Dobrý ráno

Básně z let 1987–2020

Jiří Dědeček

Znění tohoto textu vychází z díla Dobrý ráno tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Limonádový Joe v Praze v roce 2023.

§

Text díla (Jiří Dědeček: Dobrý ráno), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 10. 1. 2025.

Zvláštní poděkování příteli

Prof. RNDr. Břetislavu Friedrichovi, CSc.

Předmluva autora

Tuto knihu jsem se rozhodl vydat ke svým sedmdesátým narozeninám, abych si udělal radost. Jde sice o sebrané spisy, přesto však budou scházet práce z pěti oblastí: texty písní, verše pro děti, prózy, publicistika a překlady. Co zbývá? Básně.

Kniha tedy obsahuje především onu tvorbu, kterou nezpívám, nýbrž spíše recituji, pokud ji vůbec prezentuji jevištně a nenechávám ji pouze ke čtení. Tady se samozřejmě nabízí otázka, kde je pro mne ona dělicí čára mezi písňovým textem a básní. Mimo fakt, že zazpívat se dá i jízdní řád, tkví pro mne ten rozdíl především v hloubce a neuchopitelnosti sdělení: v básni se snažím zachytit nezachytitelné, v písňovém textu popsat zažité a viděné. Druhé obsahuje refrény, rytmus a rým a čeká na hudbu, první by mělo fungovat i bez toho. V básni má každé slovo hlubší význam, písňovým textem může jen volně proletět. (Musím ovšem poznamenat, že když jsem v průběhu sedmdesátých a osmdesátých let minulého století psal první sbírku tohoto souboru, Měsíc nad sídlištěm, považoval jsem ji za sbírku básní, to až přátelé Burian, Skoumal, Mišík a další mi z básní postupně nadělali písňové texty…)

Tento svazek tedy obsahuje skoro všechny básnické sbírky, které mi vyšly od roku 1987 do roku 2020, až na výjimku, kterou představuje sbírka erotické poezie Slizské písně (Galén, 2011). Po zralé úvaze jsem se rozhodl ji nezařadit, protože pro jednou bych se rád prezentoval jinak než jako kašpar.

Já mám sice kašparství moc rád a na poťouchlosti celý život stavím, ale stejně jako do svých koncertů nezařazuji potemnělé verše, v nichž se domnívám překračovat pud sebezáchovy, protože bych publikum naladil na nesprávnou notu, tak zase v této knížce si nepřeju mít nadbytek bezbřehé srandy. Ona se mi sem beztak občas vkrádá, ale už jí, doufám, není tolik, aby přehlušila volání celku.

Přeju dobrou četbu.

Jiří Dědeček

MĚSÍC NAD SÍDLIŠTĚM

Čím budu

Čím budu, to bys neuhádla,

chci se stát kouskem tvýho prádla,

mám k tomu vzdělání i věk,

snad pro mě najdeš volnej flek.

Chci se stát vzorkem na halence,

záplatou na tvé podprsence,

mám k tomu vzdělání i věk,

snad pro mě najdeš volnej flek.

Chci se stát gumou do kalhotek,

napjatě čekat na tvůj dotek

a držet si ten skvělej flek,

dokud mě nepřetrhne vztek.

Vztek na ty podezřelý kvítka,

co si tě hladí po nohou,

ovinou se ti kolem lýtka

pod záminkou, že rostou v trávě,

protože jinde nemohou.

Na to jim nikdo neskočí!

Já je trhám a dávám krávě,

kvítka jsou pastva pro dobytek,

zatímco lýtka pro oči.

Snad pro mě najdeš volný místo

na těle nebo někde blízko,

o prachy nejde, vždyť mě znáš,

chci dělat všecko, co mi dáš.

Jak noční hlídač tvýho těla,

řas, rukou, lýtek, boků, čela,

jak noční hlídač držet stráž,

občas se zeptat, jak se máš.

Doteky

Zbytečně se celej

balím do deky,

stejně budu cítit

Tvoje doteky,

stejně budu myslet

nejvíc na dlaně,

hladilas mě totiž

velmi prohnaně.

Jedno torpédo

Tvýho doteku,

dobře mířený,

stačí člověku,

jedna exploze

Tvého pohledu —

a to ostatní

tuším dopředu…

S prvním dotekem

už jsem ztracenej,

už jsem na háku,

už jsem chycenej,

marně od Tebe

prchám v panice.

Pozdě. Mám Tě rád.

Konec štvanice.

Jsem z toho jak vejce,

celej naměkko,

jen co mě to přejde,

půjdem daleko,

za nemravnej obzor,

za plyšovej drát,

na růžovej palouk

a tam si budem hrát.

Sadem, lesem, parkem

Sadem, lesem, parkem,

je to nádhera,

vláčí jednu holku

štěně boxera.

Kdo tu koho vede,

kdo tu koho venčí?

Snad to bylo jasný,

dokud byl pes menší.

Já si myslím svoje,

když tam vyvádějí,

ta holka je moje

a ten pes je její.

Jak ji táhne parkem,

tak ji táhne žitím,

a když je mi smutno,

tak se taky chytím.

Držím se vší silou,

obě ruce levý,

a když je mi smutno,

ona o tom neví.

Sadem, lesem, parkem,

je to nádhera,

vláčí jednu holku

štěně boxera.

Když mám z lidí křeče,

když mě bere stres,

má holka mě vleče

jako ji ten pes.

Na cestě

Půjčil jsem si auto mýho kamaráda,

i když říkal, že mu nechodí,

jedu k holce, která mě má ráda,

ale myslí, že se ke mně nehodí.

Kašlu na předpisy, na dopravní značky,

jen když tam tu káru dokopu,

policajti laděj vysílačky,

raněný mi kynou z příkopů.

Auto sákne potem, auto sákne krví,

ani nevím, kterou skupinou,

jenom Rh faktor poznám napoprvý,

dárci prominou…

Čeká na mě holka, z dálky už se tlemí,

nejlepší si šetří na konec,

a já za ní jedu zešeřelou zemí,

už se těším jako pitomec.

Zabuším na dveře, ona řekne Dále,

vlezeme si na gauč v pokoji,

pohladím ji něžně po horizontále,

ať se nebojí.

Auto sákne krví, auto sákne potem,

vlasy se mi lepí do čela,

co chodec — to oběť, co patník — to totem,

čtyry válce — kapela.

A už na mě bliká její maloměsto,

zpomaluju asi na stovku,

už si svlíkám hadry — reflexivní gesto,

už se řítím mimo vozovku…

Vzbudil jsem se s hrůzou asi v devět ráno

(sběhlo se to tuším ve středu),

v hlavě křeč a pusto, v cimře nevětráno…

No víckrát za ní nejedu.

Americkej film

V kině už se zhaslo, promítačka vrčí,

všichni lidi žerou karamelky,

jenom moje holka sedí, kouká, mlčí,

voči takhle velký.

Promítačka vrčí, film je s titulkama,

je to story chlapa — lháře, skety, krysy,

je to drama

a mý holce tvrdnou rysy.

Já jsem na tom filmu trval neoblomně,

americký filmy, to bude má zhouba,

ovšem teďka koukám, že je to film o mně,

jenže mě tam hraje ňákej trouba.

Připomíná slizký žurnálový chlápky,

i ty řeči vede trochu mastný,

moje kočka sedí, zatažený drápky,

všecko je jí jasný.

Mrkne na to plátno a pak mrkne na mě,

blesknou zoubky, vrzne opěradlo —

a už si mě nese jako krysu v tlamě

pod sedadlo.

Lásko moje sladká, filme americkej,

proč ten konec vždycky bejvá krutej?

Zhatily jste jeden mladej život lidskej,

teď tu ležím sám a zakousnutej.

Kdo přijde po mně

Už mě má holka, už mě střídá,

ztratila se mnou celej rok,

kdo přijde po mně, ať je třída,

já jsem jen opilec a cvok.

Už mě má holka, už mě mění,

já bysem do tý lásky kop,

stačí dát čistý povlečení,

abysem zmizel beze stop.

Pár věcí ovšem nevyčistí,

ty jsem jí natlouk do hlavy,

kdo přijde po mně, ten to zjistí

a zmocní se ho obavy.

Uslyší od ní moje věty,

možná i celý souvětí,

objeví moje tajný světy

s mou holkou ve svým objetí.

Tak jim to zvolna začne skřípat,

až jednou, takhle v neděli,

ona mu řekne: „Ty jsi případ.

Jestli chceš, budem přáteli.“

Už mě má holka, už mě střídá,

s módou je nutný držet krok,

kdo přijde po mně, ať je třída,

já jsem jen opilec a cvok.

Kdo přijde po mně, čerti vědí.

Ten chlápek s tváří tajemnou,

ten po mně pro ty po něm zdědí

to, co já po těch přede mnou.

Holky a knížky

Holky a knížky, já už jako malej

jsem prosazoval tohle srovnání,

holky jsou jako knížky, když se balej

a nejlepší jsou v prvním vydání.

Holky a knížky, když se chystám k spánku,

jedny i druhý na mě doráží,

každá má aspoň jednu špatnou stránku

a kvanta velmi krásnejch pasáží.

Holky a knížky, to jsou divný věci,

zdají se stejný jen tak, od oka —

kožená vazba, sem tam blbý kecy,

ořízka zlatá, cena vysoká.

To ovšem pouze když se kouká z výšky,

zblízka jsou holky lautr jinej svět:

nedaj se totiž půjčovat jak knížky,

brzy by měly rozervanej hřbet…

Mladý holky

Když luna chladně masakruje davy

a milenci jdou do kina,

maj mladý holky prapodivný stavy

a špatně se jim usíná.

V hlavách jim vrtaj těžký nebozízky,

až provrtají těsnění,

a holky rázem lehký jako třísky

se oddávají běsnění.

Člověk si říká: Nabalím si holku

a budu ji mít hodně rád.

Hřeje ji v zimě, ochlazuje v horku,

aby jí bylo akorát,

začne si myslet, že je to to pravý,

trápí se, když ji nevidí,

netuší ale, jak se holka baví,

až se to dozví od lidí…

Když mladý holky jsou moc dlouho samy,

nesvědčí jim to, já to znám,

ze tmy se na ně šklebí chlípný tlamy

a holky neví kudy kam.

Ale jen chvíli neví kam a kudy,

potom si rychle vzpomenou,

promluví jejich zasunutý pudy

a holky jim daj zelenou.

Břízy

U lesa roste řada bříz,

kmeny jak nahý dívčí těla,

a tam já chodím na striptýz,

aby to stará nevěděla.

Řekla by, že jsem nestyda

a že mě čeká tvrdej režim,

proto když večer nehlídá,

seberu se a už tam běžím.

Vím, že se tak tak stačím dotknout v běhu

bílýho prádla barovejch tanečnic,

který na rozdíl od běžnýho sněhu

ne a ne roztát, i když je pořád hic.

Tak tak se ještě zeptám ledabyle,

která by měla pro mě teď večer čas,

a každá mlčí jako rybí filé,

takže já mizím. A zejtra přijdu zas.

U lesa roste řada bříz,

kmeny jak nahý dívčí těla,

a tam já chodil na striptýz,

než se to stará dověděla.

Chtěla mě stáhnout zaživa,

brečela, že si vzala blbce,

a pak mě zamkla do chlíva

a vobjednala dřevorubce.

Devadesát devět holek ze sta

Všecky holky píšou stejným slohem,

když nás chtějí poslat do háje,

jak se jedná o poslední Sbohem,

každá kecá, ať je, jaká je.

Všecky holky mají stejný zbraně,

způsobujou stejný zranění,

furt nám něco říká: Bacha na ně!

Ale stejně se nic nezmění.

Devadesát devět holek ze sta

stejnou věc nám zkouší naznačit;

stejný slova, stejnej tón i gesta,

stejný voči — jen je zatlačit.

Všecky holky mají stejný plány,

stejnou smůlu, stejný starosti,

stejný práva, sem tam stejný pány,

stejný řeči, stejný tajnosti.

Všecky holky mají stejný šance,

hned jak přijdou na to podstatný:

každej chlap je — kromě konta v bance —

stejnej jako všichni ostatní.

Balada o dámskejch bundách

Jsem zaujatej vůči dámskejm bundám,

svlíkám je s celým ramenem,

jak ňákou vidím, tak ji zkrátka sundám

a umlátím ji kamenem.

Umlátil jsem jich jistě dobrou tunu,

ale jen za tmy, poslepu,

když totiž vidím svítit bledou lunu,

celej se strachy rozklepu.

Něco mi říká, abych dámu oblík,

že všecka sranda přestává,

když leze nebem fosforovej rohlík

a svítí hlava nehlava.

To jsou ty chvíle, kterejch se dost bojím,

jen když tu dámu oblíknu

a zakopu a zamaskuju chvojím,

jen tak jim občas uniknu.

Až na ty bundy žil jsem celkem skromně

se svojí ženou Emilkou,

která si všimla jako první v domě,

že trpím drobnou úchylkou.

Vzápětí jsem ji ovšem přistih v šatně

ve fialový větrovce.

Měsíc tou dobou svítil trochu matně

na ženatý i na vdovce…

Veselé Vánoce

Zatím ať roste, kyne, praská

naše prasátko na mince,

my si je totiž vykucháme

až v polovičce prosince.

Za mrzký peníz nakoupíme

nejlacinější pozlátka,

celí se do nich zabalíme

jak prvotřídní cukrátka.

A pak snad časem s trochou štěstí

a s náležitou protekcí

budeme viset na stromečku

po boku slavných kolekcí.

Řetězem prapodivných náhod

ozdobíme tu jedličku

a přední hollywoodskou hvězdu

napíchnem přímo na špičku.

Na svět si budem ukazovat

prstem skrz trsy prskavek

a na hlavy si nastříkáme

sněžný chemický přípravek.

Pevně se k sobě připoutáme,

například poutem emoce,

a až nás někdo začne trhat,

řeknu: Veselé Vánoce.

Srdce

Přenechám ti srdce,

a to za pakatel,

co s ním zkusím, nemáš ponětí:

buší do mě jako

pomatenej datel

do stožáru vysokýho napětí.

Buší neodbytně

na vrátka mejch přání

jak výběrčí zvláštních poplatků,

dělá ze mě šelmu

z lesů, vod a strání,

jen se ozve klapot dámskejch podpatků:

Podpatky i srdce buší

na bubínky pánskejch uší,

který shodou okolností

rostou na mý hlavě.

Krtek touhy, chtíče, citu

podrejvá mou autoritu,

dámská chůze na mě zkrátka

nepůsobí zdravě.

Zrychlí se mi krevní oběh,

jako kdybych právě doběh,

bělmo se mi zbarví rudě,

tváře popelavě…

Omotám si hlavu

hermetickým hadrem,

nasoukám si koudel do uší,

ocelovej kramflek

protknu levým ňadrem,

ať mi tam srdce tolik nebuší.

Když to nepomůže,

ukrutně ho spráskám,

pak posbírám jeho ostatky

a hodím je k nohám

pouličním kráskám

pod rytmicky dusající podpatky.

Dobrý ráno

Dobrý ráno,

kdo mě to budí?

Je to zrzečka

s propadlou hrudí.

Dobrý ráno

a pusu mi dává,

pak si před zrcadlem

s ohněm zahrává.

To je pěkný,

ty gesta pomalý,

mně se to líbí

tak nedokonalý,

je to pěkný

a mně to nevadí,

že proporce kulhaj

a barvy neladí.

Dobrý ráno

a voči veselý,

to jsou ty chvíle

sladkokyselý,

líbí se mi to, líbí,

tak sladce trýznivý,

dokavad ty vlasy

nezešediví.

Dobrý ráno,

kdo mě to budí?

Je to zrzečka

s propadlou hrudí.

Dobrý ráno

a červená dává,

noc to namíchala

a den rozdává.

Blues pro jednu slečnu

Nad modrou ulicí už svítá,

ztichla poslední hospoda,

zevnitř mě hřeje litr vodky

a chodník zespoda.

Nad modrou ulicí už svítá,

krvácí pokousaná měď

a ty červený mraky voní

tak jako tvoje pleť.

Ta voní medem, víc než voní včela,

tou samou vůní vábila mě včera,

ta voní víc, než včela voní medem,

voní nám do rytmu a voní pod pohledem,

ta voní trávou víc než tráva sama,

a když ji hladím, voní pod rukama,

ta voní trávou víc než sama tráva,

a mně se slov a dechu nedostává…

Nad modrou ulicí už svítá

a město už se probouzí

a co se stalo, to je passé,

jak říkaj Francouzi.

Když jsem chtěl běžet po Tvý stopě,

objel mě smykem Velkej vůz,

a vejfuk smazal vůni kůže

a motor přerval blues —

Den, kdy nejsem s Tebou

Den, kdy nejsem s Tebou,

jako bych nežil,

jako bych někde všecky svoje smysly

bejval zpeněžil.

Den, kdy nejsem s Tebou,

odprodávám zrak,

už do hospody trefím stěží

a domů nevímjak.

Den, kdy nejsem s Tebou,

střelím chuť a čich,

ať nemám přehled, co je čistá voda

a co je čistej líh.

Den, kdy nejsem s Tebou,

udám hmat i sluch,

nazdařbůh bloudím po posteli

a vošahávám vzduch.

Den, kdy nejsem s Tebou,

nemůžu bejt sám.

Flákám se špínou toho města

a prodávám, co mám.

Ponurá chvíle

Dobabral jsem se ke štěstí,

tak aby bylo evidentní,

když na mě padla bůhvíproč

ponurá chvíle a dekadentní.

Hopsa hejsa hopsa,

náladu mám pod psa.

Prý na mě působí magické vlny,

kosmické záření, sluneční skvrny.

Tak vylezu na balkón a zaspílám slunci,

jak mizerně plní svou skvrnitou funkci,

co je to nedělí,

než začne hřát,

než ledu zavelí:

Zastavit — tát!!!

Slunce však hicuje, spějeme k dubnu,

to jen já, miláčku, blbnu a blbnu.

To je tím, že se mi po Tobě stýská,

to je tím, že už Tě nevídám zblízka.

To se mi stýská po vláskách

jemných jak ruka po mechu,

jak tráva v lesních jahodách,

jak pampelišky po dechu,

jak heboučká srst slunečnic.

To se mi stýská z plných plic.

Trosky Tvého profilu

V troskách Tvého profilu

padací most víček

pro mě nestojí.

František měl přesilu,

a tudíž i klíček.

Už je po boji.

Moje srdce na grilu

baskervillský psíček

nikdy nedojí.

Bral bych i místečko k stání,

moci Tě vidět z anfasu,

nořit se do svítání

do vlasů do pasu.

Líbat Tě na všecky strany,

na devět desetinných míst,

na oblosti i hrany

a uslyšet Tě příst.

Trosky Tvého profilu

však se zvolna řítí,

až mě rozdrtí.

Hynek loví Jarmilu

potrhanou sítí

těsně před smrtí.

A to srdce na grilu

dozlatova svítí.

Už se nevrtí.

Okno v paměti

Zeptal jsem se, jak je ti,

a tvůj pohled odvětil mi,

že máš okno v paměti,

tak jsem zase ztich.

Tvoje okna v paměti

vznikaj totiž jako filmy:

když to není pro děti,

udělá se střih.

Nejkrásnější pasáže

vezmou za svý radši celý,

nakonec se ukáže,

že to byla lež.

Nejkrásnější pasáže

nejsou ani pro dospělý,

kdo mi to teď dokáže,

když ty nemůžeš?

Vypila jsi s velkou slávou

trochu vodky s rajskou šťávou,

mejdan začal bujaře,

představa, že máš mě ráda,

padla na mě jako kláda

na spícího dřevaře.

Vypila jsi s velkou slávou

trochu vodky s rajskou šťávou,

ale teď mi piješ krev.

Spotřeba je čím dál větší,

o čemž mimo jiné svědčí

i můj bídnej zjev.

Prej máš okno v paměti,

já myslel, že jsou to klepy,

povídání pro děti,

ale je to tak.

Vmetlas mi ho do tváře,

mezi víčky drtím střepy,

běž a volej sklenáře,

nebo ztratím zrak!

Zimní sny

Když sebou o zem šlehne sníh,

mé sny jsou subtilní jak

Tvoje černé cvičky,

dělají tlapky po polích,

jsou samý pláč a samý smích,

hned pletou copánky

a hned zas pletou smyčky.

Když za oknem se zmítá mráz

bezmocně zemdlenými

do skla tepe křídly,

mé sny jsou samý splín a špás

a ráno se mi vstává snáz,

když ani sny mi kousek

z Tebe nenabídly.

Než mě však do dnes vzbudí

umělé dýchání,

sním s probodnutou hrudí

v transfúzi svítání:

Uťaté horizonty plavou

v červených bystřinách,

sním s prostřelenou hlavou

v provlhlých peřinách.

Když tuhne všecko mimo rtuť,

i uši jezevčíkům

mrazem trčí vzhůru,

má lásko, chvíli se mnou buď,

s Tebou má sen tak sladkou chuť,

že bez Tebe se mění

v hořkou noční můru.

Když sebou o zem šlehne sníh,

vyhřezlé červánky mi

suplují Tvou něhu,

jateční úsměv na rtech Tvých,

syrové maso v závějích,

masíčko, maso bílé

skryté v rudém sněhu.

O samotě s tebou

S tebou o samotě,

to je samosebou,

zase budu mluvit

o samotě s tebou.

O samotě s tebou

mluvit o samotě —

tuplované pusto,

dvojitý kůl v plotě.

O samotě s tebou

v mileneckém párku,

v hlavě zakousnutou

pilu singulárku…

Blues pro stárnoucí ženy

Dokavad kvetem

jako kytky na záhoně,

jsou laskaví a veselí,

však skončíme jak

dostihoví koně —

až klopýtneme,

tak nás odstřelí.

Život se promění

v rozorané pole:

dál vlečou koníčky

nelítostný pluh.

Co bylo nahoře,

ocitá se dole.

Zavírá se kruh.

Zůstanou jenom

poloprázdná alba,

strnulý, černobílý svět

obrázků z minula…

A úsměv nad nimi

jak oprýskaná malba:

Můj Bože, to je let…

Tvé oči

Tvé oči táhnou Evropou

a vraždí na potkání,

co zavraždí, to zakopou,

a všecko na počkání.

Pak bloudí světem bez lidí,

šťastné, že nejsou ničí,

co mají vidět, nevidí,

co uvidí, to zničí.

I mě teď mrazí pohledem

a čekají, kdy uhnu,

a já, jak ryba pod ledem,

moc neplavu, spíš tuhnu.

Tvé oči, lstiví vrahové,

tvé oči, třpytky štikám,

tvé oči věčně hladové,

tvé oči, cesty nikam.

Ty dojímá jen slzný plyn

a televizní hříčky.

Tvé oči, párek guillotin,

mě setnou svými víčky.

Nehoda

Po nebi plují vzducholodě,

ze kterých padá omítka,

brouzdáš se nahá proti vodě,

sladce ti zvoní kopýtka.

Vzduchoplavci nám vlídně kynou

a půjčují si kukátka,

tvá ňadra řádí nad hladinou

jak rozpustilá koťátka.

Vilný faun na nás míří flétnou,

povětřím sviští perutě,

supové se již záhy slétnou

ke všem, kdož leží nehnutě.

Náhle však hvízdla meluzína,

kolem se přehnal vlkodlak

a plátky růže tvého klína

rozfoukal vítr do oblak.

Nevěra

Nevěra se nevyplácí,

končívá to funusem,

už mou holku funebráci

zasypávaj humusem.

Žádná hudba tady nezní,

když ji dávaj do země,

jen já zpívám, že jsem bez ní

jako ona beze mě.

Stála tam s tím virtuosem

vysvlečená donaha,

s jiným by to seklo o zem,

já jsem silná povaha.

„Kdo tu holku vysvlík,“ ptám se.

On řek: „Moje piáno,

párkrát jsem jí přehrál Brahmse,

no a měl jsem vyhráno.“

Klávesnice náhle zrudla

a jen zvolna zasychá,

komorní A, to je kudla

zaražená do ticha.

Žádná hudba tady nezní,

opus ani rock’n’roll,

jen já zpívám, že jsem bez ní,

chvíli v dur a chvíli v moll…

Loučení

Nebem táhnou mraky

každej na svou stranu

a já táhnu taky,

já tu nezůstanu.

Byl bych zůstal s chutí

na nedělní oběd,

mraky mě však nutí

neprodleně odjet.

Ženou mě jak psíci,

jak bílí pudlové,

dej mi aspoň lžíci

polévky nudlové.

Ach, děvče mý, děvče,

skvěle umíš vařit…

Proč jen se nám nechce

život ve dvou dařit?

Sbohem, rudé líce,

co bylo, to není,

nedáme si více

pěkné pozdravení.

Nic nám nevychází,

ani slunko zrána,

ani těch pár frází,

než se zavře brána.

Děti zvěrokruhu

Znáš ty šťastné

děti zvěrokruhu,

když se řítí

snovou dálnicí?

Na rtech nosí

úsměv jako duhu

a náš dech je

studí márnicí.

Vnitřní slunce,

výheň v nadhlavníku

rozpaluje

nitro génia.

A ten hošík

narozený v Býku

stoupá jako

balón hélia.

A ta dívka

narozená v Panně,

do poslední chvíle

v rozkvětu,

usmívá se,

nastavuje dlaně,

v nezadrži-

telném rozletu.

Znáš ty šťastné

děti zvířetníku?

Marně se jim

díváš na prsty,

zřídka míváš

slunko v podhlavníku,

zřídka míváš

v očích paprsky.

Lásko moje,

předurčeni datem

neuniknem

z drápů deprese.

Přesto prosím,

buď mi termostatem,

i když se náš

balón nevznese.

Malej pes

Potěšení moje,

malej pes,

neví, co je

stres.

Má ze mě jen psinu,

hned mě očuchá,

když mu o svým splínu

šeptám do ucha.

Do ucha malýmu psovi

šeptám svůj příběh tklivej,

ucho je sametový

a pes jako divej.

Nezná disciplínu,

jemu se to štěkne.

Topit se v mým splínu,

tak to s ním sekne!

Potěšení moje,

malej pes,

ke mně do pokoje

vlez.

Snad jsem jednal stroze,

Bože můj,

když jsem křičel: K noze!

Lehni! Sedni! Fuj!

Vánoce na Marsu

Každej má asi občas život těžkej

a kapr ho má nejtěžší,

každej se těší na Vánoce,

kapr se netěší.

Kapr se totiž nemá na co těšit,

jen doufá, že snad po roce

odletí odsud třeba na Mars,

kde neznaj Vánoce.

Já taky doufám, i když nemám ploutve,

že jednou někam doplavu,

tak proč by kapr nemoh vzlítnout

nad zimní Vltavu?

Zkrátka se vznese a poletí k Marsu,

jak velí jeho kapří pud.

A těžko ňákej rybář najde

takovej dlouhej prut.

Pes, Franta a Kant

Zarachotil zámek,

zavrzal si pant

a do světa vyšli

pes, Franta a Kant.

Franta si čte Kanta,

oči nešetří;

a pes podřimuje,

sem tam zavětří.

Co pes nosem spatří,

Kant Frantovi nepoví;

spatří toho za tři,

za tři takový.

Spatří toho kvanta,

zírá z plných plic,

ale chudák Franta

furt nevidí nic.

Tak mu četbou Kanta

zemdlel duch i zrak,

že si koupil brýle

a začal číst brak.

Proč pes nechce brýle?

Protože má čich.

Čenichá bez cíle,

čenichá an sich.

Všichni hroši

Slohovou jsme psali práci

kdysi dávno v pondělí,

čím se stanem, až my, žáci,

budem jednou dospělí.

Jak to bývá, tak se chlapci

chtěli státi lékaři,

kaskadéry, mořeplavci,

pekaři či mlékaři.

Já jsem jiný než ti hoši,

jestli ti to nevadí,

já toužím být všichni hroši

na blankytném pozadí.

Našli se však lidé, kteří

pohrdavě si mě měří

rozličnými lékařskými přístroji.

Předstírají, že mi věří,

že se záhy stanu zvěří,

jen když nechám sestru, ať mě ustrojí.

Jejich sněhobílé pláště

připomínají mi zvláště

všechny hrochy na blankytném pozadí,

všechny hrochy, hrochy bílé,

které vídám z dlouhé chvíle

táhnout nebem v proměnlivém pořadí.

Jak to bývá, tak se hoši

chtěli státi státníky,

kosmonauty, listonoši,

řidiči či číšníky.

Já jsem jiný než ti hoši,

jestli ti to nevadí,

já toužím být všichni hroši

na blankytném pozadí.

Sluneční sele

Nazlátlé prasátko,

chrochtavý přelude,

sluneční vepři,

až schovám zrcátko,

nic z tebe nezbude,

o to se nepři.

Světelnou rychlostí,

rejdíš mi po tváři,

po celém těle,

jsi hbitou bytostí

nazvanou hvězdáři

sluneční sele.

Sviť lidem do očí,

krutě a zběsile,

ať se tě leknou,

než se svět otočí,

tma bude v přesile

a stíny řeknou:

čuníku jateční,

dospěl jsi k mezníku

před místní masnou,

paprsky sluneční

v úloze řezníků

za chvíli zhasnou,

je konec vytáček,

prokletá kotleta

odlétá k šunce,

zasvištěl sekáček,

rachotí roleta,

zapadá slunce…

Psiště

Čenichalo psiště

okolo smetiště

naší ulicí.

Spletlo si mě s honcem,

zavrtělo koncem

(asi bylo honicí).

I když bylo sporné,

zda je bezprizorné,

moc jsem o ně stál.

Zahejbalo nosem,

zjistilo si, kdo jsem,

a šlo se mnou dál.

U skromného žrádla,

jak se říká, vládla

dobrá pohoda.

Z vrozené ochoty

nabíd jsem mu boty,

ať je ohlodá.

Když bylo v nejlepším

(skoro jsem si nevšim)

přišel pán a řek:

„Na tohodle pejska

mám tadyty lejstra,“

a už si ho vlek.

Psiště, psiště, psiště,

až tě potkám příště,

už mě nesváděj,

neklop na mě uši.

Zůstane mi v duši

jenom beznaděj.

Kočky z Letný

Tam na Letný,

tam ve svahu,

tam kočky koukaj

na Prahu

a nečíhají ani neloví,

vždyť jim to denně nosím syrový.

Když náladu

mám praštěnou,

tak sypu kočkám

roštěnou.

Sypejte kočkám, jinak zakrní,

sypejte kočkám, kašlou na zrní!

Kočky z Letný,

vy jste pěkný,

volám na ně,

když se setmí.

Každá však si hryže flaksy,

já mám dávat

bacha na psy.

Když vracejí

se z procházky,

zde čumáčky,

tam ocásky,

dívám se, jak se vlní, potvory,

jak si tloustnou za mý úspory.

Kočky z Letný,

vy jste pěkný,

baštíte jak

nepříčetný.

Už v tom děsným

shonu nespím,

ale šáhnout

na vás nesmím…

Ondatra

Rychle všichni do patra,

rychle do patra!

Řítí se sem ondatra,

strašná ondatra!

Řítí se sem z finské sauny

představitel svinské fauny!

Kdo zůstane v přízemí,

končí strašně zřízený!

Ondatra je suverén,

je to suverén,

už proběhla suterén,

celej suterén!

Ožehla si tváře v páře

a teď zuří, rve a páře.

Kdo ví, v kterém podlaží

na nás tesák obnaží!

Rychle všichni do patra,

rychle do patra!

Řítí se sem ondatra,

strašná ondatra!

Každý ať je opatrný

na ten rypák ondatrný!

Bijte dravce, a sice —

ondatry a lasice!

Ondatra či nutrie,

tra či nutrie,

kam se člověk ukryje,

kam se ukryje…

Hryzne-li mne, též ji hryznu,

vy pak za nás držte tryznu,

zpívejte nám rekviem,

až se zabijem!

Blues pro cizího pejska

Odkládám masku cynického hejska,

hochštaplera a frejíře,

zpívám blues pro cizího pejska,

písničku pro zvíře.

Jen jednou v noci jsem ho tajně hladil,

vlněnou srst a hebkou pleť,

nikomu jsem to zatím neprozradil,

až teprv teď…

Hladil jsem pejska do bílýho rána,

až se nám z toho chtělo spát,

a to jsem věděl, že má pána,

kterej by asi nebyl rád.

Pejsek mou ruku trpělivě snášel

a já hlupák měl závratě,

bylo mi, jako bych se vznášel

až k bleděmodré podstatě.

A od tý doby se mi pořád stejská

a hlasem svůdně hovězím

zpívám blues pro cizího pejska.

A vím, že zvítězím.

Trilobit

Jednou si asi zajedu

na speciálním voze

do kraje módních doplňků,

co visej na obloze.

Vemu si sebou ňákej chlast,

pravděpodobně pivo,

a budu vraždit, prznit, krást,

dokud tam bude živo.

Pak si chci pomník vyrobit,

jinak se na mě zapomene,

tak půjdu a jak trilobit

obtisknu vizáž do kamene.

Bude tam vidět ledacos:

klenutý čelo, bystrý zraky,

ustupující bradu, nos,

prostě výsostný lidský znaky.

Jednou si asi zajedu

na speciálním voze

do kraje módních doplňků,

co visej na obloze.

V tom nekonečným prostoru

a nekonečným čase

poztrácím všecky zábrany,

stane se ze mě…

Noční můra

Včera v noci jsem se ve snu

neobvykle nudil:

zdálo se mi, že se mi zdá,

že už jsem se vzbudil.

Zdálo se mi, že se mi zdá,

že jsem dávno vzhůru

a se síťkou na motýly

honím noční můru.

Dohnal jsem ji sice k smrti,

stačilo jen málo,

ale pak jsem přišel na to,

že se mi to zdálo.

Tuším, že tím ve tvých očích

nepatrně klesnu,

když ti řeknu, že mi zdá,

že žiju jen ve snu.

A to není žádnou drogou

ani alkoholem,

nýbrž tím, že noční můry

pořád krouží kolem.

Hroch

Soukal pavouk, soukal sítě

nejpevnější jaký moh,

aby se mu do nich lapil

— inu ano, s prominutím —

hroch.

Totiž v koutě nad kredencí,

kde se stýká se zdí strop,

vyskytlo se sedm hroších

— inu ano, s prominutím —

stop.

Mít na stropě hroší ťapky,

ach jak je to trapné,

rozvěsíme hrocholapky,

snad se časem lapne.

Hroch je totiž stálým zdrojem

infekce a nákazy,

plní pokoj nepokojem,

zaneřádí obrazy.

Začne-li se v bytě množit,

je to velmi plodný druh,

brzy ho tu bude jako

— inu ano, s prominutím —

much.

Ve snu vídám hejna hrochů:

všichni jako jeden mrož

atakují odpadkový

— inu ano, s prominutím —

koš.

Mám na hrocha alergii

jako nikdo z hochů,

zakoupím si v drogerii,

odpuzovač hrochů.

Umlátím ho denním tiskem,

umučím ho hlady,

vzhůru, vzhůru za hrošiskem,

než vyvede mladý!!!

Vlčí gramatika

Ach, ta Vlčí Habřina

neblahý je kout,

ryby, drůbež, zvěřina

končí zde svou pouť…

Pase bača, pase ovce,

je však notně nervózní:

Vlci vyjí citoslovce!

Lesem vpravo, vlevo zní:

Úúú, vrr, chrramst, mlllask,

ňafity, chrochro… pardon…

Běží vlk podoben stínu

z Vlkoviště k Vlčatínu.

V puse nese berana,

beran třepe nohama.

Vlci vrtí ocásky,

vyjí, vyjí dvojhlásky:

Aúúú, Oúúú, Uíí, Uáá.

Vyšel měsíc, zašlo slunce,

to je doba interpunkce.

Vlci, vlci, šedí vlci

s jiskrou v oku, s ohněm v srdci

chystají se na ni vrci. , —

Tečka, čárka, pomlčka,

to je něco pro vlčka.

Nejraději ovšem loví

skauty, trampy, lesáky.

Tesají je tesáky,

jak jim velí tvarosloví.

Pak usnou jak zabití,

až na drobná zavytí.

Když se k sobě vlci tulí,

levý voní levandulí,

pravý voní pravandulí.

Spí a spí a spí.

Zahraj mi

Zahraj mi o těžkým splínu,

kterýmu jsem kdysi propad,

chtěl bych zas jednou slyšet

smuteční slepejší blues.

Zahraj ho na klapkách černejch

jako skla slepeckejch brejlí

anebo na těch bílejch,

bílejch jak slepecká hůl.

Že jsem den ze dne smutnější

a vůbec nic mě nenapadá,

jenom ta píseň slepejší,

tichý blues polohada.

Snad jsem tu píseň pochopil

v přírodopisným kabinetu,

když slepejš v lihu pil a pil

a nechtěl se mít k světu.

Tenhleten pocit dobře znám,

vždyť se v něm denně topím celej,

já si tu taky připadám

extrémně osamělej.

Tak zahraj na klapkách bílejch,

bílejch jak angorskej králík,

anebo na těch druhejch,

stejně mi nebude líp.

Umlkly stroje

Neteče voda,

co má bejt?

Mně je to jedno,

nebudu se mejt.

Nejde plyn,

asi jsem ztrhnul závit,

nevadí,

nebudu se trávit.

I telefon má

ňákou poruchu,

vzal jsem ho klackem,

šel mi po uchu.

Zasek se zip

a nejde proud,

nic nejde zapnout

ani rozepnout.

Umlkly stroje,

běží jen psací,

jedu do boje

s civilizací.

Co mám na srdci

Moje srdce — stehno v rozbřesku,

mrtvá ryba, hrobka potlesku,

šestiválec, hrdá vibrace,

quasar, pulsar, sešlá matrace.

Co mám na srdci, těžko říct.

Přeslizkou pijavici,

chodí tam na jogurt,

srdečnou tasemnici,

zákeřný rub a líc

a ještě spoustu věcí

a myslím na ně furt.

Co mám na srdci, těžko říct.

Snad slušné vychování,

srandovní ideál,

smrtelné milování,

je toho víc a víc

a nevím, co si počnu,

když to tak půjde dál.

Moje srdce — tříčtvrteční takt,

náboj, slovo, motýl, tympán, akt,

ucho, splávek, cedník, lampa, zdviž,

parní stopky, přesýpací myš.

Probděná noc

Noc táhne naší zahradou,

už zadávila pejska,

i mě už drží pod bradou,

chrup se jí divoce blejská.

Schovej mi hlavu do klína

a polož na ni dlaně,

takhle to vždycky začíná,

vždycky tak nečekaně.

Když satelity pílí

nebeskou dálnicí

a hadi šedobílí

plazí se ložnicí,

noc — lidožravá vrána

vždycky mě uloví;

bdím, víčka zatěžkána

ryzími olovy.

Zašita do polštáře

záchranná slovesa

šílené samotáře

lákají do lesa.

Je ale pozdě, pozdě.

Nikdo nic nestačí.

Zimní noc táhne krajem,

vraždí a mrzačí.

Možná se pletu, možná svítá

skrz tučnou oblačnost,

městem se plíží ranní směna

a v parku kvílí drozd.

Až tepny temna protnou

stříbrné skalpely,

šílení samotáři

dospí, co probděli.

Raníčko

Pár hodin do dne

zas mám dostaveníčko

v areálu hrůz.

Já už tam nechci, nechci, nechci!

Kdy se tě dobdím,

ráno, raníčko?

To ještě nezpívají ptáci,

jen výlevka mi šeptá

svý toaletní blues.

Noc mírně porybná,

jež ploutví mlhy

zkalila mi bělma,

zaúpí ve výskoku,

až to zabolí;

a táhlou interjekci smutku

pohltí ozvěna.

Temno se drolí.

Tři čtvrti na furt.

A tu to máme — kotouč!

Tak tedy vzlétne

má orebice rudá,

vzlétne

a splaší havrany.

A Mistr Úsvit

nadranc rozněžnělý

sešlápne parní varhany.

Návštěvní den

Návštěvy jsou do půl třetí

jenom pro mý nejbližší,

včera v noci jsem je volal,

dělali, že neslyší.

Pročpak nejde moje holka,

co ji asi zdrželo?

Třeba měla ňákou práci

nebo venku pršelo.

Kde jsou všecky moje známý,

příbuzný a přátelé?

Už je čtvrt a nikde nikdo,

to je blbá neděle!

Doktor se už zase diví,

že mi nikdo nepřišel,

tak se tvářím, že jsem usnul

a že jsem ho neslyšel.

Potěšila mě až sestra,

taková ta hubatá,

povídá, že do Silvestra

přijde za mnou Zubatá…

Z hospody domů

Když jsem šel onehdy z hospody domů,

dupal jsem do rytmu a pískal si k tomu.

Zničehonic mě vám u srdce píchlo,

ulomil se kramflek, pískání ztichlo.

Prolezu pasáží, minu mlíkárnu,

načež mě napadá, že asi stárnu.

Brzy mi naposled na týhle cestě

zachrochtaj bubny a zavyjou žestě.

Tak na mě prozradí, o čem teď mlčí:

myšlenky prasečí, způsoby vlčí.

Tohle mě napadlo po cestě domů,

když jsem šel z hospody a hvízdal si k tomu.

Běsi

Když jsem šel domů krok-sun-krok

(bylo už pozdě v noci)

potkal mě cestou měkkej mlok

a pak ještě dva mloci.

Kladli mi různý otázky,

cítil jsem jejich tíhu,

a skvrnitými ocásky

do dlažby ryli rýhu.

Zvolna jsme došli ke stoce,

když řekli řečí mločí,

že ohodnotí vysoce

každýho, kdo tam skočí.

Vítr byl, kapku pršelo,

nebe jak černý sukno,

mně bylo chvíli veselo

a chvíli zase smutno.

Chtěl jsem se spasit úprkem,

leč drží mě to stále —

ta chladná tlapka pod krkem,

ta touha po kanále.

A tak jdu dál a — krok-sun-krok —

jdou se mnou i mí běsi.

A myslím na to, co je stok,

a na svou lásku kdesi…

Světlo z Měsíce

Bílý světlo až z Měsíce

vplížilo se skromně,

ale já jsem dobře věděl,

že si přišlo pro mě.

Přilít první paprsek

a přes hlavu mě přetáh,

a v tu ránu šel jsem šplhat

po okolních střechách.

Druhej den, když volal soused,

hrůza na mě padla:

stěžoval si, že prej šplhám

beze všeho prádla.

Kdybych na ten Měsíc dosáh,

celej bych ho zhasnul

a potom bych do něj vyryl,

aby každej žasnul:

Jsem blbej satelit,

zrcátko zavěšený v luftě,

lucerna z chudobince,

stříbrná protéza,

kvalitně nablejskaná pleška,

devalvovaná mince,

záslužná medaile

odlitá z kočičího zlata,

ledový osvětlení,

kosmickej tajtrlík,

fluorescentní pitomeček,

skulina v zatemnění.

Bílý světlo až z Měsíce

do cimry mi padlo,

ozářilo moji hlavu

gauč a umyvadlo.

Nejprvnější paprsek mě

přes obličej přetáh,

a v tu ránu šel jsem šplhat

po okolních střechách.

Druhej den mě vzbudil soused

místo zpěvu ptactva,

a že prej mě v noci viděl

beze všeho šatstva.

Dlouho mluvil o morálce,

pokud jsem ho slyšel,

ale než se dostal k věci,

Měsíc opět vyšel…

Člověk, to zní hrdě

Člověk, to zní hrdě,

on se vozí autem,

tělo si odívá

pravým vikslajvantem.

Jedinej na Zemi,

kterej mluví řečí,

žere vše, co chrochtá,

štěká, bučí, mečí.

Žere taky trávu,

stromy, hlínu, kámen,

aby bylo jasný,

kdo je tady pánem.

Nedá se nic dělat,

je to bytost vyšší,

člověk, to zní hrdě,

ať to každej slyší.

Říkal jsem to psovi,

louce, skále, vrbě,

měli ze mě srandu,

znělo jim to blbě.

Tak jsem to řek jedný

frontě na banány,

nestačil jsem zdrhat

a počítat rány.

Dneska si tu větu

říkám radši v duchu,

člověk, to zní hrdě

už jen mýmu uchu…

Pochod adolescentů

Už je pozdě věřit na Ježíška,

protože už je nám přes dvacet

a protože život není knížka,

v který se dá zpátky obracet.

Už je pozdě volat psychiatra,

když náš stres má hlubší kořeny,

nežli ty, že na nás hledí spatra

otec naší dívky Mařeny.

Bijem spolu o mříž dospívání,

mládí v tahu, důchod na krku,

přesto nám je ale do zpívání,

když se v trysku berem za ruku.

V úprku si vyznáváme city,

v tramvaji si přečtem Shakespeara,

a už mocný předvoj senility

nebezpečně na nás dotírá.

Nekladem si přemrštěný cíle,

nechcem dělat díru do světa,

chceme jen, až přijde naše chvíle

se ctí dohrát roli Hamleta.

Melancholie

Občas se mi zalije

beztak kalný zrak,

ani nevím, co mi je,

to já jenom tak.

Do srdce se zaryje

šídlo narezlý,

ani nevím, co mi je,

ale je to zlý.

V létě šlapu na zmije,

v zimě chroustám jed,

nikdo neví, co mi je,

proč mě mrzí svět.

Marta ani Marie

nemaj tušení,

žádná neví, co mi je,

ač jsou zkušený.

Ať mě obalí

zlatou fólií,

ať mě povalí,

ať mě polijí,

ať tu odhalí

smutek orgií,

kdy jsem doma sám

se svou melancholií.

Slzy jako pomyje

znečistí mi líc.

A já pořád, co mi je —

teď to můžu říct:

Je to melancholie,

co mi brání plout,

melancholie,

nejpevnější z pout.

Rozhovor s Pepkem

Co se to tam v listí,

co se to tam bělá?

Je to něčí hlava

věkem ohnusnělá.

Bože, to je lebka

sousedovic Pepka!

A podle ní tělo,

co s ní souviselo!

Ouvej, souviselo,

a už nesouvisí,

už mi zatlačili

ty očička rysí.

Já jsem za ním zašel,

já ho exhumoval,

abych tady nad ním

takhle rozumoval:

Jaký jsi to býval

jinoch osvalený,

když jsi na kanapi

líhal rozvalený.

Temeno jsi míval

bujně zavlasené,

úsměv jako negr,

tváře vypasené.

Pepku, dej mi zprávu,

než mě hrobník chytí,

jak je to daleko

od bytí k nebytí!

Pepek se jen usmál

bezmasou čelistí

a střelhbitě zetlel,

rozplynul se v listí.

Stárnutí

Má rána už jsou šediva

a život už je osten

a srdce prasklá tětiva;

svět z drátěného pletiva,

kde pinglem jsem i hostem.

Líbej mě, líbej anděli,

až na plátěné nitro,

aby to všichni viděli.

Líbej mě, líbej anděli,

zas je tu šedé jitro.

Žít o chlebu a o duze

a nepřemýšlet temně…

Kde jsi, má drahá iluze?

Snad byla chyba v obsluze,

snad byla chyba ve mně.

Lešti mě, lešti, osude

jak damascenskou dýku,

stejně to lepší nebude.

Kam letíš, krásný přelude,

prašivý sokolíku?

Slova

Řek jsem si tuhle: Dáš si práci

a napíšeš pár velkejch slov,

dřív než tě bafnou funebráci

a vodlifrujou na krchov.

Prolez jsem všecky knižní sklady,

pár slov si vopsal, pár jich škrt,

až zbyly tři bez větší vady,

a to jsou život, láska, smrt.

Příšernej smutek na mě z těch slov doleh,

poněvadž až je pochopím,

tak se v tý hloubce utopím

jako zbloudilej krtek v dolech

nebo jak lačná moucha v Mléčný dráze

nebo jak boxer v provazech

nebo jak básník v obrazech

nebo jak saze v noční Praze.

Řek jsem si tuhle: Dáš si práci

a napíšeš pár velkejch slov,

dřív než tě bafnou funebráci

a vodlifrujou na krchov.

Tak jsem poslouchal, co se říká,

a snažil jsem se nepropást

ty slova, kterejch se to týká.

A to jsou žrádlo, ženský, chlast.

Dilema

Chvílema

mívám strašný dilema,

jestli se naučit římsky či řecky

anebo jestli žít na plný pecky,

chvílema.

Chvílema

růžovými brýlema

vidím svůj život jen v hříchu a flámu,

jindy zas nad knihou hlavu si lámu,

chvílema.

Co vídám žen,

všem se toužím hodit vplen,

když ty brýle nesundám,

vplen hodím se jen sekundám.

Co vídám knih,

toužím vědět, co je v nich,

nad mou četbou drží stráž

přítel můj, páter Koniáš.

Chvílema

za plytkými cílema

vyženu zběsile koně své touhy,

kůň však je zchátralý a tratě jsou dlouhý,

chvílema.

Chvílema

unavený mílema

věrného pakoně na cizím pasu

a celé dilema nechávám času,

chvílema.

Mám hrůzu z žen,

ani nevycházím ven,

čtu si, ani nedutám,

vplen hozen pouze minutám.

Mám hrůzu z knih,

nechci vědět, co je v nich,

jsou to jen slova, slova, slova,

jak říkal Hamlet či Casanova.

Gramotný

lidi jsou tak samotný,

proto mě děsí i povinná četba

a dilema nade mnou visí jak kletba,

chvílema.

Mám hrůzu z vět,

které zaplavují svět,

hlásky, slova, souvětí,

to je mé směšné prokletí…

Životní režim

Tuhle mě znudil můj životní režim,

přišlo mi, že pořád běžím a běžím.

Žádal jsem zřízence v krematoriu,

ať mi dá písemně, že vůbec žiju.

On to byl flegmatik, tupec a lempl,

napsal mi stvrzenku, nedal tam štempl.

Hnedka se rozneslo po celým domě,

že jsem se unudil, že už je po mně.

Některý plakali, jiný se smáli,

některý opravdu, jiný to hráli.

Já nemoh najednou vystačit s dechem,

tak jsem vlez do truhly pobitý plechem.

Leh jsem si na dno a zaklap jsem víko,

vzal jsem si sebou jen kus chleba a mlíko.

Tady mám tutovej životní režim:

Furt jenom ležím a ležím a ležím…

Večerní splín

Dneska mě tak divně hlava pobolívá,

bdím u stroje dlouho do noci.

Je to z vedra, z nevyspání, z piva,

z lidí nebo z ňáký nemoci.

Dneska bylo vedro jak v igeliťáku,

jenom Afričani byli veselí,

ty tropy mi zkrátka nasadily páku,

horký pondělí.

Nevyspalej ovšem, to jsem každodenně,

to už ani za řeč nestojí,

ať se ráno vzbudím přitulenej k ženě

nebo takto s čelem na stroji.

Pivo! Něžná, sladká kapitola —

měl jsem zatím jedno k obědu,

večerní jsem z rajcu vypil jenom zpola,

zašpuntoval, že ho ráno dojedu.

Lidi, to je trochu ožehavý téma,

a já se chci vyhnout diskusím:

slušně o nich nelze, sprostě se to nemá,

tak jsem rád, že prostě nemusím.

Zbejvá jen ta nemoc, jiná možnost není.

Hlava mě už bolí bůhvíkolik dní,

a že mi ta bolest činí potěšení,

to se mi zdá právě morbidní…

Měsíc nad sídlištěm

Dnes v noci byl zjištěn

povážlivý jev:

Měsíc nad sídlištěm

ukapával krev.

Punkrocková mládež

přetížila zdviž,

všichni pospíchali

blíž.

Ten měl v uchu řetěz,

ta zas v nose kruh,

dejchali jsme těžkej

punkrockovej vzduch.

Měsíc nad sídlištěm,

beton, sklo a drát —

bylo to tak smutný,

až se musím smát.

Měsíc nad sídlištěm

jako bílý prs,

dychtivými zraky

probodený skrz.

K ránu jsme šli domů

řídkou pražskou tmou,

byla to bytelná

show.

Kain

Na jednu stranu je to fajn,

že na mě každej kouká spatra,

protože jsem ten slavnej Kain,

kterej, jak známo, odkrouh bratra.

Ovšem z tý druhý stránky vzato,

neni ta sláva žádnej med:

bacit ho dneska, byl bych za to

dostal, no, bratru dvacet let.

Dvacet let v lochu prchne tryskem,

mě ale dvacet století

nějakej Mojžíš vláčí tiskem.

A nemá při tom špetku taktu,

bude mou další obětí

za to překrucování faktů.

Jenže já vím, co přijde potom:

Najde se jinej podvodník

a rozhodne se napsat o tom

do večerníku úvodník.

Tak jestli někdo máte šajn,

kde ten dotyčnej lotr bydlí,

vzkažte mu, že tam přijde Kain

a k smrti umlátí ho Biblí…

ZNĚLKY

ZNĚLKY INTIMNÍ

O pesimismu

Kterak se mám státi optimistou,

když se pyšním darem myšlení?

Z toho spolku ať mě vyčlení,

já mám rozum zdravý, mysl čistou.

Snáze bych byl mramorovou bustou,

která výraz tváře nemění,

nežli planout v planém nadšení

a jen smrt mít stoprocentně jistou.

O mém černém světa nazírání

kdekdo mluví jako o chybě,

kterou uznat prý mi hrdost brání.

Neberte to to jako výraz pýchy.

Já mám také život v oblibě,

jen odmítám umřít z něho smíchy.

O úspěchu

Před očima mžitky, sucho v ústech

vyslechl jsem názor autorit.

Hovořily se mnou od koryt,

v tlamách se jim blyštěl zlatý můstek.

Prý mne po těch nekonečných půstech

přeci jenom čeká pochvala,

ať se tedy hodím do gala

a pak běžím vychutnat ten úspěch.

Šarmantně jsem pravil: „Olala,

kdo by v to byl doufal ještě loni,

kdy jen křivda ústrk střídala?“

Vnitřní hlas však šeptal mi: Ty koni,

kam tě vlastní bída dohnala,

že ti úspěch propůjčují oni?

O důstojném skonu

Teď musím jednat jako muž

a sebrat všecky síly:

pohledem ostrým jako nůž

šmik-šmik já podřežu si žíly.

Nebo se slovem jako bič

prásk-prásk sešlehám k jisté smrti,

a teprve až budu pryč,

seznám, zda to mé drahé zdrtí.

Anebo pif-paf jako střelou

myšlenkou vyhladím se smělou:

ach, není nad důstojný skon!

Celá věc má však jeden háček:

Jak si pak hlasem jako zvon

bim-bam odzvoním umíráček?

O kompozici hrůzy

Nejhorší je hrůza k páté ranní,

pne se jako atomový hřib;

nejde o to, zda hůř nebo líp,

jde o to, zda smrt anebo spaní.

Nepopírám, hrůza mě má ráda

a jde o to, jak se správně bát,

totiž nalézt kompoziční řád,

podle něhož do duše se vkrádá.

Přes noc s hrůzou zůstáváme sami,

začíná to vždycky nevinně:

nejprve mě trápí vzpomínkami.

A pak, právě k páté hodině,

nasadí lži, sny a sebeklamy.

S úsvitem mě vrací rodině.

O ateismu

Slíbili mi, že žádný Bůh není,

a já o tom neměl pochyby.

Neptal jsem se v duchu Co kdyby?

a nosil jsem pěkná vysvědčení.

Ani dnes nežádám vysvětlení,

i když méně už dám na sliby;

jen si tiše sháním alibi

a hodlám se vzepřít zpopelnění.

Snad mám přístup k nebi zatarasen

jako každý, kdo nepřijal křest,

snad že pojdu, aniž bych byl spasen.

Na duši jsa neúnosně zprasen

řídím se svým hříšným vnitřním hlasem:

Chci se spasit sám na vlastní pěst.

O duši

Já jsem si svou duši nevymyslil

aniž jsem si modeloval tvář,

to jen zaspal Pán a Hospodář

a mne si co noční přízrak vysnil.

Já jsem si svou duši nevymyslil

a děsí mne její osnova,

a tak žiju léta doslova

z toho mála, co jsem o ní zjistil.

Ptám se, hledám, tápu netuše,

kterými je obehnána ploty,

bloudím jako tělo bez duše.

Chci ji najít, zvážit, přeměřit,

chci svou lidskou vírou uvěřit

v nekonečno podob její hmoty.

O dvou školách zdarma

V pěkného jsem vyspěl ignoranta

ozdobený dvěma diplomy;

zůstávám furt stejně pitomý,

nečetl jsem Hegela, nečetl jsem Kanta.

Podívejme zdehle na haranta,

říkáte si možná v soukromí,

domnívá se, že nás ohromí

předestřev své neznalosti kvanta.

Já vás ale nechci ohromovat,

já dobře vím, že podobných hovad

stáda přelidňují tento svět.

Jen mě zkrátka sem tam srdce bolí

skrze ty mé dvě vysoké školy,

kde jsem zdarma ztratil deset let.

O divné skleslosti

Někdy mívám pocit, že jsem někdo krutý,

totiž někdo divně prášivý,

který všecko kolem zavšiví,

sám pak z toho vyjde nedotknutý.

Možná nedotknutý, zato ale skleslý;

asi jako když vás navštíví

někdo hrozný, někdo strašlivý

a ten výjev nehtem do skla kreslí:

V močál se co v lože hrouží mág,

an mu hlavu obletuje pták

letkou rozechvívá vetché strunoví.

A pak na vás upře pohled skelný,

nevykrystalizovávatelný,

rozměklý a plytký, gumový…

O první ranní sklence

Sotvakomu připomínám včelku

nic dobrého pilně nechrle.

Jsem jen distraktivní pimprle

platné lidem leda k lovu lelků.

V neoblomné víře v sílu celku

zviklán jako staré štokrle,

už ten život beru otrle,

hnán slábnoucí touhou po výdělku.

Sotvakomu připomínám včelku,

povinnosti plním nevrle,

bolívá mě hlava při pondělku,

nevyhlížím dvakrát domrle.

Přesto z lásky smolím tuto znělku:

Miluji své ranní štamprle.

O mé trapné průměrnosti

O mé trapné průměrnosti svědčí,

že když jsem se včera probouzel,

měl jsem na vybranou ze dvou zel:

jedno bylo menší, druhé větší.

Touto prostě nastraženou lečí

čert mě v polospánku popouzel,

jako by to nešlo bez kouzel.

Bál se, že se jinak nezavděčí.

Dát mi na vybranou ze dvou zel!

To je přece — … ale, škoda řečí,

zbytečně bych peklo ostouzel.

Procitl jsem v zádech s divnou křečí,

v loži po mně tmavý otvor zel.

Po Faustovi ovšem zeje větší.

O smutném pánovi

Je mi smutno, strašně smutno je mi,

já jsem smutný, strašně smutný pán.

Těžce kráčím jako okován,

sychravý den, a dým klesá k zemi.

Já nazdařbůh bloudím ulicemi

zvenčí vcelku, vnitřně rozerván,

a má cesta nemá cíl a plán,

nežli nebýt s těmi ani s těmi.

A má cesta nemá cíl a plán,

šerými se táhne alejemi,

kde je smutno, strašně smutno je mi.

Maličký a opilý jak Dán,

skomíravým vnitřním ohněm hnán

tíhou dýmu zvolna klesám k zemi.

O vzdušných zámcích

Vzdušné zámky stavíval jsem s chutí,

byl jsem šťasten v jejich pevných zdech;

dnes však ouha! obrůstá je mech,

any jsou se staly pouhou sutí.

Nejen živlové jsou ke mně krutí,

co nezboří vánek jako dech,

o to přijdu v temných obchodech

skrze záštíplné piklů kutí.

Jistá hnutí mysli mne však nutí

vrhati se v marný koloběh,

jak říká, přímo do zblbnutí.

Proč se moje srdce nezarputí,

proč ho věčný neodradí pech?

Inu, asi proto, že jsem Čech.

O jarním znehodnocení osoby

Marně se ptám svého nitra, ví-li,

kdo na mne skrze ně působí,

zda předpeklí nebo záhrobí,

zda maligní nebo dobré víly.

Promítám si jednotlivé díly

znehodnocení své osoby —

tato počne konat na doby,

jen zavelí temné jarní síly.

Jako Golem čekal na tu chvíli,

kdy se hlína šému podrobí

a vydá se k vytčenému cíli,

tak i já jsem pouhé nádobí

vyplácané mazlavými jíly

v tomto smutném ročním období.

O probouzení chtíče

De facto jsem k smrti odsouzený,

de iure to čekám každým dnem.

A nevěřím, že bych po tom všem

bližními byl nějak ostouzený.

Snad jenom chtíč sem tam probouzený

způsobí mi jisté potíže,

zde jsem míval k peklu nejblíže

horkým jeho dechem očouzený.

V naději, že pravdu prostou změní

a osvětlí nové zřetele,

předkládám svůj případ k posouzení:

Jestli jsem žil příliš vesele,

konal jsem tak v čistém okouzlení

z jedné každé dámské prdele.

O bolestné cestě

Každý si svou cestu žitím volí

vůlí víceméně svobodnou.

Já bych viděl jako nevhodnou

cestu, která tak či onak bolí.

Já jsem blb. A spokojen s tou rolí

mařím svůj čas hříčkou neplodnou

čekaje, co mocní uhodnou,

co povolí a co nepovolí.

Jsem-li komu vskutku v očích solí,

ať mě tento bezodkladně skolí,

ať mě jeho lidé probodnou.

Sám se budu sotva mlátit holí,

líčit na se jako na škodnou.

Stačí, že si prchám před pistolí.

O vnitřním zmatku

Už léta trpím pocitem,

že nejsem člověk naší doby:

Stydím se topit lignitem

a nemám žádné slušné hobby.

Neplním žádný závazek

a nederu se do popředí,

mám jenom kvanta otázek,

na které neznám odpovědi.

Navenek tvář tak chápavou

vnitřně si tonu ve tmách tmoucích,

i když mám slunce nad hlavou.

A ptám se, dobou vychován,

co krásného je na tonoucích,

že hledím jako přikován?

ZNĚLKY ADRESNÉ

O panáku fackovacím

Já vím, že jsou mezi námi tací,

kteří už si příliš nevěří,

mají se za mrzké pápěří,

v noci hanbou hryžou do matrací.

Co však dělat, když mě někdo bací,

když mě vyfackuje ze dveří,

když mě kopne, když mě udeří?

Omluvit se a jít za svou prací?

Kochaje se těžkou rezignací,

jejíž hloubku nikdo nezměří,

nalezl jsem na dně motor hnací:

Budu první panák fackovací,

který utržené rány vrací.

A kdo chce, ať si to ověří.

Pro odbornou kritiku

Asi bych to neměl nahlas říkat,

ale nejhorší jsou kritici:

Uvijte jim něžnou kytici,

přivoní a hned ji začnou žvýkat.

Autor prý se s nimi musí stýkat,

chce-li se udržet na špici,

leckdo však má křeč a zimnici,

jen slyší to stádo z dálky hýkat.

Já to chápu jako tradici —

hadí slinou kolem sebe stříkat,

šířit lepru, mor a příjici.

A že nemám valnou ambici,

nechám sebou literárně smýkat,

aniž mi to zhorší stolici.

O síle tištěného slova

Já mám jazyk přicviknutý k vestě

jako symbol svého konání,

neboť mimo všecko nadání

jím jsem získal úctu lidu v městě.

Slovem k srdci cestičku si klestě,

kde se jiný šavlí ohání,

nemám v tomto směru srovnání

zbraní nelomoze, nešelestě.

Daleká pouť, marné volání…

Já mám jazyk přicviknutý k vestě,

to je ušlechtilé poslání:

Rétorický orgán takto pěstě

oslintám vše, co mi stojí v cestě!

Další prosím.

Zvláštní vydání.

Pro vědu a techniku

Bratří, sestry, podejte mi ruku,

beznadějně tonu ve slově.

Kdežto vám to pálí bleskově,

já už myslím jen rychlostí zvuku.

Marně pěstmi do hlavy se tluku,

marně trápím kůru mozkovou…

Kdyby každý přišel s takovou,

žil by člověk dodnes lovem z luku.

Skrze tuto duševní svou muku

na vás, bystré, mírně nevražím,

a tak prosím, ať to máme z krku:

Bratří, sestry, podejte mi ruku,

ať se stanu vaším závažím,

ať vás brzdím, ať vám překážím.

O míře kompromisu

Hledám vhodnou míru kompromisu,

míru, kterou ještě odliší

přátelé a moji nejbližší,

aby ve mně neviděli krysu.

Podepsat, či nechat bez podpisu?

Hned, či až se bouře utiší?

Trčet v závětrném zátiší,

či se střemhlav vrci do byznysu?

Podrobím-li dobu bojkotu,

ona valně nepozmění rysu,

jenom pustí k lizu holotu.

Účastním-li se však komplotu,

skončím jednou v nesportovním svisu,

nebo budu tvořit porotu?

O epigonech

Já si vážím ryzích epigonů:

Zatrpklý a žlutý, to je on,

žije řádně, dbá i na bontón,

děsí se svých uměleckých sklonů.

Jiným však se vyhnu na sto honů:

Veselý a bodrý, to je on,

právě dopisuje Tichý Don,

připravuje Odlévání zvonů.

Prohlásí se za žáčka či učně,

jenž prý s Mistrem spjat je nerozlučně

poutem přátelství a obdivu.

A pak se dá honorovat tučně

popleniv starého nádivu.

Ten pak je rád, zbyl-li naživu.

O vyhrocení

Vzkázala mi jedna dávná známá,

jsem-li blázen čili nemocen,

jsa tak politicky vyhrocen.

Nechápe to a není prý sama.

Inu sama doopravdy není,

neboť patří k množství průměru,

v němž nebudí valnou důvěru

lidé špičatí a vyhrocení.

Zato tupec probarvený šedě,

ten je všemi hýčkán vůčihledě,

an se množí postrádaje črt.

Je hodný a je ho všude plno

— Bratislava, Plzeň, Praha, Brno —

spořádaně očekává smrt.

O mesiáši

Jakou křivdu na nás srdce páše,

že nás nutí jásat bujaře,

sešle-li nám nebe krysaře

místo slíbeného mesiáše.

Tu se pravda halí do rubáše,

koříme se blbé fujaře:

Tón smrtonoše hudlaře,

nechť nás vedou z galimatyáše!

Tu nejedno srdce děvkaře,

hráče pokeru, ba i mariáše

zahoří proň jako na jaře.

Trochu přeháněje, trochu ovšem práše

ptám se: Jak mám poznat satanáše,

zahnízdil-li tento na faře?

O blbosti

Prožíval jsem včera krutá muka,

ještě dnes mi není do zpěvu:

Naslouchal jsem totiž výlevu

ignoranta, tupce, nedouka.

Mít jak sultán svého mameluka,

rozkázal bych: Vypucuj si meč

a sejmi ho za tu blbou řeč!

Jsem však sám a třese se mi ruka.

Chovám pravda jistou nedůvěru

k lidem zjevně mdlého charakteru,

horší však jsou tupé pytle střev.

Zradu, lež a jiné podlé skutky

stačí trestat udělením důtky.

Ale blbost, blbost žádá krev!

O zuřivém fořtu

Shnilého se hajný chytil kmene

dechu popadnouti nemoha,

netuše, ta duše ubohá,

že kmen byl jest prožrán do kořene.

A již cosi nešťastníka žene

šplhati, kde modrá obloha,

hájemství sokola raroha

velebně se se zelení klene.

Fořtík tam však nevyšplhá, nene,

to je dáno tvorům nemnoha,

z čehož plyne poučení cenné:

Nebude si s bohy dávat bene,

kdo se chytá prohnilého kmene,

nýbrž padne jako mátoha.

O právu psance

Shlédni, znalče, okem jasnozřivým

na mne, nicotného poetu,

a posuď styl mého sonetu,

není-li ti příliš podbízivým.

Já se totiž takovými živím

a občas to trochu popletu:

než bych panstvu zapěl tuhletu,

začnu tamtu, no a pak se divím.

Aniž vlásku na hlavě ti zkřivím,

žádám: Tepej slovem spravedlivým

v mocném recenzentím rozletu.

Já jen právem psance pamfletu

pasuji tě tímto na sketu,

než v dějinném skončíš klozetu.

O třech taktických bodech

Nebudu už říkat, co si myslím.

Za prvé to není taktické

a stojí to síly nadlidské.

Přenechám to lidem nezávislým.

Za druhé jsem chlapík četných zásad,

přičemž jedna druhou popírá:

tato kupříkladu potírá,

co mě tamta právě nutí hlásat.

Jenom ten, kdo necítí to břímě

a kdo nemá doma rodinu,

ať si jde a dělá hrdinu!

Dneska stejně jak ve starém Římě

člověk musí myslet na děti.

A na sebe.

Tolik za třetí.

O lyrice

Když na mne lyrik vyplázne své city

a skrze ně i postoj ke světu,

chápu, jak mocnou šíří osvětu

zvlášť mezi svými, mezi troglodyty.

Básně jsou jeho betonové kryty,

v nichž nuzný důvtip drží rozkazem,

takže jsou vskutku věrným odrazem

takzvané objektivní reality.

Když vidím v jeho očích sodomity

tu touhu prznit křehká písmena,

v duchu se krotím slovy: Ale jdi ty,

až vlastní hlavu napěchuješ city,

i tvá mysl tam bude stísněna

a šedá kůra chudá na závity.

O skromnosti

V dusném šeru nádražního bistra

pročítal jsem nové sonety

filozofa, klauna, poety,

svého vůdce, idolu a Mistra.

Snad má mysl nebyla dost bystra,

když jsem skládal slova ve věty:

nežasl jsem jako před lety,

zdálo se mi, že jim chybí jiskra.

Zdálo se mi, že jim schází oheň,

žár a duch a lesk a břit a vtip

a že už jsem svému Mistru roven.

Pyšně jsem šel vlastní znělky psáti,

v prvé však jsem spáchal více chyb,

nežli Mistr ve svých padesáti…

ZNĚLKY SPOLEČENSKÉ

O tom, co už tady bylo

O co lépe by se lidem žilo,

kdyby nešíleli radostí

jako idioté naprostí

nad tím, co už tady jednou bylo.

Dnes opráší, na co včera plilo

shromáždění moudrých bytostí,

halasně to nazve novostí,

o níž lidstvo léta jenom snilo.

Ať nám to však je či není milo,

nazveme-li váhu hmotností,

předměty to tíhy nezprostí.

Kilo bude dále vážit kilo,

i kdyby se mu to nelíbilo,

i kdyby se spřáhlo s vrchností.

O četbě mezi řádky

Teď se tužme v četbě mezi řádky,

pryč je éra jednoznačných slov.

Páchne síra, polem řinčí kov,

hrátky s čertem změnily se v hádky.

Večerní se rozeřvaly plátky,

přehlušily něžnou píseň strof,

celý svět se těší na pohov,

ale loutky musí tam kam drátky.

Jen někteří kašlou na špagátky

míchajíce koktejl Molotov,

takovým teď nadcházejí svátky.

K smrti zděšen, ne však pohotov,

co jsem napsal, vzal bych raděj zpátky,

ale už to vězí mezi řádky…

O tahání za fusekli

A já žádám, abyste mi řekli,

kdo mi mazal kolem huby med,

kdo mi tvrdil, že dvě a dvě je pět,

kdo mě zkrátka tahal za fusekli.

Mí dnové se beznadějně vlekly,

ty mi nikdo nenavrátí zpět,

jenom šťastní kandidáti vět

oscilují mezi dvěma pekly.

Tvrdí chlapi za ta léta změkli,

někteří se lekli, jiní vztekli,

ale já to musím vědět hned:

Kdopak mě to tahal za fusekli

a pročpak mu hlavu neusekli,

když byl doznal, že se prostě splet!?

O sladkosti hesel

Je právem truchliv, nevesel

a slzou v oku blyští,

kdo prožil život bez hesel

za lepší lidské příští.

Což není rovno zázraku

jednotné vytí hrdel

těch, kteří mají ve znaku

akorát holou prdel?

Hesla jsou jako deserty,

i mne to sladké svedlo

a proklouzlo mi přese rty.

I ptám se: „Už se jedlo?“

A dav řval: „Teď nás neser, ty!

Copak to není jedno?“

O těžkých dobách

Jak má myslet jeden na druhého,

když se přiostřují poměry,

když se z šera derou příšery

k hybným pákám dění společného?

V ty doby si každý hledí svého,

i pozdrav je věcí důvěry;

snad jen city mezi partnery

utuží se, když jde do tuhého.

Ach, oharky krbu rodinného,

vím, jak zmoci ony chiméry:

Buďte díly ohně pekelného,

smahnoucího ryzí mizery,

kteří svitu slunce nebeského

zločinnými brání panděry!

O provinění

I dnes usnu poznamenán vinou,

zvykl jsem si, spí se mi tak snáz.

Provinil se přeci každý z nás,

tento vážně, onen volovinou.

Konstatuji, jak mi léta plynou,

kolik v sobě vina skrývá krás,

a snažím se, abych nepropás

dennodenně obtěžkat se jinou.

Vina má však jednu stránku stinnou:

rozvinuté tendence se svinou,

bezbřehému snění vzroste hráz.

Provinilí ovšem nezahynou,

usínají kolébáni vinou,

marně jim po zádech běhá mráz.

O chudobě

Snídám si tak bílou kávu, štrúdl,

ham and eggs a juice a koláče,

když tu náhle je mi do pláče —

napadlo mě: Co kdybych teď zchudl?

Nejprve jsem zbledl, potom zrudl.

Že prý chudoba cti netratí…

To si vymysleli bohatí!!!

Do prdele! (Ano, tak jsem zhrubl…)

I když jsem byl zdravě najeden,

děsil jsem se, to zas bude den,

pustím rozhlas — až jsem sebou škubl,

zavyl jsem a hrůzou hryzl pěst:

Bože, co mi bude platna čest,

jestli klesne dolar nebo rubl?!

O dobrých vztazích

Teď jde o to, kdo má dobré vztahy,

vztahy s dámou, vztahy s kolegou.

Vztahy jsou dnes alfou-omegou

snad i mezi lupiči a vrahy.

Totiž jen ten žije bez námahy,

kdo má bližních obdiv, úctu, cit.

Chce to slíbit, chce to pohrozit,

popřípadě bodnout bez výstrahy.

Několika obratnými tahy

(vydíral jsem, podplácel i krad)

vylepšil jsem vztahy s půlkou Prahy.

Jen na toulkách petřínskými svahy

smuten hledím k vrcholu své snahy:

Ano, zbývá podmanit si Hrad…

O posmrtné slávě

Zemřít neznám jak potulný čokl,

jehož smrtka z dějin vyškrtne,

Bože, to by bylo ukrutné,

z toho bych in memoriam zcvokl.

Stoupám tedy na kamenný sokl

za účelem slávy posmrtné.

Pokud se mi nožka nevrtne,

vytrvám zde, byť bych denně mokl.

Neváhejme, děvčata a chlapci,

prodlužme si bytí jepičí

předplaceným místem na podstavci.

Marné je pro bližní dělat divy,

oni nám ten pomník nevztyčí.

(Přinejmenším dokud budem živi.)

O zákulisí

Zákulisí, temné zákulisí,

tys děsnější nežli záhrobí,

zde tomu, kdo si co nadrobí,

poločas nechť odpískají krysy.

Zákulisí, temné zákulisí,

je-li pak tvůj záměr záludný

méně zrůdný nežli obludný,

koho a kam předurčují spisy?

Chodby, které znamenají svět,

prkénka toliko na pohled

pověřena sdělovací misí.

Záskok, zálusk, záblesk, závěť, zášť,

zápletku máš pro každého zvlášť,

odehrané loutky teskně visí.

O přechodu kvantity v kvalitu

Ptával jsem se: Kdepak je to místo,

kde přechází množství v kvalitu?

Nevidím je tamo ani tu,

přesto však prý leží velmi blízko.

Zřejmě bude vysoko i nízko,

totiž v nadiru i v zenitu;

nalézti to místo výskytu

vyžaduje mimořádné štístko.

Váhával jsem, to je jednou jisto,

nyní ale svědomí mám čisto,

duši sluncem víry zalitu:

Věřím smrdutému jelitu,

že — ač silně oplzlo a slizko —

kvantem přejde v chutnou entitu.

O zachování hmoty

K čemu zákon zachování hmoty,

když veliké mění na drobné

a takové jemu podobné,

když mám zase prošoupané boty?

Ergo: kde jest hmota mojí boty,

skrze jejíž trapnou absenci

chodidlo mi žerou mravenci?

Kde jest? A kdy dojde na kalhoty?

Sám jsa kouskem zachovalé hmoty

varuji se kroku do nicoty,

odvracím svá čidla zraková,

prchám, zbrocen ledovými poty.

Jenže hmota už je taková,

vždycky se tak podle zachová.

O pravdě

Pravda, to je delikátní strava,

která vyžaduje přílohu.

Samotnou ji pozřít nemohu,

aniž by mne rozbolela hlava.

V kantýně však vládne ryk a vřava,

lítý boj o tácky z plastiku:

podává se pravda v aspiku,

uzená a trošku do krvava.

Davového šílenství se hroze

neposkvrním ústa ani hruď,

hladovím, leč trvám na obloze.

Další! štěkne od okénka stroze

mastný tlouštík, lhář na volné noze.

Pardon, ale já už nemám chuť…

DEFILÉ

Cyklus

Jednoho každého v roce

jeví se Helmutu

ovocná žena.

Umí své háje

rozprostřít předloktím levé,

pravou zve: Tudy.

Váhavě chlapeček

poplení broskvoň,

jadérka plivaje

prosmýkne se brankou

a do příštího čeká.

Než se mu zajizví

spálená dlaň,

v níž dlouho, dlouho

pro krásnou Pomonu

spropitnou svíral minci.

Bolest

Helmut vlastně miluje,

když to bolí.

V čestném střetnutí

mužátka proti mužátku

na oběť nehledí,

až budou štoudve

plné padrtí

a džbery cimprů camprů.

Ošklivá věc

Jednoducho jest

Helmutu naříditi:

Běž, dítě,

běž a nehezké věci miluj!

To se ti vyplatí,

to se ti vrátí,

jen čápi ti nanosí bratříčků zpátky,

kolik jim napočítáš.

S ošklivou věcí

se hošíček snese.

Hnusna a odpudiva

o ten cit žebroní,

že odříci jej nelze.

(To není jako

mrazivá ultimáta krásy,

ó ne,

zde jinoch má navrch

a žádné à propos

vyvést ho nemůže

z konceptu nanečisto.)

K podstatě

Helmut se bojí

jako osvětlené zvíře.

Rovněž se dokáže

dokonale zúžit,

takže v kuželi

není k rozeznání od ničeho,

aniž by s tím splýval.

Zhroutí se do sebe

na malou hromádku.

Mnozí se zeptají:

Nu dobrá, dobrá,

jaká je ale ve zkratce

podstata helmutího bytí?

Právě.

Jsme u toho.

Helmut se bojí

jako osvětlené zvíře.

Polcení nestoudníka

Helmut si pochopitelně nerozumí

ani s počítači

své vlastní generace,

poněvadž pardón!,

jak by se nějaká čísla

směla rovnat literám!?

Obcházejí ho

jako smrdutou raritu

— veselí a hrdí

v hloubi svých digitálních srdcí —

obloukem

pokradmu šmírujíce

jako při polcení nestoudníka

na veřejném místě:

Plátek za plátkem

Na setiny

Na tisíciny

Ostrými slovíčky do hebkého

Vážíme v čisté váze

Plátek za plátkem

Vzhůru nohama

Dolů hlavou.

Zpětně se kochají

po vrstvách sendviče

u vědomí své veliké virtuozity

v mistrovství onoho světa;

avšak ouha!:

zde nechybí,

tamto nepřibývá,

to na protest

proti dekretu o zachování hmoty.

Sebeovládání po ránu

Helmut měl nad ránem

módní a omšelý sen,

že už opravdu nemá

čeho se zachytit:

Miliardy pohyblivých madel

mizely do nenávratna.

Když ale procitl,

ležel tak pevně a neochvějně,

po délce páteře

k štrozoku se tiskna,

že se cynicky rozesmál dovnitř.

Zvenčí pak ukrotiv brvy

nic vědět a znát neposkytl,

to kdyby náhodou

vtrhli ho osnímkovat,

aby utajil,

že i ta nejdražší útočiště

byla jsou pověřena léčkou.

Tápání v interiéru

Helmut si připadá

jako skladiště čehokoli,

to se nedá popsat,

tak si připadá

a schluss!

Štosy, kartóny,

balíky a role,

všechny je ztělesňuje,

vazkými dávaje

najevo tušit gesty,

co za tou clonou zahálí,

co vskutku pak ulehlo skladem.

Helmut je,

jako kdyby se řeklo:

Nerad to vidím rád.

(Všecko je jako něco,

i když to možná

odnikud nevyplývá.)

Až navěky

To je samozřejmá věc,

že nic netrvá věčně.

Skromně aritmetikou vláčen,

nehoněný a nekován,

odvažuje se Helmutek

nicméně teorií

a v to doufání se hrouží,

že vše jeho

si v trvání teprve od nynějška

odedlívá své

na kdoví jak dlouho,

možná i s nadějí

na toužené věky,

zatímco dočasnost tohoto

lze čítati do minula:

A tedy hle —

je menší nežli pořád!

Že spolu navěky půjdeme životem.

Ťap Ťap Ťap.

O veliké řepě

Vázán zde

přilnavým šílenstvím,

přilnavému šílenství se koře,

velikým Halali

lká Helmut k oslavě místečka,

kde to má doupě:

Bojí,

bojují,

do boudy nemohou…

Pochybnost

Mnoho času

promrhal Helmutek

ptýlením pochybnosti.

Škubal ji do lysa

jako chcíplého opeřence

a drobná chmýříčka

do vzduchu vyhazuje

jedno po druhém

pečlivě utloukal lopatkou na uhlí.

Zpocenou hlavu mu oblepila

jako v tom proslulém lynči,

jako pitomé elektrody,

jako drobní, bodaví moskyté,

jichžto hubením

zvonivou spěží

i vlastní lebku

obětavě omlátil domodra,

jinak to nešlo,

a skrze řinčení v uchu

ledva zachytil a čtl:

Všichni jsme živi a zdrávi.

Pohádky

Helmut miluje pohádky,

sám je bytost

původně oscilující,

jež se však

(zfanfrnivši)

prohřešila city,

a teď tu musí být.

Ó, stařičké pohádky,

kde zlo svou věc

podle regulí prosere

na celé čáře…

To potom pláče,

není k utišení.

Ale v těch nových,

v těch tuší dusičnany,

z nichž největší prý

bývají samci.

Filozofie

Helmut byl odhalil

tisíce jevů,

které nemají

žádnou obecnou platnost.

Leda by,

s odpuštěním,

našel se ještě jeden takový.

Potom snad.

V počtu dvou

již povážlivě blížícím se množství

směl by své postřehy

sladiti v systém,

labilní ideje

vyztužit cihlou,

zbytek pak nechati plandat

svou vahou v prostoru

jako obočí v moři.

Ostych

Helmut nikomu netyká,

není k takové věci zmocněn.

Má-li již oslovit,

má-li již skočiti

a podkůvkou probortit krustu,

zhrozit se měkkého obsahu

lepkavé příchylnosti

a navěky nésti

hořkou tu vzpomínku s sebou,

promluví neosobně.

A byť se myslelo,

že i takové věci se adresát chopí,

nepojmeš,

nerozebereš.

Loučení

Stojí Helmut na vyhlídce,

na letištní věži,

a není na něho pěkný pohled,

poněvadž spáchal harakiri.

Uzavře-li teď oči,

bojí se,

co nahmatá,

až příslušenství

v představách prosije prsty.

I hledí odhodlaně

k modravým obzorám,

střevovím větřík mu vane

a hrá si s apendixem

jako kotě s vázankou.

Chlapeček tuše,

kudy kam nervy vedou,

zívnutím snaží se

zaplašit nudu:

Huš, slizká,

čekám zde na bolest, huš!

Ach, a je nepatřičný

jako Bulhar v peugeotu…

Totožnost

Helmut má potíže s totožností,

nikdo mu neřekl,

odkud kam sahá.

Naslouchá svému sípavému dechu,

po čtyřech obchází palčivou otázku —

kde stehno, kde kotník?

Tam mlha a tma.

Jen odsud a potud

to libové maso a bělavé kůstky.

To se mi neřeklo,

to se mi neřeklo,

promluvil o sobě

s dospělým tušením identity.

Usedá na lavičku,

park okolo

pylem se prohýbá a vlní,

nohy si zakrývá

listy a křidélky,

laciným papírem s mrtvými slovy.

Dobrý den — kozí den!

děti se vesele smějí.

Ze školky domů

žádné z nich nespatří

děsivou obludu ponurých her,

krvavé koleno.

Znehodnoceno

Sněží-li to samé ono,

jež bylo sněžilo ondyno,

pak vskutku

v tom vodnatém koloběhu

nic nemá hodnotu

a Helmut si může zradit,

koho chce

a kdy chce

bezpočtukrát,

obkročmo zneuctít

právíčko právo,

vnutit mu rozkoš,

pyšně je pojmenovat

a potom zmizet

zavalen kopretinou,

zapadnut vločkou.

A k tomu všemu

říci jen: Voilà.

Beztrestně

Devětkrát za sebou

udělal Helmut vše,

co nechtěl,

a nic se nezachvělo.

Snad kdyby devětkrát současně,

z posloupnosti se vymaniv…

Otřásla by jím

detonace z hloubi.

Když se však špatnost

rozloží v čase,

neinspirovaně,

v repeticích ad libitum,

odívá zašedlý šmrnc,

se soklem splyne,

s pozadím se sjednotí.

A kdo kdy pak slyšel,

že by se v mohylu

navrstvil prašivý kal?

Pohanství

Helmut se znovu učí

vášnivě kvílet,

jako to dovedou

prostincí národové.

To není komická slabost,

nýbrž veliká moc

mimo okruh věcného Boha.

Té se poddati

co nadchnutí kouřové slasti,

zhluboka,

plnohodnotně,

na cestě do alelujá a zpět.

Porucha

Než Helmut odehnal

poslíčky zla,

přeci jen depeši za vlastní přijal,

bláhově zaštítěn poťouchlostí.

Zlá myšlenka

v siré hodnosti zavržení

nemůže zajisté poletovat jak motýl,

přesto však

váhu jí přiložit,

vinu jí přičísti?

Snad nežli prstíky rozčiní pečeť.

Ostatní snahy

jsou pozbyly smyslu,

dále ať chlapeček

s bytím se vyrovná nerozhodně,

nelibou misí

tak podoben veverce v kole.

Blažené snění

Helmut nespí,

víček hledí si z nitra

sám sobě projektorem.

A růžově průsvitná

kožená zeď

(jinde snad chudičký suplent,

zde počitek

šmáknutí rovnomocen)

hrstí nemajíc,

plnými nabízí přeci: Na!

Těžká věc,

důstojně chlemtati blaho,

však kdo by nebral,

když se mu předestře svět

se všemi svými voňavými místy.

Charakteristika

Sám sebe Helmut nazírá

jako člověka,

jehož nejlépe vystihuje

záliba ve spojování rozměklých mýdel.

Když je k sobě přiloží

voňavým slizem opatlaná,

vynoří hrst z mýdelníku,

stiskne a sjednotí,

poddá se pocitu geniality,

neboť Hleďte,

toto jsem vytvořil z mála!

Vláda však triumfu

odplavena s pěnou,

nové a smělé cíle si klade,

jen co tomuto mejdlíčku

vyprší srok.

Neštěstí

Helmut se pokládá

do svého neštěstí

jako šperk do sametu:

zazářit jasněji

na temné podkladě,

na bordové bázi.

Bolest tiší

krabička vystlaná plyší.

Mžik

Helmut má oči otevřené

jako džíp;

dravého povětří nedbaje

a ostrých smítek

hledí kupředu

pln pýchy na to uspořádání.

Tolik, ach tolik

zbožňuje obrazy,

jimž víčka s rachotem

cípečky přibouchnou na úprku

jako ta kapota prsty…

Dívá se okolo

žele momentu,

kdy kochání přeruší mžik.

Instrospekce

Také Helmut

se pojídá od konce,

nejeden,

počet složitých bídníků rozhojňuje.

Má to své podivné výhody,

závin minulosti

po vlastním nanovo splésti.

Není však na kterém rameni

poplakat nad úrovní;

a přidat nedostane.

Introverze

Helmut je otevřen světu

jen co masožravá rostlina,

dlouho jest lapeným podnětům

v interiéru tlíti.

(V takovém podhoubí

daří se znamenitě

všem devíti příčinám beznaděje.)

Leč procedura o sobě

žádného ovoce nenese,

soběstačně se pohltivši

jako pratupý tvor.

Smutek

Helmut je smutný,

o to nic.

Jak pohádky,

jak dětské pokojíčky

čtyřicátých let.

Stříbřitou radlicí

hrne bol vpřed,

hrne jej k cíli,

a to ho nepotěší,

že smích je panečku zdravý.

A potěší-li,

lstivě si položí otázku,

jak vůbec může být

nějaký konec šťastný,

i kdyby dobro

sedmkrát zvítězilo.

Dilema

Helmut si zdaleka

není jist vším,

o čem nepochybuje.

Ježto však pochybnost

unaví neméně

nežli jistota,

pichlavé dilema

za vlastní přijal,

domnívaje se

nalézti pochybné pevnosti

alespoň v onom.

Takto se ocitl

v bludném kruhu hříček,

neboť nemoha zvládnouti

zpochybnit vše

ohavně neměnné a pevné,

nikdy se nevyšmodrchá.

Koncepce

Helmut ani na chvilku

nepochybuje o tom,

že existují

neviditelní pralesní tvorové,

jež maličcí sloníci

v žáru ovívají oušky.

Není to, pravda,

ucelená koncepce světa,

však se pro také

umřít nehotoví,

ale potěší.

Rodokmen

Helmut se osobně

nepoznal s Darwinem,

aby ho starý muž

přesvědčil šarmem

hodným vrcholu své vývojové řady.

S jinými ovšem

neblahou konexi učiniv,

tak málo se cítí těmi předcházen,

že temné vzpomínky

(ty na drápy a žábry)

ještě rád z paměti

zoufale doluje

co lahodnější část rodokmenu.

Tajemno

Helmut se logicky

zmocňuje tajemna,

po částech,

způsobem uzdným;

to mu vyčítají.

Jedni že u zdi,

druzí že na uzdě,

toužíce po slzách

smrtích a nářcích,

po mlžném oparu

hatícím kontury věcí.

To nic není!

smějí se jeho obavám,

to nic není,

tomu my rozumíme!

Jenom on spočítá,

na kolik to přijde,

konkrétně oddělit

hrůzu od slovesa býti,

lokalizovat děs

a do temnot

křestně a jasně jej oslovit:

Ejhle!

Analýza

Helmutek vrchovatě okusil

ano i hnusu.

Těsní a těsní

ven a pryč

neblahé obsahy vědomí,

ony však plosknou

a naplacato skládají se vespod.

Co k houslím slepý

pravda k první přišed

(k dalším již vida)

zná je v těch hloubkách

jen jako podivné

zdeformované ryby,

jež věčnou tmou

a strašlivou atmosférou

nabyly takových tvarů.

A když veliká bouře

čas od času

nabere ode dna

a příšery vyvrhne na břeh,

také by rád stál

v davu těch hodných

a čistých lidí

a divil se řka:

Je vůbec možné,

že něco takového bylo stvořeno?

Trápení

Když má Helmut

veliké trápení se světem,

je zamlklý.

A nechce nic.

Lidé chodíce okolo

záludné otázky mu kladou:

1. Nechceš něco?

2. Nemáš horečku?

3. Nemáš hlad?

Záporný provoz je nepřetržitý.

Avšak tělesných ran

se nedopátravše

dále nehloubají,

to směšní, šediví krtci.

Helmut se zachvívá

v pláči vratký jak novokůzle,

ano, to trápení se světem,

s člověkem a s nebem

takto jím vibruje.

Kdyby se zeptali:

4. Nebolí tě nic?

slovíčko po slovíčku

veškeru zásobu by udal,

všecko, všecko.

Bolí ho všecko.

Kotečky

Helmut si buduje

kotečky pro své blízké:

maminka, tatínek,

bratříček a psíček —

nic nelze ponechat náhodám.

Oni mu utíkají,

těžko, přetěžko

shání je zpět

strašlivý pasáček, sveřepý bičík:

Tudy, prosím!

Proč tomu musíte rozumět,

abyste uposlechli?

Detail

Helmut se uviděl

v blýskavém držadle nějaké věci.

Než se ho chopila ruka,

zblízka se zamyslel

nad svou tváří,

prohnutou po chromovaném obvodu

jak potah trampolíny:

Vesmír je možná veliký

a dýše prázdnotou,

ale z detailu jde hrůza…

Život

Helmut se domnívá,

že život,

život je jako

protahovat mrtvé jeleny

trnkovým houštím.

Jeden za druhým

těžknou a váznou

ve spleti větviček

tou nemotornou hlavou.

Hej! Vy, přátelé,

na tamté straně!

Nevíte,

jaká je norma?

Oči

Helmut se bojí

žesťové hudby očí;

uhýbá.

Vždyť jako jícny pozounů

také jsou nakrátko

spojeny s ústy,

také se studeně blýskají.

V cíděné mosazi

zahlížet zkroucené tváře —

sám cítí na rtech

pelyňkový plech

a vidí tón

rozechvělý falší.

Jen plakat slzy,

to je pane jiná!

To oku zní

jak utonulý kornet.

Otázka času

Helmut ví přesně,

co vše je otázkou času,

nyní však přišel čas otázky,

co bude jeho odpovědí,

až vyprší lhůta podzimu,

až vysněží lhůta zimy.

Snad jenom hýčkat

odročené sny,

po krůčcích přicházet na chuť

marnosti počínání…

Ale on pracuje,

jako by se trestal.

Co mohl provést tak strašlivého?

Malé písničky

Helmut má rád

malé písničky lidí,

kolibří, krokodýlí,

kulaté a vlhké,

všechny jsou pěkné,

když se linou.

Ale sám nezpívá,

sbírá síly,

roky se nadechuje;

on by chtěl velkou,

velikánskou,

aby až zazpívá

na strašnou notečku,

všichni jste zvěděli,

co a jak.

Jenže se bojí,

zdali to lze zvládnout

s pouhými pěti litry krve.

Víte?

Komplex

Helmut ví,

že kdyby neměl nohu,

tušil by, co mu schází.

(Někde to zaslechl

a velmi k té pravdičce lne.)

Dávno a dávno

svěřiv se ve vzdoru

pod kuratelu monster

(povýtce takových,

jimž beznosou tváří

povívá písečný prach),

namísto nohy

jen řečené jistoty

nadobro pozbyl.

Půl němci, půl hlušci vyprahlí,

truchlivý dozor,

nade vším celistvým

jásali strašně

a spletli mu pravdu.

Helmut má všechno:

na první pohled dokonalý,

k druhému nevybízí.

Rozkošný komplex.

Nářek poražených

Helmut je sám sobě

první osobou množného čísla.

Když k sobě hovoří,

nakrátko se chvěje,

nakrátko jako hladina v láhvi,

ode skla ke sklu.

Skrz vidí tu prohru,

záludně se blíží,

ale nemůže si pomoci,

má ruce vruty přitaženy ke kyčlím,

to je teď taková hra.

(Kdo by si pomohl,

navždycky poztrácí body.)

Helmut se dívá,

oči má šedé

a naříká nevlastním hlasem:

Jak bychom my,

nositelé muskulatury B

a průměrného prospěchu,

předčasně propuštění pacienti ortodoncie

a zpozdile mutující tichošlápkové,

my, ješitní nešikové, zasnění zlodějíčci,

ztroskotanci v mělčinách nitra,

trpaslíci, diletanti,

pivoňky, chmýří, ještěři,

mosazné plíšky,

my, čarostřelci vedle

a bezmála géniové,

uprchlíci do sebe, milenci v pořadí,

my, malé a křehké jitrničky,

zaprášené sošky, hýčkaní mopslíci,

zpocená čela, barevná sklíčka,

sirotci, ztřeštěnci,

zběhové, spiklenci,

léčivé byliny,

snoubenci ticha,

tresť marnivosti,

náhrobní šutříčky,

srdce na dlani,

nenucený výsek,

jak bychom mohli vítězit?

Proměna

Helmut cítí,

že se zvolna

(ach, ale velmi zvolna)

stává lepším člověkem.

Lepším než Jürgen,

lepším než Dieter.

Zbývá jen podniknout

určité konkrétní kroky.

Se srdcem rozechvělým

jako lehounké záclony

proniká sféru za sférou

a doufá,

že o hrany průlomu

zbytečků potupných jařem

se zbude.

Au!

Odere kůži,

i maso by odral,

když tu se kýžená jakost

zjevila v kruhu:

To stačí.

Je na čase

bezmezně milovat jha,

jež si byl nasadil dobrovolně.

Myšlenka na smrt

Helmut už ví,

že není přesně vzato dutý,

přesto však někdy

nechává sebou myšlenky protékat

jak rourou.

Jenom je značkuje,

cviká jim ouška,

aby je napříště

pravdivě rozeznal v proudu.

Myšlenka na smrt

má boltec jak řešeto.

Vždycky to ucpe.

Dospívání

Helmut má užito

třináct let z celku.

Některá proplazil,

některá proběhl,

příštích pár doufá i letět.

Zatím však

v lepkavém marastu vázne mu krok

a noha propadá beznaději.

(Tu zdravý rozum velí si zoufat,

i kdyby křídla již nakrásně rašila.)

Až se vymaní

a nad hlavy se vznese,

po hrubém vzorečku

botiček pionýrek

bezpečně poznáme,

čím se to kdy brodil.

Parte

Helmut má dávno

vyplněno parte.

Nelze to ponechat náhodě,

jak bude nutno truchlit:

Maminka, tatínek,

bratříček a psíček.

(Jenom si vzpomeňte,

co jsem byl váš…)

Nosí svou smrt stále s sebou

a její váha

po kapsách vestiček,

jako by brzdila

zdravý tělesný vývoj.

Proč nerosteš, Helmutku?

smějí se tlusté, červené samice.

Tumáte, čtěte!

Ony se štítivě odtáhnou,

nachové tvářičky zblednou.

A Helmut se dívá

a má šedé oči.

Šedé jako krycí barva

vojenského námořnictva.

Tesáky sem, tesáky tam

Ony jsou jako dinotheria,

ty krásné dívky,

jako strašlivá a divoká zvířata,

jim také stále ovívá kly vzduch,

ony se usmívat musejí,

taková jsou pravidla lovu.

Jako dinotheria

a také jako šavlozubí tygři

nemohou obranně útočnou soustavu zuboví skrýt,

ani když se vyšrafovanýma očima

zahledí na týrání malých zvířat.

Kly jako bílé šachové figurky

děsivých partií

vyčnívají přes krvavá jelítka rtů

a dívky cválají dokola

srážejíce nás naznak

tou vyhřezlou krásou.

Nedělají stopy,

jenom úsměvy za sebou trousí

jako stříbrné předměty.

Tesáky sem, tesáky tam.

Defilé

Když Helmut sedí

v tamtom takovém křesle,

defiluje mu před očima

průvod nahých zajatkyň.

Jsou útlounké

a mají velké, pružné, snědé prsy.

Jdou pomalu a těžce,

Helmut jim nevytýčil snadnou trať.

Když některá klopýtne,

prsy se divoce kolébají

a ve šťastných chvílích

v páru o sebe narážejí:

Helmut si myslí,

že by měly zvonit.

Sen

Když se Helmut mstí,

celé houfy těl pořeže nožem

a toho, co hlídá molo,

zezadu bodne do ledvin.

S čepelí v těle ho skopne do moře

a sám se snaží uplavat

hustou, medovitou vodou.

Ale už jich je plný břeh,

už se tam tísní!

Ten zakrslý snímá harpunu

a zatímco míří,

Helmut si představuje,

jak mu hrot s protiháčkem

vniká do masa.

Přál by si, aby to bylo stehno

nebo rameno,

kde kousek hmoty může postrádat.

Ale jen zaslechne zasvištění,

ví, že to bude hlava

a že se červeně rozprskne

jako nakopnutý meloun.

Král vysílá své vojsko

S lomozem míjejí Helmuta pásoví lidé

a cestičku za nimi

značí bílý sliz.

To není žádná hra,

řekne jeho malá přítelkyně,

to není žádná hra,

když nikdo neumírá.

Helmut se za smrt v uniformě nestydí,

také mu padne jako ulita,

také se do ní

vše měkoučké bezpečně skryje.

Dívá se, dívá:

Jakou já zanechám na zemi stopu?

— a vida, ach!

Krvavé šlápoty.

Ťap ťap ťap.

Malá přítelkyně zatleská:

Král vysílá své vojsko.

Vlasy

Když má Helmut krátké vlasy,

pohybuje se cílevědomým krokem

a čelistní svaly má stále napjaté

úžasnou koncentrací vůle.

Ale s dlouhými vlasy

chodí po otevřených silnicích,

kde vane divoký vítr od kamiónů,

a Helmut pláče s motory.

Dívá se na sebe

a představuje si,

že hraje roli v takovém filmu,

jak mladý muž jde po silnici

a pláče

a kolem burácejí kamióny.

Dlouhých vlasů se tak či onak

zmocňují zuřivé poryvy

a je to slast,

i když zrovna nepoprchává.

Malá zvířata

Helmut miluje malá zvířata,

sám je malé, maličké zvíře.

Rád je hladí

a rád je týrá;

i ona ho ráda hladí

a ráda týrají.

Rád se dívá,

jak žerou, myjí se a spí.

Často sám nežere,

nemyje se a nespí,

jen aby se mohl dívat.

Když jim způsobí bolest,

dívá se, jak se svíjejí,

a jeho samotného to bolí

hluboce a těžce.

Umřeš, zvířátko?

(Má hebkou, heboučkou srst,

je to malé, maličké zvíře.)

Helmut je hladí

proti i po i na pěšinku.

Strč prst skrz srst.

Je sladké, teploučké zvíře,

neumře, neumře.

Jen trošku vykrvácí

a pak se odpotácí,

jako když dámě

řine se z nozder krev

na vydří límec.

Malá zvířata usínají

s pootevřenými tlamičkami

a Helmut se dívá a dívá.

Sám je malé, maličké zvíře,

také on brzy usne

s pootevřenou tlamičkou.

Na starý motiv

Proč by měl svět

připadat Helmutu krásný

a žití úctyhodné?

Je snad klopýtlý na leb?

Diem perdidi,

zní mu v hlavě útržkovitě

věčně zelená písnička filozofí

co vzpomínka na pokus

důstojně se podobati předku…

V cíleném toužení

pečlivě rozměřiv

katastry všehomíra

snajperským zrakem

čtverec po čtverci propátrává

v záblescích jedenkrát

doufaje uvidět

kýženou bytost,

skvrnité svědectví dofialova,

veselý produkt sluneční strany

a smysl všeho.

Jím se pak okrášlí

do budoucna

a cloumáním probudí

důvěru v jednotlivci.

MŮJ VŮZ

* * *

Zasklená hovada

ve tvářích s mukou

nocí mne míjejí

Srdce jim tlukou

hodinky odbíjejí

v rukou

* * *

Můj motor v chodu

noci kraluje

Hřeje si vodu

benzín spaluje

A život míjí

nezpomaluje

* * *

Povrch se páře

Po bílé čáře

svépomocí

zchudlí

táhne se nocí

na vařené nudli

* * *

Cesta se leskne v dešti

ještě ji kola leští

Za volantem se rmoutím

tupě tupě jím kroutím

* * *

Taková noc

a jedu tak rychle

Kdybych teď promluvil

už hmotu věty

z kokpitu nedostanu

* * *

Můj vůz jde ztuha

neví

kdy se mu duha

zjeví

Noc propátrává

bodci

a zleva zprava

chodci

Křik Vade retro

do tmy

div srdce nepro-

bod mi

* * *

Zas můj vůz někam jede

Jsme sami

Valí před sebou nebe

s hvězdami

* * *

Měsíc mi ztlumil

hvězdička bliká

Přede mnou za mnou

noc převeliká

* * *

Troubím

Světlo Tmu snoubím

vzdech a vzdech

Pílím

úsvitem bílým

Eh

Já Koženka a Plech

* * *

Sešlápnu spojku

zařadím dvojku

svírám pěst

Sešlápnu spojku

zařadím trojku

Otročím strojku

ostošest

* * *

Jedu stovkou

nocí inkoustovkou

vpravo Kolín

vlevo Kaňk

Řítím se jak taňk

nepovolím

* * *

Bolí mě oči světly

bolí mě oči tmami

Dva jsme se střetli

sami

* * *

Zas můj vůz hlasitě

nozdrami požírá mlhu

hltaje vlhko z luk

Jedu

* * *

Dokud mi kontrolky svítí

auto se kupředu řítí

Až mi ty kontrolky zhasnou

už tady nebudu býti

* * *

V motoru klepe

podobno kopytu

Nikdo tu není

To jenom samota

myšlenky v kokpitu

mění

ve velkolepé

* * *

Výpary lahodí

sliznici čidel

včera jsem ještě tu

silnici viděl

Dneska už řítím se

prašnými poli

povrch si ohmatám

strašnými koly

* * *

Už přes týden jsou dusna

mám okna zavřená

a krajina je hnusná

vařená

Už přes týden jsou parna

a možná ještě dýl

a cesta má je marná

marný cíl

* * *

Kam se město valí?

Já už to nestih

Navenek zcestovalý

Jenom po scestích

myšlenek

mám předstih

* * *

Zastavím Chčiji

tak tedy žiji

Nasednu Jedu

Víc nedovedu

* * *

V zavazadlovém prostoru

zavazadlový čas

ubíhá taškám

stejně

beznadějně

Zaštkám

ve vzdoru

* * *

Co se mi hlavou honí

Jak vážný je můj stav?

Kolik má motor koní

kolik má motor krav

V uších mi tiše zvoní

jinak jsem celkem zdráv

Kolik má motor koní

tolik má doktor práv

* * *

Nade mnou nebe

pode mnou země

ručičky přístroje

spínají ke mně

Čísla plují

kontrolky kontrolují

němě

* * *

Tlumiče tlumí

jak jen to umí

hodné

Stejně však bodne

když oko do dne

čumí

* * *

Oko mé hledí do dáli

a ruka mačká páčky

a noha střídá pedály

tak jedu do zatáčky

A kolem jenom fekály

a sračky

* * *

Na cestách mezi

Prahami a Brny

gumami sáknou

olejové skvrny

Nedokonalý

pohled se kalí

pod koly drncají

drny

* * *

Nazpět

a zapomenout na svět

než zapomene na mě

O den

sunu se zpětným chodem

k jámě

* * *

Jedu dál ale slepou

chodci si na čelo klepou

Jedu blíž

chodci si dělají kříž

* * *

Moji milí

řídil jsem podnapilý

ale plynně

Čili

bylo to jako v kině

A v tuto chvíli

jedu v kocovině

z Kdyně

* * *

Mazlím se s řadící pákou

v noci mě přepadá chtíč

Aspoň s ňákou!

K ránu je pryč

* * *

Skleněná drť

červená rez

studená smrť

nahoře bez

* * *

Duše splaskla

asi praskla

a těch děr v ní

Kriste Pane

co se stane —

vyměním ji

za rezervní

* * *

Zaměstnanci Shellu

dupou po podbělu

jaro dělá divy

Děvče černobrvé

načepuj mi krve

Kena Saro Wiwy

Co to tady melu…

* * *

Ve stínu lípy

stojí tři džípy

Skvělé

smějí se majitelé

Češi

to je těší

na to jsou hrdí

zmrdi

* * *

Přejel jsem řeku

no to je k vzteku

Krucifix

Ještě se kroutí

v pobřežním proutí

Styx

* * *

K půlnoci v hučení kol

divný mne přepadl bol:

Kam si to seru

v jediném směru

S jakým cílem?

A kdo mě zkrotí

dám-li se proti?

Muži v bílém.

* * *

Prší

a vítr cestu suší

suší ji dosucha

pro kole bezduchá

Předtucha

kruší

* * *

Turecký kamion

řízený Turky

plachtu má vázanou

na čtyři šňůrky

Krvavý zřetel

koncových světel

fragmenty ze Sněhurky

* * *

Plech rachotí

a sklo se drolí

mráz ovšem nepovolí

Teprve brusličky

po rudé kaluži

bolí

* * *

Nedbají čáry

serouce na vše

mění se v páry

havarovavše

Svodidel máry

ke mně otočí

z mlhy dva páry

červených očí

* * *

Za jízdy V letu

vykřiknout větu

Jediným cuknutím

těsně před usnutím

všecko to smetu

* * *

Jedu

a zle je

vpředu i vzadu

to zeje

Z mysli mi nemizí

čas příštích kolizí

i místo děje

* * *

S myšlenkou na smrt

pojedu věčně

velikým okruhem

k tečně

* * *

Jen tak beze svědků

volant v břiše

na hrob espézetku

Klišé

* * *

Živ už jen zpola

poslouchám kola

Opuštěn Nejvyšším

shůry nic neslyším

Jedině zdola

* * *

K duši ateisty

promlouvá Pán skrze písty

a jak vyplývá z hovoru

sám sídlí v hloubi motoru

v karburátoru

* * *

A proč Tamten

neumírá

Za volantem

Všehomíra?

Řeže

zatáčku

vleže

na mráčku

s vírou knipl svírá

* * *

Tak řídíš Bytí

copak Ty

máš všude svoje fízly

Ty se svou kraksnou

A mně tu smrdí dvojtakty

a dýzly

Andělé žasnou

* * *

Můj čtyřtakt jako Betlém

zažehnut Věčným Světlem

pomazán vonnou mastí

mne veze napříč vlastí

Zetlelé na odkvetlém

chrastí

* * *

Nohu na plynu

oknem vám kynu

jak Svatý Otec

Svatému Synu

Balada Cukrák

I.

Cukrák aj Cukrák

tyčitý sám

po němž si zkurvenci

dávají echo

nemravně

bezdrátově

Název jak něco

vyřčené hrdlicí

jež se však nevznese

v spanilou výšku

zapopelená

aniž by zazněla sladce

II.

Rozestupte se

smrduté páry!

Ať slaďounké ústředí

vyvrhne z mlh

co sto věků bludných

hodlalo marně

ať mne jen zahltí

a zaštítí

jako je mnohému

slabému tvoru

rozkošná protekce

de facto rozsudek smrtí

III.

Chcípněte

borové lesy

máte-li brániti

magickým vlnám

mé čelo omývat zevnitř!

Vysílám požár

vysílám bekyni mnišku

vysílám ničivou vichřici

Smršť bory vyvrátí z kořene

leč pylony betonu

veletyč mocný zachovají

červenobílý

aby mi v odstínech

vyplnil zející mezery v žití

jako omalovánky

IV.

Cukrák aj Cukrák

nad hvozdy velepyj

ke které jaderné hlavici

své úzkostné chroptění nese?

V pohlavním aktu s nestvůrou

žádám být obelhán

důsledně

ostrovtipně

ať ani kapka se neztratí

Je blahem nezmaru

španělské bližnímu

narážeti trepky

V.

Cukrák aj Cukrák

tyčitý sám

jehož mne vitá

nad Brdy

studená mrcha

Před modrý usedám led

a přijímám

v městě pod Cukrákem…

Instalace antény

Bác!

Ale nechť

já musím vzhůru

když mi Pán

chodidlem opatřil nohu

já musím

v teleskop vpleten

nesa jej k umístění

Deštěm jest oslizla střecha

ta lačnost v oblačnosti

bych bleskosvodem sloužil

ale nechť nechť

já musím

v plnosti svého

astmatického úkolu

na hřeben prejzový

nésti svůj kříž

Dům se mi v Golgotu proměnil

an spěchám

spasiti drahé informací

Až na tyč

železné paroží vetknu

veliké mluvené slovo

zvěstuji vám:

Aj, dobrý den.

Chvilka s písničkou

Dozrály pěkně

plané řeči pléna

namísto nich

rozsévá zívání

důvěrně otlemený vokál

tlouštíka zbloudilého

Přiboudlé výpary chaotika

prosakují sklem

nátryl ultrazvučí

To nemá zapotřebí nikdo

Vstávám

Škodlivou vzpomínku

ve víru odplaví

moje spodní vody

Nejdražší senzor

Zřím hledím

ano i dívám se

všechno mé hladově hltají čivy

nikterak selektivně

než vpravdě cokoli dodá kanál

Slastné je

částečku tvořiti

slastné je

v zatuchlých vod

příval se nořiti

slastné ó slastné

a to odkudkoli

Je-li mi nad jiné

tento senzor dražší

pak proto

že si mne vybral on

živoucí živý

a houf svých pimprlat

něžně i ostře mi zobrazil ihned

s imperativem implicite:

Nepřepínej!

Sportovní přenos

Udeř tlučhubo!

Dokaž mi

že to byl mantinel

co v ucho tupě mi zadunělo!

Ha jaký jazyk

vlaje ti z hrdla

jako had

botové tkanice tenčí

v jehle jed

sám v navlhlé maso

umělým veštknut chrupem

Aťsi jsem přihlouplá kořist

jediný reflex

podmínil si nicméně i mne:

Se znělkou Brankybody

jistě mou agónií bleskne

Zkurvysynu!

ZDF

Sítem si odchytiv Němce

zřím jiné a divné

divné a nepravděpodobné

jako Gdovín z Knovízu

Ztepilé čaro

kdy se tě nabažím

kdy mi prorosteš srstí skrz

a kdy mé výkřiky do prázdna

opětovati budeš

nejen bublinou mýdelnou

leč i promodralým sklem?

Stojíš zde přede mnou

příteli tupý

přistrojen k službám mnohostranným

a tichému souznění

jen přiznám-li ti duši.

Tobě své mlčenlivé chvilky vzdám

tu rozjímání tu odpočinku

a naše cesty se utuží

pevně přepevně

vždy s momentem spásného Cvak

Obrázky z venkova

Osení osení

za chvíli budu ti

na ruce hleděti

hovořit do polštáře

a vzlykat naprázdno

zaplevelen

S liknavou pílí

zcepeněti tě

ranami toužím

Já jsem ta role!

Pod širmy hor se prostírám v kruhu

kde morový zavání puch

kde letité vládne štronzo

jemuž jen osení

sem tam se vymkneš

rašíc

Chvilka s reklamou

Tančete kurvičky

jásejte skákejte

hovězí polévka

nanovo podražila!

Vařilo se v ní málo krav

a přesto

Oplzlé balení

zuby rozedrati

a staniol bolestivě zkousnout

na špičku jazyka

ochutnat zatuchlou směs:

Smrt vykoupení

žaludek zdviží

zeptat se Coriny vyčítavě

za koho vaří Vitana doopravdy

Seriál

Zprávy jsou zlé

ba hrůzné

ještě že přetržité

Dejte to pryč!

Chci tam tu ženu

tu s kobylím úsměvem

ať mě již nahustí

resumé předchozích dílů

a její lesk na rty

ať vepříky popásá

po zdech mé ohyzdné cimry!

Trpím

útroby svírány steskem:

týden jsem nespatřil

protagonistu

Úchylný havíř

Já jsem klubíčko zápalné šňůrky

rozmotejte mne

a vydržím vám hořet

Svinutý do špulky

však zřetelně vzplanu nakrátko

a zanechám jenom

své ohořelé zbytky

formičky popela

na pohled věrně držící šedivý tvar

na dotek teprve

rozsýpající se v prstech

Já jsem menší kůň s nátepníčky

brodící se nehlubokou vodou

já jsem mléčné zuby neznámého dravce

a nehybnost na sítnici

Někdy mohu znamenat

krvácení dovnitř

někdy jen hodinu

nápravného tělocviku:

zranění útrob

tak jako tak kulatí záda

a oči obrací v ozdobný sloup

Já jsem řemdih bezduchý

přítomností metalicky vládnu

věda že impulsy dlaně

jež svírá rukojeť

řetěz už k ostnům nepřenese —

na ni se podle navinu

Čas není než má touha

nebýti stále

a moje zpocená hruď

třísněná tiskařskou černí

Jebu vám slunce jako Srb

a mláďátka Morany

kojím si v přítmí

učím je na shnilé maso

a některá říkají s Viktorem:

To je dobré to je dobré

dejte mi ještě

Až vesmír vykryjí

výkaly vlkodlaků

a nezbude ani nenávist k normě

vezmu si slovo

a již je podržím

rušen jen vzdáleným vytím

Hle

stojím zde spatně

po směru napravo příč

je na mne chmurné spolehnutí

a jak by ne

jsem složen pouze z chrupavek

a hladkého svalstva

Tak trávím všechen čas

otráven ze mne

i venkoncem vystupuje

Všeho se tedy můžete nadít

ale jen horší z toho

se skutečně stane. Zdař Bůh.

Přestávka

Přestávka — smrdutá omáčka

zní hudba Felixe Slováčka

v tanečním rytmu se střídají

osnímkované krajinné zbytky

rázovitý kroj

chalupa dřevěnice

hmyz na bliznách

To vše

za pětadvacet z mé prkenice

jen proto

aby se Slováci

se svými okruhy

konečně stihli připojit

Noční zprávy

Čeho je škoda

v politých papírech?

Zeje tam neškodná průrva

Jen dusivé vrnění

zaznívá do noci tak pozdě

ukolébavši vjemy

jichž práh vysoko

tak vysoko

že není na místě

neškobrtnouti

Dálkové ovládání

Sedím před strojem

s očima krhavýma —

satelit televizor teleskop

tolik hovězího a skopového

jak se mám dokázat lišit?

I mě už čubčí synci obštěkali

jako součást stáda —

kdo koho dálkově ovládá

a proč?

Svou mnišskou samotu

przním si společnicí o úhlopříčce 36 cm

kvalita obrazu

od rohu do rohu den ze dne

výrazně stoupá

netřeba vstávat

a šťouchat do toho

aby mně kanál přehodil:

Telekomanduji na dištanc

Koprním uřknut

Závěr vysílání

To je konec!

Stín antény

v měsíčním svitu

protáhlý zmatený obrazec vrhá

do letních trav

Do nich jsem vyběhl močit

a bolavým okem

namísto záření úslužného

v hvězdách se kochati

Než s návratem

jak jsem se zdržel

s nebem nade mnou

a tím vším ve mně

přes rozpočet

strašná mě stihla novina:

Šlus!

Už jen monoskop do noci svítí

devastuje tkáň

Dobrou noc, milí.

VĚCI PO MRTVÝCH

V příštím roce celkem beze změn

budu podmínečně uvězněn

do košile saka střevíců

To zas bude dvanáct měsíců…

Po čtyřiceti

Mám jámu vkusně vyrytu

miluji rytí

Zlaté šupinky pyritu

na dně se třpytí

A co ten přerývaný dech?

Jen díra v plicích

z běhání po schodech

po ulicích

A co pak na čele ten pot?

Do úst mi kapka stekla

Nepřišla vhod

vzpomínka z pekla

Vzpomínka z pekla paměti

Co tam se vryje

když ještě po čtyřiceti

člověk žije…

K moři

K moři

dojeli se mnou

špatně zašlápnutí škvoři

Osolil jsem jim smrt

Ještě se svíjí

To se to tvoří

když vás to míjí

Až budu sám

Matka mi umírá

ale smaží řízky

pro svoje blízký

na laciném tuku

Umírá ale smaží

Tolik se snaží

odejít

bez humbuku

Dým je hrozivý

Plavou ve voleji —

Mámo, to se nejí

Je to škodlivý!

Sežeru ty řízky

i když je to nízký

Zaseru si cévy

jen ať o tom neví

Jen ať

jako vždycky

komunikujeme

nepateticky

srdečními telegrafy

skrze ty blafy:

Ty víš že vím

když z pánve stoupá dým

Až budu sám

potom vyvětrám

Mlčení

Když umírala

maminka mi řekla:

Pusť si televizi

Hrála zrovna Plzeň s Litvínovem

a já jsem si říkal:

Není to snad tak strašný prohřešek —

vždyť koneckonců

v západních Čechách se narodila

Držel jsem ji za ruku

a dívali jsme se

na ten hokej

mlčky

I ona byla ráda

že si nemusíme vysvětlovat

že už to vzdala

V tu chvíli

Přišel jsem

o třicet minut později

Zmeškal jsem její smrt

Ale jako bychom si to byli oba přáli

Před cizími

zřejmě šlo to líp

Nikdy se před námi

maminka ani nesvlékala

a k té cudnosti patřilo

taky tak umřít

Než se vrátil bratr

umyl jsem jí tvář

zavřel oči

a natvaroval

chladnoucí ústa

do masky pokoje a míru

aby tamto

zůstalo jen mezi námi

(Prý až hodinu po smrti

objeví se člověk

jaký skutečně byl

pravá podstata ve tváři

V tom případě

jsme matčino utrpení zaživa

hluboko podcenili)

Myslím, že si to tak přála

že i v tu chvíli

odněkud jí záleželo na tom

co řeknou lidi

Tuhle

Tuhle

snesli jsme maminku v truhle

S bratrem

patro za patrem

pěšky

na funebráky bylo to moc těžký

Měli snahu

svézt ji ve výtahu

Neboj mami

zvládli jsme to sami

Přeci

víme, že jsou jistý věci

známe se

Akorát že nikdo neví, kolik unese

Mercedesem

Mercedesem

se moje máma svezla

až když byla mrtvá —

Ale přijel brzy

a jestli je pravda

že ještě tolik hodin po smrti

mozek vnímá

mohla to být

i hezká cesta

do západních Čech

(Musel jet totiž po staré

neměl zaplacenou dálniční známku)

Jen nebýt toho víka

Noc

Celý dům mlčí jako hrob

jen tiše tiká přímotop

Tak aspoň každý pochopí

že je to dům

Hrob netopí

Dům po mamince

Je rozhlehlý a strohý

jako bratrská modlitebna

Každé slovo jako zaříkání

každý čin obřad —

Zavolám čiči

pustím vodu

Musím si zvyknout na ten stesk

Je tu i postel

na které zemřela

(Přivezl jsem ji

z paneláku z Prahy)

Ale na té spávají

jenom hosté

Věci po mrtvých

Věci po mrtvých

bodají

ale nevzít

se nedají

Až do krve zatne

klubíčko jehla a nit

Co je to platné

jak se bránit

Beru si co je k užitku

Ručníky Zavařeniny

Starám se o kytku

z pocitu viny

Je moje

co bývalo její

(Ty kuchyňské stroje

už rezivějí…)

No ano — věci věcičky

těch co už nejsou s námi

odnesou děti dětičky

anebo známí

Marné jsou mravní přemety

a člověk jaksi zkrotne

když ožívají předměty

Když oduševní hmotné

Zaprášený cukr

V opuštěném bytě

na cukr se práší

Nikdo si tě

cukře neodnáší

Marně marně čekáš

na své domůvzetí

pro bráchu i pro mě

seš jen smetí

Kde je tvoje bílá?

Smutný tady stojím:

Máma nesladila

a já se tě bojím

Televize

Pomyslil jsem

na tu televizi

už několik měsíců

před máminou smrtí

A vyčítal jsem si

že jen tím pomyšlením

přivolávám zlé

Zlé však už bylo

dávno přivoláno

Dneska je malý grundig v kuchyni

děti se dívají na pohádky

a já se bojím

až odejde taky

Oběť

Jak často mě v rozhořčení napadlo:

Oběť jako způsob vydírání!

Ale byl jsem bezmocný

když stejně to všechno pocházelo

jen z velikého

trýznivého a neustálého strachu

o nás

(Někdy i o všechny ostatní

po televizních šotech…)

Na ty vzdálené

ale oběť nefungovala

To jen já jsem se vztekal

a sliboval si v duchu

že takový nikdy nebudu

Ale kde bych byl

kdybych si myslil

že tolik nedorozumění

mohlo pramenit odjinud

než z lásky?

Anebo cítím mír

jen proto

že navždycky už

mohu prosazovat svou?

Úleva

Teď už se nebudu stydět

když máma umřela

teď už svým zoufalstvím

neraním nikoho

tak strašně a hluboko

abych si to pak

musel vyčítat

* * *

S dlaní na náhrobním kameni

čekám na nějaké znamení

Na záblesk Slůvko z nicoty

Věřím v NIC mami, jako ty

Máma není doma

Máma není doma

to jsem ale vůl

pozdě jsem si na to

vzpomenul

Zvoním jako blázen

zkouším každej klíč

Máma není doma

Je pryč

Zdá se mi to divný

Jémine

Máma není doma

táta taky ne

Vyrazil jsem dveře —

je to její byt

Sousedi mně můžou

políbit

Máma není doma

to jsem ale vůl

pozdě jsem si na to

vzpomenul

Zapomněl jsem na to

docela

Máma není doma

Umřela

Ob generaci

Má dcera

se podobá mé matce

Snad když ji nechám plakat

a naučím se plakat s ní

a sám jí řeknu

všechna ta sprostá slova

snad se to zase nezablokuje

tak hrozně

Musím mít přece pro sebe

alespoň ten čas

mezi matčinou

a vlastní smrtí

Jak umřít

Jak umřít bez víry

důstojně a skromně

snad jsem se naučil

od maminky

v posledním týdnu

boje s nemocí

(Táta mě naučil

řídit auto)

Otec

Můj otec ztratil řeč

pár týdnů před smrtí

V předvečer řekl prý jenom:

Kámasútra

Na co myslil?

Na přepestrý

a trochu prostopášný život

či na neduživé chvíle masturbanta —

Sám doma

ze dna zásuvky s písemnostmi

lovit pomuchlané fotky?

To už se nedozvím

a tak mohu jen doufat

že při tom aspoň hodně snil

a po tom se necítil

tak trapně a provinile

Kamufláž

Jednou jsme s otcem kradli cihly

Najednou přijela volha

a ozvalo se: Kriminální služba!

(Viděl jsem kovový odznak

v dlani toho fízla)

Otec jim stranou něco řekl

a oni zase odjeli

(V registru svazků

jsem ho nikdy neobjevil)

I mamince však připadalo snazší

kamuflovat jeho absence

prací pro nějakou rozvědku

než prostě přiznat

že s námi nežije

protože žije jinde

Dvojí život

Dvojí život

mého biologického táty —

Dvojaký, dvojmocný

nebo zdvojený?

Dvojnásobný?

Podvojný…

Smrt ovšem jenom jedna

Půl roku po mamince

On o té její

neměl potuchy

zatímco jeho první mrtvice

shodila mámě

uprostřed noci

květináč ze skříně

Ale jestli jí tu kytku kdysi dal

to nevím

Mami

Mami

Tak mám to samý

Shora snad něco čekaj

Od nás od obou

Že jdou na to

Stejnou chorobou?

HAIKU HAIEČKU

I/ HAIKU

* * *

Vítr ve větvích

nebo déšť

ve vzduchu?

Šumění noci.

* * *

Déšť na sklo buší,

vodě je venku zima.

Otvírám okna.

* * *

Mrholí do stran.

Kapičky

lehčí vzduchu

neumí klesat.

* * *

Přestalo pršet.

Labuť si čechrá vlasy

a vítr slábne.

* * *

Na město prší,

kyselým deštěm

plují

okurky v láku.

* * *

Čtverylka kapek

kráter rybníka kalí

Lipový vývrat.

* * *

Hory se choulí,

divoké černé mraky

hryzají obzor.

(Costa-Rica)

* * *

San José září

v hlubině

pod horami.

Skočit a letět.

* * *

Polední hrůza!

Marně jsem hledal

slunce.

Bylo nade mnou.

* * *

Nad mořem svítá.

Paprsek-mračno-voda,

zlatavý sendvič.

* * *

Moře ach moře!

Všechno se ve mně svírá:

neopouštěj mě!

* * *

Motýli v kleci.

Proletět

skrze mříže

na šířku křídel!

* * *

Břečťan obrůstá

plot

z ostnatého drátu.

Zvrácená láska.

* * *

Sopečný kráter.

I květiny tu klamou

sirnatou žlutí.

* * *

Nešťastné moře,

mrtvý pes

v pěně tančí

řetězu zbaven.

(Dakar)

* * *

Špinavé dítě

opodál

modré moře

slunce nahoře.

* * *

Nabízí šperky

bože tak úpěnlivě.

Nic nechci slyšet!

* * *

Chomáče pěny

bělaví na hladině.

Negativ špíny.

* * *

Předměstí stínu.

Nuzné je

jeho

hoře

řezané nebem.

* * *

Oblaka shora

jak lokny staré ženy.

Trápení Země.

* * *

Krvavě rudé

do temných vod se sune.

Zasyčí, zhasne.

* * *

Vlny se tříští

napořád

jinak

stejné.

Mění se skála.

* * *

V rozpadlém domě

záclony

ještě vlají.

Bydlí tam vítr.

* * *

Pěna si sedá,

sklenici touha zamží.

Polyká jantar.

* * *

Střevíček v dráze.

Sanitka odhoukala,

ten druhý vzali.

* * *

Je zapotřebí

tyčit se

proti nebi

jako ty hory!

* * *

Vrnící kočka

beraní do mě

čelem.

Nežil jsem marně.

* * *

Ve světě koček

jenom se

tiše čeká.

Přijdeš, odejdeš.

* * *

Na šňůře prádlo,

lapené barvy

lkají.

Tortura klepet.

* * *

Rozbité brýle.

Obrazy,

které nikdo

víc neuvidí.

* * *

Žárovka praskla.

Tmou obklopeni bdíme.

Spásné svítání!

* * *

Večerní smutek,

tajemstvím obestřené

příčiny přítmí.

* * *

Den

s cejchem stesku

pomalu kulhá k šeru.

Syrové zvony.

* * *

Nehybný rybář.

Pod hladinou zas

čeká

na svou smrt ryba.

* * *

Nákladní vlak

na Železničním mostě.

Řeka se chvěje.

* * *

Červená tramvaj

Kterými jela asi

tunely krve?

* * *

Vltavské mosty.

Jak snadné

zdá se

přejít

na druhou stranu.

* * *

Jde z komínů dým,

dnem i nocí se valí

štiplavý k slzám.

* * *

Petřín je modrý,

zelené stromy šednou

ve svitu lampy.

* * *

Veslice mlaskla.

Vltavou líně plyne.

Skleněné vlhko.

* * *

Ohňostroj končí.

Poslední plaše pískla

jak ptáče ze sna.

* * *

Ježečku, ježku!

zavolám temnou nocí.

A přijdou oba.

* * *

Pole se vlní

šplouchajícími klasy.

Kombajn proplouvá.

* * *

Nymfeum.

Umbra.

Rapír pírko kosící

cípečkem mědi.

* * *

Zrcadlo

v žáru očí

do zdi se vpíjí

jak kaluž v polích.

* * *

Zvlčilost v srdci

jen v mrazu

beru na se

roucho beránčí.

* * *

Naděje doutná

ve víře,

že snad nelze

sežehnout vody.

* * *

Černá veverka

s červenou

jako vlajka

anarchistova.

* * *

Nekřičet nahlas

a melodii svírat

v jaterní hloubi.

* * *

Zahřměním dveří

pod víčky spáče

reflex

zpozdile blýskne.

* * *

Skřivan se vznesl.

Než umřu,

chtěl bych taky

uvidět všechno.

* * *

Jeptišky v černém.

Modlitbami vranám vracejí

sesterské prázdno.

* * *

Zlomené srdce

putuje

dolů

řekou

k počátku času.

* * *

Láska mnou proudí,

láska mě zaplavuje,

láska zabíjí.

* * *

Miláčku, nepij,

labutě v řece zmrzly

a pivo studí.

* * *

Na tvém zápěstí

čas běhá dokolečka.

Ukaž mu cestu.

* * *

Miláčku, pospěš!

Divoké husy letí,

a ty se líčíš…

* * *

Zamrzlá ústa.

Všechno,

co ti chci říci,

počká do jara.

* * *

Pod vodou křičím.

Ukryto do bublinek

hoře vyprchá.

* * *

Vlnami vzhůru

pramice brázdí řeku.

Už je to dávno.

* * *

Kalné vody jdou.

Je dobré nadechnout se

a nebýt

rybou.

* * *

Veliké moře!

Odpusť mi moje viny

a nes mě chvíli…

* * *

Za oknem svítá.

Na sklo zamžené

kreslím,

co musí zmizet.

* * *

Co vidím z okna,

co nesu v hloubi duše?

Nikdo se neptá.

* * *

Zapadá slunce.

I v opuštěném domě

okna zazáří.

* * *

Klášterní okna.

Nahota

dvakrát skrytá.

Tajemství lůna.

* * *

V okenním skle se

spatříme.

Pohled, který

málokdo snese.

* * *

Špinavá okna.

Ledaže

v slzách hledím

sklem

do neznáma?

* * *

Pospíchám domů,

na nohou

nostalgický

suvenýr jílu.

* * *

Oněmí míza,

zazlívá

vánku

kuráž.

Žlutá tápání.

* * *

Spadaným listím

prosvítá

lampa bílá

v ohybu cesty.

* * *

Pohřební průvod.

Ústa to jméno křičí,

mysl se vzpírá.

* * *

Zdusané pole.

Není co paběrkovat,

dost je jen slzí.

* * *

Pahýly lip,

prázdno odívá alej.

Jitřní nicota.

* * *

Daleké jaro!

Co na mě ještě čeká,

než vyjdu bosý?

* * *

Plamínky vítr

svál.

K nebi temně trčí

hořáky větví.

* * *

Do zdi

růžové

ráno se zakusuje

ledovým stiskem.

* * *

Kuchají ryby,

hřejí si prsty zkřehlé

v zabitých tělech.

* * *

Zaváté hroby,

vlídné stereotypy

ročních období.

* * *

Zima pomalu

střechýlů převis hlásí.

Akcie žalu.

* * *

Muškáty žízní,

do barev horkost stoupá.

Pije jen hlína.

* * *

Umlkli ptáci.

Jen květiny teď plní

okolní prázdno.

* * *

Řádové sestry

vraními kroky

měří

les pampelišek.

* * *

Třezalka voní

vzpomínkou

na čaj přece

a na tu chvíli.

* * *

Úsvit se trhá.

Údolí

chtivě hltá

zašedlá mlha.

* * *

Inverzní mraky,

v nichž bílá mlha kysne,

štiplavě chčijí.

* * *

Mlhou se tyčí

jen temný obrys kopce.,

Vedla tam cesta.

II/ HAIEČKU

* * *

Dlažba se blyští.

Minulým chodcům

v pádu

spílají příští.

* * *

Oslizlé střechy.

Anténám

vzhůru trčí

zaječí slechy.

* * *

Prší a prší,

teskno se ve mně vrší

a voda stoupá.

* * *

Opičí oči.

Kdo po kom

první skočí?

Šlohla mi housku.

* * *

Slunce je delfín.

Z vln do vln

když se noří,

obzory hoří.

* * *

Tma nemá konce.

Majáky slepým

musí

předstírat

zvonce.

* * *

Dnes jsem měl kliku.

Celý den a noc

hledím

do Atlantiku.

* * *

Motýl a had.

V barvách je plno jedu

a v jedu chlad.

* * *

Africkým prachem,

chodidel bosých

změtí

třetí svět letí.

* * *

Zoufalství špíny.

Večerním šerem náhle

proplují stíny.

* * *

Pod kýlem šumí

teskné

večerní dumy.

Kdo porozumí?

* * *

O černou notu

pod linkou kapka pleskne

černého potu.

* * *

Letadlo klesá.

Slunce i Bůh se vrací

zpět na nebesa.

* * *

S rukama v klíně

starý muž

ještě čeká

při trpkém víně.

* * *

Musí to býti

vzdorovat vlnobití

skřípěním trupu!

* * *

Odletět k jihu.

Lehce se rozžehnati

a nést tu tíhu.

* * *

Kočičí hlavy.

Ulicí proudí davy,

dláždění přede.

* * *

Prapory vlají

a srpen dusí

město,

jež ovívají.

* * *

V plameni svíčky

lesknou se všechny

dávno

ztracené klíčky.

* * *

V kuželu světla

můra svou krajku splétá.

Do smrti létá.

* * *

Úsvit a hory

obzor

pod reflektory.

Nic se neskryje.

* * *

Vesmíre věčný,

studeným prázdnem zíváš

z očí té slečny.

* * *

Nůž na dopisy.

Vykuchat bříško bílé,

nasadit brýle.

* * *

Zrezivět suše

jak cypřiš

napůl v hnědé.

Trýzněná duše.

* * *

V nehybném těle

duch ještě čeká

sestru,

či Spasitele.

* * *

Ubohý kretén,

jehož dvé sester vleče,

klopýtá vkleče.

* * *

Strukturou zdiva

smutně se na mě dívá

zazděná panna.

* * *

Tóny klavíru.

Zaklapnout černé víko,

dovršit míru.

* * *

Skřípění vlaku

železo

na železo.

Vítej, přízraku!

* * *

Hebounký samet

psího čela

a uší

pohladí duši.

* * *

Miluje pití,

oči jí do šera svítí,

život je v řiti.

* * *

V červeni střešní

vidím tvá rudá ústa

a trsy třešní.

* * *

Marně mi spílá.

Kdyby mě předtím byla

nepolíbila…

* * *

Šlépěje v písku.

Zmatená

marná

touha

být ti nablízku.

* * *

Nahoře bez

řeka se ze skal valí.

A dole — jez.

* * *

Uvnitř mé hlavy

tůně

střídají splavy.

Stůně

z té vody.

* * *

Obejmout vody.

Všechno ostatní

už je

věcí dohody.

* * *

Kry

jako břity

ční pod hladinou

skryty.

Bříškem se otřít.

* * *

Tvé okno svítí

a noc mě září krmí.

Pojídám kvítí.

* * *

Zhasla denice.

Okna jsou temná

vášní

cizoložnice.

* * *

Venku se smráká

s křikem nočního ptáka.

Uvnitř se svítí.

* * *

Venku se jasní.

Ty taky

hvězdo moje

poslušně zhasni.

* * *

Podzim už sklízel.

Hroudami

našich polí

vine se svízel.

* * *

Ohýnek z klestí.

Vzplane a zhasne

krátké

podzimní štěstí.

* * *

Ve víně mušky

si teplý podzim topí.

A v srdci kopí.

* * *

Námraza bílá

v paprscích slunce

kape

z křídel motýla.

* * *

Léto odplouvá,

na zemi v cárech

leží

sluneční smlouva.

* * *

Zorané pole,

blyštivá břicha rybí.

Jen voda chybí.

* * *

Zavírám branku,

léto má na kahánku.

Umírá v květech.

* * *

Po pluhu brány

do hrudí bodci zatnou,

rez prýští z rány.

* * *

Všechno uvadá,

s podzimem

láska sládne,

ale i zrada.

* * *

Mráz mezi stromy.

V nehybném lese

náhle

větev se zlomí.

* * *

Pláň zasněžená.

Trojice stop se vine:

pes, muž a žena.

* * *

Ledový příkrov,

mražená touha kvílí,

všechno je bílý.

* * *

Sníh nemá svědky.

Beze stop

vzduchem plují

marionetky.

* * *

Ledový vítr,

rám

mrazem znehybnělý

v oknech tvé cely.

* * *

Zmrzlé květiny.

Křivá tvář

v ranním chladu,

zrcadlo viny.

* * *

Srpnové ráno.

Než oschne rosa v květech,

je podepsáno.

* * *

Podbělem zvu tě,

přestože svítíš žlutě

žlutě a žlutě!

* * *

Rozdrtit kytku,

do louky padnout

jako motýl

v těžítku.

* * *

Temno se drolí,

ztracení ptáci křičí.

Mlha jde z polí.

* * *

Mlha jde z polí,

bělavým mlékem pluji

o bílé holi.

* * *

Parky jsou pusty.

Líbáš mě mlhou chvatně

chladnými ústy.

* * *

Poslední haiku.

Ještě jen verš a tečk

a mám to v cajku.

JáMy

Motto:

Já jsem si svou duši nevymyslil.

(Josef Čapek)

Soumrak se modře rozlévá

Soumrak se modře rozlévá

Tak modře rozevlátý

Modrý je Řím i Ženeva

Modré jsou Emiráty

Kráčím, kam se mi zamane

Modravým podvečerem

Modř na chvíli mě uhrane

Nežli se stane šerem

Modrá je jako hlubina

V které se topí má vina

A na okraji lesa

Pak s mlhou ke dnu klesá

Jako tok horské říčky

Jako tok horské říčky

Život odletí

Jen útlé kalendáříčky

Se kupí v šupleti

Prach klade šedou roušku

Blednou regály

I čas jakýsi v kroužku

A iniciály

Jak říci, co to bylo

Zda vášeň nebo cit

Když se to podařilo

Tak pěkně utajit…?

Úděl otce

Za trochu lásky šel bych bos

Zmizelých šlápot je mi nenávratně líto

Příklad z politiky:

Držím své dcery jako Josip Broz

Jako Tito

Svazové republiky

Vedu je k citům myšlenými drátky

Z toho přediva

Hlava třeští

Jenže až umřu, tasí drápky:

Táta se nedívá

Vzhůru do neštěstí!

Tak mě to bolí, když jim velím

I na té fotce

Pobledlý

Dojat svým vlastním údělem neveselým

Údělem otce

Jemuž se děti povedly…

Mobil

Volalo mi včera

Sedm omylů

Špatně jsem je slyšel

Asi z mobilů

Měli slabé hlasy

Šumělo to tam

A já jsem si zrovna

Připadal tak sám

Mám však jejich čísla

Na svém displeji

Můj mobil je chová

Jako naději

Až se jednou spletu

On je vytočí

Pak se uslyšíme

Z očí do očí:

Já tu taky žiju

V tom světě uhnutém

Na displeji to máš

Černé na žlutém!

Neděle

Tak strašně strašně toužím

Po něčem velikém

Já nevím — po svíčkové

S trojitým knedlíkem!

Lví srdce Horké čelo

Marný sen o štěstí —

Zas vepřo knedlo zelo

A jenom se šesti…

Vzpomínka

To jsem se jednou

(Stydím se to říci)

Normálně

Posral na ulici

Přišlo to na mě

Už jsem nebyl děcko

A já chtěl k mámě

To je všecko

Jde jenom o tu vzpomínku

Jak posranej chce maminku

Co vzpomínek tak člověk sebou vláčí

Jež tíží jako hovno v punčocháčích…

Výročí

Vždycky když spustí masa ryk

Cítím směs zla a studu

Abych si ale zvolna zvyk —

Slovan jsem, Slovan budu

Nežli se najdou viníci

Falešní nebo praví

Je tu jen masa ryčící

A omyl triumf slaví

Je podezřelé mlčení

Podezřelejší hlas

Jejž vydávají bezcenní

Jejž slýchám zas a zas

Jediný, jenž se nemění:

Toť ryčení těch mas

PC

Míval jsem věty v notýsku

To znamená že

Perem

Dnes píšu radši

Na počítači

Je to jak čmárat do písku

Pláže

Špatným směrem

JáMy

Kryt příkop nebo hrob

Deru se zeminou

Spletence stop

Cíl neminou

JáMy! Kovově kříslo

Jednotně množné:

Vyber si číslo

Pokud je to možné

Propocen ale v bílém

Z pondělka do pátku

Zištně se družím s jílem

A doufám v oplátku

Je večer modravý

Je večer modravý a Petřín zmrzle dýchá

Věčně žít s pohledem upřeným na Prahu

Má modrá hodina je pokorná a tichá

Tu dává naději, tu bere odvahu

Tou modří posedlý, jež nebi kane z rány

Tou modří večerní tříštěnou do střepů

Tou modří na křídlech, co roznášejí vrány

Tou modří procházím bosý a poslepu

Po ničem netoužím, jen zadržet tu chvíli

Sám sebe za slova však chytit nemám sil

Duše je na dosah a hodina se chýlí

Den padá do temnot a mne tu zůstavil

Tak jako tak se ale oko kalí

V místech, kde jsme se milovali

Angiolo Poliziano

RISPETTI E DISPETTI

(Poklony a pošklebky)

RISPETTI

Jaký to plamen

(Che fiamma)

Jaký to plamen plá mi v hrudi

což ještě nejsem dosti stár?

Bere mi dech a ze sna budí

jeho žár

Spálené srdce horká hlava

a pleť načisto popelavá

jak smolná louč jsem láskou chyt

a prosím Nehasit

Tma sedá

(Oscuro viene)

Tma sedá Arno černě svítí

slunce se šetří na ráno

zbývá jen najít důvod k žití

a mám vyhráno

Okolo umírá i žije

celá má sladká Florencie

kdekdo mne líbá jen vy ne

a to je důvod nad jiné

To vítr v noci

(La tramontana della notte)

To vítr v noci orval rudé máky

déšť lepí lístky na kamení skal

krvavý dekor pro diváky

po ránu kdosi přichystal

A ty se ptáš proč jsem tak bledý?

Protože jsem tu naposledy

Podívej déšť už ustává

Čeká mě cesta krvavá

Ach zapomněl jsem

(Oh smemoravo)

Ach zapomněl jsem jak ta láska bolí

myslel jsem když mi šedne vlas

že odolám už navždy komukoli

Netušil jsem že potkám vás

Teď chci jen po psím žít ve vašem stínu

Má — nemá? otrhávat kopretinu

Však vašich očí jasná šeď

chmurnou mi dává odpověď

Zatímco pláču

(Mentre sto qui piangendo)

Zatímco pláču lidé se mi smějí

prý všechno jednou přebolí

prý nelze prožít život v beznaději

ať je tou dámou kdokoli

To může tvrdit jen ten kdo vás nezná

má krásná něžná sladká přelíbezná

Koho však jednou polaskal váš zrak

ten v slzách trpí zrovna tak

Jsem mrtvý muž

(Sono uomo morto)

Jsem mrtvý muž Jen vzpomínky mi zbyly

osud mi pranic nechystá

zmeškal jsem šanci zadržet tu chvíli

nepochopil jsem Mefista

Vyrval jsem si tě z hrudi jako kmínek

a teď se v pláči nořím do vzpomínek

Chci jen abys to věděla

Jsem mrtvý

Mrtvý docela

Nenávidím tě

(Che rancore)

Nenávidím tě anděli můj sladký

navštívil jsi mě nevolán

však co se stalo nelze vrátit zpátky

kynu ti od pekelných bran

Proč jsi vzal na se podobu té ženy

i tak jsem přece dosti pomatený?

A proč mě nutíš napsat list

v němž láska střídá nenávist?

Už zapomíná

(Dimenticanza)

Už zapomíná budiž Bohu chvála

i moje srdce raněné

už zapomíná žes mě milovala

Sotvakdo už si vzpomene

I já si krátím cestu k zapomnění

pro mne však žádná na obzoru není

rovinou mořem po horách —

všechny mě vedou na tvůj práh

Blíží se zvolna

(Adagio imminente)

Blíží se zvolna další léto smutku

nanovo prudké slunce střídá sníh

a já už nevím co se stalo vskutku

a co jsem si byl vysnil po nocích

Po léta moji horcí snové

trápí mě pouze v lososové

ze které ale čiší chlad

A v dálce — další listopad

Tvé okno svítí

(La tua finestra illuminata)

Tvé okno svítí půlnoc kdesi zvoní

snažím se přestat tě mít rád

stojím tu ale stejně jako vloni —

až spatřím obrys půjdu spát

Okolo druhé roztřásla mě zima

křičím že okno už mě nezajímá

vítr mi od úst trhá cáry vět

Konečně!

Dneska zhaslo v pět

Zlomený měsíc

(La Luna spezzata)

Zlomený měsíc nad jezerem visí

stříbrná skoba klíček k předpeklí

proč nelze vrátit to co bylo kdysi

říci si co jsme neřekli?

Ano já vím — zase jen slova slova

přesto však prosím: zkus to se mnou znova

a všimni si mé proměny:

Jsem jak ten měsíc zlomený

Jen žádné slzy

(Nessun pianto)

Jen žádné slzy až tě zase potkám

můj pláč tě vždycky rozladí

stačí že rudnu podnapilý koktám

i tím se dosti prozradí:

Věř moje drahá vede se mi skvěle

přijímám z číše přímo u postele

modlím se abys věděla

ale jen k vínu

Bez těla

Čí ruce asi

(Che mani poi)

Čí ruce asi dotýkají se tě

Kdo líbá tvoji krásnou líc?

Kolik je smutku v jedné větě:

Nikdy víc

Ztratil jsem lásku naději i víru

bez cíle bloumám ztracen ve vesmíru

Necítím radost ani zlost

jen hýčkám minulost

On zámek má

(Ha un castello)

On zámek má a kočár Stovky sluhů

všude jen drahokam a vzácný kov

a já se motám v bludném kruhu

vlastních slov

Bojuji bojem nekrvavým

z těch slov zde pro vás stavbu stavím

a je to projekt troufalý

Jen vstupte ať vás zavalí

Spatřil jsem portrét

(Mi apparve il suo ritratto)

Spatřil jsem portrét svého následníka

jaká to šťastná náhoda

bodlo to jak jen dýka

pobodá

a pálí to jak čepel v břiše

Ale tím kdo o tobě píše

jsem já můj sladký osude

Nikdo víc nikdy nebude

Nedoufám téměř

(Quasi non spero)

Nedoufám téměř aniž léčky strojím

jen čekám co čas přinese

jako ten javor na podzim tu stojím

než vítr listí setřese

jako ten javor zbarven rudě

mám hrůzu ze všeho co bude

a zvolna z větve na větev

kap kap stéká krev

Bez vás můj život

(La vita mia senza di voi)

Bez vás můj život nemá cenu

a k smrti schází odvaha

hle zde má ruka bez prstenu

přísahá:

Při všem co léta cítila jste ke mně

světlo a spáso neopouštějte mě!

Ale jen hluchá ozvěna

zní nocí

Prázdná bezcenná

Ó Pane odpusť

(Perdona oh Signore)

Ó Pane odpusť že se rouhám

nezasils ale sklízet chceš?

Jako bych náhle rozuměl tvým touhám —

i Ty ji miluješ!

Jen prostředník a ve Tvém jméně

kořím se oné krásné ženě!

A když jí píši za šera

Ty diktuješ mi do pera…

Sabrino pomoz!

(Aiutami Sabrina!)

Sabrino pomoz tys ji přece znala

tu před níž klekám v obdivu

stejná vlna tvé boky omývala

za azurových přílivů

V růžovém víně za soumraku plula

tvá duše dívko utonulá

Pomoz mi ať se dovolám

nebo mě s sebou vezmi tam

Víš je to horší

(È peggio, sai)

Víš je to horší než ti řeknou známí

co můžeš čekat od lidí?

Jsem prázdný jako věchet slámy

oni to ale nevidí

Jak slovník i styl zkusmo měním

v nerovném boji s utrpením

a jak si marně zkouším lhát

že jsem tě nikdy neměl rád

Tři důvody jsem

(Tre motivi)

Tři důvody jsem shledal k smrti

a všechny na svém těle máš

Pomoz mi najít i ten čtvrtý

Otče náš!

O tiché nebytí tě žádám

do tvých rukou svůj život vkládám

v němž pulzuje a kolotá

beznaděj černo nicota

Musíš mě zabít

(Mi devi uccidere)

Musíš mě zabít mám-li už být zticha

zabít dobře a úplně

špatně zabitý sténá vzdychá

tu o růži tu o luně

Marná je všecka tvoje snaha

musíš mě zabít moje drahá

pokud tě dříve nezničí

mé lásky písně slavičí

Získala časem

(Da tanto tempo)

Získala časem pro mne gloriolu

je to můj oltář a můj chrám

všechna ta místa kde jsme byli spolu

a kde jsem náhle sám

Modlím se k nim a čelem o zem biji

když bloudím pustou prázdnou Florencií

Tma

V domě už vás neznají

jen slepá okna vrzají

Sliboval jsem ti

(Ho fatto tante promesse)

Sliboval jsem ti že po tobě žádnou

už nechci nebudu mít rád

že už mě city víckrát neovládnou

a vášním budu vzdorovat

Ale teď vidím udělal jsem chybu

a prosím Zbav mě toho slibu

Tak rád bych opět miloval

ale slovo mě váže dál…

Duše trýzněná

(Un’ anima in pena)

Duše trýzněná

šťastná duše

jen ozvěna

zní hluše

a za očima

zima

led a sníh

jed a smích

Když Luna vplouvá

(Quando la Luna scivola pian piano)

Když Luna vplouvá nad hladinu

a my jsme o den smrti blíž

co šeptají ti ústa stínu

Neslyšíš?

Den za dnem plyne Vše je jiné

z dáli nám chladná Věčnost kyne

co temná hloubka hltavá

Jen moje láska zůstává

Ne zrovna šťasten

(Felicitá imperfetta)

Ne zrovna šťasten ale usmířený

prokletí svému kráčím vstříc

na rtech mám jméno jedné ženy

jediné které umím říct

Křičím je ze sna šeptám si je v tichu

lámu je v pyšném akrostichu

a píšu pro ně rispetti

abych zmírnil to prokletí

Buď prosím něžná

(Sii soave ti prego)

Buď prosím něžná Obrazy jsou všední

a mnohé věty omšelé

napsal jsem je však z lásky ke dni

v kterém se rodí andělé

Odpusť mi drahá všechny moje viny

já to byl tenkrát někdo jiný

Ať řekneš Nikdy nebo Snad

vždycky tě budu milovat

DISPETTI

Kdekterý Florenťan

(Ogni Fiorentino)

Kdekterý Florenťan už zná mé hoře

těžko je totiž přehlédnout

od Arna po Tyrhénské moře

valí se slaný slzí proud

A všude kudy teče tudy

dívky v něm omývají údy

a topí se v něm Giulio

pod Ponte Vecchio

Všechny ty ženy

(Tutte le donne)

Všechny ty ženy co mě kdy opustily

když jsem šel ještě na dračku

bych nevyměnil za tu chvíli

kdy jste mi řekla Miláčku

Tu směnu mi však nikdo nenabízí

vy mně i já vám jsme teď cizí

Bylo to jenom na zkoušku

tak tedy sbohem Drahoušku…

Inu tak…

(Ebbene…)

Inu tak nezestárnem spolu

rozetneme ten bludný kruh

odcházím od lože i stolu

a moje kroky řídí Bůh

Ach jak rychle mi zlhostejněla

pachuť tvých jídel vůně tvého těla

Kam se ta láska ztratila?

Jako by ani nebyla…

Jenom pár věcí

(Solo alcune cose)

Jenom pár věcí už mě k tobě váže

nůž hřeben pírko úspory a dům

víc nikdo neprokáže

úřadům

Zabít se nožem nečesaný chudý

utíkám z toho domu nudy

a nechci nic jen pírko do vlasů

Vždyť víš jak trpím na krásu

Starý muž

(Uomo vecchio)

Starý muž líbá starou ženu

ve stínu staré postele

Jen si ten obraz připomenu

mám husí kůži po těle

Tím s vámi končím srdce moje

poražen kvapně prchám z boje

šťasten že mě nic nenutí

být vaším svědkem v stárnutí

Já budu čekat

(Aspetterò)

Já budu čekat až se něco stane

já nevím přesně co a jak

až pukne nebe až oceán vzplane

já budu čekat na zázrak

A hle — zde dvojí ostří času:

dost pro mou lásku málo pro tvou krásu

Vždyť už se zvolna chápe zmar

tvých bez dvou do třiceti jar…

Miláčku

(Tesoro mio)

Miláčku všeho jen do času

květy v tvé váze zvadly

zbyla jen vzpomínka na krásu

strach před zrcadly

Černá voda se valí Arnem

jako stesk po všem ztraceném a marném

a na hladině odlesk chvil

kdy prý jsem s tebou byl

Říkej si co chceš

(Puoi dire quel che vuoi)

Říkej si co chceš moje milá

aťsi jsem bez dvou za dvacet

mysli žes mě opustila

nebudu ti to vyvracet

Co bylo už mě nezajímá

přišel čas rázně změnit klima

Oko snad ještě slzy prolévá

však v srdci — jaká úleva…

Trápit se umím

(So stare in pena)

Trápit se umím to je očividné

stačí jen nalézt pohnutku

slzy se řinou krev mi v žilách stydne

když si dám povel k zármutku

Není mne ani zapotřebí

jak Krista Pána přitloukati hřeby

k mým prázdným pašijovým hrám

postačí vlastní sebeklam

Zoufej si se mnou

(Disperati meco)

Zoufej si se mnou slunce nad obzory

kvílejte vichry plačte oblaka

jsem chorý

nic mě neláká

Netoužím po ní ani málem

to si jen hraji s ideálem

do chvíle než se provalí

jak šťasten bývám zoufalý

Každý můj pocel

(Ogni mio bacio)

Každý můj pocel chutná žlučí

a každé moje slovo lež

Srdci prý člověk neporučí —

ale kdež

Láska je věcí rozhodnutí

a tak jsme něžní nebo krutí

a člověk lže a předstírá

a s takovou i umírá

To se tak říká

(È presto detto…)

To se tak říká že čas rány hojí

co krvácelo zacelí

Ta pravda sotva dítě uspokojí

a já jsem dospělý

Slastnou beznadějí

krvavé moje rány zejí

Ani je sčítat nestačím

a dál se s láskou mrzačím

Proč netrápí se

(Perche non si dispera)

Proč netrápí se jsouc mnou opuštěna

a jakým právem žije dál?

Což jí snad prospěla ta změna?

Kdo se to nad ní slitoval?

Jaké to štěstí se jí v očích zračí —

že by byl hezčí bohatší a mladší?

Dost už! Ty představy jsou nevkusné

a člověk po nich neusne…

Já také vím

(So anche io)

Já také vím že sedá vrána k vráně

a zvony nikdy nazpět nebijí

to platí nejen na Balkáně

nýbrž i ve Florencii

Ušetři mne už tak dost šíleného

nechci tě vidět sedět vedle něho

a ztrať se někam ať tvůj smích

nemám na očích

Co je to se mnou

(Cosa mi succede)

Co je to se mnou já se nepoznávám

kam poděl se můj blahý klid?

Na odiv trýzeň svoji dávám

lásku jsem uměl utajit

Jenom v roli

lze zapomenout jak to bolí

Nenávist láska vzestup pád —

nastudovat a odehrát…

Jsem povrchní

(Sono spensierato)

Jsem povrchní a bezpochyby

se nedostanu do ráje

když se mi totiž někdo líbí

hned věřím že to láska je

Krásná tvář chůze věk a míry

jsou pilíře té mojí víry

V marnivé honbě za tělem

spletl jsem si vás s andělem

Co je ve mně

(Il migliore il peggiore)

Co je ve mně dobrého co zlého

když zahořím je mi jedno čím

Máte pravdu že jsem schopen všeho

z okna však už pro vás neskočím

Přece víte — vaše ruka bílá

v rozběhu mě jemně zachytila

a co vám budu povídat

pak přišel mnohem horší pád…

Vy bledá kurvo

(Voi donna infame)

Vy bledá kurvo s černočernou duší

zrozená z pouličních stok

kvůli vám napjal Cupido svou kuši

a k lásce zbýval jenom krok

Byla jste dobrá leda na zabití

kdybych se nebál že mě při tom chytí

v každém případě

jste vždycky první na řadě

Hleďte si svého

(Non badateci)

Hleďte si svého zločinného troupa

sdílejte spolu zlatou mříž

a nebojte se moje hvězda stoupá

výš

Má nenávist je hluboká a čistá

vždyť okouzlil vás ryzí arivista

jenž pánu líže lejno z bot

Máte to pěkný doprovod…

Jak den a noc

(Come giorno e notte)

Jak den a noc mně v mysli střídají se

vzpomínky na náš křehký vztah

jednou se nesou na stříbrné míse

jindy na márách

Ať tak či tak jedno vám neprominu

že je lze setřít jako opar z cínu

S pamětí v mlhách srdce kornatí

a to co bylo neplatí

Má láska vpravdě

(Il mio amore davvero)

Má láska vpravdě už jen doutná

netuším co jsem vám kdy psal

Od vinic tiše hraje loutna

a není důvod truchlit dál

Co bude teď? To nikdo neví

Nudí mě už i vlastní žalozpěvy

ode mne k vám se jako most

klene lhostejnost

Týdny jsem ležel

(Settimane giaqcui)

Týdny jsem ležel v horečkách

a blouznil po vás moje milá

scházelo mi to útlé Ach

jímž jste mne vždycky odměnila

Bylo to sice krátké

ale sladké sladké

Teď vládnou nové pořádky

a po Ach ani památky…

Už jsem syt

(Ormai sono sazio)

Už jsem syt florentského bláta

klopýtnuv cestou do ráje

Když po mém hřbetě vaše nožka chvátá

cítím že cosi nehraje

Padám a klesám a poco a poco

Má drahá vyserte si oko

neničte lidské osudy

a choďte jinudy!

Kdybyste aspoň…

(Magari fosse vero…)

Kdybyste aspoň byla mrtva v Pánu

nosil bych květy na váš hrob

a nehledal bych na dně džbánu

co mělo zmizet beze stop

Netrápil bych se tím co není

jen bych vám popřál šťastné tlení

a byl bych vcelku spokojen…

Takhle vám přeji Dobrý den

BALADY

Z BANKOVNÍHO

SEKTORU

Motto (lidová píseň):

Blaze tomu, kdo nic nemá

nestará se, kam co schová

směle lehne, směle vstane

žádnej mu nic neukradne

Za penězi

Já se pachtím za penězi

Jako jiný za láskou

Miluji je, ať je získám

Sázkou nebo nadsázkou

Prachy

V srdci mám jen prachy

ale že jsem plachý

obcujeme vždycky

jenom platonicky

V bankovním sektoru

V bankovním sektoru

pravil netvor netvoru:

mívám sen o nouzi

pořád mě to probouzí

příšero nejdražší

ať už mě to nestraší

slib mi že nezchudnem

v našem světě obludném

Vánoce

Bída je bída je

furt mi rostou výdaje

musím se snažit žít skromně

pod mostem nebo na stromě

na stromě nebo ve stoce

to zase budou Vánoce…

Manželské spoření

Z manželského spoře spoře

spoření

vyšli dosti spoře spoře

odění

ač byl úrok nulo nulo

nulový

zůstalo jim jenom velký

kulový

Daňový subjekt

Já jsem subjekt daňový

zaplatil jsem daně

už si šetřím na nový

dosti uondaně

Zase podat přiznání

doznat celou vinu —

Ale kdo mi zabrání

chcípnout v předtermínu?!

Dva lichváři

Dva nepatrní lichváři

i když to tají

se s věřiteli nepáří

chci říci nepárají

Dva bankéři

Dva obezřetní bankéři

druh druhu dvakrát nevěří

tak už to chodí v byznysu

svině má sketu za krysu

V Oberbance

V Oberbance

odrbali otrhance

otrhali odrbance

tak to chodí v Oberbance

Bankovní účet

Na svůj bankovní účet

můžu si jak chci čučet

stejně nic nevyčučím

a tak si radši pučím

Přes přepážky

S lehkostí vážky

vyhnu se frontě

běh přes přepážky

s nulou na kontě

Peníze

Peníze jsou jediná věc

Na které mi záleží

Ať je získám vydíráním

Darem nebo krádeží

Oběživo

Věra prý co je živa

netkla se oběživa

říkala že z něj zvrací

neb páchne lidskou prací

Dva magnáti

Dva nepatrní magnáti

sčítali Dal a Má dáti

a tak jim roky plynuly

až nula pošla od nuly

Oligarcha

Pluje pluje archa

na ní oligarcha

vpředu nic vzadu nic

jen to moře investic

než dopluje k přístavu

bude z toho na hlavu

ty vole

byznys to je řehole

Penále

Až budu ležet v penále

dál budu platit penále

prach jsem, v prachy se obrátím

dokud to všecko nevrátím.

Těžce

Težce těžce

tahám prachy z měšce

tam vklouzly lehce

ven se jim nechce

Karta VISA

Moje karta VISA

to je pěkná krysa

nedá a nedá

mrcha jedna bledá!

Majitel pinu

Majitel pinu

pyšně vám kynu

na vaší bídě

nenesu vinu

a přehlížím vás

jako krajinu

Investice

Měl jsem sice

jisté investice

obnos byl vložen

do chlastu do žen

do ulice

Nouveau riche

Šel zbohatlík po ulici

vedl s sebou zbohatlici

kiš kiš

nouveau riche

zatímco ty spíš

Uzávěrka

Udělejme uzávěrku účetní

dokavad jsme ještě trochu příčetní

až budeme slabomyslní

kdo za nás ty formuláře vyplní?

Platím

Žádná podlost ode mě se nečeká

dluhy vracím dávám přednost dámě

Platím zkrátka za slušného člověka

Čekám jen kdy zaplatí on za mě

Před směnárnou

Před směnárnou za směnárnou

zpívám svoji píseň marnou

Chudoba cti netratí

chlácholí mě prachatí

Zkorumpovaní

Zkorumpovaní

kde jste schovaní?

Půjčte mi ňáký

prachy na hraní

prozraďte taje

jak se to hraje

vemte mě s sebou

v daleké kraje

kde vládnou money

bez bázně a hany

a kde jsou všichni

zkorumpovaný

V tom ráji Rusů

a dobrého vkusu

snad budu taky

konečně v plusu

V našem bankovním ústavu

V našem bankovním ústavu

všichni jsme trochu na hlavu

jak říká hlavní účetní

sám dosti silně debetní

Dotace

Já mám dotaci

v matraci

aspoň se vyhne

inflaci

já mám subvenci

v kredenci

chráněnou před e

videncí

však on se úřad

nezblázní

nad mou grantovou

nekázní

Aktiva

Aktiva aktiva

vložil jsem vás do piva

půllitr likvidní

ten mě vždycky uklidní

Zaplatil jsem daně

Zaplatil jsem Daně

zaplatil jsem Táně

zaplatil jsem Janě

zaplatil jsem Stáně

nezklamal jsem dívčí důvěru

Ale tobě ministerstvo

tobě naseru!

Odčitatelné

Založil jsem si do složky

odčitatelné ponožky

až přijde čas je odečíst

až zavolá mě předpeklí

vezmu je s sebou do těch míst

nastane den mých fuseklí

Úrok

Marné zaklínání

marné modlení

peklo už mě shání:

Zaplať do svítání

úrok z prodlení!

Bankovky ševelí

Bankovky ševelí

mince chřestí

putyky bordely

všecko je prdeli

i to štěstí

POŠTA SHORA

Pošta shora

Za zavřenými víčky

trápí mě zjeveníčky

mezi vlčky

a psíčky

apokalypsičky

Chvění

až do konečků dění

Chorá

pošta shora

Neschopen spánku

Neschopen spánku

obracím stránku

Už mi to leze krkem

hodina mezi psem a vlkem

Pátrám po smyslu postelí

a v prstech listy ševelí

Dva bílí osli

Dva bílí osli

zbloudilí

mou nocí prošli

před chvílí

kam jdou

oslíci bílí

černou tmou

Zkratky

Zkratky

vraťte mě zpátky

do lůna snění

do lůna matky

Jsem necvičený

a nic z toho nesmí

opustit tyto stěny

vrátky

Zlomené zlo

Zlomené zlo

rybami obnáší hřbety

Nasáklé tmou

jde mi v ústrety

Ze snů

Ze snů beztak vratkých

vyrve mě jméno Rubemprée

a plaché burácení

varné konvice

tolik r krátkých

v probouzení

k marné logice…

Výplachy databáze

V dechu to přerývá

Již protrženy hráze

Zaživa

Výplachy databáze

Slané je kyslíkující

hoře bolem

A co se stane

skličující

pro ty kolem

Rožmitál

Implementace myšlenek

dostředivého chladu

do snu

s jednou rukou

nataženou

proti uřknutí

a druhou vzadu

Rožmitál

příčestí neveselé

hlásí mi

k čemu došlo

Zpěv

Rozdr

obeno

stř

ípky

dozačínaly

ach tak nenáročně

Na rtech zpěv

chuti razítkové barvy

dvakrát nočně

Kolika snu

Kolika snu

útroby noci

polyká

trýzněmi

hýří

Na Zemi

budou čtyři

a Tam

to cvrliká —

Netopýři…

Sen

Jsem prchající zvěří

sám

v těle kočky Mrouty

Tak nepietní

drápy

A za mnou

rešeršéři

četníci četní

s pouty

Do něj chlapi!

Tepaní střízlíci

Tepaní střízlici

tepaní skřivani

musí si odříci

létání

zpívání

S úsměvem na líci

pravím vám: Ne paní

tito jsou tepaní

Bosky

Na lžíci uhlí

oheň v nádobě

dodávám

oharky k výrobě

korkových lodí

Dna se dmou

Bosky

prohmatávám trosky

prsty u nohou

Nečistý jehlan

Nečistý jehlan

slíny zapaluje

opěra bodá

Echo mrtvé sluje

K membráně nebes

S kořistmi stoupat

na vlnách nářků

k membráně nebes

Nebrat rukojmí

Pomalý dostih

Až se setmí

obejdu tyče

Ulízaní

půjdou přímo —

lastura s pískem

kovy v kameni

V pomalém dostihu

dotrápím koně

k pochybné trofeji

Nebudu křičet

zaťat ve třmeni

Rozkoly v ohbí

Tučně

tištěný žal

V přemetu

kanu i zurčím

Pleskání

ploutevnaté

drnčení v průrvě

Určím

čas střetu

blahovolně

Sen

Malé a hrbaté zvíře

jež cinká

opravdu jako krysa

A když jsme vešli

tančilo

na plochém kameni

Bezmezné

Bezmezné

proudí trupem

bezmezné

bezejmenné

s šílenstvím

extatické hrůze

na odiv

Králíci trylkují

něžnými hlasy

Něco se stane

Prázdnota

Flavio ztracený v Mestre

vzpomínka

doutníkového tvaru

a vůně křísnutí

křemenných oblázků

Prázdnota dětství

Snídá

Proč ještě snídáš

táži se soustavy skvrn

Zdvořile hovořím

se svou vlastní hrůzou

za všech okolností

Vím o těch ptácích

kteří mi sedají na ramenou

Když mají vzlétnout

změní se

v tučný bezkřídlý hmyz

Veselý autobus

Rozdotvořeno

v náhlém

devět jich hodlalo

Pane

Falešný ruměnec

nad horizontem

zteřelý karmín

plane

Veselý autobus

divoce rozkroužen

nikdy už

nezastane

Prýskání

Prýskání ve snech

nekladné nezáporné

cinknutí smaltu

Špičkami

pod kopci ledovců

pohnou

ruce vdovců

v Baltu

Trpaslík

Měl krásný úsměv

jsa trpaslíkem

Dvě dámy v bílém

čněly

jak mramorové věže

pohledy upřené k zemi

Bílé schody

Jsou bílé schody z kříd

a mají ostře řezané hrany

po nichž se sestupuje

zábleskově

na místo určení

Ony se prašně drolí

Zaklet

Jsem zaklet

v nerozmanitosti

Tyčí se jako stěna

na druhé straně výšky

kam slova

doléhají vykostěna

jako pampelišky

Umře

Umře kousnutím

a místo lva

uslyší páva

Nemoci neporučíš

A co se rozléhá

to je svaté

Ovčácký pes

Háčkuji trvanlivě

jako ovčácký pes

(chundel to jistí)

krajkami vzhůru

Ovšem

i to je možné

ale nesmí

v tom být dráty

V ústrety

Beze vší bázně

jdu jí v ústrety

Zhubnu

a potom umřu

zvesela a rázně

za zvuků bubnu

a trumpety

Podstata hluku

Duše

a podstata hluku

neslyšně plyne

nezřetelně

Hluše

ozevně tluku

da capo al fine

Vřava je ve mně

Venku je mír

Sumčími vousy

Sumčími vousy

ohledávám dno

k dopadu pádu

zbytečně

nestatečně

Pendlovky jdou si

bez ladu a skladu

netečně

věčně

Vyhlídka dovnitř

Jsem smířen

s vyhlídkou dovnitř

Je to jak postižení

a tam to vědí

Menší bohové

jsou monotónní:

Není-li určeno jinak

potvrďte příjem

Modlitba

V reakci

na včerejší noc

zdánlivě kolísám

při kraji.

Toto jim dlužím:

Nespasím

nevykupuji

Modlitbou

je mi

blábolení

V reflexi dění

V reflexi dění

všechno ostatní

bledne

Dal jsem se strhnout

malými poníky

chvátám

a látám

lepkavé

bědné

k zapomnění

Ve tmě

Ve tmě jsou skuliny

jimiž to prýští

pukliny

škvíry

Temno jsouc vykrveno

plihne

Všechno je malé

To není tak

krátce ani dlouze

Neklid vévodí

A z bytostí

jen dlouhé pochody

sýkorek

či myší

Všechno je malé

bolesti

na pozadí

Šumění

V trvalém šumění

rozmarně

poptávám deku

aniž bych

zpochybnil zdroj

Vědomí vleku

postroj

a oj

Drama

Z rekvizit šera

rodí se drama

bez režiséra

Jen já a jáma

Cela

Spanilá cela

řídne a hasne

stěny se bohatí

Procitnu zcela

až bude jasné

že se to vyplatí

Končí hrátky

až příliš zřetelně

vím o svém bytí

Vracím se zpátky

Vstupuji bezcelně

do boží řiti

Samota

Únavná samota

již nevylíčím

Samotná únava

není ničím

Odumíraje

Odumíraje

znovu vznikám

tón tuši

v bezvětří

Jen kaňka

ústí chodby nikam

na bílém přísestří

Tiše

Tiše

tak tiše

dostavilo se klišé

a banality

převlečené v city

Je ráno

nebe promodrává

a moje dítě vstává

a moje žena spí

Ve snu

tajemství

Zjevení

Ach vy má zjevení

střetnutá v šeru

nedutám

ale se neposeru

Ach vy mé vzpomínky

blednoucí

obtížné věno

zatlouci

co není zatlučeno

Ach vy mé polosny

jiskřivy

v snění

všechno se pokřiví

v probuzení

Modré slzy halenek

Neplačte halenky

modrými slzami

že se víc nevrátí

co už je za námi

Neplačte halenky

slzama blankytu

že už je v nadiru

co bylo v zenitu

Neplačte halenky

oblými tvary

že už jsem starý

A blues

Blues

ty blues

nic ve zlém

i ty jsi tu

To ve tvém

rytmu vlezlém

ztrácím

identitu

Má duše

uhelnatí

a to mě

láká

v tobě

se ztratí

stesk

sudeťáka

Vyhnout se

starým místům

nějak se

z toho dostat

kynu všem

onanistům

a rakovinám

prostat

A blues

ty blues

co změním

zastydlý obrozenec

já v tobě

nekořením

ani na ten

věnec

Mé blues

jsi jako panna

která

čeká tu na Tomana

na Gellnera

Ediční poznámka

Kniha Básně obsahuje deset básnických sbírek Jiřího Dědečka z let 1987–2020. Vycházejí zde ve stejném znění jako ve svých prvních vydáních, s výjimkou sbírky Měsíc nad sídlištěm (1987), z níž autor vypustil několik znělek, otištěných o tři roky později ve sbírce Znělky.

Bibliografické údaje předchozích vydání:

Měsíc nad sídlištěm (1987)

Praha: Středočeské nakladatelství a knihkupectví 1987, 115 s.

Znělky (1990)

Praha: Československý spisovatel 1990, 76 s.

Ilustrace Pavel Sivko

Defilé (1991)

Praha: Středočeské nakladatelství a knihkupectví 1991, 80 s.

Můj vůz (1999)

Praha: Maťa 1999, 125 s.

Ilustrace Xénia Hoffmeisterová

Věci po mrtvých (2001)

Praha: Torst 2001, 35 s.

Haiku haiečku (2008)

Praha: Galén 2008, 95 s.

JáMy (2008)

Praha: Spolek českých bibliofilů 2008, 18 s.

Ilustrace Jitka Vobořilová

Angiolo Poliziano: Rispetti e dispetti. Poklony a pošklebky (2009)

Praha: Galén 2009, 63 s.

[Literární mystifikace, autorem a nikoli překladatelem z italštiny je Jiří Dědeček]

Balady z bankovního sektoru (2016)

Praha: Limonádový Joe 2016, 38 s.

Ilustrace Adam Hoffmeister

Pošta shora (2020)

Praha: Limonádový Joe 2020, 97 s.

Jan Šulc

Jiří Dědeček

Dobrý ráno

Básně z let 1987–2020

Edice Poezie

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Ediční poznámka Jan Šulc

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 1. 2025

ISBN 978-80-274-4243-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4244-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4245-4 (prc)

Table of Contents

Předmluva autora

MĚSÍC NAD SÍDLIŠTĚM

Čím budu

Doteky

Sadem, lesem, parkem

Na cestě

Americkej film

Kdo přijde po mně

Holky a knížky

Mladý holky

Břízy

Devadesát devět holek ze sta

Balada o dámskejch bundách

Veselé Vánoce

Srdce

Dobrý ráno

Blues pro jednu slečnu

Den, kdy nejsem s Tebou

Ponurá chvíle

Trosky Tvého profilu

Okno v paměti

Zimní sny

O samotě s tebou

Blues pro stárnoucí ženy

Tvé oči

Nehoda

Nevěra

Loučení

Děti zvěrokruhu

Malej pes

Vánoce na Marsu

Pes, Franta a Kant

Všichni hroši

Sluneční sele

Psiště

Kočky z Letný

Ondatra

Blues pro cizího pejska

Trilobit

Noční můra

Hroch

Vlčí gramatika

Zahraj mi

Umlkly stroje

Co mám na srdci

Probděná noc

Raníčko

Návštěvní den

Z hospody domů

Běsi

Světlo z Měsíce

Člověk, to zní hrdě

Pochod adolescentů

Melancholie

Rozhovor s Pepkem

Stárnutí

Slova

Dilema

Životní režim

Večerní splín

Měsíc nad sídlištěm

Kain

ZNĚLKY

ZNĚLKY INTIMNÍ

O pesimismu

O úspěchu

O důstojném skonu

O kompozici hrůzy

O ateismu

O duši

O dvou školách zdarma

O divné skleslosti

O první ranní sklence

O mé trapné průměrnosti

O smutném pánovi

O vzdušných zámcích

O jarním znehodnocení osoby

O probouzení chtíče

O bolestné cestě

O vnitřním zmatku

ZNĚLKY ADRESNÉ

O panáku fackovacím

Pro odbornou kritiku

O síle tištěného slova

Pro vědu a techniku

O míře kompromisu

O epigonech

O vyhrocení

O mesiáši

O blbosti

O zuřivém fořtu

O právu psance

O třech taktických bodech

O lyrice

O skromnosti

ZNĚLKY SPOLEČENSKÉ

O tom, co už tady bylo

O četbě mezi řádky

O tahání za fusekli

O sladkosti hesel

O těžkých dobách

O provinění

O chudobě

O dobrých vztazích

O posmrtné slávě

O zákulisí

O přechodu kvantity v kvalitu

O zachování hmoty

O pravdě

DEFILÉ

Cyklus

Bolest

Ošklivá věc

K podstatě

Polcení nestoudníka

Sebeovládání po ránu

Tápání v interiéru

Až navěky

O veliké řepě

Pochybnost

Pohádky

Filozofie

Ostych

Loučení

Totožnost

Znehodnoceno

Beztrestně

Pohanství

Porucha

Blažené snění

Charakteristika

Neštěstí

Mžik

Instrospekce

Introverze

Smutek

Dilema

Koncepce

Rodokmen

Tajemno

Analýza

Trápení

Kotečky

Detail

Život

Oči

Otázka času

Malé písničky

Komplex

Nářek poražených

Proměna

Myšlenka na smrt

Dospívání

Parte

Tesáky sem, tesáky tam

Defilé

Sen

Král vysílá své vojsko

Vlasy

Malá zvířata

Na starý motiv

MŮJ VŮZ

Zasklená hovada…

Můj motor v chodu…

Povrch se páře…

Cesta se leskne v dešti…

Taková noc…

Můj vůz jde ztuha…

Zas můj vůz někam jede…

Měsíc mi ztlumil…

Troubím…

Sešlápnu spojku…

Jedu stovkou…

Bolí mě oči světly…

Zas můj vůz hlasitě…

Dokud mi kontrolky svítí…

V motoru klepe…

Výpary lahodí…

Už přes týden jsou dusna…

Kam se město valí?…

Zastavím Chčiji…

V zavazadlovém prostoru…

Co se mi hlavou honí…

Nade mnou nebe…

Tlumiče tlumí…

Oko mé hledí do dáli…

Na cestách mezi…

Nazpět…

Jedu dál ale slepou…

Moji milí…

Mazlím se s řadící pákou…

Skleněná drť…

Duše splaskla…

Zaměstnanci Shellu…

Ve stínu lípy…

Přejel jsem řeku…

K půlnoci v hučení kol…

Prší…

Turecký kamion…

Plech rachotí…

Nedbají čáry…

Za jízdy V letu…

Jedu…

S myšlenkou na smrt…

Jen tak beze svědků…

Živ už jen zpola…

K duši ateisty…

A proč Tamten…

Tak řídíš Bytí…

Můj čtyřtakt jako Betlém…

Nohu na plynu…

Balada Cukrák

Instalace antény

Chvilka s písničkou

Nejdražší senzor

Sportovní přenos

ZDF

Obrázky z venkova

Chvilka s reklamou

Seriál

Úchylný havíř

Přestávka

Noční zprávy

Dálkové ovládání

Závěr vysílání

VĚCI PO MRTVÝCH

V příštím roce celkem beze změn…

Po čtyřiceti

K moři

Až budu sám

Mlčení

V tu chvíli

Tuhle

Mercedesem

Noc

Dům po mamince

Věci po mrtvých

Zaprášený cukr

Televize

Oběť

Úleva

S dlaní na náhrobním kameni…

Máma není doma

Ob generaci

Jak umřít

Otec

Kamufláž

Dvojí život

Mami

HAIKU HAIEČKU

I/ HAIKU

Vítr ve větvích…

Déšť na sklo buší…

Mrholí do stran…

Přestalo pršet…

Na město prší…

Čtverylka kapek…

Hory se choulí…

San José září…

Polední hrůza!…

Nad mořem svítá…

Motýli v kleci…

Břečťan obrůstá…

Sopečný kráter…

Nešťastné moře…

Špinavé dítě…

Nabízí šperky…

Chomáče pěny…

Předměstí stínu…

Oblaka shora…

Krvavě rudé…

Vlny se tříští…

V rozpadlém domě…

Pěna si sedá…

Střevíček v dráze…

Je zapotřebí…

Vrnící kočka…

Ve světě koček…

Na šňůře prádlo…

Rozbité brýle…

Žárovka praskla…

Večerní smutek…

Den…

Nehybný rybář…

Nákladní vlak…

Červená tramvaj…

Vltavské mosty…

Jde z komínů dým…

Petřín je modrý…

Veslice mlaskla…

Ohňostroj končí…

Ježečku, ježku!…

Pole se vlní…

Nymfeum…

Zrcadlo…

Zvlčilost v srdci…

Naděje doutná…

Černá veverka…

Nekřičet nahlas…

Zahřměním dveří…

Skřivan se vznesl…

Jeptišky v černém…

Zlomené srdce…

Láska mnou proudí…

Miláčku, nepij…

Na tvém zápěstí…

Miláčku, pospěš!…

Zamrzlá ústa…

Pod vodou křičím…

Vlnami vzhůru…

Kalné vody jdou…

Veliké moře!…

Za oknem svítá…

Co vidím z okna…

Zapadá slunce…

Klášterní okna…

V okenním skle se…

Špinavá okna…

Pospíchám domů…

Oněmí míza…

Spadaným listím…

Pohřební průvod…

Zdusané pole…

Pahýly lip…

Daleké jaro!…

Do zdi…

Kuchají ryby…

Zaváté hroby…

Zima pomalu…

Muškáty žízní…

Umlkli ptáci…

Řádové sestry…

Třezalka voní…

Úsvit se trhá…

Inverzní mraky…

Mlhou se tyčí…

II/ HAIEČKU

Dlažba se blyští…

Oslizlé střechy…

Prší a prší…

Opičí oči…

Slunce je delfín…

Tma nemá konce…

Dnes jsem měl kliku…

Motýl a had…

Africkým prachem…

Zoufalství špíny…

Pod kýlem šumí…

O černou notu…

Letadlo klesá…

S rukama v klíně…

Musí to býti…

Odletět k jihu…

Kočičí hlavy…

Prapory vlají…

V plameni svíčky…

V kuželu světla…

Úsvit a hory…

Vesmíre věčný…

Nůž na dopisy…

Zrezivět suše…

V nehybném těle…

Ubohý kretén…

Strukturou zdiva…

Tóny klavíru…

Skřípění vlaku…

Hebounký samet…

Miluje pití…

V červeni střešní…

Marně mi spílá…

Šlépěje v písku…

Nahoře bez…

Uvnitř mé hlavy…

Obejmout vody…

Kry…

Tvé okno svítí…

Zhasla denice…

Venku se smráká…

Venku se jasní…

Podzim už sklízel…

Ohýnek z klestí…

Ve víně mušky…

Námraza bílá…

Léto odplouvá…

Zorané pole…

Zavírám branku…

Po pluhu brány…

Všechno uvadá…

Mráz mezi stromy…

Pláň zasněžená…

Ledový příkrov…

Sníh nemá svědky…

Ledový vítr…

Zmrzlé květiny…

Srpnové ráno…

Podbělem zvu tě…

Rozdrtit kytku…

Temno se drolí…

Mlha jde z polí…

Parky jsou pusty…

Poslední haiku…

JáMy

Soumrak se modře rozlévá

Jako tok horské říčky

Úděl otce

Mobil

Neděle

Vzpomínka

Výročí

PC

JáMy

Je večer modravý

Angiolo Poliziano RISPETTI E DISPETTI (Poklony a pošklebky)

RISPETTI

Jaký to plamen (Che fiamma)

Tma sedá (Oscuro viene)

To vítr v noci (La tramontana della notte)

Ach zapomněl jsem (Oh smemoravo)

Zatímco pláču (Mentre sto qui piangendo)

Jsem mrtvý muž (Sono uomo morto)

Nenávidím tě (Che rancore)

Už zapomíná (Dimenticanza)

Blíží se zvolna (Adagio imminente)

Tvé okno svítí (La tua finestra illuminata)

Zlomený měsíc (La Luna spezzata)

Jen žádné slzy (Nessun pianto)

Čí ruce asi (Che mani poi)

On zámek má (Ha un castello)

Spatřil jsem portrét (Mi apparve il suo ritratto)

Nedoufám téměř (Quasi non spero)

Bez vás můj život (La vita mia senza di voi)

Ó Pane odpusť (Perdona oh Signore)

Sabrino pomoz! (Aiutami Sabrina!)

Víš je to horší (È peggio, sai)

Tři důvody jsem (Tre motivi)

Musíš mě zabít (Mi devi uccidere)

Získala časem (Da tanto tempo)

Sliboval jsem ti (Ho fatto tante promesse)

Duše trýzněná (Un’ anima in pena)

Když Luna vplouvá (Quando la Luna scivola pian piano)

Ne zrovna šťasten (Felicitá imperfetta)

Buď prosím něžná (Sii soave ti prego)

DISPETTI

Kdekterý Florenťan (Ogni Fiorentino)

Všechny ty ženy (Tutte le donne)

Inu tak… (Ebbene…)

Jenom pár věcí (Solo alcune cose)

Starý muž (Uomo vecchio)

Já budu čekat (Aspetterò)

Miláčku (Tesoro mio)

Říkej si co chceš (Puoi dire quel che vuoi)

Trápit se umím (So stare in pena)

Zoufej si se mnou (Disperati meco)

Každý můj pocel (Ogni mio bacio)

To se tak říká (È presto detto…)

Proč netrápí se (Perche non si dispera)

Já také vím (So anche io)

Co je to se mnou (Cosa mi succede)

Jsem povrchní (Sono spensierato)

Co je ve mně (Il migliore il peggiore)

Vy bledá kurvo (Voi donna infame)

Hleďte si svého (Non badateci)

Jak den a noc (Come giorno e notte)

Má láska vpravdě (Il mio amore davvero)

Týdny jsem ležel (Settimane giaqcui)

Už jsem syt (Ormai sono sazio)

Kdybyste aspoň… (Magari fosse vero…)

BALADY Z BANKOVNÍHO SEKTORU

Za penězi

Prachy

V bankovním sektoru

Vánoce

Manželské spoření

Daňový subjekt

Dva lichváři

Dva bankéři

V Oberbance

Bankovní účet

Přes přepážky

Peníze

Oběživo

Dva magnáti

Oligarcha

Penále

Těžce

Karta VISA

Majitel pinu

Investice

Nouveau riche

Uzávěrka

Platím

Před směnárnou

Zkorumpovaní

V našem bankovním ústavu

Dotace

Aktiva

Zaplatil jsem daně

Odčitatelné

Úrok

Bankovky ševelí

POŠTA SHORA

Pošta shora

Neschopen spánku

Dva bílí osli

Zkratky

Zlomené zlo

Ze snů

Výplachy databáze

Rožmitál

Zpěv

Kolika snu

Sen

Tepaní střízlíci

Bosky

Nečistý jehlan

K membráně nebes

Pomalý dostih

Rozkoly v ohbí

Sen

Bezmezné

Prázdnota

Snídá

Veselý autobus

Prýskání

Trpaslík

Bílé schody

Zaklet

Umře

Ovčácký pes

V ústrety

Podstata hluku

Sumčími vousy

Vyhlídka dovnitř

Modlitba

V reflexi dění

Ve tmě

Všechno je malé

Šumění

Drama

Cela

Samota

Odumíraje

Tiše

Zjevení

Modré slzy halenek

A blues

Ediční poznámka