opět ji ukryl pod svůj plášť.

„Kniha,“ vydechl jsem „kniha upírů.“

Prastrýc zaváhal a pak se rozchichotal.

Kochal se mým úžasem, mou úzkostí. Po desetiletí asi snil o tom, že jednou někoho s tajemstvím Společenství světla překvapí a přivede v úžas.

„Kniha upírů,“ přikývl.

A zase jsme projížděli rozsvícenou krajinou, odbočili jsme na lesní cestu, drkotali mezi vysokými stromy, nevěděl jsem, kam jedeme, ale vůbec mi to nevadilo, v paměti mi přebíhaly obrázky z knihy upírů, všechny ty nákresy podivuhodných zrůd, všelijaké kombinace těl a pařátů, hlav se zobany, čenichy, vyhřezlými zuby – jako by někdo rozstříhal ilustrace z Brehmova světa zvířat a hrál si, dělal koláže z těch obrázků, koláže nejpodivnější, nejpřízračnější. Znovu se mi vybavovaly bytosti, které neměly v lidské řeči jméno, byly děsivé – a byly děsivé, i když kolikrát měla jejich podoba v sobě jakési komické rysy. Nechápal jsem, jak tímhle kombinováním chce Společenství světla přinést nové stvoření…

Ne, bytosti zobrazené v knize nebyli upíři a neusilovali o mou krev. Jenže i když mi ji nesáli, sáli mi psychickou rovnováhu.

Podezíral jsem prastrýce, že kresby v knize pocházely od něj, byl výborný kreslíř, nadaný až maniakální pečlivostí.

„To všechno je jen začátek,“ promluvil prastrýc, poklepal na kožený hřbet knihy, „jen začátek. Jako když zahradník přeroubuje višeň…“

Vytáhl znovu knihu a otevřel ji.

Poklepával prstem na jednotlivé DĚTI – ano, tak o nich ve svém zaujetí mluvil, opravdu nazýval bytosti na obrázcích svými dětmi. Připadalo mi to nechutné, ale snažil jsem se pochopit, že pohlíží na své bytosti jako na uměleckou tvorbu. Jako na své děti. „Podívejme se na tohle dítě – a co říkáš tomuhle dítěti…“ Jeho tenký ukazováček bloudil přízračnou knihou, poklepával na jednotlivé obrázky – veverky s labutími krky, labutě s pařáty místo nohou, ježky s křepelčími křidélky…

„Mohu všechno,“ lesním vzduchem kolem mne prolétal vášnivý šepot. Prastrýc se mne snažil přesvědčit, že dokáže ovlivnit vznikající zárodek, jak se mu zachce. Dodat kocouru křídla je pro zkušeného Mistra stejně primitivní, jako nalít mu do misky mléko. Pokud bych neznal výsledky prastrýcových pokusů, považoval bych jeho zbrklý šepot za chvástání.

„Namaluj zvíře,“ vtiskl mi do ruky tužku, „jestli mi nevěříš, namaluj si zvíře. Vypěstuju ti ho.“

„Já věřím,“ vrátil jsem mu tužku. Někdy prostě nezbývá člověku nic než věřit. Alespoň já si tehdy skutečnost vymluvit neuměl.

I když jsem po tom toužil.

5

Vjeli jsme na mýtinu. Před námi se zabělaly zdi prastrýcova statku. Stavení uprostřed lesa. Samota. Podle toho, co mi vyprávěl prastrýc, samota z předbělohorských časů. Koupil ji právě proto, že byla vzdálená od obydlených míst. Budovy statku uzavíraly čtverec, jak se stavívalo ve starých dobách, obyvatelé se mohli lépe bránit útočníkům. I prastrýc se potřeboval bránit. Vysoké zdi, které uzavíraly statek, přinášely naprosté soukromí.

Jediný prastrýcův zaměstnanec byl starý podivín, trávíval zde celý rok.

Jen občas vyjel do města, aby doplnil zásoby. Většinu toho, co bylo třeba, si vypěstoval. Na tohoto muže, správce i čeledína v jedné osobě, se mohl prastrýc spolehnout, stejně jako na starého cikána v malostranském paláci. Ne, od nich se prozrazení obávat nemusel. Svým způsobem mu byli věrni.

Když jsme přijížděli, starý muž ležel na louce před statkem opilý. Myslím, že si našeho příjezdu ani nevšiml.

„Nevadí,“ pokývl prastrýc.

Krmení na statku se provádí jednou denně, ráno. A to prý je čeledín ještě střízlivý. Slyšel jsem, že spalovači mrtvol v krematoriu každý den dostávají láhev rumu, aby mohli svou práci vykonávat. Nevím, jestli je to pravda, ale uznávám, že takové opatření je pochopitelné – a chápal jsem, že hrůza, které je vystaven čeledín, si také vyžaduje úlevu v alkoholu.

Prastrýc vystoupil z kočáru, odemkl starožitným klíčem bránu statku, opět za námi zamkl. A pak…

Pak jsme vešli do pohádky.

Nebo – nebo do šíleného snu?

6

Vzpomínám-li na to, co jsem viděl, ožívá nálada toho jarního odpoledne, kdy jsme s prastrýcem procházeli chlévy a výběhy. Měl jsem sice průpravu v KNIZE UPÍRŮ, kterou mi prastrýc moudře dal k prostudování, než jsme na statek dorazili, ale i když jsem byl připravený na to, co uvidím, přijímal jsem prastrýcovy DĚTI se stále vzrůstající tísní.

Chápal jsem, že si prastrýc chtěl vyzkoušet své možnosti, uznával jsem, že experimenty jsou potřebné. Ale přesto jsem v jeho počínání rozeznával rouhání. Ano, prastrýc, který neuznával STVOŘENÍ, se pouštěl do boje – do boje proti Stvořiteli…

Chovatel přízraků – tak bych prastrýce nazval.

Nebyly zde jen rozmarné hříčky. Většinu živočišstva prastrýcovy farmy tvořily bytosti, které mohly přinášet užitek. Jenže výhody, jaké tyto bytosti přinášely, se mi zdály mizivé před zhnusením, jaké jsem cítil. Ovšem, prastrýcova námitka, že člověk, který by neviděl v životě krávu, by ji považoval za nestvůrný rohatý přelud, byla logická. Uznával jsem, že pro chovatele může být výhodný chov medvědích slepic, jak tyto slepice nazýval prastrýc. Slepic porostlých namísto peřím huňatým, jakoby medvědím kožichem. Líčil mi výhody této drůbeže. Peří ze slepice se oškubá a vyhodí, kdežto stáhne-li se nádherná kožešina z jeho slepice, má majitel chovu zisk navíc. Z jediného hejna slepic se dá získat nádherný kožich. Slepičí kožich. Prastrýc si už nechal takový kožich ušít. Samozřejmě neřekl kožešníkovi, který obdivoval kvalitu kožešiny, že to bude kožich ze slepičích kožešin. Přiznával jsem výhody, jaké má třeba kráva se čtyřmi vemeny – kráva dvakrát tak velká jako obyčejné krávy. I miniatura krávy je výhodná, miniatura o velikosti vlčáka, může se chovat v bytě jako pes, je přítulná a její mléko vystačí pro malou rodinu. „Je mazlíček a ještě k tomu užitečný mazlíček,“ řekl prastrýc. Lovecký pes s křídly, uvázaný u stavení, má také výhody, může kořist uštvat i v povětří. Prastrýc mě provázel svým „muzeem stvoření“ – necítil jsem radost ani okouzlení nad prastrýcovými šlechtitelskými úspěchy, kdepak, rozhlížel jsem se po obyvatelích statku a pociťoval jsem mrazení.

„Dobrý, ne,“ jásal prastrýc, „dobrý?“

Přikývl jsem.

Co jsem měl taky dělat jiného.

Chápal jsem, že to, na co se dívám, je prastrýcovo životní dílo. A já neměl sílu ani chuť jeho životní dílo zpochybňovat.

Ať už je koneckonců to dílo, jaké je, jednou je životní.

7

Většina živočichů, která žila na statku, byla miniaturizována, prastrýc prohlašoval, že velikost živočichů se dá snadno ovlivňovat. Není třeba, aby si komplikoval život pěstováním tvorů ve větších velikostech, stačí, jak uváděl, MODELY.

Ale i kdyby tyto modely nezvětšoval, jistě by našly své nadšené kupce. Jistě by si přála řada dětí nalézt pod stromečkem stádo maličkých koní, ne větších než zapalovač, koní s velkými křídly, která je činila tak podobné mytickým Pegasům. Mohl bych mluvit o řadě prastrýcových děl – o maličkých tygrech, podobných broukům… Byli do nejmenších detailů stejní jako skuteční tygři, jak jsem se mohl přesvědčit pod lupou. Mohl bych vypisovat jedno z jeho STVOŘENÍ po druhém. Husy s chrupem dravců, jakým se mohly snadno ubránit škůdcům… Ale myslím, že ten, kdo má dostatek fantazie, si snadno představí další možnosti.

8

Nevím, na co prastrýc myslel v kočáře cestou zpátky, snad spal. Svěsil velikou hlavu, pokojně oddychoval. Já se díval do tmy, která těžkla za okénky kočáru, a střídalo se ve mně okouzlení a znechucení.

Řekl bych, že toto jsou dva obvyklé dojmy, jaké mívá člověk z výsledků civilizace – nebo přesněji řečeno, jediný, dvojdomý pocit.

Díval jsem se do tmy a na světla blížícího se města.

Domýšlel jsem, co nastane, až prastrýc zveřejní své objevy. Jistě vznikne nové povolání – jak jen se mu bude říkat? Tvůrce zvířat? Krejčí zvířat? Básník zvířat?

Stvořitel?

Ten, kdo bude nové povolání vykonávat, bude mít za práci snít, vysnívat nejkrásnější zvířata, jaká ho napadnou.

Jízdní superlabutě. Závodní dostihové koněptáky Pegasy. Nebo ptakoně? I nová lingvistika vznikne… A těch možností, jaké se vynořovaly přede mnou ve tmě, do které jsme vjížděli, těch možností bylo tolik, tolik. Dostihoví dvousedadloví sokolové – uměl jsem si neskutečná zvířata představovat jako ZCELA SKUTEČNÁ – orloslepice už nebudou kořistí dravců. Vlkoovce se stanou postrachem vlků. Snažil jsem se nevýhody jednoho živočicha vyvážit výhodami druhého. Nacházet rovnováhu a harmonii pro každý živočišný druh. A zažíval jsem při tom snění uspokojení, jaké asi cítívají malíři nad krásným obrazem.

Bude dost masa, kožešin, vlny, nebude se stavět chlév pro desítky krav, postačí jediný chlév pro jedinou velekrávu…

Snad tato nová zvířena bude zprvu působit hrůzně a strašidelně, ale věděl jsem, že estetický smysl je tvárný. Na koněptáky si lidé časem přivyknou, přijmou je do svého života jako všední živočichy. Létající kocour bude stejně přirozený jako králík. Nikoho nenapadne žasnout, až spatří nad svou hlavou prolétat kočku držící v drápech myš. Jihoameričtí indiáni se děsili, když poprvé spatřili koně, považovali ho za bájnou příšeru. Ale ne proto, že by kůň příšera byl, jen proto, že ho spatřili poprvé. Úžas, který u člověka pojí POPRVÉ SPATŘENÉ s děsem, rychle pomine – tak, jako v naší době nikoho nenapadne, aby se děsil při pohledu na popásající se krávu, tak jednou nikoho nenapadne, aby vykřikl strachy při pohledu na křídlatého kocoura.

Když jsme dojeli do Prahy, rozloučil jsem se rychle s prastrýcem.

9

Nikdy jsem se nedozvěděl, jak prastrýc zárodky ovlivňuje, jak dokáže měnit, podle své vůle, budoucnost vznikajícího života. Vadilo mi, že mě nezasvěcuje do základů své vědy. Ale na druhé straně jsem chápal, že na to má právo. A věřil jsem, že není daleko chvíle, kdy prastrýc odemkne oddíl sklepení, do kterého mne zatím nevpustil, kdy mne zasvětí do všech tajemství Společenství světla.

Každý zárodek je v době, kdy zůstává v „neprobuzeném stavu“, podobný prázdné spíži. Tak to říkával prastrýc, vyjadřoval se metaforicky o pojmech, ve kterých má moderní genetika vytvořené vědecké pojmosloví. Teprve na tom, jak se prázdná spíž vybaví genetickými pokyny, závisí osud probouzejícího se života. Stejně jako závisí na kuchařce, čím zaplní svou spíž. Jindy zase hovořil o hrnci, který si kuchařka připraví na plotnu a do kterého vkládá přísady – stačí přidat sůl, a pokrm je slaný. Prastrýci stačí místo soli přidat KŘÍDLA, a genetická mapa vznikajícího života je ihned přijme. Někdy se prastrýc vyjadřoval nepříjemně primitivně a někdy zase nepříjemně šroubovaně.

Jednou mi ukázal veliký svitek, nazýval jej základní genetickou mapou. Na tom svitku se vzpínala dlouhá čára, někdy připomínala himálajská pohoří, jindy poklesala, ve své zřícené linii zachycovala podobu kaňonů. Prastrýc označil ten předlouhý svitek za klíč ke svým experimentům. Když jsem čáru pozoroval zblízka, viděl jsem, že i to, co jsem považoval za jasnou linii, je rozechvěné spoustou úhybů. MAPA ŽIVOTA, tak jednou prastrýc ten svitek nazval, hladil ji měkce dlaní, jako by hladil milou tvář.

Ve vztahu starých mládenců k vědě, k poznání, rozeznávám často cosi smyslného. Ale na mne ta čára působila odpudivě, spíš než mapa života by se mi pro ni hodilo jméno MAPA PEKLA.

Prastrýc trávil nad touto mapou spoustu času. Hovořil o tom, že pro zasvěceného je četba této čáry stejně zábavná, jako když si čte služka v nedělní příloze novin zamilovaný román.

SVĚTLO, které čeká v každém zárodku života na Zemi, je v základě stejné, prohlašoval. Záleží jen na kombinaci jeho paprsků. Tedy na sloučení nebo přeskupení jednotlivých genetických informací. Melodie života je podle prastrýce nekonečná, ale nekonečná jen v množství kombinací. Tak jako nekonečno melodií, které čeká v klaviatuře každého klavíru, je omezeno – a vymezeno počtem jeho kláves. Na každém bodě mapy života závisí nějaký údaj, prastrýc ukazoval na nepatrné vypouklinky čáry. Tvrdil, že právě tato místa rozhodují o tom, jak bude například vypadat chrup bytosti, která se zrodí, bude-li mít tolik nebo tolik zubů – anebo zešpičatí-li jí hlava do zobáku.

„Ale to pak může vzniknout úplně nový druh – Nadživočich!“ vykřikl jsem.

Prastrýc přikývl.

Jsou gesta, která si člověk pamatuje celý život.

Prastrýcovo kývnutí bylo z nich; nikdy jsem už nikoho neviděl takhle přikývnout. V tom lehkém sklonu jindy ohyzdné hlavy, v tu chvíli ale zkrásnělé zaujetím, byla hrdost i plachost. Rozkoš z toho, čemu přitakává, i hrůza z toho, s čím souhlasí.

Jednou mi ukázal regál plný maličkých koster.

Byly očíslovány a prastrýc mi na nich dokazoval jednotlivé zákruty čáry života. Jejich vliv na podobu bytostí. Viděl jsem pozůstatky bytostí podobných stonožkám, i kostry jinak ozvláštněné – jako by v regálu vyčkával celý kostlivý nárůdek.

Prastrýc zde měl roztříděny nejrůznější tvary kostí a jejich kombinace.

Byl jsem před časem v ateliéru jednoho sochaře a tam jsem viděl jeho dílo – kostru koně s křídly. Zvláštní socha – vypovídala výstižně o naší době – křídla zůstávají, živá a mohutná, ale to, co má vzletět, už zetlelo.

Prastrýc přejížděl očima kostry, na kterých se chvělo slunce.

V tu chvíli vypadal opravdu jako – jako ďábel.

Jako smrtelně unavený ďábel.

„Stvoření ještě nevyvrcholilo,“ řekl tiše. A jeho unavené, ale navzdory únavě chorobně bystré oči se zadívaly skrze mne – jako by tam, za hranicí mého já, opravdu rozeznával někoho jiného, někoho, po kom touží, ale z něhož má současně hrůzu.

10

Pomáhal jsem prastrýci překreslovat grafy, kterým jsem nerozuměl, pomáhal jsem mu sčítat řady čísel, o kterých jsem nevěděl, čemu slouží, krmil jsem zvířata v jeho sklepení. Zpracovával jsem jeho archiv. Cítil jsem se jednak ponížený tím, že nevím, čemu přesně má spoluúčast slouží, jednak polichocený tím, že mne prastrýc ke své práci přizval.

Už jsem necítil odpor k bytostem, které prastrýc stvořil, k jeho dětem, přivykal jsem jim, jako si člověk přivyká na surrealistické malby.

A občas jsem dospěl k tomu, že mi například kocour mé bytné připadal fádní.

Prastrýcovy teorie se mi nezdály méně šílené, než když jsem jim naslouchal na počátku, zdály se mi ale LOGICKY ŠÍLENÉ.

Stvoření podle prastrýce neproběhlo ZATÍM tak, jak mělo, jednotlivé bytosti, které obývaly svět, vymíraly nebo se měnily do vyšší formy živočichů, svět není nic jiného než obrovitá laboratoř života, ve které neustále probíhají milióny experimentů. Společenství světla se na tomto zdokonalení chce nejen podílet, chce je urychlit – a pak ukončit.

„Je možné,“ řekl prastrýc, „odstranit ze zárodků sklony k chorobám, psychické zatížení – vystupňovat určité vlastnosti. Mohu vyrobit z deseti zárodků deset geniálních bytostí – deset Mozartů,“ rozesmál se.

„Je možné způsobit, aby se nerodily jiné bytosti než bytosti s hudební genialitou, ale kam by to vedlo? Mohu VYRÁBĚT samé Leonardy, ale k čemu to povede? K čemu bude lidstvo, složené ze samých géniů? I těch pár, co se narodí každé století, má těžký život. K čemu bude národ ze samých Einsteinů, Dvořáků… Mimochodem, víš, že Leonardo byl také jedním z experimentů Společenství světla?“

Ticho se valilo kolem mne, ticho nesmírné, jako by začal odbíjet ZVON TICHA.

Léto s ďáblem

1

Když teď vzpomínám na prastrýce, připadá mi celý příběh jako sen, dlouhý sen, který se ostře otiskl do paměti a nechal zaniknout ostatní dojmy, které mne v té době prostupovaly – sen o prastrýci Johannovi ze Schnupsů v sobě pojí nekonečné a přece tak rychle ubíhající večery nad sklenicemi vína – celé noci jsme proseděli v prastrýcově laboratoři a ve sklepení jeho paláce.

Byl jsem zřejmě první, komu se prastrýc rozhodl se svými objevy svěřit, a svěřoval se mi zálibně. K čemu je i to nejkrásnější, co máme, když není nikdo, kdo by se o tom mohl dozvědět? Někdy mi připadalo, že poznání, které jsem strýcovou zásluhou získal, nejen že nepatří žádnému z našich současníků, ale že – v jakési zvláštní, ale velice skutečné rovině – nepatří ani mně.

Jednou jsem se zeptal prastrýce na dívku, se kterou mne tehdy v noci šel vyhledat.

Potvrdil, že to byla má prapraprababička, na které její manžel, dávný Schnups ze Společenství světla, udělal genetický experiment. Od této doby se nemění, zůstává stejná, jako byla rok po svatbě. Není možné ovlivňovat jen zárodky. Zato lze, i když to ještě Společenstvím světla není příliš prozkoumané, ovlivňovat i hotové bytosti. Jsou to prý ale nejnebezpečnější pokusy. Většina lidí, kteří se těmto pokusům podvolili, zemřela.

Přesto před staletími se tyto pokusy prováděly. Řada rodů má „věčné předky“, kteří procházejí světem a sledují svůj rod, pomáhají mu, zasahují ve chvílích, kdy je to nejvíce potřeba.

„Stavuje se u mne každých pár let,“ řekl zamyšleně, „asi tě taky sleduje – a chtěla nás usmířit.“

Bylo mnoho věcí, které jsem prastrýci uvěřil, i když byly neuvěřitelné, ale bylo dost těch, kterým jsem uvěřit nemohl, tato patřila mezi ně. Považuji ji za prastrýcovu poetickou fantazii. Přesto bych si právě jí snad nejvíc uvěřit přál. Kdo ví, snad opravdu chodí naším světem ony pramáti našich rodů – dávné matky: Krásné, moudré dívky.

2

Prastrýc byl romantik.

Dodnes nevím, čemu z toho, co mi vyprávěl, mohu věřit. Podezírám ho, že využil mé důvěřivosti, aby mi zaplnil svět poezií ještě víc.

Jednou vyprávěl o tom, že celý náš svět je plný bytostí, ze kterých vidíme jen malý cíp. Trafikantka, která prodává u jeho paláce, je prý živá už tři sta let, je to nejlepší přítelkyně mé prapraprababičky. Usmíval jsem se…

Ale občas mne napadá, zda opravdu ti, které potkávám v malostranských uličkách, jsou obyčejní lidé.

Ale je čas vrátit se k jádru příběhu o Knize upírů.

Léto bylo horké, zažil jsem málo takových veder jako v onom létě.

Prastrýc trávil většinu času ve sklepení. Horko ho zmáhalo a někdy nemohl pracovat, sedal ve svém křesle – nehybně, skelným pohledem sledoval mou práci, tichým hlasem vydával pokyny a pak se zase propadal do zvláštní ochablosti.

Napadlo mne, že by mohl umřít, a snažil jsem se ho přimět, aby o svých objevech pověděl víc – ale on jen mlčel. Snad se opravdu propadl do drtivé únavy, jaká střídá u géniů období vysilující práce.

Ale přesto jsem tušil, že se už brzy uzavře období příprav a experimentů. Stojíme před posledním experimentem, ke kterému směřoval celý prastrýcův pilný život.

Jednou, když prastrýcova malátnost polevila, jsme seděli u krbu v salónu a pořádali kartotéku koster. Byla noc, palác ztichl do nepřirozeného ticha, jaké bývá na zimních pláních. Jen občas zašeptal plamen v krbu…

3

Prastrýc zrovna hovořil o tom, jak buňky těla poslouchají genetický příkaz – poslouchají ho stejně bezvýhradně, jako když důstojník zavelí vojákům.

Vtom ticho paláce rozřízl výkřik. Byl to hlas, jaký jsem slyšel před měsíci, když jsem v prastrýcově příbytku osaměl.

Jenomže teď se tenhle výkřik neozval z bytu, zněl kdesi na ulici, vnikl ke krbu otevřeným oknem. Pohlédl jsem na strýce. Seschnul se, jeho drobné tělo se ještě víc zdrobnilo, veliká prastrýcova hlava se natočila k oknu a strnula.

Napjatě jsme poslouchali.

„Věděl jsem, že přijde,“ řekl prastrýc, „nemá cenu, abych dělal, že nejsem doma, věděl jsem, že přijde. Nechal jsem vyměnit zámky u dveří, aby sem nemohl přijít, kdy se mu zachce, jako přišel tehdy, když jsi tu byl sám –“

„Kdo?“ vykřikl jsem.

Kradl jsem se k oknu, abych vyhlédl a nebyl viděn tím, kdo venku zaúpěl.

Prastrýc se opřel o berle, nerozhodně povstal.

„Kdo?“ opakoval po mně váhavě.

Johannes ze Schnupsů ke mně obrátil křídově bílou tvář:

„ZOOM.“

„Neotevřeme,“ navrhl jsem prastrýci, když jsem viděl, s jakou námahou sune své ochablé tělo ke dveřím.

Prastrýc na okamžik zaváhal, pak odevzdaně zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl měkce, „ne, ne, nemá to cenu. To je ZOOM.“

Usedl jsem a naslouchal klapotu prastrýcových nohou a berlí, jak se ode mne vzdalovaly tichými sály.

4

Ten, se kterým se prastrýc za chvíli vrátil, byl navzdory horké noci oblečený jako polární badatel.

Byl zahalený do dlouhého pláště. Na hlavě měl klobouk a tvář měl převázánu fáči jako pacient po těžké havárii.

Plášť se na něm vzdouval, jako by pod ním ukrýval neskutečně veliký hrb.

Posadil se u krbu, neodložil si ani plášť, ani klobouk.

„Mohlo mě napadnout, že u tebe někdo bude,“ zavrčel nespokojeně.

Fáče, ze kterých vyčnívala jeho ústa, mu zkreslovaly hlas, zněl tlumeně i skřehotavě zároveň.

„Synovec,“ prastrýc na mne ukázal berlí. Všiml jsem si, jaký má omluvný přízvuk, jednal s příchozím plaše a provinile.

„Ví o všem?“ zaskřehotalo mezi fáči.

Prastrýc neurčitě potřásl berlou. Mohlo to vypadat tak i tak. Příchozí si zřejmě vybral podle svého. Souhlasně zamručel.

„Co tady chceš?“ zeptal se prastrýc. „CO TADY JEŠTĚ CHCEŠ?“

A opět se mu v hlase chvěla plachá provinilost.

Ještě nikdy jsem neslyšel svého sebevědomého prastrýce takhle promluvit.

„Jdou po mně,“ zahučela mezera mezi fáči, „musím zůstat u tebe.“

„Jak dlouho?“ řekl prastrýc.

Ten, kterého prastrýc označil jako ZOOMA, mlčel.

„Dobře,“ řekl prastrýc, „jdi nahoru.“

V podkroví prastrýcova paláce bylo několik podkrovních pokojíků, v jednom z nich jsem obvykle nocovával, když jsem se u prastrýce zdržel do noci.

ZOOM souhlasně zachrčel.

Vyšel ze salónu. Slyšeli jsme jeho těžké kroky na zadním schodišti – tytéž kroky, které jsem slyšel před měsíci, těžké a chvatné.

Osaměli jsme.

„Věděl jsem, že přijde,“ zašeptal prastrýc do rukou sepjatých na berli. „Věděl jsem to, a přece jsem doufal, že už nepřijde.“

5

„KDO to je ZOOM?“

„ZOOM,“ zaváhal prastrýc, „je nový stupeň – další stupeň, který má přijít po rodu HOMO. Společenství světla o něm snilo po staletí. Ten, který nahradí člověka. ZOOM.“

„Vy jste ho… STVOŘIL?“

Prastrýc potřásl hlavou: „On se stvořil sám.“

„Sám?“

„Měl jsem tu kdysi sluhu,“ prastrýc hovořil s hlavou opřenou o berlu, zíral do temných dveří, ve kterých příchozí zmizel, „měl jsem kdysi sluhu, pomáhal mi tu. Tomu jsem řekl všechno. Zasvětil jsem ho, proti zákonům Společenství, do tajemství. Chápej, nemohl jsem pracovat. Nemohl jsem se skoro hýbat – nechtěl jsem přerušit pokusy…“

Přikývl jsem, viděl jsem, že prastrýc úpěnlivě vyžaduje souhlas.

„Tehdy jsem měl připraveno, jak ZOOMA stvořit, ale čekal jsem – až budu mít hotovy všechny experimenty,“ udeřil berlou. „On – on chtěl už začít – chtěl být ZOOM!“

„On?“

„Ano, změnil si svůj kód, proměnil si SVOU PODSTATU.“

„Vyšší stupeň člověka?“ ukázal jsem ke dveřím.

„Nejvyšší,“ prastrýc mávl berlou, „NEJVYŠŠÍ.“

6

Druhý den jsem ZOOMA v prastrýcově paláci nespatřil. Ale byl tu, jistě tu byl. Chtěl jsem se podívat do svého pokoje v podkroví, ale prastrýc mi řekl, ať raději do podkroví nevcházím.

Měl jsem sto chutí se ho zeptat, proč se ZOOMA bojí. Proč právě jej, když ZOOM má být vyšší formou stvoření.

Ale viděl jsem, že si prastrýc nepřeje nic tak, jako nemuset o něm mluvit. Možná cítí za ZOOMA odpovědnost.

ALE PROČ SE HO TAK DĚSÍ, KDYŽ SE EXPERIMENT PODAŘIL?

Kdo to vlastně je tam v podkroví – ten tichý a skrytý? Proč se neodvažuje ukázat svou tvář?

Dolil jsem si poslední šálek čaje a chystal se, že se rozloučím.

V salónu bylo náhle dusno a nepříjemně jako tehdy, když jsem zůstal v paláci sám.

Napil jsem se čaje. Jak jsem zaklonil hlavu, mžikl jsem na okamžik do zrcadla – ze zrcadla na mne vyhlédla:

Tvář! Ta samá tvář jako v onu jarní noc. Tvář slizká a zešpičatělá – oči se na mne z toho šupinatého obličeje dívaly zároveň ochable a zároveň pronikavě, jako se dívají oči mrtvých ryb.

Padala na mě stále těžší a těžší malátnost.

Pokoj se mi vytrácel před očima.

Když jsem se probral, ležel jsem na měkkém koberci a nade mnou se skláněla šupinatá tvář obrovitého pstruha.

„Už je dobrej,“ řekla šupinatá ústa.

A po čele mi přejela slizká dlaň.

Zoom

1

ZOOM seděl v lenošce vedle mne a hovořil s prastrýcem.

Myslel jsem, že jsem už dostatečně otrlý. Tak dlouho jsem měl příležitost pozorovat PŘÍŠERY na prastrýcově farmě.

A přesto pohled na TO, co sedělo vedle mne, mi působil skoro až fyzickou nevolnost. Je to nové stvoření, vyšší forma, říkal jsem si v duchu, abych přemohl úzkost a odpor, jenomže čím víc jsem si tuhle myšlenku opakoval, tím ironičtěji vyznívala.

Bytost v lenošce vedle mne vyhlížela jako obrovitá ryba křížená s šelmou. Měla rybí hlavu i rybí trup, pokrytý šupinami. Jak hovořila, otevírala ústa, ve kterých jsem rozeznával spoustu jehlovitých zubů.

Je přezubená, PŘEZUBENÁ, říkal jsem si, abych dodal tomu, co jsem viděl, nějaký komický rys. Snažil jsem se soustředit na tu rybí hlavu, abych se nemusel dívat na končetiny nočního návštěvníka, na jeho chlupaté údy, podobné orlím spárům. Přední končetiny té bytosti byly také podobné orlím pařátům, ale na konci měly lidské prsty. Nelidsky dlouhé prsty. Na zádech ZOOMA se rýsovala křídla, zřejmě také slizká, alespoň plameny v krbu se na nich přelévaly, odrážely.

ZOOM hovořil s prastrýcem, nevšímal si mne.

Johannes ze Schnupsů mluvil tiše. Nerozeznával jsem jeho slova. A ZOOM, i když mluvil hlasitě, měl slova deformována šupinatými ústy.

Spíš než rozhovor mi jejich konverzace připomínala míšení dvou melodií, zvláštní hudbu.

Ta první melodie, prastrýcova, byla plachá a zajíkavá – ta druhá melodie byla skřehotavě výhružná a rázná.

Rozeznával jsem v prastrýcově hlasu podřízenost – jako by pán rozmlouval se sluhou.

Napjatě jsem naslouchal té podivné hudbě. Uspávala mě. Nedokázal bych se už dovléci sychravou nocí do svého podnájmu.

Vstal jsem a pomalu odcházel do podkroví. Prastrýc ani ZOOM si mne nevšímali, neprotestovali proti tomu, že odcházím. Dovlekl jsem se do podkroví, padl na postel a usnul.

2

Spal jsem tvrdě a beze snů. Když jsem se probudil, stálo slunce už vysoko a já se v první chvíli nemohl upamatovat, kde jsem, zážitek minulé noci mi připadal jako sen a já byl šťastný, že jsem se z něj probudil. Takové hrůzné sny může mít člověk snad jen v bizarním schnupsovském paláci, uvažoval jsem.

Procházel jsem se prázdnými sály prastrýcova bytu – nikoho jsem nespatřil. Usoudil jsem, že prastrýc asi ještě spí.

Ponechával jsem za sebou všechny dveře otevřené, abych se mohl v případě nebezpečí dát na útěk. Když jsem míjel dveře do prastrýcovy kuchyňky, zaslechl jsem cinkot nádobí. Pokud prastrýc připravuje snídani, znamená to, že se včera všechno mezi ním a ZOOMEM vyřešilo.

Otevřel jsem dveře do kuchyňky.

U kuchyňského stolu stála obrovitá ryba, stála na orlích pařátech, otáčela ke mně tlamu posetou břitkými zuby.

Couvl jsem a chtěl se vyřítit z domu.

„Chceš kafe?“ řekla mi ta orlí ryba.

3

Seděl jsem u kuchyňského stolu, pil kávu a KLÁBOSIL s rybou. Říkal jsem jí raději v duchu ryba, označení ZOOM mi připadalo příliš stísňující. Ryba znělo docela jinak, v tom slově nebyl strach.

„Chápej,“ řekla mi ryba, „že se takhle nemůžu ukazovat, dá rozum, ne?“

Chápal jsem to. To dal rozum.

Takhle nemohla ryba vyjít na ulici v žádném případě.

Ryba si také uvařila kávu a posadila se proti mně.

Přivykal jsem jejímu vzhledu a už na mne nepůsobila hrůzně, měl jsem spíš soucit s její bezradností.

Vyprávěla mi o tom, že neodolala, když se jí naskytla možnost stát se z „vobyčejnýho člověka“ vyšším typem stvoření.

„By nevodolal žádnej, none? Ty bys vodolal?“

Ryba mluvila jako žižkovský floutek. Stala se sice vyšší formou stvoření, ale její duchovní základ se neproměnil.

Rybu posedl záchvat sdílnosti. Ucucávala kávu z hrnečku, všelijak si ho nakrucovala k přezubené tlamě, aby kávu dopravila do úst a nevybryndala.

„Se ti vomlouvam, jestli jsem tě tehdá vyděsil,“ hovořil ZOOM. „Nevěděl jsem, že tu jsi, šel jsem za ním a von tady nebyl, koho by to napadlo, none. Já se tě lek možná víc než ty mě. Ale uvaž, že kdybych neutek, ale začal se s tebou bavit, že by ses lek vo moc víc, none.“

Uznal jsem to.

„Tvůj příbuznej je jednička,“ řekl ZOOM, „myslím, že v příštích staletích bude stát jeho pomník na každým rohu. Bude praotec ZOOMŮ.“

Začínal jsem se bavit. Tohle je snad jedno z tajemství života – naučit se nacházet zábavu v tom, co nemůžeme změnit a co nás tísní. Snídám s nadčlověkem. Připravil mi topinky.

4

„Musíme ho odvézt,“ řekl mi odpoledne strýc, „musíme ho uklidit na statek. Tam bude v bezpečí. Pojedeš s ním?“

Kývl jsem.

Navečer jsme vyjížděli se ZOOMEM do rozpálených uliček Malé Strany, kočár drkotal po hrbolaté dlažbě, ZOOM seděl naproti mně, zahalený do velkého pláště, který mu zakrýval orlí pařáty i křídla. Ohlédl jsem se a spatřil, jak se z úzkého okna paláce vyklání veliká hlava, jako by to ani nebyl člověk, ale chrlič. Zamával jsem mu.

Vůz projel po nábřeží, zamířil k barrandovským skalám. ZOOM pospával, kolébání kočáru ho uspávalo.

Prohlížel jsem si jeho tvář a vzpomínal na strýcovu zalykavou zpověď.

Před deseti lety se s jeho fámulem stala ona proměna – a i když si za ni může pomocník sám, cítí prastrýc stále výčitky. Deset let platí ZOOMOVI velmi slušný plat, deset let se o něj stará, nechává ho bydlet nedaleko svého paláce. Vymínil si za to, že ho ZOOM nebude navštěvovat. Jenomže ZOOM trpí samotou. A prastrýc trpí výčitkami svědomí o to víc…

Dřív pracoval na tom, jak udělat z člověka nadčlověka, teď pracuje na tom, jak udělat ze ZOOMA zase člověka. Chtěl by opět vrátit sluhu do lidské podoby.

Útěk

1

Měl jsem podle dohody zůstat na statku pár dní. Než si prastrýc obstará v Praze nějaké záležitosti. Pak se měl na statek vypravit on a já bych se vrátil do Prahy. Docela bych vítal odpočinek na samotě uprostřed lesů, poklidnou četbu, dlouhé procházky, potřeboval bych takovýhle odpočinek po překotných dnech, oddával bych se lenošení s radostí, jen kdyby – jen kdyby tam se mnou nebyl ZOOM. Ale ZOOM se choval mile. Pokud si člověk odmyslel jeho podobu, nebylo na něm nic zvláštního. Jenom tu PODOBU bylo třeba si odmyslet. ZOOM trávil většinu času v laboratoři, kterou měl prastrýc na statku, vycházel z ní, jen aby něco uvařil. A musím uznat, že kuchař byl znamenitý… Poslal prastrýcova čeledína s povozem do města, aby nakoupil zásoby, a pak se pustil do vaření. První den jsem trávil docela idylicky, četbou a procházkami. Večer donesl ZOOM na stůl veliký jahodový dort.

Po večeři jsme se usadili v sadu a jedli jablka.

Byla jasná letní noc, na obloze svítily spousty hvězd, odrážely se na ZOOMOVÝCH křídlech.

„Jsem dokonalý,“ řekl náhle ZOOM do tmy.

Přikývl jsem. Proč bych mu měl odporovat.

Nerad odporuji těm, co pečou tak báječné dorty.

„Buď také dokonalý,“ zašeptal skřehotavě ZOOM.

Zbystřil jsem pozornost. Ne pro to, co ZOOM řekl, ale pro přízvuk, jaký své větě dal – hlas se mu zachvěl, jako by sděloval něco velmi důležitého.

A pak jsem jen mlčel a naslouchal ZOOMOVI, líčil mi svou touhu.

Čeledín, který žije na statku, bude také brzy ZOOM, tvrdila lesklá ryba, sedící vedle mě v trávě. Už je geneticky poznamenaný. Zakrátko se začne jeho tělo měnit, okřídlí se. „Buď také dokonalý,“ opakoval mi ZOOM vemlouvavě. Mne prý nechce změnit do ZOOMA bez mého souhlasu, jako čeledína, mám být ZOOMEM dobrovolně, chtít povýšit svou existenci, být mu vděčný za to, co se mnou udělá.

Naslouchal jsem ZOOMOVI.

Líčil mi, jak se bytosti jeho rodu rozšíří, líčil mi, jak dokáže – protože zná prastrýcovo tajemství – vyrábět ZOOMY ve velkém. Nastává zlatá doba nového rodu. Všichni se stanou pány povětří, všichni budou moci žít ve vodách, končí údobí, ve kterém byl člověk odkázán jen na existenci na povrchu země. Teď se vlast nového rodu znásobí, rozšíří o oblohu i o podmořské kraje. Za čas se přestanou lidi divit tomu, že někdo má rybí hlavu a křídla – naopak, bude jim připadat nestvůrný ten, kdo bude mít dvě lidské nohy. Stiskla mne znovu úzkost – uvědomil jsem si, že se genetická proměna dá zřejmě provádět snadno – velice snadno.

Možná nápojem.

Když ZOOM hovořil o tom, že brzy budou ZOOMŮ zástupy, jistě měl plán. Chce se snad vetřít do vodárny, otrávit vodu, šířit „ZOOMSTVÍ“ záludně – každý, kdo se pak napije vody, si změní své genetické vybavení… Hlavou mi probíhaly možnosti, jak by bylo možné rychle a nenápadně poznamenat genetické základy velkého množství lidí. TEN ČELEDÍN SI TAKÉ NIČEHO NEVŠIML. Některé infekce působí přece podobně – jakmile se dostanou do těla, mění jeho chod, působí na buňky, mění je. Proč by nebylo možné, aby ZOOM znal cestu, jak ovlivnit vývoj, jak vydat genetický povel?

Možná mne už také infikoval. I když říká, že zatím ne, že chce, abych se PROMĚNIL dobrovolně.

Uvědomoval jsem si svoje tělo.

Představil jsem si, jak zešupinatím, jak se mi změní dolní i horní končetiny – vybavil jsem si, CO SPATŘÍM, AŽ SE RÁNO PŘI HOLENÍ PODÍVÁM DO ZRCADLA…

2

ZOOM, jak se mi zdálo, zostražitěl, nevzdaloval se ode mne, i když mi v nejmenším nedal najevo, že by mne podezíral.

Nemohl jsem myslet na nic jiného než na útěk.

Jenomže jak utéct tomu, který běhá rychle jako antilopa, kterému neuniknu ani v povětří, ani ve vodě?

Když se druhý den setmělo, sbalil jsem si do tašky trochu jablek. Čekal jsem u otevřeného okna, až světlo v laboratoři zhasne. Tu noc pracoval ZOOM dlouho, viděl jsem jeho siluetu na zácloně, velký hrbatý stín.

Konečně světlo v laboratoři zhaslo.

Prolezl jsem oknem ven, nechtěl jsem, aby skřípnutí vrat upozornilo ZOOMA, že prchám. Jak jsem mohl nejtišeji, našlapoval jsem na luční trávu. Nechtěl jsem jít po cestě, abych se mohl lépe skrýt před ZOOMEM, kdyby mne pronásledoval. Nechtěl jsem také bloudit nočními lesy. Plížil jsem se v dohledu cesty – šel jsem asi deset minut a začala se mi vracet dobrá nálada, ucítil jsem uvolnění, jaké asi cítí vězeň, kterému se podaří uniknout z vězení. Začal jsem chroupat jablko a vychutnával jsem pohodu letní noci.

Vtom tmu rozťal řev – byl to ten hlas, jaký mne vyděsil tehdy, když jsem zůstal sám v prastrýcově paláci – hlas probodl noc jako břitký šíp.

A já poznal, že ZOOM zjistil, že jsem unikl.

3

V první chvíli jsem se chtěl přikrčit k zemi, zalehnout a nehýbat se.

Ale i když jsem věděl, že to je nejlepší, nedokázal jsem udělat, co by bylo nejrozumnější – vymrštil jsem se a vběhl do lesa, běžel jsem stále hlouběji.

Klopýtal jsem mezi stromy stále dál od cesty a praskot větviček, které jsem přelamoval, ve mně ještě zvyšoval děs.

Doběhl jsem na mýtinu, zastavil se k smrti vyčerpaný úprkem.

Naslouchal jsem, neuslyším-li kroky, teprve teď mi došlo, jak nesmyslně jsem si počínal, když jsem dupal v nočním lese.

Ale kolem mne se rozlévalo nesmírné ticho.

Oddychl jsem si a rozhlížel se ve tmě. A pak jsem to zaslechl – tichý svist, tichý, přetichý. A lomoz ve větvích nad hlavou.

ZOOM přilétal.

4

Pološílený úzkostí jsem zase udělal to nejméně rozumné:

Rozeběhl jsem se po mýtině. Najednou jsem čvachtal v bahně a přede mnou se zaleskla v úplňku hladina jezírka.

Popoběhl jsem kupředu a cítil, jak se čím dál víc propadám do mazlavého bahna – brodil jsem se a cítil vodu až do pasu.

Začal jsem plavat, abych vysvobodil nohy z bažiny, do které jsem se propadal. Ale pak jsem si uvědomil, že šplouchání jen ZOOMA upozorní na moji přítomnost.

Šlapal jsem vodu nebo spíš bahno a rozhlížel se, krajina kolem mne byla zalitá přeludným svitem úplňku. Po obloze se cosi přesmyklo – pták, ne ZOOM.

Budu chvíli zticha a on mne přehlédne, namlouval jsem si a tiše doplaval ke kraji jezírka, přitiskl se mezi vysoké stvoly rákosí a vyčkával.

A pak jsem ho uviděl. ZOOM přicházel po kraji lesa, šel neomylně, snad mne cítil svými podivnými nozdrami, kráčel, jako by přicházel najisto.

Úplněk ho postříbřil, vyhlížel jako pableskující socha, která se prochází půlnocí.

Šel ztěžka, a čím víc se mi blížil, tím víc se jeho obrovské tělo bořilo. Vykřikl jsem a vyskočil na břeh, na této straně jezírka byl břeh pevný, vydrápal jsem se na něj, ječel jsem, ale ječel tichounce, ječel jsem vlastně jen dechem, i hlas mi selhával, úpěl jsem a hnal se od jezírka do lesa, nevšímal jsem si pichlavých prutů, zadíraly se mi do těla, pádil jsem, padal, vstával a každý praskot zlomené větve mi vybavoval ZOOMA, který už po mně natahuje své předlouhé prsty. Byl jsem uštvaný k smrti, ale stále jsem se nezastavoval, vlekl jsem se dál a dál a náhle jsem viděl, že les řídne. Došel jsem k silnici a zhroutil se do příkopu.

Neměl bych už sílu bránit se nikomu a ničemu. Ani sílu otevřít oči.

Ležel jsem v příkopu a naslouchal tichu, nesmírnému tichu…

5

Probudil jsem se za tmy. Kdo ví, jak dlouho trval můj spánek. Ploužil jsem se po silnici směrem, kde jsem předpokládal, že bude nejbližší osada.

Za svítání jsem zahlédl vůz.

Nabídl jsem sedlákovi takový obnos, že hned souhlasil dovézt mne, kam si budu přát, přikryl jsem se plachtou a kývání vozu mne znovu uspalo.

Časně ráno jsem dorazil před dům své bytné. Zaplatil jsem vozkovi, stoupal jsem, spíš se potácel po schodech.

Pokoj, který jsem měl v podnájmu, měl zvláštní vchod z chodby. Odemykal jsem, ale nebylo zamčeno.

Strnul jsem.

ZOOM předpokládal, že se vrátím domů, místo aby mne pronásledoval lesem, zaletěl sem – a čeká… čeká zde na mne.

Otočil jsem se, abych seběhl po schodišti, ale kdosi už z druhé strany přistoupil ke dveřím.

Prudce dveře otevřel.

6

Ve dveřích svého pokoje jsem spatřil otce.

Díval se na mne tvrdě a přísně a přitom radostně, jakási zlost z tohoto shledání se mísila s úlevou, že k němu přece jen došlo.

„Čekám na tebe už tři dny,“ řekl mi.

Rozpřáhl se. Rána, která mi dopadla na tvář, byla jedinou ranou, kterou jsem v životě od otce dostal.

A já věděl, že si ji zasloužím.

„Ptal jsem se na tebe na fakultě,“ řekl mi otec, „nesložil jsi ještě ani jednu zkoušku za tenhle semestr.“

Díval jsem se na otce – šťastně, vděčně.

Jistě nechápal, proč se dívám tak šťastně, když mne kárá a bije.

„Spakuj se!“

7

Odvezl mne ještě ten den z Prahy, neměl jsem ani čas, abych zaběhl k prastrýci a pověděl mu o ZOOMOVI. Ale i kdybych čas měl – nevím, jestli bych se k prastrýci vydal. Představa, že bych měl vejít do schnupsovského paláce, do kterého možná už dorazil ZOOM, mi byla nesnesitelná. Měl jsem horečnou předrážděnost, třas rukou a občas se mi rozcukaly rty.

„Pěkně zřízenej,“ řekl mi otec, „samý flámy, co?“

Nechtěl jsem mu nic vyprávět o minulých dnech, ani o dnešní noci, a o Johannesu ze Schnupsů jsem věděl, že nesmím nikomu z naší rodiny říct už vůbec nic. Sepjal jsem pevně ruce, abych zastavil třas.

A pevně jsem semkl rty.

„Samý flámy, co?“

Kývl jsem.

Konečně, těžko jsem si uměl představit větší flám než tenhle.

Týden jsem byl doma, týden jsem musel naslouchat otcovým výčitkám a nabádáním a babiččiným lamentacím.

„Celej Johánek,“ spráskla ruce, když mne poprvé spatřila, zhublého, ztrhaného.

Po týdnu, aniž bych se mohl znovu stavit v Praze, jsem odjížděl s otcem do Jižní Ameriky, ke svému druhému dědečkovi. A ve studiích jsem pokračoval na americkém kontinentu.

Několik let jsem se do Evropy nedostal.

Sen

Často jsem vzpomínal na prastrýce a na ZOOMA. Uvažoval, co se s nimi stalo. Vyčítal jsem si, že jsem v sobě nenašel dost odvahy, abych se k prastrýci vypravil, varoval ho, abych se vydal na statek a pokusil se zjistit, co se stalo se ZOOMEM. Uvízl v bažině? Propadl se do ní? A co se stalo s prastrýcem? Když jsem se po letech opět do Prahy vrátil, zajímal jsem se o jeho osud. Ale dozvěděl jsem se jedině, že prastrýc zmizel.

Nikdo ho už nespatřil…

Co mi zbylo po prastrýci než tento příběh?

Stříbrné cizelované pero, které přivezl kdysi jeden ze Schnupsů z Jeruzaléma a kterým dopisuji i tenhle příběh.

A pak mi zbyla Kniha upírů. Půjčil jsem si ji od prastrýce, než jsem odejel na statek, a zůstala u mne. Občas si v ní listuji, prohlížím si podivné podoby na jejích stránkách.

Co si mám o celém příběhu myslet dnes… Jsem tak starý, jako byl Johannes Schnups, když jsem – devatenáctiletý mladík – pozvedal těžké klepadlo nad dveře jeho bytu…

Mluvil jsem s pár lidmi, kteří prastrýce znali, hovořili o tom, že se zabýval výzkumem halucinogenních látek, hypnózou. Byla to vše jen iluze? Hypnotizoval mne? Vnutil mi své představy?

Anebo zde dosud žijí – ZOOMOVÉ? Trvá Společenství světla?

Připravují se na velký útok… Jednou se napijeme vody – a ucítíme, jak se zvolna proměňujeme – jak nám na zádech vyrůstají křídla – nastane genetická změna?

Stále se vyskytují skupiny lidí, kteří se považují za zvláštní bytosti, propadají iluzím o své mimořádnosti – považují se za ZOOMY. A snaží se ovládnout jiné. Vznést se nad ně.

Stále se vynořují ti, kteří se prohlašují za ZOOMY, snaží se získat výhody z toho, že se prohlašují za vyšší formu existence – za nejvyšší.

Ale tohle jistě nemělo Společenství světla ve svém plánu…

Trvá ještě?

Onehdy jsem zašel navštívit palác, do kterého jsem vzrušeně běhával ve svých devatenácti letech. Je sešlý, oprýskaný, rozpadá se. Přízemí je promáčené, neobývané, schodiště podepřené lešením… a anděl, který na schodišti za mého mládí pozdvihoval nad tmou svítilnu, pozvedá teď – nad poničenou balustrádou – jen pahýl. Pahýl uražené paže.

V místnosti, kde byl prastrýcův byt, jsou kanceláře.

Mladá uhihňaná dívka, která si – v chodbičce, kde ke mně kdysi prastrýc pozvedl veliký svícen jako svítící paroží – vařila na vařiči kávu, mne provedla kancelářemi.

Je vždy zvláštní vejít do bytu, ve kterém jste něco důležitého prožili – kratičký úsek naší kratičké pozemské existence – a vidět, že prostor je JINÝ, změnil se, zestárl – a tím vás ZRADIL. Veliké sály byly rozdělené, zmenšené do maličkých pokojíků, ve kterých zívaly a bušily do strojů úřednice. Netušily, že tyto sály byly kdysi plné tisíců knih, obrazů, sbírek, které můj rod shromažďoval po staletí.

Díval jsem se na žvatlající mladé ženy, které, když se dozvěděly, že přišel někdo, kdo má na tento palác vzpomínky z mládí, se na mne dívaly s rozpačitým zájmem – a tak trochu jako na starožitný předmět.

Ale já tam musel vejít.

Musel jsem ještě jednou vidět KULISY SVÉHO MLÁDÍ.

„Chcete kafe?“

Kývl jsem.

Jedna z mladých žen mi nalila kávu do kameninového šálku.

„Fakt jste to tu znal?“

Kývl jsem.

A pohlédl k místům, kde stával krb. Byl zazděný. V místě, kde sedával prastrýc a kovovou lilií rozhrabával řeřavějící polena, si malovala mladičká úřednice nehty jedovatě purpurovým lakem – mávala prsty, foukala si na ně.

Římsa, ta římsa, kterou stačilo lehce pohnout, aby se celá stěna odsunula a skryla vstup do tajných prostor schnupsovského paláce, byla na svém místě. Představil jsem si, že bych mohl vstát, odložit šálek a ukázat těm nudícím se úřednicím, jak se otevře vstup do tajných laboratoří. Ale pak jsem dopil kávu a odcházel – kdo ví, třeba tam, tam za zdí, je dokumentace o ZOOMECH. A v tu chvíli jsem z ní ucítil strach. Možná jediný strach, jaký jsem teď, na konci svého života ještě schopný procítit. Možná tam, vedle skříně, plné bezpočtu maličkých koster, čeká jiná kostra s dvěma berlemi – můj prastrýc. Usnul tam, opuštěný a snící, že stvoří – koho? Někoho jiného než sebe? Snad jeho tragédie byla právě v tom, že hledal své možnosti v něčem jiném než v tom být sám sebou.

„Prej tady bydlel ďábel?“ rozkuckala se smíchy dívka, vyprovázela mne k východu z kanceláří.

Mlčel jsem.

„Prej v tomhle domě bydlel ďábel?“ zahihňala se zase.

„V každém domě bydlí ďábel,“ řekl jsem a natáhl ruku – v tu chvíli jsem zatoužil to krásné děvče pohladit, ale včas jsem ruku stáhl, byl bych ji pohladil o sedmdesát let později, než jsem měl. „V každém z nás bydlí ďábel, když nemáme dost fantazie…“

Podívala se na mne s láskou – ne, spíš s vlídností, jakou chovají mladé dívky k pradědečkům. A pak jsem sestupoval po schodišti, do kterého se po staletí otiskovaly kroky všech z našeho rodu.

V každém domě bydlí ďábel.

Ale v každém domě čeká přece také jediná zbraň proti samotě, úzkosti, zoufalství – jediná zbraň – fantazie.

ZOOM, jediný opravdový ZOOM:

ZOOM jménem fantazie.

Ediční poznámka

Součástí tištěné předlohy (1990, Knižní podnikatelský klub, edice Fantonela, sešit č. 1) této e-knihy jsou kromě vlastního textu Knihy upírů také ilustrace Miroslava Huptycha a doprovodné texty Pavla Kosatíka, které nepřejímáme z licenčních důvodů.

Redakce MKP

Eduard Martin
Kniha upírů

Malostranské romaneto o záhadném majiteli starobylého paláce

Ilustrace na obálce Rawpixel.com/Stutterstock.com

Korektura Tereza Česáková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 31. 1. 2025

ISBN 978-80-274-4246-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4247-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4248-5 (prc)