Manžel z Marsu

Eduard Martin

Znění tohoto textu vychází z díla Manžel z Marsu tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Svoboda v Praze v roce 1986.

§

Text díla (Eduard Martin: Manžel z Marsu), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 28. 3. 2025.

KATALOG

HVĚZDNÝCH POVOLÁNÍ

Škleb

(příběh šklebitele)

1

Jsou asi lidé, kteří mi závidí.

Poznal jsem mnoho lidí, kteří nemají jiný životní sen než sen o úspěchu.

A kdo je v naší galaxii úspěšnější než já?

Úspěšnější ovšem jen tehdy, měříme-li úspěch tím, čím se měří obvykle – penězi, potleskem, ohlasem, přáteli, módností… Já osobně měřím úspěšnost člověka něčím úplně jiným – dobrou náladou, a pokud na svůj život přiložím toto měřítko, pak se sám za příliš úspěšného považovat rozhodně nemohu.

Samozřejmě, pokud se objevím na ulici, je kolem mě pokaždé chumel lidí, vidím na sobě zemdlené pohledy mladých dívek a musím dávat autogramy. Jakmile se někdy objevím v obchodě, fronta ustoupí a já jdu okamžitě na řadu – takže i na hvězdách se špatným zásobováním mám výhody. Lidé mě zdraví, když vyjdu z domu – mám ve zvyku nosit klobouky se širokou krempou – stačí mi ve dveřích domu smeknout –, a pak jdu celou cestu se smeknutým kloboukem, protože mě zdraví každý chodec, kterého potkávám. A já si tak šetřím ruku i krempu, aby netrpěly přílišným smekáním. Pokud je tohle úspěch – a podle většiny lidí, se kterými jsem přišel do styku, to úspěch je –, pak jsem velice úspěšný člověk.

Sám si někdy říkám, jestli tohle není jediné správné měřítko úspěchu. Když sedím na terase svého zámečku, popíjím aperitiv, dívám se do bazénu, ve kterém se koupe má nejnovější láska, uvažuji, nejsem-li opravdu úspěšný.

Ale ne.

Mám chuť zavřít oči, nechat je zavřené dlouho, dlouho, dlouho, tak dlouho, až se mi před zavřenými víčky objeví něco jiného.

Třeba začátek mé cesty.

Ty chvíle, kdy mě vůbec nikdo neznal a já neměl ráno jistotu, kde ten den budu obědvat, kdy se na mě nikdo na ulici nesmál a dívky, které jsem zval na schůzky, se na mě dívaly, jako by je na schůzku pozval patník u cesty.

2

V patnácti jsem vůbec nevěděl, čím budu.

Otec byl kuchař, matka ředitelka statistického úřadu. Mě bavilo vařit i počítat. Otec měl zálibu ve výpočtech, matka ve vaření, doplňovali se výborně a práce jednoho byla koníčkem druhého.

Ponechali mi úplnou volnost ve volbě povolání.

Takovou volnost, jakou ponechávají rodiče dětem jen zřídka. Zpravidla rodiče nepokládají dítě za samostatného člověka, ale za jakýsi nástavec vlastního života do budoucnosti, a nemohou pochopit, když se dítě dívá na svůj život jako na svůj majetek, na svůj život.

Volnost, kterou mi ponechali, mě netěšila.

Naopak.

Vždycky jsem toužil po tom, abych byl vedený, abych nemusel sám o sobě rozhodovat. Pokud za mě rozhodl někdo cizí, ztrácel jsem odpovědnost za svůj život, a když něco nevyšlo, byl vždycky někdo, komu se to dalo vyčíst.

A teď jsem si měl vybrat povolání –

Ve škole nám rozdali tlusté katalogy, ve kterých byly stovky povolání od nejpodivnějších – jako krmiči housenek na Neptunu – až po nudné a snadné zaměstnání – představovat živou zátěž v jakémsi přístroji, který sloužil už ani nevím k čemu.

Vybral jsem si právě tohle povolání –

Otec se zděsil.

„Co to znamená?“ Začetl se s matkou do prospektu.

„Ty chceš celý život někde sedět a nic nedělat?“

Právě z toho se skládalo zaměstnání být živou zátěží.

Kývl jsem. „Jen osm hodin denně.“

Divil jsem se, co se rodičům na této profesi nelíbí. Je asi potřebná, jinak by se v katalogu neobjevila, nevyžaduje žádnou přílišnou námahu, energii ani odpovědnost a o to mi šlo.

„Ty nemáš žádný životní cíl?“ zeptal se otec.

„Copak tě nic nebaví?“ vykřikla matka…

Co jsem jim měl vykládat. Dělat živou zátěž se mi zdálo pro mě docela vhodné zaměstnání. A prospěch jsem měl velmi dobrý, tak jsem si dělal naději, že tuhle profesi mohu docela dobře dostat.

Nezdála se mi nijak méně hloupá než dělat krmiče housenek na Neptunu nebo zaměstnance statistického ústavu pod matčiným vedením.

Ale sny mládí se málokdy uskuteční –

Nechal jsem se rodiči přemluvit, že nebudu dělat živou zátěž, a za to smím být, čím si vyberu.

3

Vybrat si –

Copak je člověk v patnácti letech zralý, aby se rozhodoval o celém životě – – –

Tu noc, než jsem měl podat konečné rozhodnutí o svém povolání, jsem proseděl na zahradě u našeho domku.

Hladil jsem Curíka, svého pudla, a díval se do hvězd v hebkém nekonečnu –

Na všech těch hvězdách mohu být zaměstnaný, jsou tisíce a tisíce povolání – kterým se mohu věnovat –

Držel jsem v podpaží tlustý katalog plný zaměstnání.

A pak jsem se rozhodl –

Vytáhl jsem z kapsy nůž, otevřel ho a zabodl střenku do tlusté knihy s vesmírnými povoláními.

Otevřel jsem knihu na místě, kde mi ukázal nůž.

A četl – Šklebitel.

No teda –

Curík nahlédl do knihy, jako by byl zvědavý, jaký osud mi tahle horká mihotavá noc nabídla –

Podíval se na mě bezradně.

Ani on, ani já jsme nevěděli, co to je.

Šklebitel.

4

Protože jsem slíbil rodičům, že jim druhý den ráno řeknu, jaké jsem si vybral povolání, byli oba velmi netrpěliví – slyšel jsem z kuchyně šumění a cvakání velmi časně.

Když jsem sešel na snídani, otec s matkou na mě čekali a na stole byl velký dort.

„Na oslavu rozhodnutí,“ usmála se matka.

„Tak co,“ vyhrkl otec.

„Šklebitel.“

„Co?“ rozesmála se matka.

„Šklebitel,“ řekl jsem a řekl jsem to nejvšednějším tónem, jakého jsem byl schopný, jako bych říkal pilot dálkových letů –

„Šklebitel?“

Podal jsem otci katalog a začal si mazat chleba máslem.

Otec četl nahlas popisku u podivného zaměstnání.

„Šklebitel. Zaměstnání spojené s folklórními obyčeji na Orionu. Učební doba tři roky, internát v místě. Možnost nástupu ihned, ministerstvem pro folklór zvýhodněné platové podmínky. U ubytoven bazén a tělocvičny, možnost kulturního vyžití.“

Matka vyjekla –

„To nemyslíš vážně –“

Sám jsem nevěděl, jestli to myslím, nebo nemyslím vážně…

Kdyby mě někdo nutil, abych byl šklebitelem, sám bych to pokládal za nehorázný nápad a bránil se tomu zuby nehty – –

Ale když jsem pozoroval úžas, jaký jsem vyvolal, začínal jsem se bavit.

Šklebitel. Co je na tom.

Když lidé nesouhlasili s mými názory, měl jsem vždycky dojem, že mám pravdu.

5

Nepokládal jsem ani za vhodné informovat se, co šklebitelství znamená, a připomněl jsem rodičům jejich slib, že pokud se uvolím nestat se živou zátěží, budu smět dělat jakoukoliv profesi.

Druhý den jsem si vzal kufr, který mi rodiče pečlivě sbalili, a sebevědomě se rozloučil – –

„Odcházím a vrátím se jako šklebitel,“ řekl jsem rodičům, když jsem je na rozloučenou políbil a pozoroval v jejich očích touhu zabránit mi v odletu.

Otec na mě kývl, jako že on mě chápe, že on ví, že šklebitelství je něco velmi krásného, a že na mně poznal, že vím, co to obnáší, a jen předstírám, jako bych se teď měl vydat do neznáma – –

Jenže já opravdu nevěděl, co to je být šklebitel.

Během cesty na Orion, která trvala přes týden, ze mě ale moje odhodlání opadalo a docházelo mi, že jsem udělal asi nejstrašnější hloupost. Pamatoval jsem si, jak jsem se vždycky rozmýšlel, co si dát v restauraci k večeři, objednávka nám ve školní restauraci dělala nesmírné potíže – a teď si vyberu osud podle jídelníčku, a ani se nepodívám, co jsem si poručil –

Pokoušel jsem se se spolucestujícími navazovat řeč o tom, co znamená povolání šklebitel –

Ale nikdo nejel z Orionu a ti, se kterými jsem decentně začal, pokyvovali hlavou a říkali, že šklebitel je velmi zajímavé povolání a že jsem si jistě vybral dobře, rodiče mohou být spokojeni –

Po chvíli konverzace mi ale vždycky došlo, že vědí, co to je šklebitel, stejně málo jako já.

Hrabal jsem se i v palubní knihovně a pokoušel se v encyklopediích zjistit, čemu jsem vlastně zasvětil život…

V celogalaktické Ottově encyklopedii jsem našel heslo: Šklebitel viz Orionský folklór. Jenomže písmeno O někdo z palubní knihovny ukradl.

O Orionu jsem také moc nevěděl, tato část galaxie, i když v ní byla planeta praotců, mi byla neznámá.

Ale co, říkal jsem si ke konci letu, když nic, aspoň se pobavím. Kdybych odešel do pilotní školy, neměl bych žádné znepokojení, ale také bych se příliš nepobavil.

Napadlo mě ovšem, že šklebitel může být jen krajové označení pro nějakou zcela běžnou profesi, a i když mě ten nápad uklidňoval, nepůsobil mi žádné potěšení. A byl bych opravdu nerad, kdybych se na Orionu dozvěděl, že jsem se vlastně přihlásil na profesi pilota nebo cukráře.

Přistáli jsme v noci.

Už na mě čekal zřízenec robot, naložil mě do školního aeroauta.

„Všichni se u nás divili, že jste to vzal,“ řekl uctivě.

„Co že jsem vzal?“

„Šklebitelství,“ řekl robot a pochvalně pokývl hlavou. „Mysleli jsme, že pro lidi z tak vzdálených galaxií, jako je ta vaše, se náš folklór bude zdát naprosto nesmyslný.“

6

I když byla noc a já pěkně ospalý, všiml jsem si už za cesty z letiště několika velkých poutačů s nápisy:

Šklebitel Aslan – Velký sál Luxeany 22. 6.

a podobných, které oznamovaly akce pro mě naprosto záhadné.

Zavedl jsem řeč se svým šoférem, který byl vlastně robotem školníkem, na toho tajemného Aslana, ale robotu ani nepřišlo na mysl, že bych mohl být neinformovaný, a mluvil se mnou jako se zasvěceným.

„Moc velkej pašák, pane, ten Aslan, sám se už nemůžu čtvrtka dočkat. Jistě se tam potkáme.“

7

Tak si snad připadali plavci z příběhů Tisíce a jedné noci, Sindibádové, moji zamilovaní hrdinové, kteří pluli na rozbouřených vlnách prastaré pozemské fantazie tam v temné dálce –

Díval jsem se na světla orionských osad a bylo mi zle, nějak zle –

Buď se zesměšním já, nebo zesměšním ty, kteří ve mě skládali naději, říkal jsem si a nejradši bych byl rychle ujel.

Ale robot se na mě usmíval, prozpěvoval si, povzbuzoval mě, vykládal mi, jak je rád, že ho zaměstnali ve šklebitelském pracovišti, protože to je velmi vážené pracoviště, a každý robot si pokládá za čest, že tam pracuje –

Dorazili jsme k velké budově a robot mě vysadil, zasalutoval.

„Už vás čekají,“ řekl mi vrátný a usmál se.

„Jak se tak na vás dívám,“ řekl radostně, „bude z vás prima šklebitel.“

Vešel jsem do ředitelny.

Za stolem seděl ustaraný maličký pán, podal mi ruku přes psací stůl zavalený papíry.

Představil se jako ředitel a přivítal mě.

Díval jsem se zaraženě po ředitelně, vyzdobené několika desítkami podivných bust, rozestavených po římsách kolem místnosti.

Ty busty se šklebily.

Ředitel si všiml, že se dívám na busty.

Zalichotilo mu to.

„Šklebitelé,“ řekl rychle a opsal rukou kruh kolem místnosti, „busty nejslavnějších šklebitelů na Orionu a všichni byli žáci našeho učiliště.“

Kdyby byl věděl –

Kdyby byl věděl, že za pár let bude mezi těmi bustami moje, provedená v pozlaceném stříbře, a že ve mně dorazil na Orion šklebitel nad šklebitele, který vytvoří novou klasickou šklebitelskou školu…

„Doufám, že váš portrét přibude jednou mezi ně –,“ řekl.

Ale já už z jeho kadence poznal, že to nemyslí vážně, a umiňoval jsem si, vzdorně, že se moje busta v jeho pracovně také jednou rozhlédne –

Ředitel mi předal řád ubytovny, pokrývku, budíka, protože každý adept šklebitelství musí vstávat přesně a centrální kybernetické buzení je stále nějak rozbité, dal mi klíč od mého pokoje a zrcadlo –

Neptal jsem se ho na nic a odpotácel se z ředitelny.

Všechno bylo malátné, absurdní, snové –

Ale klíč se hodil ke dveřím mého pokoje 335 a já odemkl, hodil pokrývku na gauč, padl vedle ní a v tu chvíli jsem spal.

Tak jsem šklebitel, byla má poslední myšlenka, než jsem usnul –

Šklebitel –

Proč ne –

8

Při prvním zasvěcování do oboru, kterému jsem se rozhodl věnovat, jsem měl pocit, že si ze mě všichni dělají legraci. Měl jsem chvílemi až jistotu, že se za pár okamžiků přednášející dá do smíchu a všichni žáci, kterých byla plná aula, se rozesmějí ještě hlučněji než on. Skoro jsem po tom smíchu toužil, jako by mi ten smích měl dokázat, že jsem normální, že mám zdravý, naprosto zdravý rozum a jen jsem se zúčastnil tajemného žertu – – Ale žáci, sklonění nad sešity, si pilně zapisovali, přednášející přednášel, jednotvárně četl svou přednášku ze skript – jak se proslýchalo – už několikáté generaci. A tak jsem se ani já nedal do smíchu, a pilně si zapisoval. Šklebitelé byli totiž velcí šprti a šplhouni, a abych s nimi udržel krok, mě stálo moc a moc práce. K tomu, co jsem se dozvěděl o jejich profesi, se mi zdáli naprosto nevyhovující. Byli vážní, ustaraní, brýlatí a připomínali mi svou uzavřeností spíš studenty teologie nebo sanskrtu, jako šklebitele jsem si je neuměl ani příliš představit. A jen to mě uklidňovalo, že řada jich byla určena pro vědeckou šklebitelskou dráhu, a na praktické využití svých studií, na něž jsem pomýšlel já, nepomýšlel snad nikdo z nich. Těžko se s nimi navazovalo přátelství, a pokud se člověk s některým z nich – orionských starousedlíků – dal do řeči, bavili se jen o učební látce a mnozí z nich mi dost neomaleně dávali najevo, že nemám jako cizinec žádnou šanci, abych pronikl do tajů šklebitelství. Tím mě ovšem jen povzbuzovali k větší výkonnosti a pilnosti. A když jsem chtěl být houževnatý, tak jsem tedy byl. Dokázal jsem všechno, co jsem chtěl…

Měl jsem pochopitelně v prvním období po nástupu do šklebitelského učiliště chuť zanechat toho nesmyslného školení, ale pak jsem poznal, že šklebitelství má své kouzlo.

Propadl jsem paranoie?

Nevím.

Ale věnoval jsem se tomuto nesmyslu tak důsledně, že moje důslednost mi zakryla nesmyslnost a dala nesmyslnosti smysl.

Mnoho lidí nevidí smysl v práci, kterou dělají, ale v tom, že ji vykonávají pilně, a právě to byl můj případ, má útěcha –

Hodně pro mě také znamenaly moje počáteční úspěchy. Brzy po svém příchodu na Orion jsem se stal miláčkem profesorů –

Co to bylo šklebitelství? Šklebitelství…

V dopise, který jsem po nástupu do učiliště poslal rodičům, jsem ho líčil – z pochopitelných důvodů – až přehnaně nadšeně.

Milý tatínku a maminko,

v lidském životě asi není nic krásnějšího než být šklebitelem. Jsem moc rád, že jste souhlasili s tím, abych jím byl i já. Teprve tím, že se stanu šklebitelem, získá můj život pravou cenu. Páni profesoři si mě velice chválí a prorokují mi velkou budoucnost, profesor Ooo říká, že jsem veliký talent, a stále se mě dotazuje, nejsou-li mezi mými předky nějací osadníci z Orionu. Práce je hodně, výuka trvá až deset hodin denně, ale já to všechno zvládnu a budete na mě nakonec pyšní, protože si na vás budou všichni ukazovat a říkat: vidíte, jejich syn je Šklebitel.

S pozdravem, syn

Z tohohle dopisu je vidět, že jsem prostě nevěděl, jak rodičům šklebitelství vysvětlit.

Abych je příliš nevyděsil.

Mám nepříjemný dojem –

Mám nepříjemný dojem, že kdyby se rodiče tehdy dozvěděli, co je to šklebitelství, že by mě prosili, ať toho nechám –

Myslím, že by se spíš smířili s tím, kdybych byl živá zátěž.

9

Než řeknu, co šklebitelství vlastně bylo, měl bych promluvit o specifických podmínkách na Orionu, které daly vznik a pozdější vývoj tomu, čemu se nepřesně říká šklebitelství. Kdybych tenhle stručný sociologický úvod vynechal, vypadalo by šklebitelství jistě mnohem absurdněji, než jak vypadá ve skutečnosti, a těžko by se našel někdo, kdo by je mohl považovat za něco jiného než za podivnou zábavu popleteného národa.

Orion byl v historii něčím podobným, čím pro hvězdu Praotců, pro Zemi, bývala kdysi Austrálie.

Do Austrálie vozila z mateřské země jedna loď za druhou trestance. Británie se tak zbavovala nepohodlných obyvatel. Vysídlovala je na velice vzdálený světadíl. Orion se stal pro hvězdu Praotců něčím podobným. V jednadvacátém století ohrozilo přelidnění kořeny života na hvězdě Praotců a způsobilo, že bylo třeba rychle vyřešit snížení počtu obyvatel na Zemi.

Celá řada projektů navrhovala, jak tohoto snížení dosáhnout, podle jakého klíče se mají vysídlenci vybírat. Vysídlit se pochopitelně nechtěl nechat žádný.

Ze všech klíčů pak sjednocený pozemský parlament shledal nejvhodnějším: vyvézt neschopné.

Nevím už, jakým způsobem se v tom šerém dávnověku jednadvacátého století tento projekt uskutečnil, mám obavu, že kdyby se neuskutečnil na rozumném základě, dopadlo by to tak, že by hvězdu Praotců opustili schopní, které by neschopní označili za neschopné a vyvezli je.

Ale tehdy už byly objeveny rozumné způsoby rozeznání schopných a neschopných lidí, a tak velerakety, plné neschopných, startovaly ze Země jedna za druhou.

A Zemi se ulevilo.

Neschopní časem na Orionu asimilovali s jinými obyvateli vesmíru a v příštích staletích jejich svébytná kultura postupně zanikla.

Přesto určité zvláštnosti orionského folklóru zůstaly na Orionu až do mých časů.

A právě mé vyvolené povolání, šklebitelství, mělo na Orionu staleté kořeny a zdálo se, že hned tak nezanikne.

Prvotní obyvatelé Orionu potřebovali zábavu jako obyvatelé každé jiné hvězdy.

Jenomže jak se bavit? Neuměli nic.

Potraviny a ošacení a všechno, co bylo třeba, jim pozemšťané, vděční pozemšťané, dováželi do té doby, než se na Orionu stali noví osadníci soběstačnými.

Ale jak se bavit?

Pokud někomu bude můj výklad připadat přehnaně jednoduchý, nekladu si nároky na jeho přesnost, celý vznik šklebitelství čerpám ze skript profesora Oooa, nazvaných Šklebitelství, jeho historické kořeny a kritika hypotéz o jeho vzniku.

Jeden z nových obyvatel Orionu se rozhodl, že pobaví své zkroušené spoluobčany. Zašklebil se na ně.

A tento muž, který se rozhodl k první grimase, tehdy ještě na amatérském základě, se stal zakladatelem šklebitelství. Kdo byl zakladatelem míčových her? Ten, kdo první hodil jinému kámen, šišku nebo nafouklou kůži. Zakladatel hudby vyklepal první melodii vesmíru kamenem o kámen a zrovna tak zakladatel šklebitelství udělal první sešklebený obličej…

Podle tradice se obyvatelé Orionu tomu výrazu velice smáli.

A muž se osmělil.

A tak vznikla pozoruhodná folklórní zábava na Orionu, ve všech známých galaxiích naprosto ojedinělá.

Časem vznikaly rody šklebitelů, tak jako v pravěku lidstva vznikly rody šamanů, a tyto rody propracovávaly šklebitelství velmi pozorně.

Vznikly tři základní šklebitelské školy – 1. oční, 2. nosní, 3. ústní – a pak několik škol hybridních, zvaných smíšených, které postupem času ovládly obyvatele hvězdy natolik, že čisté šklebitelské formy zůstaly jen na školách.

Každá ze tří hlavních škol byla zaměřena na příslušnou partii obličeje, tou se zvlášť zabývala.

Hvězda neschopných už dávno nebyla hvězdou neschopných a v hospodách Orionu došlo k mnoha rvačkám, protože někdo označil obyvatele Orionu z hlediska historické perspektivy za neschopné. Ale zábava zděděná po předcích zůstávala a přecházela i na nové osadníky.

Šklebitel, který se vyznamenal, požíval výhod srovnatelných s výhodami, jaké míval torero na jiných hvězdách.

Ale jeho práce nebyla ani tak namáhavá, ani tak nebezpečná jako torerova, měl s ním společnou vlastně jen slávu.

Aslan byl první šklebitel, kterého jsem viděl v akci.

Tehdy jsem se tísnil se stotisícem Orioňanů v obrovitém domu kultury na okraji ústřední orionské čtvrté aglomerace.

Uprostřed sálu bylo maličké pódium, zalité ze stran reflektory.

Jako by uprostřed sálu leželo maličké a oslnivé slunce, tak mi to připadalo. Občané v sále mávali transparenty s obrovskými nápisy Aslan a volali jméno svého hrdiny, mladé dívky sípěly jeho jméno v okouzleném, závratném vytržení –

Dlouho nepřicházel.

Nakonec se objevil – Měl na sobě šaty z jakési nesmírně lesklé látky, jako by byl oblečen do zrcadla. Když vstoupil na maličké slunce uprostřed sálu, musel jsem až přivřít oči –

Aslan svítil uprostřed sálu jako plamen –

Dav se rozjásal a řev, v kterém nebylo slyšet nic jenom hluk a který mě tehdy napoprvé vyděsil, se valil a valil.

A rázem bylo ticho –

Aslan pozvedl ruku.

Ten přechod z absolutního hluku do absolutního ticha měl v sobě něco hrůzného – –

Díval jsem se na tváře kolem sebe, bylo v nich zanícení, soustředění, extáze –

Aslanova tvář na ostrůvku slunce planula a diváci k ní natáčeli kukátka. I já k ní natočil kukátko, které mi půjčili ze školní půjčovny kukátek, a zamířil je na Aslanovu tvář.

Vyjekl jsem.

Aslanovy ústní koutky se roztáhly až k uším, oči se vypoulily a jeho velký nos se prohnul a zešpičatěl.

Odložil jsem kukátko.

To, co jsem viděl, mi připadalo nesmírně odporné.

Ale po okamžiku ticha zaburácel domem kultury takový ohlušivý potlesk, že jsem si položil na uši dlaně.

A tak to šlo jedno za druhým, grimasa za grimasou. Aslan přivíral oči, stříhal ušima, šklebil se jako démon –

Vycházel jsem z domu kultury ohromený. V očích těch, kteří mě míjeli, hlavně v očích mladých lidí, jsem viděl okouzlení –

Chápal jsem, že když si někdo příliš dlouho na něco zvyká, přivykne asi na cokoliv, ale že si někdo mohl zvyknout být okouzlený tímhle –

Všiml jsem si, že dav, který vychází z domu kultury, mě pozorně sleduje, měl jsem stejnokroj jako všichni žáci učiliště a moje široká modrá čepice s bílými kruhy, odznak šklebitelů, byla velice nápadná –

Všiml jsem si skupinky dívek, snažila se mi přiblížit s nápadnou nenápadností –

A jedna z dívek, krásná a plachá, zřejmě sváděla krutý duševní boj. Nakonec se odhodlala –

Pokročila ke mně a celá rudá mi podala sešitek.

„Prosím, prosím autogram,“ vydechla.

A já se podepsal. Byl jsem hochštapler, když jsem se podepisoval, ale cítil jsem, že i na mě padl odlesk Aslanovy slávy –

A tak jsem se seznámil s Riou.

10

Ria byla z rodiny praobyvatel Orionu. Měla v krvi všechny zdejší zvyky a předsudky.

Vstoupila do Aslanova fanklubu a obdivovala šklebitele. Svůj dívčí pokoj si vylepila jejich fotografiemi a plakáty tak, že do něj nebylo ani třeba dávat tapety.

V předminulém století se stal jeden z jejích příbuzných významným regionálním šklebitelem a Ria se tím pyšnila.

Na schůzky s ní jsem si proti své vůli musel brát pokaždé šklebitelskou uniformu.

Prý jsem v ní nejkrásnější, tvrdila, a kamarádky jí závidí ještě víc.

Samozřejmě to, co jsem viděl na Aslanově koncertu (říkalo se tomu koncert), mě jako člověka odkojeného jinou kulturou urazilo a nemohl jsem v tom nalézt žádné estetické hledisko…

Věděl jsem ovšem o Aslanových závratných příjmech a že je čímsi jako národním hrdinou, ale ani ohlas mě nepřesvědčil o kvalitě.

Co má vlastně kvalita společného s ohlasem?

Aslan byl pro mě šašek, primitivní šašek, a já se začal stydět, že jsem žákem učiliště, které produkuje jemu podobné šklebitele.

Ale zvyk je víc než rozum i cit –

Ria byla ostatně tak silný magnet, že bych na Orionu zůstal, i kdyby mě tam nutili chodit po hlavě.

Docházel jsem k ní do rodiny, kde si mě velice vážili. Zvlášť její dědeček, starý pán, velký sběratel drbů ze života šklebitelů, si mě oblíbil. Dědeček byl známý, protože vyhrál televizní kvíz Co víme o šklebitelství.

Plácal mě po zádech a říkal, že ho nesmím zklamat. Což o to.

Ale na začátku mého pobytu na Orionu mi připadalo, že když nezklamu ty, co jsou kolem mě, zklamu sám sebe.

11

Moje prvotní zmatky, spojené s poznáváním úlohy šklebitelů v životě Orionu, brzy přešly. Byl jsem vyhodnocený jako nejlepší žák svého ročníku a můj bodový náskok nad ostatními byl tak vysoký, že se o mně hovořilo jako o zázračném žáku.

A člověk těžko zanechává toho, v čem má úspěch.

I kdyby měl úspěch v naprosté debilnosti.

Profesor Ooo mě požádal, abych mu dělal pomocníka, a katalogizovali jsme spolu Aslanovy grimasy.

Studia mi ubíhala rychle, ani jsem nevěděl, jestli úspěšněji nebo rychleji.

Když na ně vzpomínám teď, po letech, utkvívá mi v paměti jen několik opěrných bodů a mezi ně patří setkání s Aslanem.

12

Protože v naší monografii Aslanovy tváře včera, dnes a zítra jsme měli nějaké nejasnosti, pokud se týká souběžných stahů obočí ve vztahu k vyceněným zubům, dojednal mi profesor u Aslana audienci.

Aslan mě přijal ve svém velikém domě na konci dlouhého trávníku.

Orionská sídliště byla všechna vystavěna pod obřími poklopy, ale Aslan bydlel pod malým poklopem, který byl pořízen zvlášť kvůli němu. I oblohu měl svou, soukromou.

Komorník mě odvedl k bazénu ve tvaru sešklebených rtů.

Aslan seděl na břehu bazénu a cucal lékořicovou tyčinku.

„Tě péro,“ broukl mi na pozdrav.

Propadl jsem už tak orionské propagandě, že jsem očekával od Aslana patetický projev, jako bych měl rozmlouvat s veleknězem, a jeho ležérnost mě velice zarazila.

Aslan seděl na lehátku nahý a já se snažil dívat se mu jen do tváře –

Zašklebil se.

Byl to jeden z jeho nejúžasnějších šklebů, nazývaný Aslanův zlatý, někdy také imperiální škleb.

Spočíval v takovém vycenění zubů, až se dotkl zuby špičky nosu.

Tenhle škleb vyšel ten rok i na zvláštních orionských známkách a emise se stala filatelistickou lahůdkou.

Uklonil jsem se.

Aslan si vzal župan.

„Co ti voli o mně zase kecají,“ řekl kamarádsky.

„Pan profesor mě posílá, abych doplnil nějaké partie, týkající se…,“ začal jsem, ale Aslan vzal z mramorového okraje bazénu sklenici a vychrstl ji po mně. Byl bohém –

„Neke,“ řekl. „A pojď chlastat.“

Co jsem se dozvěděl ten den od Aslana, by asi pěkně šokovalo profesora Oooa, který mě poslal za Aslanem jistě jen proto, abych se utvrdil v řeholním zaujetí pro studium šklebitelství.

„Chtěj, abych dělal ksichty, a klopěj za to,“ řehtal se Aslan, „co bych jim teda nějakej ten ksichtík neudělal, co bych ho nevystrouh.“

Aslan byl samouk, nebyl absolventem učiliště, prodělal v něm jen krátký kurs. Byl to, čemu se u divadla říká přírodní talent, nepotřeboval tři roky usilovných studií, šklebil se od narození.

Když byl malý, co se ho babička s rodiči, vyprávěl mi trochu přerývavě Aslan a pil koktejl za koktejlem, co se ho doma napohlavkovali.

„Nech toho, zůstane ti to.“

Ale Aslan toho nenechal.

A zůstalo mu to –

Provedl mě po svém letohrádku, obrovské stavbě, zbudované ve stylu Neronova zlatého paláce z hvězdy Praotců.

Pak nechal svého komorníka zatelefonovat na mou školu, že si mě u sebe pár dní ponechá, protože se mu velmi líbím, ať mě omluví.

Ve škole to vzbudilo takové okouzlení, jako by se jezuitskému seminaristovi zjevil anděl a vyžádal si ho u provinciála na pár dní –

Aslan se nudil.

Bezmezně.

A nechal si mě u sebe z nudy. Večer jsme nasedli do obrovského vozu a jeli do jeho oblíbené restaurace. Aslanův tajemník do ní vybíral podle dotazníků Aslanovy obdivovatelky.

Cestou se Aslan řehonil a já pozoroval odrazy jeho tváře na palubní desce –

„Ty koně chtějí,“ smál se, „abych se šklíbil, to jsou ale koně –“

Řídil moc špatně a narazil do zdi restaurace –

Byl to divoký čelní náraz, ale ani mně, ani jemu se nic nestalo.

Jenom druhý den se moje a Aslanova fotografie objevily na titulních stranách orionských časopisů.

A od té slavnostní bouračky jsem se stal mondénní osobou.

„Nezáleží na tom, jak vejráš,“ řekl mi ten večer Aslan, „záleží jen na tom, jestli máš za sebou dost vlivnejch kámošů –“

A to Aslan měl.

Rozhodně.

13

Ten rok jsem končil na učilišti –

Aslan ve mně našel kamaráda, který mu nezáviděl a byl ochotný mu dělat úřední agendu. A přitom nepřebírat milenky. Vzal si mě za tajemníka.

Po doktorátu na učilišti jsem se dal do Aslanových služeb a Aslan mě rád představoval mým akademickým titulem.

DrŠk jsem měl před jménem a byl to nejvzácnější doktorský titul na Orionu.

Aslana jsem měl docela rád.

Pocházel z venkova a velkému životu nikdy příliš nepřivykl. Když si chtěl odpočinout, štípal na nádvoří svého letohrádku dříví.

Byl to prostý člověk, úspěch mu sice stoupl do hlavy, ale ne zase tak, aby si neuvědomoval jeho dočasnost.

„Jednou to tady stejně zabalím,“ říkal, „a přestanu s tím šklebením. Vždyť je mi samotnýmu hanba – “

Aslan trpěl pocity méněcennosti.

Až jsem se tomu divil. Ale zdá se mi, že na určitém stupni úspěchu začne o sobě pochybovat každý.

Jen průměrně úspěšní lidé o sobě nepochybují.

Průměr nikdy nepochybuje o svých nadprůměrných kvalitách.

Aslan byl dříč, je-li možno mluvit o jeho činnosti jako o práci a o jeho práci jako o dřině.

Míval až třicet koncertů měsíčně.

Dostával fantastické honoráře a jiný na jeho místě by už dávno snížil počet koncertů. Aslan ne, byl z chudé rodiny, a i když rozhazoval plnýma hrstma, neopomněl žádnou příležitost vydělat.

Dokonce se na ulici shýbl i pro desetník, nejmenší orionskou minci.

„Proto mám, že ničím nepohrdám,“ říkával.

Vedle peněz byly jeho velkou vášní mladé dívky. Měl jich takovou spotřebu, až říkal, že se sám sobě diví.

Docházel jsem téměř na každý jeho koncert a vídal jsem ze zákulisí do tváří Aslanova obecenstva.

Často mi připadalo, že se jeho posluchači zbláznili. Dívky přivíraly oči, zavíraly je, jen kratičce mžikly na Aslanovu sešklebenou tvář a zase stiskly víčka –

Jako by si chtěly ten obraz jeho sešklebené tváře otisknout navěky, otisknout do srdce.

Někdy dělal Aslan celé série grimas a tehdy se hlavy v publiku kývaly v podivném, nepochopitelném rytmu jako kobra u fakírovy píšťaly –

Na galériích domů kultury bývali jeho nejvděčnější obdivovatelé, tam sedali na nejlevnějších místech mladí.

Odtamtud také házeli na Aslana květy –

„Jak tvoříte?“ zeptal jsem se ho na začátku našeho přátelství.

„Co mi huba na ksicht přinese,“ řehtal se Aslan.

Říkal, že se vůbec o nic nestará, jen vždycky přijde a „vrhne“ nějaký obličej a sám se diví, co to s těma telátkama dělá, sám to nechápe –

Telátka, tak mluvil o svých mladičkých obdivovatelkách –

Z jeho úst to ani neznělo pejorativně, říkal to mazlivě a něžně a dívka, která byla nazývána telátkem, to brala z jeho úst, sešklebených úst, jako lichotku –

Občas mě bral Aslan i na svá obchodní jednání.

A tehdy jsem měl možnost vidět Aslana naruby. Když jednal s obchodními agenty, nepil, byl soustředěnost sama.

Hádal se o setiny procenta z tržby. Za výnos z nahrávek svých tváří a jejich promítání se dokázal s jedním agentem i poprat.

Zpeněžil všechno. Měl akcie firmy Aslania, měl monopol na filmy, na své fotografie, na knižní vydání svých grimas, na odznaky se svými obličeji, na vlaječky se svými portréty i na své jméno, které užíval jeden pekař na populární koláče aslance šklebence.

„Kdyby mě ty koně nenutili,“ říkal mi o koncertech v zákulisí, když obecenstvo řvalo jeho jméno nesmírným hlasem, „kdyby mě ty koně nenutili, já bych ze sebe vola nedělal.“

A pak se jednou Aslan popral s dívkou, které slíbil manželství a které se snažil při náhodném setkání uniknout ve vypůjčeném voze. A dívka mu vyrazila zuby.

Podle pravidel pro národní zábavu nešlo tvořit se zubní protézou, Aslan musel odvolat všechna svá vystoupení.

„Odjedu, však už mi to tu ležlo na rožum,“ zašišlal na mě a požádal mě, ať mu dojdu na letiště pro letenku. Jedno kam, jen hodně daleko.

Na letiště jeho vůz doprovázely nekonečné davy fanoušků, celá trasa, kterou jsme projížděli k letišti, byla jimi lemována, připadalo mi to, jako bych byl na pohřbu krále –

„Ať už mi ty vopiče dají pokoj,“ řekl vztekle Aslan, když jsem se s ním loučil ve dveřích jeho rakety a ohlušivé skandování davu nám bránilo, abychom jeden rozuměli slovům druhého.

A tohle byla poslední Aslanova slova na Orionu.

14

V noci po Aslanově odletu ke mně přišel Kursch. Agent Kursch.

„Podívejte se,“ začal usměvavě, „ten dobytek,“ tím myslel Aslana, „je v čudu, a tak nic nebrání tomu, aby někdo lepší,“ tím myslel mě, „se ujal opuštěného trůnu, který tu po Aslanovi zbyl – “

Čekal jsem něco podobného, ale ne tak brzy.

Mlčel jsem.

„Král je mrtvej, ať žije král,“ pokračoval agent Kursch.

„Procenta,“ řekl jsem, „procenta.“

„Já tady vo umění,“ vzpouzel se Kursch, „a von s procentama.“

Hádali jsme se do rána, vypili několik lahví vína, k ránu jsme se dohodli. Nebylo to tolik, kolik jsem čekal, ale o hodně víc, než kolik mi Kursch nabídl.

Bydlet jsem mohl v Aslanově paláci, o kterém jsem se až teď dozvěděl, že nebyl jeho osobním majetkem, ale majetkem společnosti Aslania, která ho od něj prozíravě odkoupila jako sídlo svých tvůrců.

Velkomyslně jsem netrval na tom, aby se Aslania nazvala po mně, a sám jsem dokonce založil Aslanovu cenu.

Samozřejmě, po příští léta byla udělována jenom mně.

Ale hlasovalo se o ní stejně každý rok.

A pak nastala moje éra –

15

Postupoval jsem zcela jinak než Aslan, kterého jsem v soukromých rozhovorech se svými přáteli označoval za primitiva. Přednášel jsem na učilišti, o jehož zvelebení jsem se postaral.

Měl jsem totiž tajný a záludný plán.

Když jsem po roce svých šklebitelských koncertů byl zvolený rektorem učiliště, nic mi nebránilo, abych svůj plán uskutečnil.

Nestačilo mi, že jsem Aslanem číslo dvě nebo jak mi říkali pochlebující novináři Nadaslanem. Chtěl jsem být víc než jen hlasatelem orionského folklóru –

Z honorářů za svá koncertní vystoupení jsem financoval rozšíření učiliště.

Zahájil jsem nábor v několika celovesmírných listech, i když si Aslania stěžovala, že pokud můj plán nebude mít úspěch, jen tyhle celostránkové inzeráty zničí rezervy společnosti –

Ale já je přesvědčoval.

Opravdu do učiliště začali proudit studenti z celého vesmíru.

A i o ty z nejzapadlejších galaxií jsem se staral, povzbuzoval je, zval jsem na Orion novináře. Učiliště pořádalo slavná sympozia, která oplývala široko daleko nejlepším kaviárem.

Byla to vyčerpávající práce.

Umínil jsem si, že se pět let nebudu rozptylovat světskými radovánkami jako Aslan, dokud nepřivedu svůj plán tak daleko, že už nebude třeba, abych na něm pracoval, a on poroste beze mě –

Po pěti letech se pomalu začala šířit po celém vesmíru móda nové tvorby, obličejové, jak se jí říkávalo.

Zprvu nesměle, lidé se jí smáli; když se některý absolvent našeho učiliště objevil na veřejnosti, lidé na něj házeli shnilá vajíčka, pokřikovali –

Zakrývali si oči –

Volali, že to je nejodpornější nesmysl, jaký kdy viděli, nebo považovali celé šklebitelství za žert –

Humoristické časopisy byly plné absolventů našeho učiliště s vyvalenýma očima, pokroucenými ústy a odstávajícíma ušima –

Dokonce se šklebitelům začalo říkat netopýři –

Ale lidé si zvyknou na všechno.

Po pěti letech propagandy se plakáty s mými sešklebenými podobiznami začaly vylepovat na studentských kolejích a několik koncertů, které jsem uspořádal po vzdálených galaxiích, bylo slušně navštíveno –

A já pochopil, že celkový triumf, úžasný a rozhodující triumf nové módy, je už na dosah ruky…

16

Institut ŠKL, Šklebiteum, který jsem založil, využíval každé příležitosti, aby propagoval nové umění. Každý týden se pořádaly vědecké konference o nových aspektech šklebitelství, například vztahu obočí k líčení nebo tvaru uší ke krčenému nosu. Šklebiteon, galérie, která tvořila součást institutu, zahrnovala díla inspirovaná šklebitelstvím a v Aslaneis, velké kupolovité síni, nazvané na památku velikého Aslana, se denně konaly kulturní pořady, oslavující nové umění.

Jak vznikly první katedry nového umění mimo naši galaxii, věděl jsem, že je vyhráno.

Jak se nějakého nesmyslu ujme věda, je ten nesmysl nesmrtelný.

I na Zemi, na hvězdě Praotců, vznikla katedra šklebitelství.

A tak se výsadek z Orionu vracel, vítězně vracel opět na rodná místa – – –

S Riou, mou manažerkou, jsme se ten večer vykoupali v šampaňském. Končilo období střídmosti a o koupeli v šumivém vínu Ria dlouho snila, nevěděla o ničem, v čem by se dal přepych okázaleji najevo.

„Gratuluju,“ volala Ria a šplouchala na mě víno špičkou nohy a smála se a smála –

„Jsou to koně,“ užíval jsem starého Aslanova výrazu a cákal šampaňské po ní. Pak jsme plavali ve starém Aslanově bazénu, pluli jsme podél rozšklebených mramorových rtů a chvílemi se napili šampaňského – – Když jsme obepluli ústa k druhému koutku, byli jsme pěkně sťatí.

Vyšplhali jsme na břeh a usnuli v trávě. U mramorových usměvavých úst…

Ráno, když jsme se probudili, umělé slunce vycházelo a ze všech stran se neslo stereofonní ptačí štěbetání.

Ria si už dávno nedělala o mém poslání iluze.

Ale nevadilo jí to.

Ztráta iluzí nemusí být vždycky tak bolestná, jako se vykládá.

Naslouchali jsme ptačímu zpěvu a usmívali se.

„Proč netleskají lidé za to, když se někdo tváří jako člověk?“ zeptal jsem se.

Ria mlčela.

„Copak to, čemu se tleská, je úspěšné?“ řekla.

Často mě napadalo něco podobného. Když se něčemu tleská, bývá to někdy znamení, že ta věc nemá úspěch.

Vždycky jsem si namlouval, že to není pravda, že to mě jenom svedl aforistický zápal, abych ten paradox vyslovil. Ale tehdy ráno, kdy jsem nastavil tvář umělému slunci, se mi zdála pravda paradoxů jedinou pravdou, jedinou pravdou ve vesmíru.

Zvětralé šampaňské odporně páchlo.

Naklonil jsem obličej nad šampaňskou hladinu a díval se na svou tvář.

Pohnul jsem rty.

Mrkl.

Sklonil nos.

Zastříhal ušima.

Pak jsem udeřil dlaní do hladiny, až se obraz rozechvěl a zmizel.

„Rio,“ řekl jsem, „mám úspěch.“

A připadal jsem si, jako bych řekl: jsem šašek.

17

Rodiče mě přijeli navštívit na konci prvního pětiletí mého šklebitelství.

„Vybral sis dobře,“ řekl otec, když jsme došli na konec trávníku a já jim ukázal svůj palác. „Vybral sis moc dobré zaměstnání.“

Matka se jen zajíkla –

V úžasu sepnula ruce –

Díval jsem se na to své sídlo, úžasné jako obrovský cukrářský dort. Komické a velkolepé.

„Jak že se to vlastně jmenuješ?“ vydechla matka.

„Šklebitel,“ řekl jsem a v tu chvíli mě napadlo, že je potřeba tohle jméno změnit, odložit. Už vlastně není třeba nic jiného, jenom změnit tohle jméno. Když celému tomu nesmyslu dám jiné jméno, možná že ani lidem nedojde, že to je ten starý nesmysl.

Vzal jsem do náruče pudla Curíka.

Pohladil ho.

Přivinul ho k sobě.

A zvedl tvář v dost podivné, užaslé grimase –

Ano, mám úspěch.

Ale nevím, jak se mám tvářit.

Vesele? Zoufale?

Asi se tvářím dost trapně.

A přitom umím tolik, tolik výrazů –

Ano, mám úspěch – – dejme tomu…

Pudl zakňučel. Vyšel jsem s rodiči po dlouhém trávníku ke svému paláci.

Slavné knihkupectví

(příběh knihkupce)

1

Ano, jsem knihkupcem z „SK“, slavného knihkupectví. Jestli je ale slavné právem, o tom si netroufám rozhodnout.

Vždyť je teď stejné jako tolik jiných.

Tolik jiných…

Jednou bylo slavné, to ano, jednou v něm totiž začala revoluce v dějinách knihkupectví. Ale to je už tolik, tolik let – – –

Já náhodou tu revoluci pamatuji. Nejen to. Účastnil jsem se jí.

Byl jsem tehdy v knihkupectví jako učedník. Nic mě nebavilo, jen číst, a tak jsem si vybral tohle místo; jinak na naší hvězdě byli kybernetičtí prodavači snad v každém obchodě, jen v knihkupectvích ne. Prý si čtenáři nechtějí povídat o své četbě s kybernetem –

Ostatní profese prostě zařvaly, jak se tehdy módním slovem říkalo, jen knihkupci vytrvali.

Však si – podle novinářského průzkumu – hodně lidí chodilo koupit knížku jen proto, aby uvidělo živého prodavače.

Bylo mi šestnáct a přišel jsem sem, do tohohle sálku, byl stejný jako dnes, však je to na naší hvězdě kulturní památka a s ničím se tu nesmí hýbat. Je to tu trochu archaické, ale turisté říkají, že právě to je hezké –

Na zaostalost mohou být různé názory, co je hodně dlouho zaostalé, se asi vždycky stane nakonec národní kulturní památkou a chrání se to –

Byly tu stejné regály jako tyhle a stejný pult –

Za tímhle pultem, co jsem teď já, stál knihkupec pan Miler –

Takový velký obr.

Růžový obr.

Když říkám velký obr, nepřeřekl jsem se, chci tím jen zvýraznit, jak nesmírně velký mi tehdy pan Miler připadal.

Podíval se na mě – v šestnácti jsem byl na svůj věk dost malý –

Shlédl na mě. Od stropu –

„Knížky rád?“

Zeptal se zrovna takhle, jako by se mě ptal, jestli mám rád jitrnice.

Kývl jsem.

Pan Miler mě pohladil po vlasech. Bylo to trochu nezvyklé, v šestnácti by mě takové pohlazení mělo urazit, nejsem už přece malé dítě, co se hladí po vlasech, ale já si tím pohlazením připadal jako vyznamenaný –

A od toho dne jsme se s panem Milerem spřátelili, půjčovali si knížky, vyprávěli o nich.

V životě jsem nepoznal tak přímo nenasytného čtenáře, jako byl pan Miler. A snad právě proto si ho vybralo Ústředí kulturních výborů, ÚKV, k experimentu.

2

Jednou v pondělí, po ránu, asi dva měsíce poté, co jsem do knihkupectví nastoupil, přišel pán z ústředí a zavřel se s panem Milerem do kanceláře. Když vyšli a rozloučili se, vypadal pan Miler vyděšeně –

Když vypadá malý člověk vyděšeně, je to zlé –

Ale když se vyděsí velký člověk, je to o moc horší –

Pan Miler byl můj kamarád. Navíc to byl i přítel mých rodičů, přítel z dětství, a nepředpokládal bych, že bude mít přede mnou nějaké tajnosti.

Měl.

Nic mi o rozmluvě neřekl.

Jediné, co do večera vyslovil, bylo: „To jsou věci.“

Tuhle větu si pořád opakoval, popocházel po knihkupectví, ani neobsluhoval, díval se nepřítomně kolem sebe, na zákazníky, na knihy –

„To jsou věci.“

3

Musím ovšem přiznat, že když jsem se já dozvěděl, co po něm onen člověk chtěl, považoval jsem reakci svého šéfa za přiměřenou.

Dokonce jsem uznával, že se zachoval duchapřítomně.

Druhý den přijel k našemu knihkupectví velký stěhovací vůz a nanosili z něj do skladu bedny.

„Co tam je?“

Pan Miler se díval, jako by mě neslyšel, jenže vypadal příliš, že mě neslyšel. A tak se prozradil. Musel mě slyšet –

Ale já ho respektoval.

Jenomže jsem byl zvědavější o to víc.

„Hansi,“ řekl mi pan Miler večer, po práci, když jsme stáhli u krámku roletu a já si bral v zadním sálku, říkali jsme mu kamrlík, klobouk ze stojanu.

„Hansi, pojď se mnou a zkus si to sám,“ řekl mi pan Miler.

Vzal trychtýř, který ležel pod jeho psacím stolem, vypadal jako trychtýř, který se přikládal k prastarým gramofonům – jestli víte, co to gramofony byly –, natočil trychtýř proti mně.

Pak otevřel malou krabičku na stole, vyňal z ní –

Tehdy jsem vůbec nevěděl, co to je.

Připomínalo to kuličku, cíněnku, s jakou jsem si hrával jako malé dítě na jaře.

Položil kuličku nad trychtýř a znepokojeně se na mě podíval –

„Co je to za kuličku?“ zeptal jsem se.

Pan Miler se na mě podíval ještě bezradněji.

A pak mi odpověděl.

Plaše a šeptem, jako by sám nevěřil tomu, co říká, jako by sám byl připravený to ihned odvolat –

„Kniha.“

4

Sám jsem do té doby poznal i jiné „knihy“, setkal jsem se s miniaturizací knih, kdy se knihovna vešla na jediný, jak se říkávalo, jehelníček. Knihy byly velké asi jako špendlíková hlavička a měly podobu jako nožička od špendlíku s hlavičkou. Však se jim také říkalo špendlíky a místo knihovny se lidově říkávalo špendlíkárny. Takovou „knihu“ stačilo zabodnout do zvláštního projektoru a z paměti, obsažené v hlavičce špendlíku, se pak promítaly na přídavné zařízení libovolné partie. Velká osmatřicetisvazková encyklopedie se pak vešla do osmatřiceti špendlíků – A miniaturizace postupovala. Viděl jsem na fotografiích celé knihovny, které byly vměstnány do jediné špendlíkové hlavičky.

Nepřekvapilo mě, že se objevila kniha ve velikosti kuličky.

Jen mě překvapilo, že se tomu pan Miler diví, překvapilo mě pouze jeho překvapení.

Znal přece kdejaký knihkupecký výboj –

Byl proti takovému, jak říkal, „trápení knih“. Ale zajímal se o ně, někdy se mi zdálo, že se o ně zajímá sveřepě, aby měl proti čemu mluvit. U někoho se poznání skutečnosti pojí jen s tím úmyslem, aby mohl proti tomu, co poznal, mluvit.

Sám pan Miler měl knihkupectví s tradičními knihami z papíru. Ve vazbách v plátně, v kůži. I v umělých hmotách, které dokázaly měnit svou teplotu podle čtenářova těla, a tak mu zahřívat dlaně – Takové knihy si rádi čítali zimomřiví lidé i v přírodě a říkávali jim knižní kamínka. Ale to byl také poslední výstřelek, jaký pan Miler ve svém knihkupeckém krámě povolil.

V minulých staletích se přisuzoval knize rychlý konec, ale kniha vítězně prošla miniaturizací i všemi telekomunikačními cestami.

Nic ji neohrozilo.

Nec igni cedit nec ferro.

Jak napsal středověký knihtiskař na hvězdě Praotců do svého znaku, knize nic neškodilo, nepodlehla ani ohni, ani meči, dokonce ani civilizačnímu pokroku.

Já sám jsem také neměl rád všechny ty špendlíky, které zaplavovaly knižní trh naší hvězdy.

Ale přiznával jsem jim právo na existenci. Chápal jsem, že při nesmírné lavině vědomostí by se při starodávném knihovnictví celá naše hvězda brzy změnila v obrovitou knihovnu. Miniaturizace byla podle mě rozhodně na místě.

Ale ten báječný pocit –

Když jsem si večer rozsvítil nad postelí lampu, vzal do ruky knihu –

A přenesl se do ní, jako bych vešel do kouzelných dveří, procházel jsem dějiny – – minulost, přítomnost, budoucnost – – vznášel jsem se ve vesmíru jako zázračný poutník – – poznával desítky krajin, tisíce lidí –

Ne, tyhle chvíle bych za nic nevyměnil.

Ten dotyk knihy v dlaních byl něco víc než dotyk užitkového předmětu, rozhodně víc. Jako by mi kniha ve své fyzické podobě podávala dlaň.

Jako by mi dlaň podávala ne kniha –

Přítel, ano, přítel, a takový přítel, jakého jsem v té době na celé naší hvězdě nepoznal.

5

„Tohle bude konec knih,“ řekl pan Miler a pohodil kuličkou v ruce, zaleskla se a vklouzla do trychtýře.

„Konec knih?“

Věděl jsem, že pan Miler prohlašuje knihy za nesmrtelné, a myslel jsem, že žertuje i teď, jeho tragický výraz je předehrou k satiře –

Ale ne.

Pokynul mi, abych se sklonil nad trychtýř.

Sklonil jsem se a zavřel jsem oči, jak mě pan Miler pobídl. Tak jsem tam zůstal, trochu ironicky, trochu užasle –

Věděl jsem, že knihkupec se nade mnou sklání s pohledem, jaký jsem u něj vídal tak zřídka – s beznadějí v zornicích – Kdo hodně čte, všímám si, má vždycky nějakou naději, a pan Miler četl tolik – Ale teď se díval, jako by v té kuličce byl hrob, miniaturní, ale všepohlcující hrob, hrob, který hltá veškeré lidské písemnictví. Dělá to nenápadně, tak nenápadně, že si to ještě nikdo nestačil uvědomit – A až – A až si to uvědomí – Až si to uvědomí, pak už bude pozdě –

6

Po chvíli nahlížení do trubice jsem si začal připadat dost trapně, napadlo mě, jestli si ze mě pan Miler nedělá dobrý den –

Už už jsem chtěl odtrhnout pohled od úžícího se trychtýře –

Ale vtom jsem poznal, že nejsem v pokoji.

Nevím, jak ten pocit popsat – Dosud jsem byl v zadním pokojíku, kde si pan Miler vaříval po obědě kávu, v pokoji nasyceném výpary těch tisíců káv, které tu už byly uvařeny. Díval jsem se do trychtýře, postaveného na stolku, kolem mě byly předměty důvěrně známé a přímo banálně známé – dvě židle, jedna oprýskanější než druhá, rozvrzaný stůl, registratura, trezorek ve zdi, zašlé zrcadlo s popraskaným amalgámem, starožitnost – Pokoj byl zařízený dost sešle a chudě. Pan Miler, jako všichni lidé, kteří si nosí své bohatství v sobě, se nestaral o chudobu ani o špínu, která ho v jeho vnějším životě provázela – – –

Jediné bohatství, které uznávají moudří, říkával, je vnitřní bohatství.

Ale teď jsem v tom pokoji nebyl –

Nebyl, neseděl jsem na oprýskané židli, seděl jsem na obrovském balvanu, který se tyčil nad údolím –

Přede mnou se táhlo moře, do nedohledna –

Střelo se jako napjatý stříbrný ubrus, měkké a rovné, v bezvětří nad ním stál měsíc, veliký a tučný –

A po moři –

Po moři ke mně připlouvala v té přízračné noci zvláštní loď. Nikdy ve skutečnosti jsem takovou neviděl, jen na obrázcích, v takových lodích se plavívali vikingové v dávných časech na hvězdě Praotců – A když se loď přiblížila a na břeh fjordu vyskočilo několik mužů s pochodněmi, napadlo mě, že jsem se asi omámil výpary z trychtýře a usnul, a tohle je sen, možná sen, který výpary z trychtýře vydechly, vnutily mi jej –

Díval jsem se na ten tučný měsíc a doléhala na mě úzkost, muži byli obrovští a tiší – monumentalita spojená s tichem je zlověstná – –

Muži vystoupili na břeh a přicházeli ke mně.

Chtěl jsem se dát na útěk – ale kam – ale kam –

Nikoho jsem tu neznal, ke komu bych se rozběhl, neznal jsem tu nic a nevěděl, zda tam, kam bych se rozběhl, by mi nebylo hůř než zde –

Seděl jsem na balvanu a díval se na oblohu, hrozivou jako veliký smolný balvan – který mi visel nad hlavou, číhal –

A strach prýštil všemi póry tmy, prýštil do mě –

7

Změnil jsem prostor –

A změnil ho dokonale, zrakové vjemy nahradily jiné, sluch se také dotkl jiných zvuků. Hmat mi dokazoval, že nespím, že se opravdu dotýkám zpocenou dlaní hladkého oblého balvanu –

I moře jsem cítil – i čich se teď k mým zrádcům připojil –

Chtěl jsem si namlouvat, že to není pravda, že dál sedím v pokojíku u pana Milera, ale chápal jsem, že zdravý rozum mi velí, abych pochopil, že jsem jinde, a netrval na své jistotě, že tu nejsem –

Čím bych tu jistotu mohl podepřít –

Smysly i rozum mi říkaly, že tam nejsem –

Muži se ke mně přiblížili.

„Thóre, ty čekáš?“

Odpověděl jsem, že ano, vstal jsem a teprve teď jsem si všiml, že jsem oblečený jako oni, mám plášť vroubený kožešinou, na krku mi visí diadém a po boku se mi houpá meč –

Chtěl jsem se kousnout do prstu, abych si uvědomil, že to všechno je sen, sen, nic než sen – Ale jak jsem přiblížil ruku k ústům, zabořila se mi do něčeho chlupatého, měkkého, mechového – Co se – Co se se mnou stalo – co se jen se mnou stalo, napadlo mě, do jakého přízračného netvora jsem se asi změnil. Ale pak mi došlo, že jsem si nenahmatal srst, ale jen vous, mohutný a velkolepý, a uklidnil jsem se. Pokročil jsem mužům vstříc –

A v tu chvíli se mi vrátilo vědomí, věděl jsem, že už nejsem šestnáctiletý učedník v knihkupectví, ale Thór Veliký, vůdce vikingů –

Je mi čtyřicet let –

Je mi čtyřicet let a mám mladičkou, překrásnou ženu.

Zvedl jsem ze země helmu, na které se ve svitu pochodní, bronzovém svitu pochodní, zatřpytila maličká zlatá křidélka –

Pane, napadlo mě, já musím být teď setsakra mocný.

Král?

8

Moje vědomí se mísilo s druhým, vcházelo do něj jako světlo do tmy – ale ne, nic neozařovalo, moje dvě vědomí se mísila jako dvě různá světla –

Chvíli jedno potlačovalo druhé, pak druhé první –

Ale při smyslech a při vědomí jsem byl stále. Až bolestně jasně jsem si uvědomoval, že druhý, noční život vytlačuje můj první –

Šel jsem s muži po pobřeží, a nevěděl kam, jen jsem si vzpomínal na tvář své ženy a uvědomoval si, jak vypadá můj příbytek, mohl bych popsat zbraně rozvěšené po stěnách –

Byl jsem si jistý, že muže, obrovité muže s ryšavými vousy, kteří mi jdou po boku, neznám, že jsem je nikdy neviděl, že jsem se o nich nikdy ani nedoslechl – –, a přece bych o nich mohl vyprávět, dlouho vyprávět. Tohle je Jónsson, kulhavý kovář, který nám zhotovuje na lodě tepané ozdoby, dobrák, kterého jeho žena podvádí tamhle s Ólafem, tím hubeným a mrštným mužem, který má na hlavě kožešinovou čapku a na rtech výsměšný výraz, jejž získal v boji s Varjagy, když mu oštěp rozťal ret – Věděl jsem o nich všechno, jako bych s nimi žil po celý život, a přece jsem si ještě s úsilím udržoval vědomí, že jsem jinde, že sedím přece na jiné hvězdě, než je hvězda Praotců, a v jiném čase, že je mi šestnáct, a tady nemám co dělat a – a – jakkoliv jsem se snažil upamatovat, zdálo se mi, že tato nová existence je daleko příjemnější než ta původní. Co mě čekalo doma? Vrátit se k otci a matce, kteří byli pěstiteli ředkviček na ředkvičkovém satelitu a byli přímo posedlí touhou po penězích, mé zaměstnání v knihkupectví nechápali, odsuzovali je a posmívali se mi kvůli němu… Jako pěstitel ředkviček bych si vydělal čtyřikrát víc než jako učedník v knihkupectví a dvakrát víc než pan Miler – – Byl jsem raději ZDE.

Šel jsem po břehu a naslouchal řinčení svého meče o vysoký opasek pobitý žlutými hřeby –

Ti muži si mě vážili, dívali se na mě s úctou a obdivem –

Pročechral jsem si plnovous a řekl si, že tohle jsem já –

Já.

Zde.

Jen zde jsem já.

Co mě to jen napadlo, že žiji jinde a jinak – – –

9

Když jsme došli k nejasným obrysům osady, bylo už k půlnoci, nevěděl jsem, jak to vím, když nemám hodinky, ale věděl jsem to, jako jsem věděl tolik věcí –

Z jednoho stínu, z jednoho temného obrysu vyběhla žena –

Mladá –

Tak mladá, téměř dítě –

A já věděl, že to je germánská dívka, kterou jsme na minulé plavbě unesli z ostrova na severní výspě –

Objala mě kolem krku –

Díval jsem se jí do očí, bystrých a plachých –

Pozvedl jsem ji do výšky, zvedal jsem ji jako paprsek, a dříve jsem neunesl najednou ani tři svazky galaktické encyklopedie –

To byla poslední myšlenka, která mě pojila se starým životem.

V náručí s germánskou princeznou jsem vběhl do chatrče –

10

Stále jsem si vybavoval víc a víc. Žil jsem se svou ženou, dcerou germánského vládce, v novém obydlí.

A vládl svému lidu.

Podnikal výpravy, jednu za druhou, do různých stran, plavili jsme se ve vysokých vlnách, přelévaly se přes špice našich lodic –

Dobýval jsem osady ve vnitrozemí, plul na stranu půlnoční i polední, unášel ženy, hlavně plavé a modrooké, které se do mě zamilovávaly –

Zamilovávaly vášnivě a na první pohled.

Sám jsem to nechápal.

Dřív jsem měl štěstí tak ještě u černovlásek. Ale u tak krásných plavých dívek –

Stárl jsem a bohatl, pak jsem už nejezdil na výpravy. Sedal jsem u velkého vikingského ohně –

Na dřevěném trůnu, který mi sbili moji bojovníci na pobřeží, tak, abych viděl na širé moře. Na moře, na které jsem se už nemohl vydat –

Ale moji synové jezdili –

Měl jsem deset synů, obrovských, krásných, plavovlasých –

Sedal jsem na pobřeží nedaleko balvanu, na kterém jsem se zde zrodil – před – před kolika lety vlastně. Nevěděl jsem. A zrak i sluch mi slábly, už jsem neslyšel vlnobití a neviděl lodice na obzoru –

Jen jsem viděl stříbrnou, jasně zářící pláň –

Uvažoval jsem o životě, co všechno jsem tu vykonal, já, náčelník Vikingů. A pak jsem uslyšel hlasy, kruté a hlučné, blížily se a já pochopil, že se někdo chce zmocnit vlády a mě, starce, zabít –

Vykřikl jsem.

Díval jsem se vytřeštěně do stříbrné mlhy a cítil úzkost, podobala se té, jakou jsem cítil před lety, když jsem sem přišel –

Ale vtom jsem ve stříbrné mlze před sebou uviděl titulek.

Nechápal jsem ho.

A díval se na něj déle a déle.

VIKINGŮV ŽIVOT

od

Larse Stenholda

Vydala Astrolibera

Pak nápis zmizel a já, zmatený a nic nechápající, se díval opět do stříbrné mlhy.

EDICE NOVÁ DOBRODRUŽSTVÍ

stálo v té stříbrné tmě, která zvolna matněla.

A pak jsem seděl opět v pokojíku pana Milera a díval se vytřeštěně do trychtýře. Zvedl jsem hlavu a rozhlédl se – všechno tu bylo jako dřív, stoly, židle, pořadač, i pan Miler, který seděl vedle mě a díval se na mě se soucitem a pochopením – Všechno banálně stejné. Podíval jsem se na starožitné hodiny na stěně. Na ciferníku, pomalovaném holandskými větrnými mlýny, se ploužily dvě modré ručičky – a ukazovaly – a ukazovaly zrovna ten čas, jako když jsem sklonil hlavu k trychtýři. Za pět minut šest, pamatoval jsem si to na minutu, za pět minut šest jsem se vypravoval z knihkupectví, pan Miler mě pouštíval o pět minut dřív…

Neuplynula snad ani minuta –

Ani minuta –

11

Pan Miler vytřepal z trychtýře kuličku.

„Konec knih,“ řekl. „Upřímnou soustrast,“ dodal a podíval se směrem k nacpaným regálům za svými zády.

„Co to – co to – co to –“

Nevěděl jsem ani, jak se zeptat, jestli „co to bylo“, nebo „co to je“, stále jsem nevěděl, jestli tohle je můj život, nebo jestli jsem v tomto životě v exilu, jestli můj skutečný život není opravdu tam ve fjordech –

„Nové knihy,“ řekl teskně pan Miler a vytřepal z kapsy pár kuliček, „přehrál jsem si je už kolikrát, kolikrát.“

„V těch bednách vzadu jsou –“

Pan Miler přikývl.

„Kuličky.“

Všiml jsem si, že na stole se povaluje také několik kuliček, a zřejmě v původním balení, aspoň když jsem je zvedl, ponořené v pestrých papírových sáčcích, nahmatal jsem přes dolní cípy obalu obliny kuliček – Na sáčcích jsem četl Xelix, hvězdný pirát, Xelixova nová dobrodružství – Láska hvězdného piráta v souhvězdí Slavíka a Rua, Xelixova dcera.

Pan Miler mi podal brožuru.

Ceník.

Tištěný hustě a maličkými písmeny –

A já četl názvy knih, které se nabízejí, četl jsem edice, četl jsem nadpisy oddílů – DOBRODRUŽSTVÍ, HOROR, EROTIKA.

„Na jiných hvězdách je to už běžné,“ řekl pan Miler tiše, „jen k nám se to ještě nedostalo. Ale teď i k nám přišel agent a ústředí mi dalo licenci.“

Postrkoval rozpačitě zpoceným ukazováčkem kuličku po stole –

12

Během příštích dnů jsme zahájili prodej.

Překonal všechna očekávání.

Měsíc jsme neprodali ani jednu knihu, jenom kuličky.

Pan Miler si zřídil při knihkupectví i veřejnou knihovnu – „kuličkárnu“ a bohatl, pak si pořídil celou síť kuličkových knihoven.

Z licence na něj padal zlatý déšť –

Ale myslím, že ho vůbec netěšil.

Lidé byli posedlí novými knihami, které do nich vstupovaly jako nové životy.

Pravé životy. Skutečné –

Teď opravdu, jak tvrdily reklamní slogany, LITERATURA VEJDE DO ŽIVOTA.

A bylo těch dobrodružství, ve kterých mohl každý hrát hlavní roli, tolik. Díval jsem se na stařenky, které si kupovaly knihy o mladých dívkách, „knihy“… Díval jsem se na slabé a nemocné lidi, kteří si kupovali Tarzana, tři vydání skoupili za jediný týden a vesele se proháněli za hvězdnatých nocí mezi liánami, ve výšinách divokých džunglí –

Každý si kupoval svůj život – vysněný – neskutečný –

Nadskutečný.

Svou iluzi.

A úžasná byla přitom i úloha, jakou sehrál při jejich snění čas – během hodiny mohli přečíst desítky knih. „Přečíst.“

Během hodiny mohli proběhnout desítky životů.

Zvlášť ságy byly v oblibě, několikagenerační ságy, ve kterých se do vteřiny vešla léta –

Do jedné hodiny se vešlo tolik desetiletí –

Do jednoho života tolik životů –

Násobí se těmi „novými knihami“ život?

Nevím.

Já raději knihu čtu, než knihy žiji –

Miluji dál ty chvíle, kdy si večer rozsvítím lampu u postele, otevřu knihu a vejdu do života – Do života v knize. A jsem přitom sám sebou –

Moji známí mě nechápou.

Tvrdí, že nikdy nemohu mít takový požitek ze života, o kterém přemýšlím. Musím se prý stát tím, o kom čtu. Ztratit, ztratit sebe –

Snad.

Ale já ani nepřijal nabídku pana Milera, abych směl zůstat v tomhle starém knihkupectví, které se pietně uchovává tak jako před léty –

Prodávám zde, tak jako za starých časů, jako v šestnácti –

13

Dřív jsem si občas nějakou „knihu“, nějakou kuličku také přehrál –

Ale teď, čím jsem starší, méně a méně.

A za poslední rok už ani jedinou.

Mám rád fantazii, ne přikázané představy.

Četl jsem zrovna včera tu vikingskou ságu, do které jsem vešel tehdy v mládí –

Ale vždyť to bylo úplně jinak, říkal jsem si.

A přece jsem to tehdy žil – žil tak, jak bylo napsáno. V knize, kterou jsem četl, bylo ale všechno krásnější. Skutečnější. I ta germánská princezna, která byla unesena, byla líbeznější –

Raději si čtu.

A rád prodávám knihy, skutečné knihy, papírové knihy –

Když je beru do ruky, jako by mi podávaly dlaň.

Jako by mi podávala dlaň všechna dobrodružství, která v nich jsou, celá naděje, která v nich čeká a číhá, kdo si jí všimne – –

A knih se vydává víc a víc.

Kupodivu víc a víc.

Hlavně mladí je chtějí.

Mladí –

Ano, mládí je fantazie, říkám si… A ztrácet mládí znamená ztrácet fantazii. Ztrácet život.

Otevírají se nová knihkupectví s regály plnými knih, knih v plátěných a kožených vazbách –

Jako by se lidé nechtěli ztrácet v dějích, rozpouštět se v nich, jako by se lidé chtěli naopak v knihách nacházet –

Dívám se na hřbety knih, vyrovnané v regálech, a usmívám se. Ne, nezaniknou, knihy nezaniknou, projdou vítězně i dalšími staletími, projdou snad tiše a nenápadně – ale určitě projdou –

Jsou mladé. Mají fantazii. Dobré knihy jsou jako víno, sládnou s věkem –

Tak, to byl příběh tohohle krámu, pane – Slavného knihkupectví – A co jste si tu zatím, co jsem vyprávěl, vybral? Tyhle knihy?

Ty všechny?

Jsem moc rád, pane, že jste si vybral tolik knih.

Jsou zadarmo. Nejen pro vás, papírové knihy jsou zadarmo pro každého na téhle planetě. Opravdu, zadarmo, pane, přece platit za knihy by bylo nemorální – jako platit za lásku – –

Gejša

(příběh gejši)

1

„Filea, dvacet pět let, rozvedená, bezdětná, modré oči, světlé vlasy, zvláštní znamení malá piha pod levým uchem,“ diktovala jsem své údaje do temného otvoru ve zdi, odpovídala jsem na otázky, které se rozsvěcely na světelné desce počítače, živil se mými daty –

Na světelné desce se objevilo: Narozena?

Zaváhala jsem, ale na poslední chvíli jsem v sobě potlačila touhu odpovědět „ano“, zdeúřední jazyk nesnese žertování –

„27. 5. 2299,“ řekla jsem apaticky a dívala se dál do temného otvoru, v němž můj hlas mizel.

Věděla jsem, že se hlas převádí do kódu a že v tom stroji přede mnou se kód přiřazuje k jiným kódům, že údaje, které jsem do stroje napovídala, se mísí s údaji, které stroj o mně už má ve své paměti uloženy, napadlo mě, jestli stroj o mně ví, i do kterého ze svých šéfů jsem byla nejvíc zamilovaná a že jsem byla poprvé zamilovaná pozdě, tak pozdě, až ve čtrnácti. Do prodavače preclíků, který navštívil naši galaxii –

Říkalo se o těchhle strojích, že vědí všechno. O každém.

Už když jsem se narodila, dostala jsem v něm svůj kód, obohacoval se o informace, které stroj získával od mých příbuzných, učitelů i od sousedů. Měla jsem pocit, jako bych nestála u bílé skříně s temným otvorem, ale u zpovědnice –

Ví o mně i to, co nevědí ani na novém pracovišti, ví, proč jsem se rozvedla. Uvažovala jsem, jestli se červenám, když si představím, co o mně tenhle stroj všechno ví, a naklonila jsem se nad jeho chromový bok a snažila se rozeznat v odrazu na jeho lesklém těle svůj obličej –

Stroj zachrčel –

Jako by mě napomínal, káral, jako by mi vyčítal –

Věděla jsem, že je to jen stroj, ale měla jsem před ním nepříjemný pocit, takový pocit jsem měla jen před svým dědečkem, který se na mě také díval, jako by o mně věděl všechno –

Nikdy bych sem nechodila, kdybych nechtěla odejít z práce. Můj šéf se opět rozhodl, že se nerozvede a že opustí mě, ne svou ženu. Tolik šéfů jsem poznala, a stále se nemohla zbavit naděje, že nějaký to udělá obráceně.

Naivka.

Nenapravitelná naivka.

Ale do tohohle jsem byla moc zamilovaná, a musela jsem staré místo opustit. Prostě musela.

A tak jsem šla navštívit Ex 3769, jak se bílá skříň jmenovala, požádat ho, aby mi vybral místo. Měla jsem to udělat už dávno –

Stroj se zakuckal, jako by mu moje osobní údaje zaskočily –

A pak vyplivl kartu.

Stálo na ní jediné slovo.

Gejša.

2

V první chvíli jsem brala tohle slovo jako žert – jako žertovný omyl –, teprve když se stroj během deseti vteřin neodhodlal vzít svůj chybný úkon zpátky, mě napadlo, že to možná není chybná karta –

A rozčilila jsem se –

Taky koho by nerozčililo, kdyby mu někdo řekl, že nejvhodnějším povoláním, jaké si může z tolika a tolika tisíc vybrat, je tohle. Gejša. Zabušila jsem do bílé bedny, až jsem si narazila klouby –

Nečekala jsem od civilizace nikdy nic dobrého –

Ale že by mě začala urážet –

Nadávat mi – Co jiného je gejša pro moderní ženu než nadávka, neznala jsem přesný význam toho slova, ale stejně mě rozčililo –

Nadiktovala jsem do stroje znovu všechny své údaje a nechala ho, aby se chvíli v údajích o mé existenci ve vesmíru přehraboval a mohl se opravit. Což o to, měla jsem dost zkušeností a mohla bych napsat velmi zajímavé paměti na to, že mi bylo teprve pětadvacet, ale považovala jsem se proto za moderní ženu, a slovo gejša jsem brala jako křivdu.

Stroj vyplivl novou kartu.

Zavřela jsem oči a nejdřív po ní přejela dlaní –

Jako bych chtěla to svoje budoucí povolání pohladit, ještě než je uvidím.

Gejša.

A navíc to slovo bylo vyraženo nějak silněji, jako by je stroj na mě vykřikl.

Kopla jsem do stroje a vyšla z kanceláře.

No tohle. Podívala jsem se do skleněných dveří na svou vytáhlou elegantní siluetu –

Možná –

Možná mi ten stroj lichotil.

Stroje se přece v lichocení nevyznají.

3

Zašla jsem se informovat do reklamního oddělení, co to gejša vůbec je za povolání. Co jsem se o gejšách dočetla ve starých encyklopediích, bylo dost jednoznačné, ale chápala jsem, že v moderní době se jistě posunul nejen zvuk slova, ale i jeho obsah. V katalogu povolání bylo povolání gejša opravdu uvedené, a bylo povolené. Nemohlo tedy jít o nic trestného a mohla jsem být bez obav před postihem podle galaktických zákonů. Ovšem samurajové, ti tu nebyli, a chápala jsem, že slovo gejša není synonymem jiných slov, která mě napadala. Tvůrci katalogu povolání jistě věděli, co dělají.

Našla jsem ostatně v katalogu spoustu tak záhadných pojmenování, že jsem si za nimi nemohla představit nejen činnost, jakou ten, kdo se pro ně rozhodne, vykonává, ale ani obor, ve kterém bude pracovat, odvětví průmyslu… Mečíř – to bylo celkem jasné, nevyráběl sice meče, ale citlivá čidla na konce antén, podobná zakončení mečů. Uvažovala jsem, že gejša také bude asi něco moderního. Nová práce pod starým slovem. Rozhodně se přitom tolik nenadřu jako sekretářka, smála jsem se – a kdo ví, třeba to ani tak velký rozdíl nebude. Sekretářka a gejša –

Slečna v kanceláři, usměvavá hosteska, jen kývla s nepřítomným úsměvem, když jsem jí řekla, že chci být gejša. Podívala se do katalogu volných míst a řekla mi, že nejbližší volné místo pro gejšu je na hvězdě 873/LZ v 36. galaxii, tedy hned za rohem. Nastoupit mohu ve čtvrtek.

Souhlasila jsem.

Začínalo mě to bavit.

Byla jsem dost lehkomyslná – lehkomyslnost byla jediná zbraň, jakou jsem poznala proti nudě –

Nechala jsem si natisknout vizitky se svým jménem a pod jméno nechala natisknout: gejša. Tiskař to povolání asi neznal, když mi předával vizitky, vzal mě do náruče. „Co si myslíte?“ vykřikla jsem. „Že jste gejša,“ divil se. Tehdy mě napadlo, že možná moje lehkomyslnost není na místě.

4

Když jsem doletěla na hvězdu, čekala na mě už na letišti hosteska. „Nastupte si, gejšo,“ řekla a já nasedla do malého letištního vozíku, trochu zaražená a trochu uražená nezvyklým oslovením – Ale dívka se chovala tak samozřejmě, jako by vezla ne gejšu, ale novou bufetářku, ženu, jejíž povolání je naprosto všední, nudné, každodenní –

Přijely jsme k odbavovací hale.

„Tamhleten pokojík je váš, gejšo,“ ukázala hosteska na dveře vedle letištní haly, visela nad nimi rádoby japonská lucerna.

„Můj pokoj?“

Vytřeštila jsem na hostesku oči.

„Ale ano, jste přece letištní gejša, copak vám to neřekli?“

Dívka sesmekla z vozíku mé kufry a odjížděla.

Poponesla jsem kufry k lucerně.

Vešla do pokoje.

Což o to, pěkný, slunný a dobře odhlučněný –

Byl v něm klid, to rozhodně byl. Bambusový nábytek a na posteli rohož, na stěnách visely dlouhé pruhy plátna, na kterých byly namalované až neskutečně idylické obrázky: slavíci na piniích, dívky, které stojí na začátku plání – před vysokými horami – pod jasnými nebesy, závratná idyla vystupovala z celého pokoje –

Gejša je japonské slovo. A zařízení pokoje je také japonské, všechno je v pořádku. Naprosto přirozené, říkala jsem si, abych v sobě přehlušila znepokojení.

Na dveřích visel ceník.

Jedna návštěva nesmí trvat déle než hodinu, večer je taxa dražší a mezi osmou a dvanáctou nejdražší, od půlnoci do deseti dopoledne mám volno a každý čtvrtý týden mám volný celý.

Návštěvy – Návštěvníci – od desáté dopoledne do půlnoci.

Slova zněla tak jemně a byla bez chuti, bez zápachu i bez barvy – Až ta jejich nenápadnost byla zlověstná.

A co.

Svalila jsem se na rohož. Byly dvě hodiny v noci, tak mám až do desíti volno.

Přestat být gejšou můžu vždycky. Pro jistotu jsem si ale nevybalila, počítala jsem s tím, že si jen počkám na první návštěvu a zjistím, co to je, být gejšou. Ne, naivní jsem nebyla.

Naivní, to teda ne.

Jen se podívám, jak to chodí, a odejdu.

5

Pokud zaměstnání člověku určoval stroj, odpadalo složité ucházení se o místo, stroje byly v tomhle neomylné. Nebyla bych se pro takové zaměstnání asi rozhodla, kdyby mi je neurčil „vševědoucí“ stroj, ale vábilo mě poznat samu sebe – Tedy poznat zaměstnání, které je pro mě v celém vesmíru nejvhodnější. Dřív jsem měla o sobě dost pochyb, v šestnácti mi stroj navrhl celou řadu zaměstnání, která bych mohla vykonávat, obvykle určil každému varianty. Neslyšela jsem ještě o žádném případě, že by stroj vybral z přetlustého katalogu hvězdných povolání někomu jenom jediné vhodné – –

Jaké musí být, uvažovala jsem, když jsem se probouzela a dívala se, jak se v přesýpacích hodinách zvolna blíží devátá. Všechno tu působilo sladce a měkce, i to, že hodiny na stěně nebyly s ručičkami ani hodiny s naskakujícími čísly – písek v hodinách vlídně přebíhal z horní poloviny do dolní –

Osprchovala jsem se a vzala si kimono.

Viselo v koupelně na věšáku, jistě připravené pro mě.

Snědla jsem pár sušenek a zapila je čajem. Někdo byl jistě v pokoji, zatímco jsem spala, na stolku byla přichystaná snídaně –

Když nic jiného, je to pohodlné, být gejšou.

Jak se přiblížil písek desáté hodině, slyšela jsem v předpokoji za dveřmi přešlapování, nepokojné vzrušené přešlapování, jako by se za dveřmi tísnil dav, který se snaží chovat tiše, aby mě nebudil, ale dav, který neumí být tichý.

Potlačila jsem v sobě chuť otevřít dveře.

Počkám.

Hosteska v kanceláři mě ujistila, že moje povolání je mravné a že z něj nemusím mít obavy.

Všechno záleží na vás, dodala s úsměvem –

Vzpomněla jsem si na tuto její větu a uklidnila mě.

Vždycky všechno záleží na nás…

6

Uvažovala jsem a uvažovala, snažila jsem se myšlenkami zaplašit strach – v tu dobu jsem už měla pořádný strach –

Věděla jsem, že některá povolání postupem času v dějinách zanikala a jiná se vynořovala, některá se stávala okrajovými v některých epochách, a naopak v jiných údobích získávala důležitost. Vzpomínala jsem, že jsem často viděla v novinách celostránkový inzerát: Dívky! Nevíte, co byste měly dělat? Buďte gejšami! Telefonní číslo xxx. Považovala jsem ale tyhle inzeráty za žert. Jak často považuje člověk něco důležitého za žert.

Ale co. Přestat být gejšou mohu vždycky.

A být jí mohu možná jenom teď.

7

Nedělala jsem si o mezilidských vztazích žádné iluze – a myslím, že si je nedělala žádná z kamarádek sekretářek. Měly jsme za úkol udržovat své šéfy v provozuschopném stavu, jak jsme se smávaly, šéfové byli uštvaní, nemocní lidé – než se někdo vypracuje na vedoucí místo, napadlo mě, asi se pokaždé uštve a zdravotně oddělá. Šéfové byli jako malé děti – musela jsem je utěšovat, dávat jim obklady, masírovat je – součástí naší sekretářské výuky byl i masérský kurs. Moderní šéf měl tolik technických vymožeností, že jeho sekretářka neměla téměř žádnou práci, jen starost o blaho svého šéfa. Slyšela jsem, že do nástupu robotů musely sekretářky umět psát na stroji, vyřizovat papíry, ostřit tužky a spoustu jiné práce. V moderní škole pro sekretářky jsme měly předměty, které by staré sekretářky udivily. Učily jsme se připravovat kávu třiceti způsoby – podle všech galaktických receptů, ale obvykle se stejně vařila nejvíc hvězdná káva, neoficiálně zvaná turek. Učily jsme se tančit, abychom mohly svého šéfa rozptýlit ve chvílích odpočinku tancem, hrát na strunné nástroje, předčítat – na sekretářku se nemohlo dostat děvče s nemelodickým hlasem, i kdyby mělo sebevětší protekci. Učily jsme se hovoru o věcech vážných i lehkých, abychom mohly šéfa rozptýlit, jak si představuje. Vařit, léčit, jen základní úkony ovšem. Měly jsme být vždy připravené a mezi těmito předměty, na které si teď vzpomínám, nechybělo ovšem ani líbání…

Sekretářka se stala už ne úřednicí, ale, jak to vyjádřil básník: jasnou hvězdou civilizace – neboli ženou, která odpovídá za stav svého šéfa, zdravotní i psychický –

A nebyla to malá zodpovědnost.

Sekretářka bylo zaměstnání vážené a módní. Proto se mě dvojnásob dotklo, když mě stroj označil za ideální gejšu.

Chci poznamenat, že do úvazku sekretářky nepatřilo nic nemravného. To bylo jen věcí její soukromé iniciativy. I to líbání, o kterém jsem hovořila, bylo přesně stanovené a povolené, jen pokud se šéf dostal do opravdu těžkých situací, sloužilo jako poslední způsob, jak ho zbavit hysterie a beznaděje –

8

Nároky na moderní šéfy nesmírně stouply –

Byli-li v minulých stoletích šéfové uštvaní, dnes na ně byl pohled zvlášť smutný. Můj poslední šéf se připlížil ráno do kanceláře, zhroutil se na masážní stůl a já ho musela chvíli masírovat, pak si dal kávu a ranní pilulky. Dvě hodiny vydržel pracovat na plný výkon, a pak se zase zhroutil, dostal polední pilulky a najedl se několika kousků libové šunky, aby se neživil jen pilulkami. Pak chvíli pracoval, schůzoval a večer se zhroutil, nové deprese.

Co jsem slýchala od kamarádek sekretářek, vypadalo to takhle na všech pracovištích. Jakmile má člověk pod sebou podniky, které obejmou několik hvězd a někdy i celou galaxii, nestačí psychicky ani fyzicky a potřebuje mechanika, který by se o něj staral jako mechanici o vozy formule jedna. A tou mechaničkou u šéfa byla jeho sekretářka, dbala o něj, jak mohla, pečovala, aby měl nejvyšší možný výkon.

I ty flirty, které jsem se šéfy měla, nebyly jako flirty sekretářek s jejich šéfy v minulých staletích. Abychom si spolu odjeli na víkend, nepadalo v úvahu. Dodnes si schovávám v medailónku na krku papírek, na kterém si můj první šéf a má láska poznamenal: 11.30,40–12.31,40 flirt se sekretářkou. Měl svůj pracovní den jako každý z velkých manažerů, supermanažerů, rozporcovaný nejen na minuty, ale i na vteřiny.

Rozvažovala jsem nad svým životem, dívala se do světla, které se dralo nadýchanou záclonkou a ozařovalo slavíka v japonérii – slavík držel v pootevřeném zobáčku snítku jasmínu a podával mi ji –

Rozněžnila jsem se.

A pak se otevřely dveře a vešel první – zákazník –

9

Předpokládala jsem, samozřejmě, že sem nebudou chodit ženy, to se jaksi rozumělo samo sebou. Ale jinak jsem si o tom, kdo do dveří vejde, neudělala předem žádnou představu.

Nechtěla jsem se nudit a ze všeho na světě jsem měla nejradši překvapení, také jen proto jsem tohle místo přijala.

Nechtěla jsem vlastně od života nic, jen aby mě stále překvapoval.

Už jsem slyšela kroky příchozího, už jsem slyšela, jak se blíží, jak zavadil nohou o polštář pod oknem a posunul ho –

Ale stále jsem neodkláněla pohled od slavíka na malbě.

Teď jsem se nenudila. Teď tedy rozhodně ne.

Když jsem nakonec zvedla pohled od snítky jasmínu a podívala se na příchozího, vykřikla jsem hrůzou –

Ne že bych byla vylekaná, zvykla jsem si už na kdeco, ale na tohle jsem mohla reagovat jen výkřikem, jak jsem zaúpěla, lekla jsem se svého hlasu a vykřikla jsem podruhé.

To bylo ale také to poslední, na co jsem se ještě zmohla –

Pak jsem už jen ležela, jako v křeči, choulila se – – králíček, ke kterému se sune krajta –

10

Nová doba jaksi zbavila člověka úzkosti, kterou znal lidský rod od počátku své existence. Člověk se nemusel bát ničeho ze starých nebezpečí – hladu, šelem, chladu, nedostatku, ohně a toho, že jeho domov bude přepadený, nemusel se bát chudoby ani nemocí. Všechno bylo obetkáno sítí, měkkou sítí, která bránila špatnému směru, chybnému vybočení z nejrozumnější cesty – Stroj mi vybral nejlepší zaměstnání, jako mi doporučil vhodného partnera, stejně jako mi podle mého zdravotního stavu jiný stroj dovážel každý den stravu – v přesné skladbě vitamínů a výživných látek. Systém předpisů a nařízení dbal diskrétně o to, aby člověk procházel svým životem co nejpohodlněji, aby pil život co nejlahodněji –

Ale přesto se člověk nezbavil strachu –

Člověk asi potřebuje strach stejně jako lásku – Vymýšlí si nesmyslný strach, když chybí oprávněný, stejně jako se dokáže zamilovat hloupě a nesmyslně, když nemá příležitost milovat jinak.

Měla jsem v poslední době strach.

Nejasný strach. Strach z toho, co přijde, i když jsem vůbec neměla představu, co přijde.

Teď – teď cosi přicházelo –

Vypadalo to dostatečně nestvůrně, abych se vyděsila, jako přízrak ze strašidelné knížky –

Pamatuju si jeho podobu přesně, tak přesně, jak si nepamatuju podobu žádného ze svých milenců. Taky na takovou podobu se moc zapomenout nedá. Veliká chlupatá hlava, zrzavě a černě chlupatá. Obrovské oči, jasné, jako by v nich hořely zorničky, ústa široká, ale s tak tenkými rty, že široké a ostré zuby z nich čněly, jako čnívají z lebek pravěkých zvířat v muzeích –

Tělo bylo mohutné, a přece jakoby pavoučí – snad tak působilo svou hbitostí a neustálou hybností –

Chrčel – chrčela – chrčelo –

Nevěděla jsem, v jakém rodě mám o té bytosti uvažovat, jen jsem rozeznávala chrčení, mastné chrčení, jestli si to umíte představit –

Neměla jsem ani sílu zavřít oči.

Když došel, došla, došlo k mé rohoži, příchozí se zastavil.

Zachrčel.

A natáhl ke mně drápy, dlouhé jako dvojnásobné lidské prsty.

11

Maminka nerada viděla, že jsem příliš samostatná, a jak jsem dospívala, snažila se ve mně vzbuzovat, jak ona tomu říkala, „dívčí plachost“. Už jako malá holčička jsem se s každým hned spřátelila, vesele si povídala – Později, jako mladou dívku, mě tenhle zvyk neopustil, copak o to, byla jsem už v šestnácti zkušená šibalka. Smávala jsem se matčiným obavám a namítala, že mně se nikdy nic nemůže stát, já že se vyznám. Kupodivu, myslela bych, že v takovouhle chvíli závratné hrůzy mě napadne něco jiného, ale mně se vybavila matčina tvář, pohled, hlas – a ten hlas mě nabádal, ať se nestýkám s tím, koho neznám –

Poulila jsem oči na hořící zornice příchozího –

Ne –

Toho neznám – a bavit se s ním nechci –

Maminka měla úplnou pravdu –

Pak se příchozí posadil vedle mé rohože a rozplakal se. Začal mi o sobě vyprávět a mě hned strach přešel, naslouchala jsem mu – a litovala ho, litovala čím dál tím víc –

Byl letištním strašidlem – robotem, který na doporučení psychologů byl na letiště zaveden. Psychologové předpokládali, že se děti budou pohybovat po letišti, a mohly by snadno přijít k úrazu – Letištní strašidla byla nejnovější vynález, roboti, co nejodpudivější, měli za úkol obcházet nebezpečná místa a svým vzhledem zahánět děti. Vyzkoušelo se všechno, vyprávěl robot, od výstražných tabulek, pokut, až po osvětu ve školách – ale děti byly nenapravitelné a stále se pletly do zón startujících transgalaktických korábů. Stačil jeden „kosmický bubák“, jak zněl nevynalézavě utvořený název pro mého hosta, a děti se letišti vyhýbaly. Civilizace se vracela ke svým počátkům – a bylo to kupodivu nejúčinnější. Napadlo mě, že se brzy zavede kybernetická klekánice, aby se děti netoulaly, ale mlčela jsem a hladila plačící přízrak u své rohože…

Trpěl. Svěřoval se mi, jak trpí reakcí dětí, má je rád a nechce, aby se ho bály, vadí mu strach, který u nich vzbuzuje.

Pustila jsem příjemnou, sladkou desku a zatančila mu.

Přestával plakat. Pak jsem hovořila o tom, jak je jeho práce prospěšná a že je jakýmsi druhem oběti.

Taky by nemuseli dávat kosmickým strašidlům takovou citlivost, lidskou citlivost, uvažovala jsem, ale chápala jsem, že je to asi třeba, robot byl záchranář, a musel se rozhodovat ve zlomku vteřiny –

12

Další návštěvník byl kosmický celník, robot, který kontroloval zavazadla turistů, zkoumal, neporušuje-li někdo předpisy o vývozu z galaxie. Trpěl tím, že bere lidem předměty, které se nesmějí vyvážet nebo dovážet, vadilo mu to, mnohá celní omezení pokládal za zastaralá a hloupá. A pak, lidé se bránili, nebyli pokorní a nechápali, že koná jen svou povinnost, někteří ani nepoznali, že celník je stroj. Vypadal naprosto korektně, vysoký, štíhlý, s vouskem pod nosem.

Utěšovala jsem ho jako předtím kosmického bubáka a zahrála jsem mu na harfu, nakonec přestal plakat.

Rozebrala jsem jeho situaci a líčila mu, jak se chová moudře a jak je jeho práce prospěšná –

Nevím, kde jsem brala důvody, sama jsem měla celníků plné zuby, zabavili mi loni cvičeného ptakoještěra, kterého jsem si koupila ve 131. galaxii o dovolené, moc jsem si na něj zvykla, a celník mi ho odváděl a ptakoještěr naříkal a točil ke mně růžové pacičky –

Jak jsem si na tohle vzpomněla, měla jsem slzy na krajíčku –

Ale tohohle celníka jsem utěšovala, i na harfu mu zahrála, byla jsem za to koneckonců placená.

Ten den ke mně přišlo ještě několik robotů celníků, umělý strážník, robot pilot, který trpěl odpovědností za své pasažéry, kybernetická letuška, která se nemohla smířit s tím, že není člověk, a měla trauma z toho, že si nemůže založit rodinu, dva navigátoři roboti, kteří pracovali bez přestání dvacet hodin denně a trpěli tím, že jim práce nahrazuje život –, co byste jinak chtěli, automatičtí kluci – říkala jsem jim v duchu, ale rty jsem lítostivě tiskla. A nakonec ještě jeden kosmický bubák z vedlejšího letiště, kterému mě ten náš doporučil.

Neměli by dělat roboty tak citlivé – vždyť oni se trápí jako my, jako lidé – Jsou nám podobní i v utrpení –

Utěšovala jsem je, jak jsem mohla.

Hrála na harfu, těšila, tančila, ty ve zvlášť velkých depresích jsem i pohladila po ruce a pozorovala jsem, jak jsou potom šťastní –

Už jsem chápala, co je to gejša.

Gejša v naší moderní době.

Psychiatr.

Něžný psychiatr robotů.

To jsme to dopracovali, říkala jsem si, když jsem dokonale utahaná padla o půlnoci na rohož. To jsme to dopracovali. Už nejen my potřebujeme psychiatra. Už ho potřebuje i naše dílo.

A kdybych hned neusnula, možná bych i plakala –

13

Zkusila jsem si přečíst o své profesi všechno, co bylo dostupné, a vypůjčila jsem si i několikasvazkové dílo profesora Oriana Gejši, požehnání strojů a skripta pro psychologii automatů Užití gejš v civilizované společnosti. Obě knihy hovořily shodně – Na určitém stupni inteligence začínají stroje trpět stresy.

Jako lidé.

Ale je třeba, aby byly inteligentní, aby nezůstaly na úrovni automatů, které vydávají kávu nebo mění mince.

Jejich dokonalost už s sebou nese vnímání – a vnímání přináší vlastní soudy. Z vlastních soudů vystupují rozpory se světem –

Dříve se stroje – jak jim říkali studenti z katedry racionalizace strojů – zamindrákované – vyřazovaly z provozu a nahrazovaly novými. Dočetla jsem se dokonce o stroji, který vedl hvězdárnu, robot Astromagnus. Profesor Orian mu věnoval celou kapitolu. Ten stroj se dostal i na klinické pozorování a velice se proslavil. Byl to první stroj, jehož „ratio“ překročilo mez, jakou dříve stroje nepřekročily nikdy. Vedl hvězdárnu, psal traktáty o filozofii a matematice.

Jednou pokojský, který v observatoři zametal, zaslechl pláč.

Nebyl to pláč dítěte ani pláč ženy – ale přesto ten podivný zvuk byl rozhodně pláč – i když to nebyl ani pláč muže –

Pokojský vyprávěl, jak mu ten pláč vehnal slzy do očí; pláč byl zoufalý, a přitom melodický, jako kvílící symfonie –

Přivolal obsluhu automatu.

Stroj opravdu plakal.

A když se ho zeptali, proč pláče – technik se prý červenal, když stroji tuto absurdní otázku kladl –, odpověděl stroj pascalovským výrokem, že ho děsí prázdnota obrovských prostor nad ním –

A že je sám –

Tři týdny ho zkoumali nejlepší galaktičtí psychiatři a tehdy, před půlstoletím, byly položeny základy k psychiatrii automatů.

Knihy, které jsem o svém povolání studovala, nebyly zrovna čtivé, a musela jsem se někdy přemáhat, abych u nich vydržela. Navíc jsem byla svou prací pěkně utahaná, ten, kdo nebyl gejšou, neví, jak je to vysilující poslání. Ale i v těch vědeckých řádcích se objevily detaily, nad kterými jsem jihla.

Zvlášť mě zděsilo, když jsem četla záznam z psychiatrického rozhovoru s jedním z astronomických automatů.

„Mě nemá nikdo rád,“ žaloval stroj.

Tehdy, po půlnoci, když jsem došla v knize na ono místo, jsem ucítila, že to ten stroj řekl i za mě. A rozplakala jsem se.

14

Všímala jsem si strojů víc a víc – dívala jsem se na ně ne ze svého hlediska, ale snažila jsem se najít jejich vlastní hledisko.

Největší chyba je v tom, že se člověk dívá na své okolí jen svým pohledem. A ten pohled je nejen nepřesný, ale i omylný. Je třeba vidět své bližní jejich očima, abychom je mohli správně uvidět svýma.

Své bližní, lidi i stroje.

Když dostoupí inteligence na určitou míru, potřebuje se opřít o lásku, jinak si nad sebou zoufá.

Když dostoupí poznání na určitou míru, musí se opřít o lásku, jinak je tak slabé, že neunese ani samo sebe…

A stroje na ten bod dospěly.

Jednou – jednou k tomu muselo dojít –

Snažila jsem se strojům porozumět – a uvědomovala jsem si, že jsem se možná nikomu nesnažila porozumět takhle úpěnlivě. Kde jsem mohla být dnes, kdybych se nad svými bližními zamýšlela, jako se zamýšlím teď nad hmotou. Někdy jsem byla tak vzteklá, že jsem strojům říkala hmota – ale pak ve mně opět převládal soucit a já se na ty zhroucené zamindrákované automaty snažila být o to laskavější – –

Kde jsem mohla být, kdybych víc přemýšlela o sobě – Na téhle rohoži bych rozhodně neležela.

Naslouchala jsem trpělivě nekonečným monologům, které na mě stroje vylévaly, ledové a žalostné proudy slov, průzračných a upřímných slov – – vodopády slov, napadalo mě, větopády – Plné úzkosti, plné marnosti –

I stroj si může připadat marný –

„Celé dny dělám jenom tak a tak,“ ukazoval stroj, „celé dny jenom podávám perónní lístky,“ stěžoval si, „celé dny – a přitom občas někomu poradím, který spoj je jeho. Vždyť jsem trouba.“

Snažila jsem se ho potěšit a najít v jeho osudu něco, co dává tomuto osudu smysl – v každém osudu takový bod je.

Jde jen o to, aby si ten, který si na svůj život stěžuje, dal práci a ten bod našel…

A opravdu, přišli jsme na to, že se jednou půl hodiny bavil s dítětem, které se zaběhlo, a vyprávěl mu tak zajímavě, že přestalo plakat – A pak dítěti přišli rodiče –

„Myslíte, že když naší zásluhou někdo přestane plakat, že nežijeme nadarmo?“ ptal se mě stroj s nadějí v hlase.

„Jistě,“ řekla jsem mu a měla jsem v tónu i trochu závisti, protože jsem si nemohla vzpomenout, kdy nějaký člověk kvůli mně přestal plakat. Spíš kvůli mně plakali.

Jen stroje jsem utěšovala.

Připadala jsem si směšná a trpěla tím jako každá žena. Pro ženu je asi lepší, ať si připadá jakákoliv, jen ne směšná. Pro mě rozhodně.

15

Zprvu se mi mé nové povolání líbilo.

Nacházela jsem útěchu v utěšování.

Opravdu, tohle bylo asi jediné zaměstnání, možná poslání, ke kterému jsem byla stvořená –

Stala jsem se populární, a z ústředí jsem dostala čestné uznání, prý jsem velmi úspěšná gejša –

Navrhla jsem jim, aby si uznání nechali a nějak přejmenovali mé pracovní zařazení. Když se někdo z mých známých dozvěděl, že jsem gejša, díval se na mě s dost lepkavým úsměvem –

Ale z ústředí odpověděli, že se nic dělat nedá, povolání se vžilo v tom tradičním názvu. Staré gejši dodávaly chuť do života a harmonii lidem, já strojům. Neumím si prý představit, co by stálo peněz takový stroj plný trablů nahrazovat novým a ten opět novým – Šetřím prý společnosti veliké sumy – Vydělávala jsem dost, plat i prémie odpovídaly významu mé práce – –

Ale po pár týdnech práce na mě doléhal smutek.

Jsem psychiatr strojů, posmívala jsem se sama sobě, a budu chodit k psychiatrovi? Neporadím si sama se sebou?

Když jsem měla volno, byla jsem opuštěná, opuštěná, jako byl asi ten stroj, který začal v noci plakat –

Jak jsme my lidé krutí, napadalo mě, nedokážeme se chovat k sobě tak, abychom byli šťastní. Není to velká krutost? A ještě děláme nešťastnými stroje.

To ubohé letištní strašidlo, které ke mně chodívalo obden, jsem si oblíbila. Už jsem se ho nebála, už se mi nezdálo hrozivé, bylo známé. Často jsem muže, které jsem dřív pokládala za velmi hezké, přestala za hezké pokládat, stejně jako jsem muže, které jsem pokládala za ošklivé, přestala pokládat za ošklivé. Estetika byla vždycky závislá na čase – po určité době jsem přestala rozeznávat své bližní jako hezké a ošklivé. Byli jen známí. Známé tváře, oči, rty –

A nastupovaly jiné kvality. Jak jsem mohla tohohle pokládat za krásného, říkala jsem si. A jak jsem mohla tohohle pokládat za ošklivého, říkala jsem si. Tím, že jsem své bližní poznávala, odkládali svou krásu a svou ošklivost jako masku a oblékali jinou krásu a jinou ošklivost. Tu, kterou jim dávalo poznání.

Na letištní strašidlo jsem si zvykla. Byl to dobrý neurotický přítel. Když jsem měla volno, chodívala jsem s ním na procházky nebo i do kavárny v areálu letiště. Někteří lidé, kteří ho viděli poprvé, se ušklíbali, ale já ty lidi litovala. Ty, říkala jsem v duchu muži, který se šklebil na svou mladou společnici, ty bys měl možná utíkat před dívkou, která se ti opírá spánkem o rameno a dívá se na tebe horkým, okouzleným pohledem – A vy, paní, která se ptáte vrchního, proč mého společníka pouštějí do restaurace, byste měla rozpoznat pravou podobu muže, který sedí proti vám, navoněný a s namaštěnými vlasy, a utéct mu – Zvykla jsem si na strašidlo – říkala jsem mu Eugene a on mi byl vděčný i za to, že jsem mu vymyslela jméno. I jméno může být důkazem lásky.

A přitom všem jsem měla dojem, že nežiju –

Dřív jsem rozhodně nebyla tak užitečná a měla jsem víc důvodů, abych byla nešťastná –

Ale žila jsem, žila, žila plně. Jako by tenhle můj život byl jen přežíváním –

Moje sláva se šířila, v ústředí mi sdělili, že jsem vyhlášená gejša a že se moje sláva rozlétla po galaxii. Měla jsem své hodiny nabité a přicházely za mnou nejrůznější automaty. Ty, které nemohly chodit, ke mně donášeli, ploché nebo vysoké a úzké krabice, a já naslouchala jejich nářkům, jejich zpovědi –

Ano, byla jsem zpovědníkem –

Také se začalo říkat mému pokoji – zpovědnice.

Mému pokojíku, japonsky zařízenému, ve kterém tolik robotů nacházelo svou psychickou rovnováhu a útěchu – – Dalo se říkat psychickou? Autoři učebnic o inteligenci strojů to říkali, ale dávali slovo psychická do závorky nebo ho označovali dvojkou, a ti, kteří se snažili vypadat nejoriginálněji, toto slovo označovali indexem. Jeden index označoval automaty pohyblivé, druhý index polopohyblivé a třetí ty, které se musely ke gejšám donášet.

Zaráželo mě, že do mého povolání byly přijímány výhradně ženy. Jako by jen ženy mohly poskytnout tu útěchu, laskavost, kterou ztrápený a zmučený intelekt vyžadoval.

V některých chvílích jsem na své poslání byla velmi hrdá –

A někdy, když ode mě robot odcházel a v zasklených kukadlech mu už nehořel sebevražedný svit, ale stoupala z nich harmonie a radost z existence –, tehdy jsem cítila, že jsem platná, potřebná, a ty chvíle byly nejhezčí chvíle, jaké jsem v životě poznala. Jak je jim dobře, když jsem je utěšila hrou na harfu, tancem, vlídností, tím, že jsem je vyslechla a rozmluvila jim jejich stresy. Jak ráda bych byla na jejich místě, když odcházely a závěs z provázků se zachvěl za jejich zády. Byla jsem lékař, lékař strojů, a dokonce snad zázračně úspěšný lékař.

Ale byla jsem – a trpěla jsem tím stále víc –, byla jsem nemocný lékař –

16

Uměla jsem uzdravit kdekoho, jen ne sebe –

Začínala jsem být tak plačtivá, že jsem sama navštívila psychiatra. Psychiatr byl také stroj.

Jen jsem mu řekla své údaje, zaradoval se, rozblikal rytmicky světla na svém číselníku, jako to dělají tihle roboti psychiatři vždycky, když mají radost.

Díval se na mě zešeřelými obrazovkami.

A pak vyprávěl, vyprávěl, měl trablů víc než já, nakonec jsem mu zatancovala, zazpívala a pohladila ho po studené obrazovce –

Tak to teda ne–

Já nechci utěšovat, já chci být utěšená.

Šla jsem od něj a plakala.

„Taková hezká holka a řve,“ ozvalo se za mnou. Otočila jsem se –

Stál za mnou mechanik s olejničkou, lesklou konývkou v ruce –

Pozval mě na večeři.

Za dva měsíce jsme měli svatbu.

17

Na svatbu nám přišlo sto hostů, většinou všechno moji pacienti. Byl na ně dost smutný pohled pro ostatní, ale pro mě veselý –

Letištní strašidlo mi bylo za svědka, několik pacientů zařídilo hostinu. Letištní strašidlo z vedlejšího města přivezlo záplavu květin –

„Proč tě mají tak rádi? Co trdlujou?“ ptal se mě manžel a usmíval se nad svatební polévku.

„Vědí, že je mám ráda,“ řekla jsem, „a proto jsou šťastní. Člověk nebo ten, kdo je živý,“ opravila jsem se, „potřebuje někoho, kdo ho má rád, někoho, kdo mu řekne, že ho potřebuje –“

„Já tě mám rád a potřebuje tě, šroubku,“ řekl mi manžel a já si v duchu řekla, jak dlouho mě budeš mít rád –

Stroje to mají jednodušší.

Stroje ano.

Stroje mají gejši.

Ale stejně jsem byla ráda, že nejsem stroj. Člověk má přece víc možností než stroje.

Aspoň tu základní.

Vybrat si, co bude milovat.

Jakou cestu.

Soudy

(příběh galaktického prokurátora)

1

Jsem galaktický prokurátor.

Nebo, jak se nám prokurátorům říká lidově, žaproob.

Divné slovo?

Jistě.

Jsem prokurátor, ale moje profese je vlastně jiná než profese dřívějších prokurátorů. Spojuji v sobě žalobce…

Obhájce.

I prokurátora.

Ale říká se nám prokurátor, asi se usoudilo, že tohle slovo zní ze všech tří nejúctyhodněji.

Spojuji v sobě nejen funkci těch tří –

Spojuji v sobě poslání všech tří profesí i poslání poroty a poslání soudců všech dob. Jsem, jak se také v právnické literatuře pro prokurátory nové generace razí: absolutní soudce. To znamená, že se ve mně spojily jako v ohnisku obě úsilí: obhájit i uškodit. Spojila se ve mně úloha poroty, která skutky převažuje, i role soudce, který všechno rozsoudí.

Jsem právo samo.

Myslíte si po těchhle slovech, že jsem domýšlivý? Ne, nelichotím si. Říkám to, jako bych říkal, že je den nebo že je noc. Je to prostě jen střízlivé zjištění situace.

2

Začínal jsem jako mladý praktikant u soudu na Venuši.

Nuda. Málo peněz. Papírování.

Měl jsem naději, že budu postupovat, a když nebudu mít nějaký kosmický průšvih, dotáhnu to ve třech stech dvaceti letech na soudce.

S pevným platem.

A v těch třech stech dvaceti se budu moct ženit.

Dřív, když byl lidský věk ještě nestoudně nízký, se mladí lidé ženili i ve dvaceti, ve třiceti. Hotová nemluvňata. Ale i tak to mělo něco do sebe. Jistěže mělo.

Zdálo se, že budu postupovat stejně jako můj otec a jeho otec – jsme takový rod galaktických právníků.

Ale jednoho dne si mě zavolal pan prezident soudního dvora neboli pan rada.

Bylo mu ten rok zrovna čtyři sta let, pamatuji si to přesně, protože si mě pozval na oslavu narozenin a všichni praktikanti mi to záviděli a říkali mi, jak si žiju. Já udělám soudce, možná i než mi bude dvě stě let, a jak oni k tomu přijdou. Oni holt nemají protekci.

Znáte lidi.

Pan předseda soudního dvora na mě zamžoural.

Byl to starý ušatý netopýr z galaxie 16 478, ale lidi měl v lásce, praktikanti motýli si stěžovali, že pan rada lidi fedruje.

Snad to byla pravda.

Kdyby tu byli netopýři, byl by jistě prosazoval netopýry, ale byl jediný inteligentní netopýr v celém soudnictví na Venuši, a tak svůj rod prostě prosazovat nemohl, i kdyby chtěl.

Říkalo se, že měl doma malér a že ho na Venuši přeložili za trest.

Nevím.

Měl mě rád a já jeho –

S určitými lidmi jsem si byl sympatický na první pohled a pan předseda soudního dvora mezi ty lidi patřil. Vlastně – mezi ty netopýry, sympatické netopýry –

I když mně bylo dvacet a jemu čtyři sta.

Byl netopýr a já člověk.

„Čtěte,“ řekl, podal mi v pacičce formulář –

A pisklavě dýchal, jako netopýři vždycky, když se rozčilí.

Nebyl jsem z toho, co jsem četl, moudrý.

Což o to, formulář byl krásně adjustovaný, byl v modrých marokénových deskách a na modrém ručním papíře. Tak se nám posílaly jen ty nejdůležitější oběžníky.

Na deskách byl vyražený nápis:

Absolutní soudce – okamžitě prostudovat a připravit.

3

Teď, když je absolutní soudnictví už zavedené v celé galaxii, připadá mi směšné, když vzpomenu, jak jsem se tehdy s úžasem začetl do oběžníku –

Stálo v něm, že do boje za zkvalitnění justice se konečně zapojuje věda a že už v celém vesmíru nikdy nedojde k justičnímu omylu.

Zlatý voči –

Zlatý voči, pomyslel jsem si.

Ale nahlas jsem to neřekl.

„Jistě úžasný pokrok,“ řekl jsem panu předsedovi soudního dvora zdvořile, jak jsem byl přesvědčený, že se o galaktických oběžnících má mluvit.

Pan rada se zamračil.

„Lumperaj,“ pokývl a nelibě pískl, „lumperaj to je, pane praktikante.“

Kývl jsem.

A zatvářil jsem se tak, aby ze mě despekt k oběžníku přímo kapal –

Tvářit se, jako se tváří šéf, je jedno z velkých tajemství úspěchu.

4

Když k nám došla velká bedna nadepsaná ABSOLUTNÍ SOUDCE – NEKLOPIT, seběhli se kolem ní všichni soudní zaměstnanci.

Přihlíželi jsme, co z ní zřízenci roboti vycloumávají.

Předmět, který byl v bedně opatrně zabalený, vypadal dost prostě, připomínal sprchový kout.

A také v něm sprcha byla.

Pan předseda soudního dvora, který byl skeptik a nepřál novotám, se dal do hlasitého netopýřího smíchu.

Smál se „cho cho cho“ a tenhle smích se po něm rozmohl v celém soudnictví na Venuši. Před panem radou jsme se tak smáli, abychom se mu vlichotili. Aby to vypadalo, že se smějeme nejen tomu, co je k smíchu panu radovi, ale že se smějeme i stejným smíchem, jako se směje pan rada. Po straně jsme se ovšem také smáli „cho cho cho“, chochotali jsme se ale úplně jinak; dávali jsme do toho smíchu všechen svůj odpor k nadřízeným –

„Poslali nám sprchu,“ zapískl čtyřsetletý šéf.

A zakroutil údivem hlavou –

5

Nemám velkou důvěru k soudnictví, které se samo příliš vychvaluje, myslím si, že soud se má chválit svou prací, ne slovy. Za sebechválu se obvykle schovává bezpráví.

A tyhle sprchy vypadaly vyloženě komicky.

Po týdnu, když jsme prostudovali doprovodné listiny, jsme se ale smát přestali.

Třebaže před panem radou jsme se ale dál, přišla-li řeč na sprchu, uvědoměle chochotali.

V doprovodném přípise stálo, že stačí do sprchového koutu vstoupit a uzavřít ho. Zařízení vmontované do kabiny přečte ve zlomku vteřiny celé vědomí člověka. Bude zkoumat jeho podmínky, úmysly i postranní úmysly, ve vteřině vteřiny všechno převáží a zhodnotí. Tak, jako by to dělal štáb odborníků, kteří by se nad tou prací mořili po týdny. Přístroj vykoná i práce detektivů a vyšetřovacích orgánů. Stroj bude vědět, co kdo provedl, s jakými pohnutkami to spáchal, a určí, jaký trest za svůj skutek zaslouží.

„Nesmysl,“ tvrdil pan rada a nedůvěřivě zastříhal nad sprchovým koutem maličkýma ouškama.

„Nesmysl,“ opakovali jsme.

Ale my, mladí zaměstnanci soudu, jsme si stroje začali vážit, a co víc – začínali jsme mu i věřit –

I když jsme se mu manifestačně posmívali.

Člověk si často váží nejvíc toho, čemu se nejvíc posmívá.

6

Po čtrnácti dnech jsme provedli zkoušku.

Pan předseda soudního dvora ji stále odkládal a asi by ji byl vůbec nepodnikl, kdyby se nemusel vykázat galaktickému ústředí zprávou o chodu absolutního soudce.

Zkoušku jsme prováděli na jednom už odsouzeném zločinci.

Zabil svého robota a několik dalších robotů těžce zranil. Nenáviděl je, a byly obavy, že je bude ničit a mučit na potkání –

Muž si vlezl do „sprchového“ koutu.

Zavřeli jsme za ním dveře.

„Chochocho,“ zasmál se pan předseda soudního dvora.

„Chochocho,“ zasmáli jsme se.

A zatajili jsme dech – – –

Kabina měla na boku malou obrazovku, na níž měl absolutní soudce oznamovat svá rozhodnutí.

„Deset let,“ četli jsme na obrazovce a to byl přesně ten trest, jaký pachateli vyměřil loni pan rada.

Pan rada si odkašlal, rozpačitě.

A vybalancoval na malých nožkách ze zkušebního sálu.

7

Od těch dob jsme zkoušeli stroj neustále…

A rozsudky, které vynášel, byly pozoruhodné. Vynášel je totiž tak, jak prohlašoval návod. Nevšímal si tolik zákonů, jako toho, kolik si odsouzený zaslouží. Absolutní soudce v tom asi viděl rozdíl. Psychologové, kteří absolutního soudce vyprojektovali, totiž prohlašovali, že někomu je za stejné provinění rok moc, a jinému málo. Absolutní soudce soudil s přihlédnutím k zákonům, samozřejmě, ale především s ohledem na toho, kdo skutek, za nějž se měl zodpovídat, spáchal.

Tak někoho propouštěl bez trestu, ačkoliv podle zákoníků by si pachatel nějaký ten rok zasloužil –

Jinému, který by dostal nejvýš podmínku, naměřil stroj i několik let.

Toho roku pan rada šel do penze a absolutní soudce nastoupil místo něj. Funkce žalobců, obhájců, prokurátorů a porotců se zrušily.

Zbyla jen funkce jediná, která dostala jméno prokurátor.

Po celé hvězdě se rozvezly „sprchové kouty“, jak se absolutním soudcům mezi lidmi říkalo.

Lidé zůstali u soudů jen jako symbol.

I já jsem symbol.

Lidé mají za úkol jen vyhlašovat rozsudky, které absolutní soudce vynese, a mají to za úkol spíš z psychologických ohledů – –

Lidé nechtějí, aby je soudily stroje.

A tak my, galaktičtí žaproobové, zůstáváme.

Vlastně mi ta chvála, jakou jsem se zahrnul na začátku, nepřísluší. Přísluší – přísluší – sprše.

8

Teď je mi tři sta padesát let a sentimentálně vzpomínám na staré časy, kdy se na dvoře soudního dvora objevila první bedna…

Dnes jich jsou sta a sta na celé hvězdě.

Soudí absolutní soudce spravedlivě?

Dodnes se o tom vedou spory, vlastně se o tom spory nikdy vést nepřestaly, od chvíle, kdy byl vynesen první rozsudek –

Většině lidí připadá absolutní soudce nemorální. I mně tak připadal, hlavně dokud jsem byl mladý. Mladému právníkovi bývá všechno jasné. Nechápe, proč staří soudci dělají s rozsudky takové cavyky.

Skutek – a za něj trest, je to přece stejné, jako by si člověk kupoval v obchodě. Jenomže to, co si kupuje, jsou tresty, a to, čím platí, jsou jeho činy. Tak si to mladí právníci myslívají, tak jsem si to myslel i já.

Ale čím víc stárnu, tím víc chápu složitost jednoduchého.

Jednoduché je velice složité, a složité bývá velice jednoduché.

Je opravdu zákon stejný pro všechny lidi, jak se tvrdilo před staletími?

Nebo má pravdu galaktický psycholog, který nařídil zavést absolutní soudce i na ostatní planety v galaxii?

Otec i dědeček by se asi sprchovému koutu smáli, stejně jako se mu smál pan rada.

Zákon je jeden, říkali by.

A spravedlnost také.

Ale já věřím na to, že je tolik paragrafů, kolik je provinilců, a kdyby tisíc lidí udělalo stejnou věc, bylo by třeba tisíc různých trestů.

Žasnu nad rozsudky absolutního soudce –

Za nepatrná provinění dává hrozné tresty, a to, co by se dřív trestalo léty a léty – to někdy poměřuje neskonale blahovolně –

Jen jednomu se divím.

Že odsouzení neprotestují. Stačilo by, aby se jediný odsouzený odvolal, a místo absolutního soudce rozhodne lidský soud.

Ale ten se na naší hvězdě ještě nesvolal.

Absolutní soudce soudí – – – soudí podle svědomí. Podle vlastního svědomí pachatele. A tak trestá každého jeho vlastními tresty –

Občas přihlédne, u zvlášť zvrhlých svědomí, přísněji k zákoníku.

Ani tehdy se obžalovaný neodvolá. Naopak se po rozsudku usměje, jako by se v trestu omyl –

Absolutní soudce soudí – – svědomím.

A někdy si říkám –

Někdy si říkám, jestli jiný soud má ve vesmíru vůbec cenu.

Čerstvé mléko v pečlivě umyté misce

(příběh plivníka)

1

Rozhodně jsem nepatřil k dobrým žákům.

O tom, abych patřil k nejlepším, jsem nemohl ani uvažovat.

Dokonce moje matka, která byla nakloněna každý můj úspěch vykládat jako veleúspěch a každý můj neúspěch jako úspěch, mě nemohla považovat za dobrého žáka.

Už od dětství jsem slýchal: Co z tebe, hochu, bude.

A otec k tomu dodával: Ty se tak hodíš leda na plivníka.

Bral jsem všechny výtky, varování, napomínání na lehkou váhu. Dřív, to ano, to bych se byl učil, ale proč se učit dnes, kdy vlastně víceméně všechno je lidským koníčkem, a ne potřebou. Moji kamarádi ve škole četli velice špatně, a učitel se proto na ně nezlobil. Každé dítě mělo doma robota předčitatele, který mu čítal po večerech jeho zamilovanou četbu. Obvyklý trest na naší hvězdě spočíval v tom, že rodiče vypnuli dítěti robota předčitatele – V takovém případě bylo dobré umět sám hbitě číst, to jsem uznával.

Počítat jsme uměli také minimálně, já neuměl výš než do sta, ale měl jsem, jako každý v naší třídě, miniaturní počítačku, která dokázala ve zlomku vteřiny násobit milióny s milióny, a považoval jsem znalost počítání (kromě zlomků, které jsem ještě jakž takž potřeboval) za přepych a za podivínství. Hvězdopis jsem neuznával. Dřív snad bylo dobré znát údaje o cizích světech, dřív, kdy se ještě říkávalo zeměpis. Teď jsem ale mohl vejít na kterékoli nádraží nebo letiště a přiložit prst na mapu, melodický hlas mi hned začal vyprávět z mapového reproduktoru, jak to na tom místě, kde držím prst, vypadá, jaká je tam krajina, jací lidé. Dějepis, to byla pro mě věda o zastaralém, a i když se rodiče přede mnou snažili školu co nejméně zlehčovat, pamatuji se, že v nezájmu o dějepis jsem se shodoval s otcem, ten také prohlašoval, že nemá význam starat se o to, co bylo.

Tělocvik jsem nesnášel, i když jsem byl docela dobře fyzicky vybavený. Posmíval jsem se se spolužáky našemu opičáku, jak se u nás na hvězdě učitelům tělocviku mezi žáky přezdívalo. Náš opičák, Rumpák, byl stařík, popudlivý, a dráždil nás svou láskou k mávání rukama a nohama. Podle něj bylo největší dovedností ve vesmíru udělat kotrmelec.

Všechny školní předměty jsem považoval za zbytečné a činnost doporučovanou opičákem dokonce za nedůstojnou.

Nikdo v naší třídě neexceloval, ale já patřil k nejhorším žákům v celém městečku. A byl jsem proto mezi mládeží na naší hvězdě ve vážnosti, v jaké obvykle repetenti bývají.

„Co z tebe, hochu, bude,“ vzdychla matka, když jsem přinesl své další, jednotvárné, jako vždy jednotvárné vysvědčení.

„Leda plivník.“

2

Po ukončení školní docházky – v šestnácti, ukončil jsem ji poněkud později než moji spolužáci, kteří školu obvykle opouštěli ve čtrnácti, v patnácti – po ukončení školy jsem byl bezradný. „Vidíš,“ smál se mi školní opičák, „kdybys byl blbej, ale uměl mávat rukama a nohama, mohl z tebe být učitel tělocviku.“ Otočil jsem se od něj, beze slova, chápal jsem, že triumfující opičák má pravdu, ale nechtěl jsem vidět jeho vítězoslavný pohled. S takovým prospěchem, jaký jsem měl, jsem těžko mohl uvažovat o nějakém slušném zaměstnání.

Listoval jsem tlustým katalogem hvězdných profesí, který mi donesl otec, a uvažoval nad záhadnými profesemi –

Nebavilo mě to.

Vzal jsem ze skoby nad postelí kytaru a začal si hrát a broukat poslední hvězdný hit, Hvězdu snů, a tak jsem se do prstokladů zabral, že jsem vůbec zapomněl na to, že si mám vybrat povolání.

Po chvíli se otevřely dveře mého pokoje a otec nahlédl dovnitř –

Byl jsem tak zabrán do hry, že jsem jeho otázku nepochopil.

„Už víš?“

Otec otázku zopakoval a mně došlo, že se mě ptá, jestli už vím, co budu v životě dělat. Otce můj život zajímal víc než mě.

„Slyšíš, teď přijde refrén,“ přejel jsem ukazováčkem po strunách, abych otce provokoval.

„Z tebe bude opravdu plivník,“ řekl otec zničeně a odešel, neměl už ani tolik síly, aby za sebou zavřel dveře, a moje píseň se nesla na chodbu a klouzavá melodie Hvězdy snů zněla dunivěji –

Jako by mi záleželo na tom, co budu v životě dělat –

Byl jsem tak otupělý a tak vzteklý, až jsem se malátností a vztekem, malátným vztekem, zalykal –

Když se všichni o mě starali, přestával jsem se o sebe starat sám, a zájem, který mi mé okolí ustavičně projevovalo, mě rozběsňoval, dráždil, vadil mi – Přiváděl mě k ještě okázalejší lhostejnosti –

Nakopl jsem katalog hvězdných povolání, sám jsem se divil, jak jsem ho nakopl šikovně – kniha letěla vzhůru. Listy se zatřepetaly jako obrovská motýlí křídla, pak kniha narazila na strop a prudce mi dopadla na hlavu. Uměl jsem se na sebe dívat ironicky, a tak jsem se dal do smíchu, ten knižní žert, jak jsem v duchu řekl, mě docela potěšil. Začal jsem si bojovné knihy vážit. Otevřel jsem ji. Plivník – plivník – Napadlo mě, jestli je vůbec nějaké povolání, které by se tomuto slovu podobalo.

Bylo tam. Na stránce 1061 bylo tohle povolání – a nejen podobné, přesně takové, jaké jsem od dětství slýchal, jakým mi od dětství vyhrožovali. Hned za „plikózním topičem“ byl maličký řádek psaný petitem. Plivník. Zřejmě to bylo nějaké z řídkých povolání, taková se v katalogu psala petitem. No teda, je to docela fajn kniha, řekl jsem si. Je s ní legrace.

„Už víš?“ ve dveřích se objevila matčina hlava.

„Už víš, čím budeš?“

Přejel jsem prsty klouzavě po světelných strunách.

„Ale jo. Plivník.“

3

Jsem přesvědčen, že ani otec, ani matka povolání plivník neznali, že se toto ustálené rčení používalo jen v naší rodině, jako v jiných rodinách se říká dětem, že si nevydělají ani na slanou vodu –

Samo slovo se mi nelíbilo.

Ale zaujalo mě, jak na rodiče působí, že chci být plivníkem, za jakého mě ve chvílích rozčilení dříve označovali –

Když jsem otce nějak zvlášť popudil, říkal mi „ty plivníku“, nebyla to ani tak nadávka, jako zalomení – zalomení hlasem – místo zalomení rukama, otec si tím slovem povzdychl. Slovo plivník je jako stvořené, aby si jím lidé povzdychli.

Údaje o plivnících byly ve hvězdném katalogu dost řídké, povolání se uplatňovalo v nějakých vzdálených galaxiích, o kterých jsem jakživ nic neslyšel – – – to ale v mém případě moc neznamenalo, protože já v životě neslyšel o celé řadě galaxií. Prospěch se u tohohle povolání nevyžadoval žádný skvělý, a mě napadlo, že stesky rodičů, že nebudu dobrý k ničemu, leda k plivnictví, mají možná nějaký reálný základ, na který se časem pozapomnělo. Konečně k čemu by měli být studovaní plivníci. Už to samo o sobě mi znělo směšně.

Ve hvězdném katalogu psali, že to je práce nenáročná a záslužná a že plivníci se těší všeobecné vážnosti.

Dokonce je prý lidé krmí.

Plat nebyl špatný, i když nijak skvělý, ale že bych si při svém prospěchu někdy hodně vydělal, s tím jsem nepočítal.

Měl jsem minimální potřeby, téměř žádné, a tak jsem si říkal, že je pro mě každý plat velmi vysoký. Komfort jsem neměřil tím, kolik člověk skutečně má, ale tím, co za komfort považuje.

A pak, něčím jsem musel být a v hvězdném katalogu jsem se dočetl, že práce plivníka nevyžaduje žádné zvláštní duševní kvality ani nějakou neobvyklou tělesnou námahu. Proč ne. Plivník. Proč ne.

Matka, která byla profesorkou na gymnáziu, si našla v gymnaziální knihovně v knize Bájesloví a mytologie prapůvodních lidí, že plivníci jsou strašidla, nějací zlí skřítkové, kteří se plíží kolem domácností, a dost jí vadilo, že její syn bude zlý skřítek a bude se plížit kolem domácností. Nebýt toho, že ji otec upozornil na předmluvu v knize, kde stálo, že jejím obsahem jsou pověry, nevím, jestli by s mým plivnickým osudem vůbec souhlasila. Takhle si jen povzdychla „plivník“. A řekla, že se vzdá odpovědnosti a že můj život je můj. Otec mlčel. Asi také nesouhlasil, díval se na mě dost divoce, ale myslím, že se trochu uklidnil, když viděl, že budu aspoň něčím. Že mám o něco zájem. O nějakou činnost. A to, že je touto činností činnost plivníka, ho sice netěšilo – ale stejně – – Umím si představit, že odpověď na otázku – a co dělá syn? je pro rodiče dost nepříjemná, když mají říct, že jejich dítě je plivník.

Ve staré Encyklopedii povolání v gymnaziální knihovně nebyla o plivnících ani zmínka.

Matka mi s naříkáním zabalila kufr, a když došel ze zprostředkovatelny práce souhlas s mým rozhodnutím, odlétl jsem.

4

Dřív jsem si často namlouval, jak rád opustím svou hvězdu, svůj dům, říkával jsem si v duchu, jak mi jdou moji blízcí na nervy.

Světla mé rodné galaxie pohasínala a já se řítil kamsi dolů, jak mi připadalo, do černostříbrných propastí, ke dnu vesmíru –

V těch chvílích jsem se zajíkal smutkem –

Oč by bylo hezčí zůstat doma a být třeba opičákem, honit žáky na školním hřišti a nutit je, aby se houpali na hrazdách a šplhali po tyčkách rozestavených ve školní tělocvičně –

Četl jsem kdysi příběh o chlapci, který se rozhodl pro povolání, o kterém nic nevěděl, a domohl se v něm úspěchu, o šklebiteli z Orionu, ale byl jsem si jistý, že já takovým chlapcem, který se proslavil, nebudu. Moje zaměstnání, ať jsem si je snažil vyslovovat sebeslavnostněji, znělo dost odpudivě.

Plivník.

To slovo mi znělo jako odplivnutí.

A ke všemu cesta byla dlouhá. Uvažoval jsem o svém budoucím povolání ze všech možných úhlů, na jaké jsem připadl, ale stále jsem nemohl najít úhel, z kterého by to povolání znělo lákavě. Nakonec jsem se začal ztotožňovat s bájeslovným významem tohoto slova, a dokonce se svého povolání bál. Plivník. Ať jsem se snažil to slovo vyslovovat sebehebčeji, znělo stále zlověstně. To jsi to dopracoval, říkal jsem si, když jsem se převaloval ve své kabině, učil ses tak špatně, že jsi nakonec dobrý leda za strašidlo. Díval jsem se do noci, vesmírné noci. Střela se za oknem jako tresť ze všech nocí, které jsem kdy prožil, černá, nekonečná, drtivá. A já se bál svého přízračného povolání. Jen to mě utěšovalo, že je to povolání vážené. A že se při něm nenadřu.

No co chceš, uklidňoval jsem se.

Budeš strašidlo.

Ale celkem slušně vydělávající strašidlo.

A vážené strašidlo.

Někdo je strašidlem, a ani si nevydělá, nadře se a třeba mu ani nedojde, že je vlastně strašidlem.

Plivník, plivník, opakoval jsem si, abych si na to jméno zvykl a smířil se s tím, že patří ke mně. Ale i když jsem nakonec tomu slovu začal přivykat, věděl jsem, že představovat se jako plivník mi bude působit potíže léta, dlouhá léta, a možná celý život –

Tak na rodičovská slova došlo.

Učil jsem se jako hlupák.

A je ze mě plivník.

5

Žena, která na mě čekala na letišti, asi třicetiletá a roztěkaná, se na mě mile usmála a řekla, že jsem milý plivník a že se na mě všichni lidé v ulici už těšili.

Jejich plivník se prý přestěhoval, byl starší než já a dost nevrlý. Sice se jim po něm i tak stýskalo, ale myslí, že já ho plně nahradím. A je moc ráda, že jsem blond, blonďáci jsou prý nejhezčí plivníci.

Nechtěl jsem se jí ptát na své zaměstnání. Všechno stejně pochopíš, říkal jsem si. Chovala se ke mně mile, a dokonce mě pohladila po tváři. Uvažoval jsem, není-li plivník něco jako gigolo –

Bydlet prý mohu, kde si vyberu, ale ať se radši v žádném ze svých domovů příliš nezdržuji, ať na mě lidé nežárlí.

Pokoušel jsem se složit si ze střípků informací zrcadlo, které by mi ukázalo mou podobu, ale nedokázal jsem to.

Rezignoval jsem. Broukal jsem si písničku a na kytaru, kterou jsem nesl přes rameno, jsem se doprovázel. Všechna zavazadla jsem poslal po letištních robotech, jen kytaru jsem si vzal s sebou, byla mým nejoblíbenějším předmětem ve vesmíru. A vztah, jaký jsem k ní měl, jsem měl k málokterým lidem. Žena se velmi radovala, že jsem hudební plivník, a těšila se, že takového plivníka jim bude závidět celé město. Prý dřív bývali plivníci zpravidla místní, ale dnes se mladí lidé na tradice vybodnou. Překvapilo mě jednak tohle slovo a jednak, že ona mluví o mladých, sám jsem ji ještě za mladou považoval. Byla ale už matkou tří dětí a všímám si, že i docela mladé dívky se z mladých vyřazují a dívají se na ně s nadhledem, pokud samy mají malé děti.

Město bylo výstavné, supermoderní – Podléhal jsem názorům, že naše hvězda je nejmodernější hvězdou ve vesmíru, a teprve teď jsem viděl, jak naše hvězda byla nemoderní a – zaostalá – – Žasl jsem při pohledu na takový přepych, takový účelný přepych, přepych pro všechny, jaký na hvězdě panoval. Ulice, která měla být mým pracovištěm, byla dlouhá asi dva kilometry a po obou stranách měla prosklené pavilóny, vystavěné z křišťálových cihel. V noci vypadala zvlášť pohádková a připadal jsem si, jako bych kráčel mezi kapkami roztaveného stříbra –

Mladá žena se na mě zálibně dívala –

„Už nám bylo bez plivníka smutno.“

Znejistěl jsem.

Zpravidla jsem vždycky okamžitě věděl, co odpovědět, měl jsem bystrý jazyk, jako většina špatných žáků –

„Máte rád teplé mléko, nebo jen vlažné?“

Dívala se na mě bezelstně a laskavě a já zase nevěděl, co bych jí měl odpovědět – tohle se mi ještě nestalo – –

„Vlažné,“ řekl jsem nakonec, „vlažné.“

6

V mytologii, kterou se mě matka snažila od mého povolání odpudit, stálo, že plivníci se krmí mlékem, které jim dávají lidé před dveře svých příbytků. Ačkoliv jsem o knihu předstíral před matkou nezájem, jednou jsem si kapitolu Plivníci prostudoval a zapamatoval jsem si z ní mnoho. Plivníci byli, jak jsem pochopil, skutečné přeludy, strašidla mých pradávných předků, a už autor doslovu označoval tyto předky za zaostalé a primitivní. Nešlo mi na rozum, že by se plivníci mohli povolat k novému životu v moderní době, nechápal jsem, jaké poslání by mohli získat v moderním světě. Měl jsem ve zvyku posmívat se pověrám tak jako každý, kdo chce platit za moderního, a neuvědomoval jsem si tisíce moderních pověr, kterým věřím stejně jako moji předkové. Ale tyto pověry byly mé, vžité, kdežto plivník – Brnkal jsem si zmateně na kytaru –

Žena mě dovedla k malému pavilónku, řekla mi, že v něm bydlí jeden penzionovaný profesor, Fiolin, a že u něj mám začít službu.

U profesorova pavilónku byla malá bouda, jako pro psa, vlezl jsem do ní. V boudě bylo lůžko a malý noční stolek. Na něm ležely staré noviny, asi zbyly v budce po bývalém plivníkovi.

Brnkal jsem si na kytaru a potil se.

Na město padla tma a pavilóny se rozzářily jako světelné úly, po cestě mezi nimi proudily prosvětlené vozy, velké a okřídlené, aeroauta, která připomínala zářící včely – – – Padl na mě z toho světla a z té tmy stesk –

„Dobrý večer,“ ozvalo se u kulatého otvoru, vchodu do mé budky.

„Dobrý večer.“

V kulatém otvoru se objevila dobrácká vousatá tvář, dědeček s bílým knírem se nakláněl do mé budky –

„Vypadáte žalostně, plivníku,“ řekl mi. „Není vám dobře?“

Stařeček vypadal dobromyslně a důvěryhodně, vzlykl jsem a zaťal zuby, abych neplakal. A pak jsem se mu svěřil se svou samotou, se svou bezradností. Stařeček naslouchal a pokyvoval bílými kníry.

„Máte štěstí, plivníku, že jste svou službu začal u mě,“ řekl nakonec. „Těžko by vám někdo jiný z téhle ulice mohl vaši práci a její vznik vysvětlit jako já –“

Posadil se na lavici před mou budkou.

„Abych nezapomněl, mám pro vás vlažné mléko,“ podal mi do budky čistě umytou misku s vlažným mlékem. Chvilku jsem se rozmýšlel, a pak jsem se mléka napil. Měl jsem pořádnou žízeň a uvědomil jsem si s údivem, že jsem si ji přiznal až teď. Když jsem misku dopil, všiml jsem si nápisu, který mléko předtím zakrývalo: Služ, plivníku, služ, mléko si vysluž.

„Chutná ti, plivníku, chutná?“ zeptal se stařeček a já byl rád, že mi začal tykat, byl jsem mu za to vděčný. Pavilón v pozadí mé budky zářil a po obloze se přechvívala světla transgalaktických lodí –

7

Stařeček pracoval v mládí v sociologickém archívu této hvězdy a řekl mi, že vývoj plivníků prostudoval zvlášť pečlivě. Napsal i knihu Lidská samota, její dějiny a vývoj – dlouho se snažil najít vydavatele, ale nedařilo se mu to.

V té knize mají plivníci zvláštní kapitolu. Jsou prý specialitou těch nejvyspělejších hvězd, ne těch primitivních, jak by mohlo na první pohled vypadat.

A mám být na své povolání hrdý.

Nechápal jsem –

Ani si prý neuvědomují, jak pomáhám, řekl mi stařeček –

V dávných dobách, kdy se civilizace na této hvězdě dala na úprk, zažívali její obyvatelé své nejsmutnější období –

Samotu –

Nikdo neměl čas –

Civilizace a její potřeby každého pohltily.

Muži neměli čas na ženy.

Rodiče na děti.

Děti na rodiče…

A samota obepínala hvězdu stále úžeji –

Hvězda, vyprávěl stařeček, bohatla a byla stále pohodlnější, život na ní byl stále příjemnější a celá galaxie této hvězdě záviděla –

Jen zdejší lidé věděli, jak jsou sami –

Návaly u psychiatrů byly tak velké, že psychiatrů bylo na této hvězdě víc než dělníků. Většina lidí trávila většinu svého času u psychiatra.

A tehdy psychiatr Fuon, nazývaný otec národa, ten, jehož portrét zdobí městskou radnici, vymyslel plivníky.

Bytosti, které oživily lhostejné aglomerace, bytosti, které se ploužily veleměsty. Neměly žádnou práci. Ale lidé je krmili. Lidé nalezli v plivnících objekt, kterému mohli věnovat svou příchylnost, svou lásku –

A plivníci chodili dům od domu, usmívali se, těšili, nechali se živit. A lidé, kteří věděli, že je někdo na ně odkázán, nacházeli smysl života. I když věděli, že ten někdo, kdo je potřebuje, je plivník.

V ulici, v níž byl první pokusný plivník zaveden, zlepšil se první měsíc psychický stav obyvatel pronikavě. O šedesát procent méně lidí docházelo k psychiatrovi. Ten první plivník byl starý lékař, nemohl už operovat, protože se mu třásly ruce, ale chtěl být pořád lidem platný.

Použil nabídky svého kolegy psychiatra a stal se prvním plivníkem.

Jeho pomník stojí, říkal stařeček, před místní akademií.

Chodil ulicí a rozprávěl s lidmi, měl čas vyslechnout trápení každého, i starých, i stárnoucích žen, na jejichž trápení si nikdo čas nechce udělat –

Poslouchal, nepospíchal.

A pak podal měkké slovo.

A přijal talíř mléka, jako dávní plivníci. Neradil, nemluvil. Jen tu byl. A dovoloval lidem, aby se o něj starali. Zdálo by se, že v tomto úžasném městě se před jeho příchodem vyřešily všechny problémy. Ale, říkal stařeček, řešily se jen problémy těla, ne problémy ducha.

Starostí o věci jsme vytěsnili starost o člověka.

Brzy po úspěchu prvního plivníka se snažila každá ulice, aby si opatřila svého plivníka.

Plivníci zkrátka přišli do módy.

A pak přestali být módou a stali se nezbytností.

Nikdo se jim nedivil, každý je potřeboval.

Plivníci se ploužili kolem výstavných pavilónů, pili mléko, naslouchali hlasům svých živitelů. Dřív mívali lidé, a opuštění zvlášť, své psy, své kočky, své kanárky.

– – V moderním ovzduší zvířata nemohla už žít, nedokázala se aklimatizovat – – a spolek pro ochranu zvířat je zakázal chovat. Spolek pro ochranu zvířat, říkal teskně stařeček, ten máme, ale spolek pro ochranu lidí –

Naslouchal jsem a představoval si staré časy, kdy se plivníci plížili kolem kolových chýší, pili mléko, jedli kaši s medem, kterou jim obětovali dávní předkové – I moji předkové – Tehdy byli plivníci nadáni jen pohádkovým životem, životem poezie – Čas se měnil, z toho, co bylo dříve strašidlem, se stal lék. Dřív plivník děsil, teď léčil.

8

„Podívejte se,“ ukázal mi stařeček přes křižovatku. Kolem svítícího paláce na druhé straně se ploužil stín. Mladý muž šel od domu k domu a pískal na píšťalu, lidé vycházeli z domů a prohodili s ním pár slov, dali mu misku teplého mléka.

Můj kolega. Plivník na druhé straně autostrády.

„Jaké je to štěstí někomu něco dát,“ řekl stařeček smutně, „ani si neuvědomujete, jaké je to štěstí někomu něco dát a vědět, že to ten druhý přijme v dobrém. I kdyby to byla miska teplého mléka.“

Mladík na druhé straně zalezl do boudy před jedním veledomem a z jeho boudy se neslo teskné volání píšťaly –

„Jsou ulice,“ pokračoval stařeček, „kde se lidé neznají ani ve vedlejších domech; ani ve stejných domech. Říká se té hromadné samotě civilizace. Nebydlí vedle sebe lidé, bydlí vedle sebe samoty.

Ale LIDÉ potřebují vědět, že někdo dýchá vedle nich – a tu přichází plivník. Nic nechce. Ta sklenice nebo miska mléka je symbol. Plivník neobtěžuje, jen dává lidem příležitost vědět, že někdo zde žije, někdo přijde. Zvlášť staří lidé k tobě přilnou, plivníku, na to se můžeš připravit. Ti, které opustily jejich děti, tě budou opečovávat, jako bys byl zástupcem jejich syna nebo dcery. Ta péče tě bude možná obtěžovat.“

Díval jsem se na perleťová světla hvězdných korábů, která kroužila nad městem; vznášela se výš a výš – taková jasná, a současně taková osamělá světla…

„Ale nikdy na sobě nedej znát, jak tě lidé obtěžují,“ řekl stařeček, „radši ani nemluv. Jen poslouchej. A pokud jsi hudební plivník, hrej. Nikde se nesmíš zdržet dlouho, máš na starosti tolik lidí – Ale také na žádného nezapomeň. Potřebují tě i ti, kteří ti budou nadávat – ani nevíš, jak někdy člověk potřebuje někoho, na koho se zlobí. A pak, jsi za to placený. Chodíš tu jako veřejný příbuzný, ale ne skutečný. Takový rajský příbuzný, kterému mohou lidé dávat. Vědí, že je tu a že zase přijde, že je nezištný a že nic nechce.“

Posedla mě závrať – – až závrať ze vší té odpovědnosti –

„Jsou ulice, ve kterých žije málo, málo lidí, všude kolem nich jsou jen výrobní haly nebo ubytovny robotů. V takových ulicích jsou plivníci moc potřeba, svědčí těm lidem, těm nejosamělejším z osamělých, že je tu lidská společnost, lidské teplo. Je, i když není kolem nich – Znal jsem jednu paní, ve svém mládí, plivníku – a ta mi říkala, že by se byla už dávno zabila, jen kdyby neměla svého kocoura. Kdo by se o něj staral, kdyby ona nebyla. Pamatuj, plivníku, že ty jsi tím kocourem, ne směšným stvořením, ale posvátnou bytostí, která když prochází ulicemi města, rozšiřuje území družnosti a života a plaší smrt. Snad jsi směšný, ale jsi životodárný. Budou-li se ti smát, nic si z toho nedělej. Životodárné si odjakživa vysluhuje nejvíc posměchu.“

9

A pak jsem se vydal tou přepychovou ulicí, rozzářenou, jako bych vešel na křišťálový most – most světla –

Hrál jsem na kytaru, moc jsem to neuměl, ale hrál jsem, brnkal si –

Brnkal –

Procházel jsem dům od domu, někde na mě už čekali, zvlášť staří lidé, čekali asi za okny, když jsem přišel, hned vycházeli, a když jsem jim pohlédl do očí, četl jsem v nich bázeň, čekali, jestli se na ně usměju –

Člověk moc potřebuje někoho, kdo by se na něj usmál –

Mléko jsem ani nemohl vypít, sléval jsem je do bandasky a tu jsem prázdnil do velké konve, kterou od mého příbytku odváželi. Chápal jsem, že dar mléka je symbolický, mléko je velkou metaforou, a těšil jsem se z něj. Co mi měli dát. Měl jsem všechno, co jsem potřeboval, stejně tak jako oni. To symbolické mléko bylo něco víc než nápoj, byl to dar, dar, který jsem ani tak nedostával já, dar, který si dával dárce sám. Ti lidé měli radost, že mi mohou něco dát, a já měl časem radost z jejich radosti. Jedna stará paní na mě čekávala, dokonce když jsem dlouho nešel, chodila po zahradě, i v mrazu, a volala čičiči, ale já se pro to neurazil, snad jsem jí připomínal –

Snad jsem jí připomínal kočku –

Někoho, koho měla kdysi ráda, možná nejvíc v životě ráda –

I mladí lidé na mě čekávali, sedali osamělí za velkými okny svých pokojů a nudili se. Vyprávěli mi a já naslouchal. Poslouchali mé písně a viděl jsem na nich, že jsou šťastni, že někdo každý den přijde a usměje se na ně, a nebude je napomínat, nebude jim nic vytýkat, nic přikazovat – jen se na ně usměje –

Představoval jsem pro ně jistotu. Vlídnost. Přítele.

10

Po čase jsem se seznámil s jednou dívkou, která bydlela sama v rozlehlém pavilónu, a byla opuštěnější než ostatní dívky v mé ulici – Zamiloval jsem se do ní a čekával netrpělivě na její čistě vymytou misku teplého mléka… Oženil jsem se s ní a ona přijala mou profesi. Uvolnilo se místo plivníka ve vedlejší ulici, chodili jsme pracovat kousek od sebe, já proslulý plivník a ona začínající plivnice –

Plivník – – Co je na tom směšného? Je to zaměstnání krásné a potřebné. Po práci chodíváme se ženou kolem rozsvícených stříbrných úlů domů, ve kterých žijí tak slabí a nesamostatní lidé – Sníme o tom, že jednou nebudou plivníci potřeba. Pak bude radost žít. Ze svých dětí bych také jednou měl rád plivníky. Myslím si, že je to krásné zaměstnání, polidšťovat svět, plnit ho soucitem a vlídností.

Slýchám, že mé zaměstnání se šíří po hvězdách, přeskakuje z galaxie na galaxii. Nevím, jestli jsem na to víc hrdý, nebo mi je z toho víc smutno.

To byl můj příběh.

Už musím končit, na konci ulice na mě netrpělivé čeká jedna stará hodná opuštěná paní. Čeká na můj příchod úpěnlivě – Jsem jediný, kdo za poslední tři roky u jejích dveří zazvonil. Připravuje mi mléko pečlivě a sladí mi ho – – –

Musím už jít, nádherná ulice je rozsvícená a úly, plné bohatství, prozařují dnešní noc.

Studená tma se třpytí –

Lékař

(příběh lékaře)

1

Ano, byl jsem lékařem na hvězdě 66… Říká se jí hvězda budoucnosti, a když se mluví o zázračném pokroku, mluví se vždycky o táhle hvězdě. Možná se někdo diví, že jsem na ní nezůstal –

A to se ještě neví, že jsem měl na šestašedesátce klientelu jako nikdo, ordinaci v nejexkluzivnější čtvrti města. Chodívali ke mně jen prominenti, šlehačka šlehačky –

Na té hvězdě nebyly specializace. Pokrok ve vědě vede, řekl bych, od všeobecnosti ke specializaci, ale od ní zase k všeobecnému pohledu.

Byl jsem DrTo, doctor totus, čili doktor na všechno.

Ordinaci jsem převzal po svém strýci, který mě zaučoval do lékařské vědy. Tehdy byla medicína na šestašedesátce tak jednoduchá, že se ani neučila na univerzitách. Mladý medik se prostě připojil ke starému praktikovi a za pár let odkoukal všechno – pokud byl líný. Pokud byl pilný a bystrý, stačilo mu na to všechno jen pár dní – – A já pilný a bystrý byl –

Můj strýc, doktor Olua, byl malý pán se zlatými brýlemi a růžovou pletí. Když uvedu tohle, myslím, že si ho dokážete představit. Tenhle typ malých a růžových doktorů zná snad každý. Zlaté brýle nosil ne proto, že by je potřeboval, ale protože zlaté brýle patří k doktorům stejně jako k malířům široké vázanky nebo k sexbombám miniaturní šaty –

Přišel jsem k němu ve dvaceti, když rodiče nevěděli, co se mnou –

Byl jsem hvězdný floutek, jak se nám tehdy říkalo, a byl jsem na své hvězdné floutkovství pořádně hrdý.

Jen jsem poletoval se svou partou po satelitech, vytloukal bary a utrácel, co rodiče našetřili.

Jednou mi otec zastavil apanáž.

A dal mi na vybranou: buď se pustím za strýcem a vyučím se na doktora, nebo ať se doma neukazuju –

Jel jsem na šestašedesátku.

Naše hvězda byla dost zapadlá, a šestašedesátka mě pořádně lákala. Vyprávělo se, že tam mají úžasné likéry, nejlepší likéry z celého vesmíru.

2

O medicíně jsem věděl moc málo –

Doktoři u nás byli specialisté, vlídní i vzteklí, medičky půvabné nebo ošklivé, jako všude v galaxii –

Ale na šestašedesátce se proslýchalo, že jsou doktoři úplně zvláštní. Nová generace lékařů – jako bývají nové generace počítačů, jestli mi rozumíte – já tomu tehdy moc nerozuměl.

Strýc byl starý mládenec a nabídl mi, že mi ordinaci přenechá.

Neměl jsem v plánu pracovat, než mi bude osmdesát, považoval jsem to za rozumné. V té době se průměrný věk na naší hvězdě pohyboval kolem dvou set a já je chtěl užít. Mládí u nás zpravidla končívalo tak kolem osmdesátky –

V naší partě jsem byl dost v opovržení, že chci začít pracovat takhle brzy. Ale já chápal, že dostat se na šestašedesátku se člověku hned tak nepovede.

Strýc mě přijal velmi rád.

Bylo mu sto osmdesát a říkal: léta jsou tady.

Pracovat sto let stačí.

Líbil jsem se mu –

A tak jsme se dohodli, že mu budu ještě takových deset dvacet let pomáhat a pak převezmu celou jeho klientelu –

Šestašedesátce se přezdívalo Paříž vesmíru – Paříž, jak říkal strýc, se jmenovalo kdysi jedno město na hvězdě Praotců, město proslavené módou a módností. Jeho jméno přešlo do obecného jazyka vesmíru, tolik rčení má svůj původ na hvězdě Praotců –

3

První dny ve strýcově ordinaci mě dost šokovaly.

Ať bylo pacientovi, co bylo, strýc ho vložil do velkého kontejneru a zasunul pod poklop.

Po chvíli pacienta vytáhl.

Pacienta?

Ve chvíli, kdy ho strýc vytahoval, to už pacient nebyl.

Už to byl zdravý člověk a strýcova práce spočívala jen v tom, že od něj inkasoval za ošetření.

Strýc se mi přiznal, že sám přesně neví, co se pod poklopem s pacienty děje, ví jen tolik, že tam jakási čidla diagnostikují a pacienti jsou pod poklopem kyberneticky ošetřeni. Ať už mají žlučové kamínky, nebo je bolí zuby.

Celá moje výuka spočívala v tom, že jsem se musel naučit dobře počítat, abych mohl inkasovat poplatky za léčení.

Jednou jsem se strýci svěřil, že nechápu, jak může v takovéto práci nacházet uspokojení.

Smysl života.

Řekl jsem mu dokonce –

Řekl jsem mu dokonce, že medicína zdegenerovala.

Strýc jen usměvavě krčil rameny, špulil růžové rty a tvrdil, že když se na to budu dívat takhle, zjistím, že zdegenerovala většina profesí.

4

Když bylo strýci sto devadesát, převzal jsem ordinaci.

A protože jsem byl stále hvězdný floutek a zábavný společník, nejenže jsem si klientelu udržel, ještě jsem ji rozšířil. Byl jsem oblíbeným lékařem hlavně v uměleckých kruzích.

Pacientů jsem měl dokonce tolik, že mi jeden poklop nestačil, dokoupil jsem si druhý a přijal asistenta.

Zdálo se, že jsem na prahu oslnivé kariéry –

Práce nebyla těžká, jen nudná.

Nudná práce je někdy ta nejtěžší. Ať je ve skutečnosti jakkoliv jednoduchá.

Když jsem šel po korzu šestašedesátky, v jejích okázalých kolonádách, lidé se na mě usmívali, ukláněli se mi – Jenomže když se mi přehoupla stodvacítka a já stále nedělal nic jiného než zašupoval lidi pod poklop a zase je zpod něj vyšupoval, začalo na mě padat roztrpčení, vzteklost, neuspokojení –

5

Ale co bylo nejzajímavější – podobné pocity jsem pozoroval i u svých pacientů.

Jednou za mnou přišel takový pořízek, zdravím jen kypěl.

Ptám se, co mu chybí.

„Jsem zdravý,“ říká mi ten pořízek – –

Tak co sem chodí, ptám se ho.

Prý by chtěl nějakou nemoc, ne moc velkou, ale nějakou. Aby se mohl uzdravovat. Sledovat svoje uzdravování.

Nudí se.

Strašně se nudí. Dokonce řekl: smrtelně.

Nejdřív jsem mu nerozuměl.

Ale když jsem s ním chvíli mluvil, všechno jsem pochopil.

Nemá prý co na práci. A chtěl by něco udělat pro svoje zdraví. Prý to musí být tak krásné, uzdravovat se – Chce se uzdravit, i když nemá z čeho.

„To chcete, abych vám jako naordinoval nemoc?“

Prý ano, nejraději chřipku –

Četl o ní v nějakém románě a usoudil, že to musela být moc zábavná, a přitom lehká nemoc. Romantická a sladká –

6

Co vám budu říkat, od té doby se ke mně takovíhle zdraví pacienti začali hrnout. S nespokojenými zdravými se roztrhl pytel –

Chtěli nemoc, ten tu, ten onu – chtěli neobvyklý zážitek –

Brali nemoc jako nový druh zábavy a nedali si vymluvit, že nemají vlastně po čem toužit.

Bolest jako druh zábavy.

Dokonce mi za ty nemoci chtěli platit víc než za uzdravování.

Předělat můj „stroj na zdraví“, aby pracoval obráceně, nebylo tak těžké. Mechanik z ústředí to stihl za víkend. A ke mně se cpali pacienti, jeden za druhým, ten chce spálu, ten žloutenku.

Zápal plic –

Už jsem řekl, že šestašedesátka byla módní hvězda, a stávalo se, že tam na nějakou sezónu přišla nějaká nemoc do módy.

Spalničky –

Malárie –

Kdo by si nezkusil, třeba jen na pár hodin, takovou módní nemoc, ten by byl na naší hvězdě jaksi společensky nemožný – –

Ne že by lidé stonali dlouho, tak den dva, a pak se nechávali zase uzdravovat – teprve teď si zdraví vlastně začali vážit.

Klientela byla výborná, mohutná, perspektivní –

Ale já na to neměl nervy. Divíte se?

Předal jsem ordinaci asistentovi a žiju teď tady, na hvězdě Praotců –

A léčím, léčím, jako se léčívalo dřív.

Dokonce jsem kvůli tomu znovu studoval –

Lidé mi tu říkají „pan dochtor“ a někteří zvlášť zaostalí domorodci mě považují za kouzelníka.

Za šamana.

Ale ten pocit, jaký mám tady, tu jistotu, že jsem prospěšný, jsem nikde jinde nepoznal.

To je můj příběh.

Už musím jít.

Souseda bere žlučník –

Tužka na obočí

(příběh modelky)

1

Jsem opravář strojů inteligence IV/7.

Řeklo by se, že strojník jako já bude mít ke kosmetice hodně daleko.

Navíc opravář takových strojů jako já.

Ta římská čtyřka v označení mé profese znamená, že jde o stroje, které jsou čtyřikrát inteligentnější než průměrný člověk, a ta arabská sedmička znamená, že se tato inteligence násobí ještě sedmi, pokud se stroj zaměří na určitý úkol.

Tedy stroje, které vynikají dvacetosmkrát větší inteligencí než já.

Často jsem až trpěl pocitem méněcennosti z toho, že si vůbec troufnu takové stroje opravovat.

Ale vždycky jsem byl, jak mi říkala matka, trochu hochštapler, a tak jsem si troufal. A ta moje troufalost mě přivedla i ke kosmetice a k nejpodivnějšímu příběhu, jaký mě v životě potkal.

Když příběh vyhasl, nezbývalo mi nic jiného než si nechat narůst plnovous a opustit svou galaxii.

Úplně jsem se znemožnil.

Už ale uplynulo od těch dávných dějů hezkých pár let a myslím, že ti, kteří mě tehdy nenáviděli, se dnes při vzpomínce jen usmějí –

A možná se jim, možná se jim i po tom dávném trápení zasteskne –

Jistě, bylo to trápení.

Ale byli jsme mladí.

2

V mých dvaadvaceti, kdy se tento příběh odehrál, jsem měl velmi krásnou dívku s andělskou tváří. Její tvář byla známá snad každému v naší galaxii, protože tato tvář propagovala výrobky kosmetického koncernu Alior, gigantického monstra, které rozhodovalo o tom, jak budou ženy v tomto cípu vesmíru vonět a co si budou nanášet na víčka a na tváře –

Luxeia, jak se má láska jmenovala, dala koncernu svou tvář za neuvěřitelně vysokou částku roční renty.

Její tváře se staly jejími výrobními prostředky.

Vždycky, když jsem ji líbal, se ošívala a volala, ať si dám pozor, na krk mi vůbec polibky nedovolovala.

Její pleť na obličeji a na krku byla pojištěna na závratnou částku, věděl jsem, že i kdybych pracoval deset životů, tolik nevydělám.

Vůbec nevím, proč si Luxeia vybrala právě mě.

Snad proto, že jsem byl starý dobrák?

Snad.

Jednou se mi svěřovala, že do té doby, než se seznámila se mnou, měla samé hysterické milence, a že vždycky toužila po někom, jako jsem já. Je si prý jistá, že i když mě zabije, já se nerozzlobím, ale ještě jako duch za ní budu chodit a omlouvat se jí za to, že mě zabila.

3

Na Luxeie byla krásná jenom tvář a krk.

Když jsem ji uviděl poprvé, v cukrárně, ztuhl jsem nad jahodami se šlehačkou a fascinovaně ji pozoroval – ani jsem nezavřel ústa –

Vždycky jsem měl rád tlusté ženy –

Ale že by existovala nějaká žena tak tlustá, takhle tlustá, takhle spanile tlustá, o tom se mi ani nesnilo –

Luxeia se posadila ke stolečku nedaleko mě a poručila si tři zmrzlinové poháry.

Poručila si největší zmrzlinové poháry s fotliovými výhonky, podivnými duhovými výhonky, které se vozily čert ví z jaké planety a které chutnaly jako zmražené broskve. Měl jsem fotliovou zmrzlinu také rád –

Luxeia jedla pohár za pohárem, pak přešla na ovocné krémy, snědla několik marcipánových družic, specialit téhle sezóny, a všechno zapila oslazeným ananasovým koktejlem –

Vstala –

Člověk měl chuť uskočit ke stěně – tam jsou podlahy nejpevnější – žasl jsem, že se na podlaze neobjevily trhliny a podlaha pod Luxeinými kroky nezakřupala jako drcená kremrole –

Miloval jsem vždycky ženy tím víc, čím byly větší a těžší, a když jsem uviděl Luxeiu, propadl jsem své lásce na první pohled.

Vyšel jsem za ní –

Rozhodně je třeba mít velkou fantazii, aby mě někdo mohl pokládat za štíhlého člověka. Vážím – – radši nebudu uvádět kolik, ale rozhodně tolik, abych nemusel trpět pocity méněcennosti kvůli tomu, že vážím málo.

Ale když jsem šel krok za Luxeiou, měl jsem dojem, že jsem vyzáblý.

Tohle nebyla obyčejná tloušťka, tohle byla tloušťka kosmická.

S tlustými ženami se člověk nejlépe seznámí v cukrárně, tam jsou milé a přístupné –

Jenomže v cukrárně jsem to prošvihl.

Šel jsem, co noha nohu mine, za Luxeiou a uvažoval o jednom způsobu seznámení po druhém, a jeden za druhým zavrhoval – – –

Vtom něco cinklo na zem za Luxeinou patou.

Tužka na obočí.

Vypadla jí z kabelky stříbrná tužka na obočí – Zvedl jsem ji –

A s tou tužkou jsem tehdy zvedl ze země i svou lásku a nejpříjemnější zážitek svého života.

„Slečno,“ zavolal jsem, „upadla vám tužka.“

Luxeia se na mě obrátila, vzala si tužku a usmála se na mě nejkrásnějším úsměvem nejtlustšího anděla, jaký se kdy v našem vesmíru procházel.

4

Luxeia byla ve věku, ve kterém se i ty nejkrásnější a nejsamostatnější dívky touží vdát –

A byla zároveň v tom životním okamžiku, kdy si uvědomovala, jak je to obtížné se vdát. Do jisté doby měla nadbytek mužů, kteří o ni usilovali – a usilovali s nejvážnějšími úmysly.

Ale postupem času se všech dobrých partií zmocnily ostatní dívky, nehezké a nepůvabné – z hlediska Luxeie byly všechny takové. A na ni zbývali jen muži zadaní, kteří sice o ni projevovali velký zájem, ale nechtěli si kvůli ní rozvracet rodiny.

Přijala mě jako dar nebe a okouzlila mě od prvního setkání –

Jenomže i já byl ženatý a nechtěl jsem si rušit manželství –

Jsem ovšem takový dobrák, že každému na všechno přistoupím, jen když má dost trpělivosti, aby mě vydržel přemlouvat. I moje žena se mě zmocnila tímto způsobem, měla prostě víc trpělivosti než ostatní ženy, které mě chtěly. A Luxeia pravděpodobně uvažovala, že mě přemluví… Rozhodl jsem se nakonec, že se opravdu rozvedu a ožením se s ní, dal jsem nám ale zkušební lhůtu jeden rok. Pokud se celý rok budeme cítit jistí, že jsme se rozhodli správně, naplním naše rozhodnutí –

Aby se se mnou mohla Luxeia scházet častěji a aby moje žena nemohla mít podezření, prosadila mě Luxeia do kosmetického střediska, do jeho celogalaktického pracoviště. Trávil jsem většinu času mimo domov a pracoval jako technik módního programátorství.

V té době vnikla kybernetika už i do módního výtvarnictví.

Dokonce jsem slýchal na besedách mladičké dívky, které se s despektem posmívaly době svých matek a babiček, kdy módu navrhovali lidé.

„To jste byli nastrašený do pěkných hadrů,“ smávaly se mladé dívky.

Kybernetické navrhovací stroje opravdu dávaly zastáncům nové éry velkou zbraň. Neměl jsem nikdy pro vpád kybernetiky do lidského světa pochopení, ale musel jsem přiznat, že šaty, módní doplňky a líčení, jaké navrhovali kybernetičtí návrháři, měly něco do sebe. Když jsou už kybernetičtí psychiatři, uvažoval jsem, proč by měla být lidská móda svěřena lidem – –

V době, kdy mě Luxeia prosadila do návrhářského střediska, se připravoval k provozu nejnovější stroj, kterému se mezi námi techniky říkalo mazlivě a familiérně Módínek. Byl to dosud nejmodernější, nejdokonalejší stroj na módní zjev ženy, jaký se kdy podařilo vyvinout. Ve své paměti měl uskladněny módní časopisy všech dob a všech věků. Prováděl analýzy obrazů, soch. V paměťovém zásobníku měl i medicínské znalosti, byl vybaven i psychologickou výzbrojí – mohl-li existovat syntetický módní tvůrce, pak to byl náš Módínek neboli XDFC/66.

Novináři mu přezdívali ve svých oslavných článcích bůh módy – – –

Ve skutečnosti byl Módínek nevzhledná šedá krabice.

Na jedné straně do něj vcházel čistý pruh papíru a na druhé straně z něj vylézal popsaný papírový had.

Módínek byl vybaven i holografickým nástavcem, velkou průhlednou skříní, do které mohl své módní kreace promítat. Někdy se těchto jeho pokusů účastnili i novináři a byli uchváceni nápaditostí a pružností, s jakou stroj vytvářel módu.

Ve skleněné skříni se objevovaly trojrozměrné podoby dívek oblečených do modelů, jaké Módínek navrhl.

A protože naše hvězda odjakživa platila za módní centrum vesmíru, Módínkovy kreace se šířily rychlostí světla i do těch nejzapadlejších záhybů vesmíru. Už dříve byli, jak jsem slýchal, módní diktátoři, ale vždycky to byli lidé. Módínek představoval vpád vědeckotechnické revoluce do oblasti, která byla dosud strojům nepřístupná – do krajin módy –

Měl jsem na starost krájet proud papíru, který z Módínka vycházel, a předávat ho příslušným referentům –

Referentka Gisela se starala o klobouky, a jakmile Módínek vysoukal návrh kolekce klobouků a já jí ho předal, běžela do kloboučnického salónu –

Pokud měly ženy, které klobouky zhotovovaly, nějaké nejasnosti, promítl jim Módínek holografický obraz klobouku do skříně –

Všechno fungovalo bez poruch, pomalu, ospale –

Módínek navrhoval kdeco a já roznášel jeho „předpisy“ patnácti různým referentům a referentkám –

Wolf byl přidělenec pro pánskou módu, Li dostal za úkol kosmetiku, Aniouta měla na starosti kabelky, Cecilius prádlo… Každou středu měli poradu a okouzleně zjišťovali, jak se doplňky, šaty i líčení k sobě hodí. Módínek měl symfonickou paměť – nebylo možné, aby v jeho návrzích byly nesrovnalosti. Všechno se dokonale hodilo jedno k druhému, oční stíny k barvě stuhy na klobouku a barva stuhy na klobouku k barvě laku, který Módínek navrhoval na nehty u nohou.

Měli jsme Módínka rádi.

Dokonce na ústředním náměstí naší hvězdy mu postavili pomník: na podstavci, na velké krychli stála maličká krychle. Módínek.

Když vymýšlel módu a soukal ze sebe papírový pruh, vydával zvláštní zvuk, takové melodické naříkání –

Zvykl jsem si na to a bylo mi, jako by si se mnou Módínek povídal.

Moc jsem se o něj starat nemusel, pracoval bez poruch, jen jsem ho každý den důkladně oprašoval a leštil.

Módínek si brumlal, i když jsem ho leštil, jako by si předla naříkavá kočka –

Jako by mi děkovala –

5

Věhlas našeho diktátora módy, našeho kybernetického výtvarníka, stoupal neustále – –

Bůh módy –

Jestliže bychom definovali božstvo jako veličinu, které se lidé koří, ke které cítí bezmeznou úctu, pak Módínek byl asi božstvem, které mělo v naší galaxii nejvíc ctitelů.

Na jednotlivých hvězdách naší galaxie stály takzvané Kybernetické módní salóny, zkráceně zvané kymosy, do kterých se přenášely nové módní kreace vzápětí po tom, co Módínek uskutečnil nový módní objev a nové rozhodnutí o tom, co bude platit za nejvhodnější odění pro další čas. Platit až do odvolání. Každý kymos měl svůj štáb, ve kterém byly švadleny, kloboučnice, ševci; ti okamžitě vyráběli prototypy Módínkových návrhů a tyto prototypy se pak začínaly vzápětí vyrábět. U každého kybernetického módního salónu byl také štáb redaktorů, kteří vydávali módní žurnál Kybernetická krása a Módínkovy nápady popularizovali.

Byl jsem jen maličkým kolečkem v soukolí kybernetické módy, ale spokojeným kolečkem –

Luxeia mě neprosadila na mé místo nezištně, prosadila mě z důvodů velmi jednoduchých. Měl jsem za úkol, než předám Módínkovy nálezy příslušným referentům, opsat a předat jí je; zakládala si na tom, že nosí módu, která ještě nevznikla, a díky mé nevinné špionáži platila za jasnovidnou modelku –

O prázdninách se mi podařilo předstírat, že jedu na služební cestu, a odejeli jsme s Luxeiou do souhvězdí Lyry, dělali jsme túry po hvězdách. Všiml jsem si, jak se z kybernetické módy, která začínala tak trochu jako žert a experiment, experimentální žert, řekl bych, stal mamutí podnik, jeden z největších koncernů na celé obloze –

Každé noviny, které mi za naší cesty přišly do ruky, měly kybernetickou módní hlídku nebo aspoň kybernetickou kosmetickou módní poradnu.

Lidé měli hodně volného času, a protože hledali, jak ho strávit, přicházela jim vhod právě móda.

Módínek byl pracovitý a každých čtrnáct dní měnil módu, někdy mírně, jindy zásadně, a proto ti, kteří chtěli platit za módně oblečené, museli sledovat módní hlídky pravidelně –

Osobně si myslím, že vznik módě dala nuda –

Ne touha po kráse, svůdnosti, po půvabu – – Člověk, který se snaží být módní, jde přece často přímo proti kráse, půvabu i přitažlivosti – Móda s nimi nemá nic společného a v lidských dějinách je jen málo epoch, kdy se móda a krása spojily do jediné podoby. Když lidé potřebují utrácet čas, obracejí se k módě – a já pozoroval, že většina mých vrstevníků má tolik volného času, tolik depresivně volného času, že sledování kybernetických módních hlídek pokládá za milost, která na ně byla seslána, aby se neuzívali –

A pak se také každý bál posměchu, kdyby měl na sobě něco – – něco, co na ten týden vyhlásil Módínek za nemódní –

Muži k mému úžasu podléhali Módínkovu diktátu stejně jako ženy. Muži, kteří měli dříve pro módní žurnály často posměch a prohlašovali, že se zájmu svých žen o módu diví. Snad na to působilo, že módu vytvářel Módínek, a to znamenalo, že móda vstoupila na vědecký základ. Dřív bylo snadné posmívat se návrhům módních návrhářů, když móda závisela na lidském úsudku. Tím, že se objektivizovala, že se stala kybernetickou disciplínou, nebyl jaksi posměch na místě… Ministerstvo módy, které vzniklo za několik měsíců po uvedení Módínka do provozu, dodalo kybernetické módě ještě další záři. Pamatuji se, že jsem luštil křížovku, jejíž tajenka mi měla dát odpověď na otázku Kdo je to člověk? Tajenka mi prozradila: Ten, kdo se módně obléká.

Pamatuji se, že jsem se dal do smíchu a četl tajenku Luxeie, ale ta nechápala, čemu se směji.

Člověk je ten, kdo se módně obléká –

Přestal jsem se smát a díval se na Luxeiu, jestli to myslí vážně, když s takovou nesmyslnou definicí souhlasí.

Myslela to vážně –

6

Nejhorší na nové módě bylo, že nebyla vůbec rozmanitá –

Rychle se střídala, to ano, ale předpisy, které vydávala, oblékaly celý vesmír do podobných střihů.

Když jsem vytahoval z Módínka papírový pás s nejnovějšími módními zákony a četl nahá ramena, mohl jsem si být jistý, že příští týden, když vyjdu na ulici, potkám všechny ženy s obnaženými rameny, a když budu na papírovém pásu číst stříbrná víčka, upřou se na mě příští týden všechny ženské oči zpod stříbrných clon –

Psychologové očekávali, že předepsaná móda bude u žen vyvolávat vzdor a touhu odlišit se, kybernetická móda bude urážet touhu žen po originalitě. Ale stal se opak – jak ženy prohlašovaly v dopisech módním žurnálům, cítily se novou módou stmeleny, ztrácely pocit osamění – –

Spíš muži měli tendenci oblékat se svérázně, ignorovat Módínkovy módní výnosy. Bouřili se proti jeho módním rozhodnutím, která nazývali rozsudky. Prohlašovali, že móda není vojenská záležitost a že v civilu nechtějí nosit uniformy, ale časem přivykli. Trpělivě měnili délky kalhot, tvar záložek, klop, jednořadová saka za dvouřadová a dodržovali módní ustanovení někdy důsledněji než jejich manželky.

Pro obyvatele vesmíru se stala móda jistým druhem náboženství, smím-li použít takového příměru –

A ti, kteří byli oblečeni jinak, nebyli považováni za osobité, ale za kacířské. Člověk se musel podrobit všeobecné podobě, nechtěl-li platit za směšného podivína. Tato psychóza, která se po vesmíru rozmáhala, měla několik důsledků. Nejpříjemnější důsledek ale pro oděvní a kosmetický průmysl –

Některé ženy začínaly den četbou kybernetického módního žurnálu – představa, že by Módínek vymyslel, dejme tomu, nový tvar klobouku, zatímco spaly, jim připadala nehorázná jako noční můra.

Byli i ženy a muži, kteří propadli hrůze, že nebudou módní. Vyjdou na ulici v šatech, které už byly vyhlášeny za zastaralé. Takoví lidé, štvanci módy, se uchylovali o pomoc k psychiatrům. Já nemusel mít takové obavy a Luxeia také ne. Byli jsme, pokud se týká módy, nejinformovanější lidé v celém vesmíru – –

Mně osobně byli ti štvanci módy směšní… Ale uměl jsem si představit, jaké panice bych asi propadal i já, kdybych neměl jistotu, že jsem prvním čtenářem Módínkových kreací –

Obdivoval jsem ho –

Nezřízeně jsem ho obdivoval –

I když v tom obdivu bylo něco ironického.

Díval jsem se do prosklené skříně, ve které se objevovaly návrhy plavek, jaké kybernetický básník Módínek kyberneticky vysníval pro tuto sezónu. Nejprve se objevila ve skříni medová mlha, mlha houstla, rosolovatěla, jak se Módínkovy představy ustalovaly, pak se stávala neprůhlednou a vystupovaly z ní stále ostřejší tvary – už jsem rozeznával košíčky plavek, střih byl osobitý a půvabný, díval jsem se, jak z medové mlhy dorůstá zbytek plavek, originální a nezvyklé pojetí, vtipné zapínání – Ve skříni ležely plavky a z Módínka se sunul papír s podrobným popisem –

Byly to krásné plavky, což o to, velmi krásné –

Děsivé na nich bylo něco jiného. Až vyjdu za týden na kteroukoliv pláž, nespatřím ani jednu dívku, která by na sobě měla jiné plavky než tyto, dokonce i ten sladce medový odstín bude stejný, jako by pláž zalila vlna rozlitého medu –

Do plavek v prosklené skříni dorůstala dívka –

Objevovala se pozvolna, nejprve se ve skříni u plavek objevil dým pleťové barvy a z toho pleťového dýmu jako z kouzelné příze se pomalu ustalovalo ženské tělo, dorůstalo do plavek a obracelo ke mně oči, medové oči, které kybernetický návrhář vysnil do holografické podoby. Viděl jsem, že oči mají nažloutlá víčka, a věděl jsem, že se na mě za týden budou obracet všechny ženské oči zpod takovýchhle medových víček – – –

7

Ale byl jsem se svou prací spokojený. A stejná podoba světa mě zas tak příliš nedeprimovala. Móda mi zabírala tolik času, že jsem ani neměl kdy na nějaké větší deprese. Každý den jsem trávil hodně času u krejčích, kybernetičtí krejčí šili velice rychle, ale zkoušky potřebovali i oni. Hodně času mi zabíralo i stříhání nehtů, někdy do špiček, jindy do obloučků, někdy hranatě, jindy byly v módě dlouhé nehty, a já si musel nalepovat umělé, protože moje vlastní nehty se mi lámaly –

Módínek dokonce zavedl lakování nehtů i pro muže, vymýšlel velmi rázovité způsoby lakování –

Chápal jsem, že tento nesmírný příklon k módě nevznikl náhodou, že vznikl zákonitě, jako všechno v lidské společnosti, i to, co se zdá nejnesmyslnější. Lidé se potřebovali vypořádat s nejhroznějším nepřítelem, jaký se před lidskou společností objevil – s nepřítelem, o kterém minulé generace neměly ani zdání…

A tím nepřítelem byl –

Čas.

Přebytek času. Nebo, což je stejné, jenom jinými slovy: nedostatek naplněného času. Bylo ho tolik, tolik – ale vycházela z něj lhostejnost, nuda, prázdnota –

Pracovní doba se snížila na tři hodiny denně, a to ještě za ni musely na některých hvězdách odbory bojovat, průmysl by se spokojil s jednou hodinou, a někteří národohospodáři tvrdili, že i ta jedna hodina práce denně je mnoho –

Poukazovalo se na to, že nejvíce se módou zabývaly ty epochy a ty vrstvy společnosti, které měly hodně volného času a nevěděly, jak ho použít. Uvádělo se rokoko se svou etiketou, která prý neměla jiný cíl než bránit lidem v sebevraždě tím, že je zaměstnávala půvabnými předpisy a módou. Kdo se musel starat o své šaty, neměl už ani čas se zabít – –

Jistě, psychologická zdůvodnění se našla, nebyla však podstatná. Podstatné bylo, že jsem seděl u svého kosmetického stolku a maloval si nehty. Módínek navrhl pro tento týden pro mužské nehty malé zlaté hvězdičky, trvalo nejméně deset minut, než jsem pokryl jeden nehet zlatou hvězdou –

Deset prstů jsem pod půldruhé hodiny nesvedl –

Chápal jsem absurdnost tohoto zaměstnání, trapnost a marnost –

Ale přesto, že jsem si dopřál ironický nadhled, jsem byl vděčný Módínkovi za to, že zaplňuje život. Člověk musí mít plný život, potřebuje to, i kdyby si měl život zaplnit nesmysly.

Máchal jsem rukama, aby mi zlaté hvězdy na nehtech rychle oschly, a připadal si nesmírně trapně – – A zároveň jsem věděl, že mi tato moje trapnost přináší štěstí – –

8

Luxeia se nejvíc zaměřila na kosmetiku.

Když jsem prohlížel módní žurnály, ve kterých byla zobrazována v posledních letech její tvář, napadalo mě, že snad není odstín, který by Luxeia na svůj obličej ještě nenanesla –

Z obálek časopisů se na mě dívala její tvář, tvář růžového anděla, žlutého anděla, modrého anděla, Luxeina tvář se stávala velikou paletou – – Módínek se nespokojoval jen se zbarvováním víček, obočí, rtů, pro některé týdny navrhl i celá zbarvení obličejů.

Pamatuji se, že v den, kdy navrhl zelené obličeje, jsem se rozhodl, že nebudu vycházet z domu, ale Luxeia mě přinutila, abych ji provázel na koktejl k oslavě nové módní kolekce. Nazelenil jsem si tedy tvář. Při koktejlu se všichni chovali normálně, i já se choval normálně a díval se na brčálové tváře kolem sebe –

Jestli něco člověka ničí, pak touha, aby se choval normálně. Tohle mě tehdy napadlo poprvé. Zatoužil jsem utéct na toaletu a umýt si obličej, přijít se svou normální, čistou tváří – ale věděl jsem, že bych se takovou nesmyslnou osobitostí a statečností zlikvidoval, Luxeia by se se mnou určitě po té ostudě přestala stýkat, lidé by se ode mne odvraceli a kdo ví, mohl-li bych ještě vůbec zastávat své důležité místo u Módínka – Ztratil bych důvěru, kdybych byl sebou.

Brčálové tváře se kolem mě míhaly, brčálové rty mě oslovovaly, a když jsme šli z koktejlu, políbil jsem Luxeiu na brčálovou tvář –

Ten večírek se mi vracel ve snech –

Budil jsem se, když mě ve spánku obstupovaly divoké brčálové obličeje a dívaly se na mě zlověstně – potměšile –

Naštěstí brčálové údobí už Módínek nikdy nezopakoval a po většinu svých módních kreací se spokojoval s odstíny ne tak agresívními –

9

Pokud člověk něčemu uvěří, přistoupí na určitou dohodu, mění se celý jeho život. Lidé, kteří v našich galaxiích propadali módní víře v Módínkovu neomylnost, mohli být přirovnáni k těm, kteří byli osvíceni –

Pochopili, kde je pravda a co je třeba dělat –

Prozřeli –

To, že jejich OSVÍCENÍ byla podivná iluze, jim vůbec nevadilo. Iluzi houževnatě považovali za skutečnost.

Paradox byl v tom, že se jejich prozření týkalo jen odění a barev, které na sebe nanášeli –

I poznání může být jen druhem nevědomosti, říkal jsem si.

Vzpomínám si, jak jsem tehdy hovořil s přítelem z velmi vzdálené galaxie, přítel hovořil o tom, že u nich by se kybernetická móda nikdy nemohla ujmout. To nikdy neříkej, varoval jsem ho, před pár roky bych ani já nevěřil, že se u nás něco takového může ujmout.

Móda je nejtajemnější a nejzáludnější věc ve vesmíru, je to zosobněná žena –

Módínkovy zákony, pokud je nevyhlašoval překvapivě a nečekaně, měly svůj obvyklý den. Vyhlašovaly se zpravidla v sobotu dopoledne.

V tu dobu vycházely kybernetické žurnály, nová móda se hlásala i z přijímačů i z obrazovek, předváděla se ve výlohách módních salónů –

Pamatuji se, jak záhy po vyhlášení jsem vídal stovky mladých dívek. Ještě na chodnících vytahovaly své rtěnkovnice a malovaly si rty. Rtěnkovnice se říkalo zvláštním skříňkám, které v sobě měly desítky odstínů rtěnek. Módínek očísloval barvy rtů a pak ani nemusel o barvě široce hovořit, jen vyhlásil číslo. Z přijímačů zaznělo: RTY 22. A dívky otevřely své skříňky, vytáhly příslušnou rtěnku. A pro příští období platilo, že všechny ženské rty ve vesmíru budou růžovozlaté. A v koutcích rtů přejde odstín do – ostře jahodové barvy –

10

Přízračné děje přišly tak nenápadně –

Vždycky jsem si myslel, že nápadné věci musí začínat nápadně, ale zjistil jsem, že nápadné věci umějí přicházet nesmírně nenápadně –

Tak nenápadně –

Vytáhl jsem (27. června, v deset hodin dopoledne, pamatuji si to přesně), vytáhl jsem z Módínkových útrob papírový pás a dočetl se, že je potřeba nabarvit si celé předloktí zeleně a pokrýt modrými tečkami. Muži i ženy –

Byl jsem tak přivyklý zákonům svého světa, že první myšlenka, kterou jsem měl, byla logicky nelogická. Musím si doplnit zelené a modré líčení a stavit se v prodejně kosmetiky hned cestou ze zaměstnání –

Donesl jsem zápis kosmetické referentce, ani ona nebyla novým nařízením překvapená –

Když jsem se vrátil domů a nanášel si na předloktí zelenou barvu s modrými tečkami, napadlo mě, že se chovám jako blázen –

Ale nechoval ses jako blázen celá ta léta? napadlo mě.

To ne, to ne, to jsem se choval jenom tak jako všichni kolem mě –

To se chováš i teď, slyšel jsem vyčítavý hlas, i teď – zítra nepotkáš v celém městě člověka, který by neměl zelenomodré lokty –

Luxeia přišla už se zelenými lokty i s modrými tečkami, zatelefonoval jsem jí zprávu ještě z pracoviště.

Objala mě svýma barevnýma rukama a pamatuji se, že jsem se otřásl –

„Co ti je?“ divila se. „Přece to nepouští –“

Moc jsme ten večer nemluvili –

Otevřel jsem večerní vydání kosmetického žurnálu a uviděl fotografie krásných dívek se zelenýma rukama.

„Vypadají jako příšery,“ vykřikl jsem –

„Ale jsou módní,“ napomenula mě Luxeia – – –

Ano –

Příšery –

Ale módní příšery –

11

Příští týden navrhl Módínek celou kolekci velmi podivnou. Zvlášť kloboučnice užasla, a protože si nebyla jistá, zašla se podívat i na holografický obrázek Módínkova módního snu –

V prosklené skříni stála dívka, utkaná z pleťové příze, a na hlavě měla klobouk – – Těžko to nazvat kloboukem. Spíš se TO podobalo homoli, jakou jsem znal z pohádkových knížek, jakou nosili na hlavě kouzelníci. Ta homole byla metr vysoká a oslnivě bílá.

„To je, co –?“

Kloboučnice se užasle skláněla nad skříní, tiskla nos na sklo –

„To myslí vážně?“

Módínek brumlal jako spokojená kočka a soukal ze sebe papírový pás –

Kloboučnice váhavě odešla. A já věděl, že se diví, ale souhlasí –

A věděl jsem také, že příští týden vychrlí expresní kloboučnické závody vlaky takovýchto bělostných paklobouků –

Ať vejdu na ulici, do obchodu, na plovárnu – všude budu vidět bílé homole, budou čnít jako zvláštní bělostný les –

Ještě že to navrhuje jenom pro ženy, pomyslel jsem si sobecky –

12

V příštích týdnech nabraly Módínkovy sny závratné tempo –

Zdálo se, že teprve teď přišel své kybernetické fantazii na chuť –

V prosklené skříni jsem vídal jednu postavu upředenou z průsvitných vláken za druhou. A byly ty postavy oblékány do takových NÁPADŮ, až jsem měl co dělat, abych se tomu nezačal smát – Jedna vysněná dívka byla oblečená do veliké oranžové koule, která jí začínala pod krkem a končila pod koleny, jen hlava, dlaně a konce nohou jí z oranžové koule vyčnívaly, bylo to nápadité, to jistě, ale bylo to rozhodně velice nevzhledné, a celé období, kdy tenhle Módínkův módní výnos platil, mi dělalo potíže se na některou ženu podívat –

Ani na muže ale pilný kybernetický návrhář nezapomínal –

Bohužel ne –

Celý týden jsem se pohyboval oděný do nevzhledné plechové krabice, kryla mi hruď a břicho. Ten plechový svetr byl nejenom nehezký, ale také dost tlačil – Pořádně mi odřel břicho.

„Pro módu se musí něco vytrpět,“ smála se mi Luxeia, oblečená do lehoučké růžové látky, byla jí obtočená jako mumie –

Co je to móda, myslel jsem si vztekle –

Způsob, jak tajit sám sebe, uvažoval jsem hořce a vztekle zatínal prsty do svého plechového odění –

Ještě že v pátek bude nový módní rozsudek, ještě to, ještě to –

Ale pak jsem si uvědomil, že možná pátek, na který se těším, přinese něco daleko hroznějšího, nepohodlnějšího, nesmyslnějšího –

13

Vzpomínám si, že tehdy, když jsem měl na sobě plechový svetr, mi ta myšlenka vytanula poprvé –

Kybernetický návrhář zešílel –

Díval jsem se na šedou krabici na stole, která brumlala, přemýšlela a uvažovala, do čeho zahalí obyvatele vesmíru. I já si navykl považovat za vesmír jen tu jeho část, která se odívala módně, tedy, lépe řečeno, jako my –

Kdyby opravdu zešílel, napadlo mě v hrůze, nikdo by to ani nepostřehl. Všichni mu už přece dali svou důvěru a přistoupili na to, že nebudou o jeho rozhodnutích pochybovat, ale ctít je –

Díval jsem se do prosklené skříně a viděl, jak se v ní ustaluje nové módní odění – – a nevěřil jsem, že to je pravda –

To, co Módínek navrhoval, byla dřevěná ohrádka. Muž i žena, kteří se zvolna v holografickém skleněném kvádru zhmotňovali, byli zahaleni do dřevěných ohrádek, jako by byli oploceni. Jistě, byl to výboj, dřevo Módínek zatím nikdy nepoužil.

Muž i žena měli jakési dřevěné minisukně a hruď měli zahalenou do prapodivného dřevěného brnění –

Přimhouřil jsem oči a doufal, že se vidina přede mnou rozplyne –

Ale ne, vysněný muž a vysněná žena se začali v proskleném prostoru dokonce procházet, jako by mě chtěli přesvědčit, že se v takovém odění dá chodit –

Zavolal jsem všechny referenty –

Někteří naříkali –

Jiní vyčkávavě mlčeli –

Ale našlo se i několik takových, kteří nejnovější kreaci obdivovali, hovořili o avantgardě, o Módínkově novém, dřevěném období –

Konečně moje práce není tohle posuzovat – říkal jsem si –

Nemám za úkol posuzovat –

Nic. Ani svůj život.

Pokud jsem se na svůj život díval takhle, bylo všechno jednoduché, ale znepokojení ve mně tkvělo stále –

Příští den jsme si vyšli s Luxeiou na procházku v dřevěných ohrádkách.

Po několika krocích jsme se zastavili. Byli jsme celí otlačení. Ale statečně jsme vykročili dál. Lidé, které jsme potkávali, na tom nebyli lépe, někteří rázovali dokonce se zaťatými zuby –

Ale šli.

Nikdo neprotestoval.

„Počítač je blázen,“ řekl jsem.

Luxeia vypískla bolestí, jak si skřípla kůži na břiše mezi dvě ohrádky.

„Mlč!“

„Proč mám mlčet?“ uvažoval jsem –

„Živí nás,“ řekla Luxeia. To byla pravda, živí nás. Ale nebyla to pravda celá. Já i Luxeia jsme věděli, že se neodvážíme zaprotestovat, strhnout ze sebe modřínové šaty – Neodvážíme. Prostě proto, abychom nepřestali být považováni za normální – ZA MÓDNÍ.

A tak jsme šli a čichali svěží vůni svých nových šatů. Modřínovou vůni –

Vůni prken.

14

Příští Módínkova kreace mě šokovala –

V projekční skříni se objevila kožešina, umělá modrá kožešina s dlouhými chlupy. Zvolna se do ní dovtělovali lidé –

Nebyl to ale jen návrh obyčejného kožichu, Módínek navrhl víc –

Tentokrát navrhl návrh návrhů. Muž a žena v modrém kožichu nestáli na nohou; ale stáli na čtyřech.

Zvolna, pomalu se plížili za sklem –

Podíval jsem se na Módínka, jako bych čekal, že se teď, teď krabice na stole přede mnou dá do smíchu –

Jenomže Módínek si jen brumlal, idylicky předl drobounkým kočičím vrněním –

Zavolal jsem opět všechny referenty najednou. Mlčeli. Pak si ode mě vzali pásy papíru a odešli navrhnout novou kreaci –

Byli tak zaskočeni, že se nezmohli ani na chválu, ani na protest –

Posadil jsem se proti skleněnému kvádru a díval se na muže a ženu, potácivě se pohybovali po podlaze…

Vždyť on z nás – podíval jsem se v nejvyšší tísni na Módínka –

Vždyť on z nás už ani nedělá lidi –

A uvědomil jsem si, jakou módu vlastně kybernetický návrhář zahajuje.

Módu nebýt lidmi.

A těšil jsem se na sobotu, na vyhlášení této kreace. Teď už konečně lidé řeknou dost.

Vždyť jsme lidé.

Vždyť jestli na tohle přistoupíme, jsme zvířata –

15

Příští sobotu jsem se vmísil do davu, který očekával před kybernetickým salónem vyhlášení nové módní kreace.

Odbila dvanáctá.

V holografické výloze se objevili –

Muž a žena. Lezli po čtyřech, dlouhá modrá srst se rousala po podlaze –

Vzápětí vyšli z bran módního salónu manekýni a manekýnky. Porostlí modrou srstí –

Vyšli po čtyřech –

Dav kolem mě oněměl –

Chápal jsem, že ztichl ponížením, když pohlédl na lidi, kteří se před ním plíží –

Potom se lidé začali rozcházet, rozcházeli se stále rychleji –

Až se dali na útěk –

Sláva, sláva, říkal jsem si v duchu, jako by ta největší sláva člověka spočívala v tom, že se lidé rozhodnou být lidmi –

Ale pak jsem si všiml, kam ti lidé běží –

Utíkali do protějších oddělení kybernetického módního salónu –

Za chvíli se před ním utvořila fronta –

A ze salónu vylézali lidé, mladí, staří, a na všech plandaly veliké azurové kožichy –

Až přijdu večer domů, bude tam Luxeia –

Luxeia s dlouhými modrými chlupy, visícími od krku k patám –

Měl jsem chuť vykřiknout, úpět, úpět –

Ale místo toho jsem se postavil na konec fronty –

Fronta postupovala rychle –

Kožichů bylo dost.

Dost pro celý vesmír –

16

Tehdy jsem si už byl jistý –

Kybernetický návrhář není v pořádku.

Byl zrekonstruován tak, aby byl nápaditý a aby se neopakoval. Dodržuje to, k čemu byl určen, a v tom je jeho chyba –

A navíc, namlsal se –

Lidé mu přistoupili na všechno, bez protestu, podvolili se jakémukoliv jeho rozhodnutí –

Splnili zatím všechno, co jim rozkázal, a on jim teď rozkázal, aby přestali být lidmi –

Možná o nás přemýšlí, možná spojením kontaktů, které nikdo nepředvídal, vznikla v návrháři ironická inteligence –

Uvažuje o nás, uvažuje o nás stejně napjatě, jako já uvažuji o něm – – –

Možná zkouší, kde je hranice lidského ponížení.

Vyhlédl jsem z okna Módínkova sálku. Po chodnících se oběma směry ploužili po čtyřech lidé v modrých kožiších.

Kdy přijde do módy být lidmi, uvažoval jsem.

Kdy konečně něco tak obyčejného přijde do módy –

17

Po skončení pracovní doby jsem si sundal z věšáku svůj obrovitý modrý kožich a oblékl si ho, při nasazování rukou do rukávů jsem se styděl jako nikdy v životě.

Styděl jsem se – ale to bylo také všechno –

Sesul jsem se na všechny čtyři a po čtyřech jsem odcházel z pracoviště. Když jsem slézal po schodišti, potkal jsem v mezaninu referenta pro líčení očí a referentku pro punčochy…

Lezli jsme chvíli ze schodů vedle sebe.

Na referentce jsem pozoroval, že je zaražená a není nějak ve své kůži. Když přijala cizí kůži. Modrou, s dlouhými chlupy…

Zato referent pro líčení očí –

Celou cestu hovořil, obdivoval nápaditost kybernetického návrháře, rozplýval se nad jeho poslední kreací. Nazýval ji syntetická.

Ať si prý všimneme, jak tím, že jsme dostali modrou kožešinu a předepsaný pohyb, jsme získali zároveň i jinou gestiku.

Móda postihla i pohybovou, motorickou oblast, tvrdil.

Ve vrátnici jsem se s nimi rozloučil a vyplížil se po chodníku na dlouhou cestu do svého bytu –

18

„Něco musíme udělat,“ řekl jsem při večeři Luxeie.

„Co?“

„Říct lidem, že ten stroj má praštěné nápady.“

„Ale to přece všichni vědí.“

Tímhle mě Luxeia vždycky dokonale srážela. Jakmile jsem přišel s nějakým poznatkem, vyhlásila ho za dávno známý –

„Tak proč se lidé nechovají, jako kdyby věděli, o co jde?“

„Vím já?“ Luxeia si kartáčovala modrý kožich, rozčesávala dlouhé azurové vlny chlupů a ta práce ji nápadně těšila –

„Vždyť ze sebe necháváme dělat blázny, chováme se jako blázni jen proto, aby nám nikdo nevytkl, že nejsme normální –“

Luxeia se na mě udiveně zadívala a vybírala z kartáče dlouhé vytrhané chlupy.

„Chováš se úplně nemódně,“ řekla nakonec.

Móda –

Chtěl jsem v tu chvíli začít běsnit, trhat z jejího kožichu hrsti modrých chlupů, ječet, vyhodit jí z okna rtěnkovnici –

„Jsi normální?“ obrátila ke mně své andělské oči –

Přikývl jsem a vzal si kartáč, který odložila. Začal jsem si kartáčovat kožich. Jako smutné, teskné zvíře, které by zvířetem být nemuselo, ale které se tak rozhodlo samo a dobrovolně –

Zítra je přece sobota –

A zítra přijde do módy možná člověk –

Přede mnou na stolku ležel módní žurnál. Díval jsem se při kartáčování zděšeně na fotografie, na kterých lezly po zemi postavy v azurových kožiších – – – Postavy v kožiších na louce, na náměstí, u řeky –

Staří lidé, mladí, děti –

A co bylo nejhroznější, při svém ponížení se pyšně usmívali, pyšnili se svým ponížením –

Neuvědomovali si, co se s nimi děje –

Uvědomovali si jen, že se chovají tak, jak se chovají všichni kolem nich.

A to jim stačilo ke štěstí.

19

V poslední době jsem čekal na vyhlašování nových kreací už bez napětí. Jedny byly šílenější než druhé, ale lidé přistupovali na všechno. Chápal jsem, že když se vzdají módních starostí, přijdou starosti jiné –

A ty si nikdo nechtěl připustit –

To, co Módínek vymýšlel, bylo otřesné.

Luxeia, kterou jsem měl do této doby velmi rád, se mi v nových šatech znechucovala.

Přistihl jsem se, že se už netěším na chvíle, kdy je u mě, těším se naopak, až odejde z bytu – –

Módínek vstoupil do období masek. Nařizoval nosit masky, masky, které se lepily na tváře. Pro jedno období navrhl masku idealizovaného muže a idealizované ženy. Když jsem vyšel na ulici, potkával jsem stále jeden obličej muže a všechny ženy měly jedinou tvář. Ta maska byla příliš věrná, spíš než masku připomínala obličej, a dojem z procházky ulicí byl drtivý – – – Stále jedna podoba – a podoba, které se člověk nezbaví ani pohledem do zrcadla –

Módínek nařídil neodkládat masku ani doma –

Jindy zavedl masky bez tváří a bez všech rysů, z ploché bílé masky vyhlížely jen štěrbiny očí –

20

Když jsem tahal z Módínka bílý pás, míval jsem hrdlo stisknuté úzkostí –

Co dnes –

Co zase dnes vymyslel –

A jednou jsem objevil něco, co by mě vůbec nenapadlo, že Módínek může vymyslet. Módínek zavedl podivuhodnou módu: nehýbat se.

Kdo se hýbá, není módní. Nemá se mluvit ani hýbat rty, má se jen stát, sedět nebo ležet.

Tentokrát poprvé nevydal povely ani pro šaty, ani pro kosmetiku –

Jen klid, klid –

Dlouho jsem se na ten okamžik připravoval, a věděl jsem, že nastal teď. Vzal jsem Módínka, malou brumlající krabici do náručí a chviličku se na ni díval.

Pak jsem ji pustil –

Roztáhl jsem prsty a nechal ji vyklouznout k zemi.

Zabrumlala a zmlkla – V holografické skříni zavířila pleťová příze, jako by za sklem zavládla podoba nahé sochy, a hned se rozplynula –

Když jsem k referentům nepřicházel, přišli za mnou.

Uviděli naraženou krabici u mých nohou –

Strnuli –

Tu sobotu se poprvé nová móda nevyhlašovala. Byl jsem vyšetřován, ale označil jsem všechno za nešťastnou náhodu, a škodu zaplatila pojišťovna –

Sestrojit nového Módínka bude trvat dlouho.

Za tu dobu možná přijde do módy něco úplně jiného než Módínek.

Odejel jsem z galaxie, nechal si narůst plnovous.

Lidé nemusí vědět, že jsem to byl já, kdo je osvobodil.

Mohli by mi to vyčítat.

Ale je něco krásnějšího než osvobodit?

Luxeia zůstala u reklamy dál a občas vidím její tvář, nestárnoucí tvář na obálkách módních žurnálů –

Usmívá se, usmívá se andělsky, důvěřivě –

A z té její andělské důvěřivosti na mě vystupuje tíseň.

Jaká je dnes móda?

Nevím.

A jsem šťastný, že to nevím.

Kupříkladu vitafon

(příběh vitafonistky)

1

Teda, když jsem vešla do telefonní budky na Neptunu, pěkně mě to vzalo. Já jsem zaměstnaná na spojích, ale u nás na Venuši, a tam se dbá na to, aby budky fungovaly, aby všechno bylo v bezvadném pořádku, každý den obchází telefonní robot všechny budky – a má jich ve svém distriktu něco – pěkně je všechny vymete a zkontroluje. Když je tam něco rozbitého, hned to vyspraví, nač by taky měl ten svůj opravářský kurs.

Telefonní budky na Venuši jsou jako klícky.

V každé obrazovka, kterou robot po ránu naleští, a na té je vidět ten, s kým se telefonuje, jako živý –

Však taky živý je, s mrtvýma by se netelefonovalo.

Vlastně se už říká telefon jenom ze setrvačnosti, ale říká se to, i když jsou jiné názvy, videofony, videografy a jak se ty potvůrky milé jmenují – Ale na Neptunu.

Úplně jsem se dopálila.

Budka zatuchlá, skla na ní špinavá, číselník otlučený, obrazovka žádná, asi ji někdo rovnou sbalil – – jak se krade na Neptunu, o tom hned tak někdo teda nemá ponětí – –

No Neptun.

A na zemi papírků, šlupek, potrhané noviny –

Jen tak tak, že jsem z budky neodešla.

Ale potřebovala jsem tetě zavolat, a tak jsem to tam musela vydržet. Uvažovala jsem, že telefon stejně asi fungovat nebude, takový zprohýbaný trychtýř tam byl místo sluchátka, no zkusím to –

Hodím minci do aparátu –

Vytočím číslo –

273 020 2629 250 01 –

A poslouchám, z trychtýře se ozývá jen ticho –

A tak tam stojím v té zatuchlé budce a naslouchám, protože vím, že na některých planetách naskakuje signál později –

Nic.

Ještě chvilku počkám, uvažuju, probírám se v kabelce, kapu si na kapesník trochu voňavky, mám ráda voňavé kapesníky –

A vtom –

Div jsem kapesník i voňavku neupustila. Já už vůbec v budce nebyla.

Stála jsem u tety v jejím bytě –

Rozeznávala jsem všechno, a nechápala nic –

„Lindo,“ řekla mi teta nazlobeně, „pozor, leješ mi tu svou nemožnou voňavku na koberec.“

Obrátila jsem lahvičku dnem dolů a rozhlédla se –

Teta tu byla, já tu byla a kolem dokola vůně mé voňavky –

2

Jestli je někde ve vesmíru stará pošťácká rodina, pak jsme to my. Na stěně nám v salóně visí postiliónská trubka, se kterou v dávnověku jezdil můj prapředek, který rozvážel poštu za časů knížete Thurn-Taxise, a vedle ní máme na stěně pověšené bambitky, které ten starobylý předek postilión vozil pod kozlíkem – – kdyby mu nějaký zloděj chtěl jeho zásilky z vozu vyfouknout –

A od těch dob tohohle praotce rodiny byli v našem rodě samí listonoši, telefonistky, ale i ředitelé pošt, dokonce jeden ministr telegrafů, to bylo ale dávno, hluboko v jedenadvacátém století a na nějakém dost zapadlém satelitu.

Jo, abych nezapomněla, tatínek se podílel na konstrukci kybernetických postiliónů. Zkrátka pošťáctví máme v krvi –

Co jsem mohla dělat, také jsem šla k poště –

A pracovala jsem jako telefonistka na lince Venuše–Andromeda, spojovala hovory, protože na téhle lince dlouho nebyl automat –

Ale teď zavedli automat i tam. Nás, holek u telefonů, nebylo třeba, a tak jsem ráda přijala tetinu nabídku, abych pracovala na poště na Neptunu –

Jenomže teď, když jsem stála u tety a nepamatovala se, jak jsem se sem dostala, mi tohle všechno připadalo nesmyslné, celé dějiny mojí rodiny, a uvažovala jsem, jestli se mi to jen nezdálo, všichni ti předkové a celý můj život. Když člověk zažije takový šok jako já teď – a ještě k tomu v oboru, o kterém si myslí, že ho docela dobře zná, začne pochybovat o všem, i o tom, jestli je sám sebou –

„No co se tak díváš,“ řekla mi teta rozzlobeně a otevřela okno. „Jsem ráda, že jsi mi zavolala, ale nemusíš mi dělat naschvály a ještě mi to lít po koberci –“

„Jak jsem se sem dostala?“ vykoktala jsem –

Uvažovala jsem, horečně jsem uvažovala, co jsi pila, co jsi jen pila, Lindo, ale nemohla jsem si vzpomenout ani na kapku alkoholu –

„Tak jak ses rozhodla, Lindo?“ ptala se teta. „Zůstaneš u nás na Neptunu?“

Kývla jsem, ale jen mechanicky, nebyla jsem schopná uvažovat, jen jsem se zase tety ptala: „Jak jsem se sem dostala?“

A ptala jsem se zoufale. Měla jsem co dělat, abych se při té otázce nerozplakala.

3

Vlastně jsem tetě ještě nikdy netelefonovala, těch pár návštěv, které jsem u ní na Neptunu zatím vykonala, jsem domlouvala písemně –

Napadlo mě, že jsem možná v té zatuchlé budce omdlela a že mě k tetě dopravili – ale o tom bych snad něco musela přece jen vědět – Jak by mě nesli – nebo bych se musela cestou nějak zašpinit –

Podívala jsem se nenápadně na své letní šaty –

Světlé šaty, s velkými růžovými a modrými květy –

Byly čisté. Bez poskvrny. Tak to jsem asi neomdlela, na Neptunu se dost dobře nedalo omdlít a nezašpinit se při tom.

4

„Jak ses sem dostala?“ řekla teta. „Vitafonovala jsi mi, ne?“

„Vitafono – va – la –,“ překoktala jsem po tetě.

„A co mi chceš?“ řekla teta náhle rychle. „Víš, že si musíš pospíšit – –“

Nevěděla jsem, proč bych si musela pospíšit – proč – proč – Uvažovala jsem, co jsem tetě vlastně chtěla, byla jsem jako ochromená, a až po chvilce ticha jsem si vzpomněla, že jsem se chtěla tety zeptat, jakým aerobusem se k ní dostanu, linky z letiště do města byly přebudovány –

A rozpisy na zastávkách jako obyčejně někdo strhal.

„Teto –“

Takhle jsem začala – ale po tom slově zmizela veškerá interpunkce, dokonce po tomhle oslovení by na místě nebyly ani druhé uvozovky –

Už jsem totiž nikoho neoslovovala.

Po tomhle oslovení jsem zmizela i já.

Stála jsem v dusné zamatlané budce a na její dvířka klepala hubená stařenka hůlkou, jako bych se v budce zdržela už moc dlouho –

Vyšla jsem z budky –

Podívala jsem se do matného slunce – – –

A rozplakala se.

5

Tohle bylo moje první setkání s vitafonem.

K tetě jsem si vzala taxíka a uvažovala, že teta o mé návštěvě nebude ani vědět –

Cesta na Neptun byla dost dlouhá. Unavila jsem se, cestou asi usnula, a tohle všechno se mi zdálo. Jako sen to bylo docela zábavné, jako sen ano, ale jen jako sen – –

Dojela jsem k tetě.

Ještě než jsem zazvonila u jejích dveří, ucítila jsem svou voňavku, linula se z tetina bytu –

Mám svou voňavku velmi ráda.

Neobejdu se bez ní.

Ale i já musím uznat, že je trochu vlezlá. Trochu dost.

Čichala jsem svou voňavku, která prostoupila celé patro, a zazvonila jsem v tom vonícím oblaku na tetin zvonek –

„No, já bych z tebe, Lindičko, vyrostla,“ řekla teta a zatvářila se na mě, jako bych byla kočka, která jí dělá starosti.

Nevěděla jsem, co říct.

Nejsem zvyklá, aby se na mě moji bližní dívali jako na kočku, která jim dělá starosti.

Co také říct, když do našeho života začne prorůstat pohádka –

„Vitafonuješ si to sem, liješ mi tu voňavku a pak si odvitafonuješ.“

Teta mi uvařila kávu a vůně kávy vytlačovala vůni mojí voňavky. Musela jsem tu být, říkala jsem si –

Krčila jsem nos.

Vůně mi dokazuje, že to nebyl sen – Vůně – Jen vůně –

6

Už pracuji ve vitafonické centrále na Neptunu dva roky, v naší rodině poštovní sklony nevymřou.

Vdala jsem se za kolegu, vitafonistu.

Opravujeme porouchané vitafonní budky.

Ráda chodím k letištním budkám a dívám se, když přilétají výpravy z orientálních galaxií.

Ty o vitafonu ani neslyšely – zrovna jako tehdy před lety já –

Otevřou notýsek –

Vyhledají číslo.

Vytočí je na číselníku –

A pak zmizí. Když se po čase objeví, jsou vyděšeni, potácejí se z budky a vrávorají –

Nic nechápou. Jako já tehdy.

Už dávno vím, že vitafon je novou generací telefonů i videofonů i videografů a jak se všechny ty přístroje jmenují –

Nerozumím sice, jak funguje.

Vím jen, že dokáže člověka změnit do energie či čeho a vyslat na číslo, které člověk předtím vytočil. Tam ho usadit – Vím, že to dokáže jen na pár minut, protože pak působí něco, čemu můj manžel říká setrvační prostorová smyčka, ale také vím, že jsem to vysvětlila dost povrchně, protože když mě manžel slyší něco technického vysvětlovat, směje se mi –

Říká, že to vysvětluju, jako by moje pramáti vysvětlovala princip telefonu – –

Já – já – bych ale neuměla vysvětlit ani telefon –

Ani to prosté cestování hlasu… Také mu nerozumím.

Natož tohle.

Ale copak je potřeba, abych si to uměla vysvětlit?

Hlavně že to umím používat, hlavně že jsem v sobě přemohla strach, a že dokážu vitafonovat i na dlouhé vzdálenosti –

Je to bezbolestné, rychlé, levné –

Prostorový telefon?

Snad ano.

Manžel se stroji posmívá, říká, že je to jen taková hračička, k čemu jsou dobré návštěvy na tři minuty –

Ale přesto, když odjíždí na služební cestu, nikdy nevím, kdy vejdu do pokoje a on v něm bude sedět nebo bude odemykat skříň a nahlížet do ní – Prostě na Neptunu se od zavedení vitafonu snížil počet nevěr. Člověku to, jak říká moje kamarádka, nestojí za ten strach.

„Já bych neměla chvilku klidnou, Lindo,“ říká a obrací oči v sloup.

Takže vitafon přece jen nějaký výsledek má. Lidé na sebe více dbají, víc se upravují. Mají pořád uklizeno. A jsou mravnější –

Však to říkám pořád, že mravnost, čistota a uklízení – tohleto s sebou prostě civilizace nese sama s sebou.

Ovšem až na vyšším stupni.

Á –

Slyším slaboulinké, něžné šumění –

Už je tu.

Za pár vteřin u mě bude manžel.

Vitafonuje naše číslo z Venuše.

Možná –

Možná se ještě trochu stačím přečesat.

Ona ta stará doba, primitivní, doba telefonická, také měla něco do sebe –

Strach

(příběh vlkodlaka)

1

Kdyby vám někdo nabídl, abyste se stali vlkodlakem, asi byste byli stejně překvapeni jako já.

Mně to nabídla jedna ošklivá dívka.

Zazvonila mi v devět hodin dopoledne u dveří.

Zrovna jsem se sprchoval, vzal jsem si koupací plášť, jen tak tak jsem se přepásal a otevřel jsem dveře.

Čekal jsem listonoše s penězi.

Za dveřmi stála asi dvacetiletá dívka. Měla rozcuchané řídké vlasy a byla pihovatá.

V ruce držela zápisník a tužku. Jeden konec tužky si znuděně opírala o našpulený ret.

„Nechcete bejt vlkodlak?“

Člověk, kterého vytáhnou ze sprchy a je hladový a rozespalý, není nakloněný žertovat s ošklivými dívkami.

„To děláte nějakou statistiku?“

Ustoupil jsem a začal přivírat dveře.

Dívka vzdychla.

„Pěkně praštěnou statistiku –“

Ale na dívce bylo něco jímavého, jak tam tak stála a bez zájmu se na mě dívala a ptala se, jestli bych chtěl být vlkodlak –

„Ale ne statistiku –“

Bylo mi zima, otřel jsem si mokrý obličej rukávem koupacího pláště. Musím to tady s ní co nejrychleji skončit –

„Tak co?“

„Nábor.“

Trochu jsem se k dívce přiblížil, abych z ní mohl ucítit alkohol, ale ne, byla cítit jen nějaká levná voňavka – mdlá, jako byla ta dívka –

„Nábor na –“

„Myslíte si, že mě to baví? Dostala jsem to na studentským středisku, abych si přivydělala. Holky roznášejí noviny do schránek, a na mě zbyla jen tahle blbost.“

„A co kdybych chtěl být vlkodlak?“

„Jo, to mě nezajímá,“ vzdychla dívka, „já mám jen obcházet tohle sídliště a dělat nábor.“

„Takže vy vůbec nevíte, co pak budou dělat –?“

„Kdo?“

„Vlkodlaci.“

„Ne.“

„Vás to ani trochu nezajímá?“

„Já mám jiný starosti.“

Řekla to jednoznačně. Pěkně jednoznačně.

Bylo na ní vidět, že opravdu není ten typ, který by si, pokud by nemusel, přibíral mezi svoje starosti ještě starosti s vlkodlaky.

„Ne?“

„Říkám vám, že ne.“

Začínalo mě to bavit.

„Takže vy děláte nábor na vlkodlaky, a přitom vůbec nic nevíte?“

„Jak to mám vědět? Holky zase nosejí noviny do schránek –“

„Měl bych zájem o to být vlkodlak,“ řekl jsem.

„Fakt?“

„Fakt.“

Řekl jsem to rychle a jen proto, abych tu debatu už skončil, začínalo mi být v průvanu opravdu dost zima.

Podala mi formulář.

„Kolik vlkodlaků jste už ulovila?“

Pokusil jsem se o žert.

„Jste první.“

Zavřel jsem za ní dveře.

Často jsem si na ni později vzpomněl, dělala nábor, a ani se nestarala o to, že dělá nábor na vlkodlaka. Ale co já udělal lepšího? Já se dokonce za vlkodlaka přihlásil. Nemělo význam hledat důvody, proč tak jednala ona a proč jsem tak jednal já, a tyto důvody porovnávat, fakt byl, že já se přihlásil.

2

Na celou záležitost jsem brzy zapomněl, ani jsem se nedostal k tomu, abych si dotazník přečetl, i když jsem si to umiňoval. Shrnul jsem ho omylem se starými novinami a dal počišťovacímu robotovi.

Obcházel každý čtvrtek sídliště a děkoval za každý kousek papíru.

Trochu jsem toho litoval – rád bych si nakonec přečetl, jaké požadavky na vlkodlaka má naše doba. Ale zase tak moc jsem nelitoval, stejně to byl asi od té ošklivé dívky jen žert, možná že sázka.

Zapomněl jsem na to podivné ráno.

Ale po dvou měsících jsem dostal neobvyklý dopis z pracovního úřadu. Jakýsi nečitelný podpis mi vyčítal, že jsem dosud nevyplnil dotazník, přestože jsem se za vlkodlaka přihlásil, a dotazoval se mě, jak si to vůbec představuju, nejde to přece někam se přihlásit a pak se vyhýbat odpovědnosti.

Ignoroval jsem ten nesmyslný dopis.

Vida je úřady –

Úřady se z nás nakonec ještě budou snažit udělat vlkodlaky.

Jenomže za další týden přišla urgence.

A pak další.

Když jsem neodpověděl ani na tu, přišel mi doporučený dopis, ve kterém jsem byl vyzván, ať se – ve vlastním zájmu – dostavím na úřad.

Ve vlastním zájmu –

Nechápal jsem, jaký bych na tom mohl mít vlastní zájem, abych byl vlkodlakem, ale –

Na úřad jsem se dostavil.

Tehdy jsem všechno bral ještě jako hru –

3

Úřad, na který mě volali, byla nízká šedá budova, měla ale patnáct pater pod zem. Informoval jsem se na vrátnici, kde jsou dveře 1116, a vrátný, který právě svačil, mě neochotně přejel pohledem, pohledem jako břitva, ten pohled ze mě seškrábl poslední vědomí, že všechno je omyl –

„Oddělení vlkodlaků?“

„Ano.“

„Vy máte být novým vlkodlakem?“

Pokusil jsem se o úsměv, ale asi jsem se jen strašidelně zašklebil.

Vrátný se na mě podíval znechuceně, pohledem, jakým vrátní s lidmi tak často jednají – Tenhle vrátný by mohl svými pohledy holit…

„Třinácté patro,“ řekl a žvýkl.

Třinácté patro –

Sjel jsem pod zem, a když se dveře výtahu otevřely, ocitl jsem se na bílé chodbě, chodba ubíhala oběma směry –

Jako bych vnikl do gigantického mraveniště, jehož chodbičky míří do nekonečna – ale nebyl tu nikdo. Nikde nikdo.

Jen na zdi cedulka:

ODDĚLENÍ VLKODLAKŮ

Měl jsem chuť přejet po cedulce rukou, jestli se nerozplyne, je-li to všechno opravdu skutečnost –

Ale pak jsem se ovládl.

Jsem na úřadě.

A úřad nemá se sněním nic společného.

Vydal jsem se nekonečnou chodbou, směrem, kam ukazovala šipka –

4

Došel jsem ke dveřím, na kterých byla malá cedulka:

Vlkodlaci

vstupujte po jednom

čekejte, až budete vyzváni

8–16 hod.

Čas souhlasil, byly dvě hodiny odpoledne, a tak jsem se postavil vedle dveří a čekal, až budu vyzván. Snažil jsem se působit co nejvíc ironicky, jako bych podvědomě čerpal z vlastní ironie posilu.

Jako by ironie byla zbraní, nejmocnější zbraní proti modernímu světu –

Když dlouho dveře nikdo neotvíral, dodal jsem si odvahu.

Zaklepal jsem.

Vešel.

Za dveřmi byl malý pokojík, v něm malý stolek, u něj malá sekretářka.

Malovala si na nos červenou tečku podle poslední galaktické módy. Nijak jsem ženskou módu nebral vážně, ale věděl jsem z historie, že si ženy jednou malují nehty, pak oči, pak tváře – Teď si malují nosy. Díval jsem se na sekretářku a čekal, až si domaluje nos. Vůbec si mě nevšímala. Nudil jsem se, a abych se trochu zabavil, vymýšlel jsem si pro malou sekretářku zdrobnělinky: sekretářička, sekretářinka, sekretářuška – –

„Vlkodlak?“

Domalovala si nos a pohlédla na mě.

„Ne, jen jsem dostal nesmyslný dopis –“

Chvílí nakláněla namalovaný nos nad můj dopis.

„No jasný,“ řekla nakonec.

Nechápal jsem, co je jasné, ale doufal jsem, že se stala chyba v počítači, protože co jiného by tu mohlo být jasné –

„Vy jste prostě žádal o místo vlkodlaka.“

Asi jsem se zatvářil dost zmateně, protože sekretářuška se dala do smíchu. „Tamhle do těch dveří –,“ ukázala dozadu a kuckala se v radostném sekretářčím smíchu –

Svět, ve kterém žiji, mě překvapil už mnohokrát, ale dodnes by mě nenapadlo, že dostane pohádkovou přízračnost –

Pracoval jsem jako navigátor, a představa, že bych byl požádán, ať zanechám svého místa a věnuji se vlkodlactví, byla pro mě stejně nepředstavitelná, jako bych dostal z navigátorského střediska přípis, ať se vydám hledat tři zlaté vlasy děda Vševěda. Celé vlkodlačí dění, kterého jsem se účastnil, na mě působilo jako nesmyslný žert, byrokratický kolotoč, který nabírá rychlost. Šíleně se roztáčí –

Za dveřmi sedělo několik mužů a žen.

Nad nimi visela cedule:

LAVICE PRO VLKODLAKY

No prosím, posadil jsem se vedle nich, když už jsem se do toho pustil, ať tomu nesmyslu přijdu na kloub. I nesmysly musí mít klouby. Lidé kolem mě čekali, jako se čekává, žádný neklid nebo strach jsem na nich nepozoroval – můj strach ale rostl –

Dvě mladé ženy si četly noviny, když jsem se k nim naklonil, viděl jsem, že si právě čtou o letošní módě kamaší –

Starý muž vedle nich si črtal na obal knihy, pod hrotem jeho tužky se objevovala vysoká hora, zahalená grafitovými oblaky –

Muž a žena po mé levici, pravděpodobně manželé, pospávali, a protože pospávali s otevřenýma očima, působili mrtvolně –

Nemohl jsem snést jejich strnulé pohledy, a tak jsem se obrátil k muži črtajícímu horu –

„Také čekáte na –“

Zarazil jsem se. Vlastně jsem nevěděl, na co se čeká.

„Taky,“ řekl a zase se sklonil nad svou horu.

Opět jsem nevěděl vůbec nic.

„Všichni chceme být vlkodlaky,“ řekla jedna z mladých žen a ukázala módami s kamašemi na dveře proti nám.

„Volají nás tam jednoho po druhém.“

Přikývl jsem –

Oni všichni chtějí být vlkodlaky – Člověk se stane vlkodlakem, ani neví jak. Kdybych neměl vlasy stočené podle galaktické módy do copu, jistě by mi vstávaly hrůzou –

Chtějí být vlkodlaky –

A ty ne? řekl mi tajný vnitřní hlas, řekl to tichounce, ale já ho přesto slyšel s nesnesitelnou ostrostí a hlasitostí –

I já. Souhlasil jsem s tím, že budu vlkodlakem, podepsal jsem to. O těch nejdůležitějších věcech rozhoduje člověk nejlehkomyslněji.

Dveře proti mně se otevřely –

5

Vyšla mladá dívka, asi devatenáct, dvacet jí mohlo být –

„Tak jak to jde?“ zeptal se muž vedle mě a zvedl oči od hory –

„Jo, vzali mě,“ řekla dívka. Sňala z věšáku kabát a vyšla ze dveří.

„Po vlkodlakách je teď poptávka,“ řekla jedna z mladých žen neurčitě, vyloženě jen proto, aby řeč nestála, a zase sklonila hlavu k módám –

Asi – Asi také o vlkodlacích nic neví, usoudil jsem už jen z toho, že neumí slovo vlkodlak ani skloňovat.

Potil jsem se, potil se strachy. Už už bych vyběhl za mladou dívkou a vyjel výtahem vzhůru, utíkal z této hlubiny, úřední hlubiny –

Ale nemohl jsem se pohnout –

Lhostejnost těch v čekárně na mě působila magicky, přichycovala se mě jako lep. Seděl jsem a všiml si, jak se mi třesou prsty –

Vždycky se mi třásly konečky prstů, když jsem byl rozčilený –

Dal jsem ruce do kapes, a ještě prsty zaťal v pěst.

Klid. Klid, klid.

Nikdo mě nemůže přinutit, abych byl vlkodlakem, když nechci. Že jsem podepsal přihlášku, přece nic neznamená. Vlastně jsem přesně nevěděl, co to vlkodlak znamená, měl jsem povšechnou představu z dětství, že to je něco mezi drakem a upírem, malý drak nebo větší upír. Ale slovo bylo přízračné – Ve slově drak bylo něco pohádkového, něco podřízeného sladkému a spravedlivému mechanismu pohádek jako ve slově princezna nebo Kašpárek. Ve slově vlkodlak bylo něco potměšilého a zlého. Jak často se člověk někam podepíše, a ani neví kam – Copak mě ale mohlo napadnout. Kdyby člověk věděl, když se někam hlásí, kam se hlásí, těžko by se někam hlásil. Vlkodlak – Dělají se všelijaké genetické pokusy, ale že by mě – Zaháněl jsem všelijaké myšlenky, jen se začaly odvíjet, hned jsem je ustřihoval. Nemyslet, na nic nemyslet –

Rozhlížel jsem se po čekárně.

Manželé vedle mě opět spali s otevřenýma očima, dvě mladé ženy si dál prohlížely kamaše, co na nich vidí – stařec dál kreslil horu –

Na zdi proti mně jsem četl velké slogany, přichycené připínáčky, všechny slogany mi připadaly nepravděpodobné –

AŤ TAK NEBO TAK – POTŘEBA JE VLKODLAK,

CHLAPCI A DÍVKY!

VLKODLACI VÁS ZVOU DO SVÝCH ŘAD

NÁBOR VLKODLAKŮ PRODLOUŽEN DO 1. DUBNA

Podíval jsem se na stěnu po levici a četl:

PLATOVÉ ZVÝHODNĚNÍ – 10 PROCENT

PODNIKOVÁ REKREACE!

Těkal jsem pohledem sem a tam a zahlédl plakát napravo:

RODIČE! NEVÍTE, CO SE SVÝMI DĚTMI?

PŘIHLASTE JE MEZI VLKODLAKY!

Vzal jsem ze stolku prospekt a díval se na písmena, snažil se jen vnímat tisk, tvary písmen, abych nemusel vnímat jejich smysl.

Penzisté-vlkodlaci! Nabízíme vám nenamáhavou a společensky potřebnou práci! Naše společnost se bez vlkodlaků neobejde!

Spím, spím, uklidňoval jsem se, jako by jen to, že nebdím, mě mohlo utěšit.

6

Stařec vedle mě dokreslil horu a vešel do dveří naproti. Byl v nich jen několik minut a vyšel, zářil, zřejmě ho za vlkodlaka přijali. Omládl –

Mladí manželé vstoupili do dveří za ním. Probudili se ze své mrtvolné netečnosti. Po půlhodině vyšli –

„Prosím vás, co to ti vlkodlaci vlastně jsou?“ zeptal jsem se mladých žen, které stále ještě studovaly kamaše.

„Ani nevím,“ řekla jedna z nich a ani přitom nezvedla oči od mód.

„Ale dobře to platí,“ řekla druhá a podívala se skrz mě, „četly jsme nějaký inzerát. Je to povolání budoucnosti –“

„A co s námi budou dělat?“

„To je mi celkem jedno,“ řekla žena s pohledem do mód a obrátila stránku; zahlédl jsem oslnivé azurové kamaše –

Nikdo se nestará o to, co s ním bude –

K čemu bude použitý.

Co bude dělat – Pro koho. Komu.

„A to vám –,“ začal jsem. A zmlkl. Ani nezvedly oči od mód. Co jsem jim mohl vyčítat. Dal jsem se k vlkodlakům a nevěděl jsem také, co to znamená. Informace. Žijeme ve věku informací. A neuděláme si ani čas, abychom se informovali o tom, co děláme se sebou – co je děláno s námi – Stačí nám, že známe pojmenování. Slogany. Vlkodlak. Ale udělat si čas, abychom zjistili, co je za slovy… V čekárně bylo horko, a mně se začaly klížit oči – Klímal jsem – Otevřely se přede mnou dveře – Za nimi seděl tenký tvor, malý, rozšklebené pysky a v nich krátké rudozlaté zuby. Mezi dvěma drápy, které měl na každé ruce místo prstů, držel mou přihlášku. Pomalu, pomalu jsem sbíral sílu, abych se mu podíval na hlavu. Byla porostlá kožešinou, místo očí dvě obrovská bělma, která se na mě točila a kmitala nepatrnými černými zorničkami sem tam, zorničky těkaly, jako by vlkodlak přede mnou šilhal – Všiml jsem si jeho ocasu, který se podtáčel pod stolem, byl dost tenký a dlouhý a pokrytý jakýmisi ztvrdlými nehty jako trny – Nebo pichlavými šupinami…

Otevřel ústa a vydechl –

Z úst mu vystoupil obláček, horký bílý obláček jako z pece –

„Jste na řadě,“ řekla mi mladá žena, vycházela ze dveří a já si uvědomil, že jsem spal a že to všechno byl sen –

Zatím sen.

Přistoupil jsem ke dveřím –

„Vás vzali?“ zeptal jsem se mladých žen.

„No jo,“ řekla jedna, jako by nebyla jiná možnost, a vyšly.

Položil jsem ruku na kliku –

A zalil mě strach, největší strach, jaký jsem kdy v životě pocítil. Jako by to, co mě za dveřmi čeká, mělo být daleko strašnější než můj sen –

Kdo nepřemýšlí, ten se bojí –

A já nepřemýšlel, tak mám strach –

Myslet znamená nebát se.

Ještě je čas utéct, řekl jsem si a otevřel dveře –

7

Za dveřmi seděla asi padesátiletá žena.

Představil jsem se.

Podala mi papíry a vzdychla.

„To je dneska vedro,“ hovořila ospale a mlsně, „podepište se.“

PŘIHLÁŠKA ZA VLKODLAKA

(závazná smlouva vlkodlaků I. stupně)

„Prosím vás,“ řekl jsem jí, „vysvětlete mi to.“

„Taky nevíte, o co jde?“ řekla udiveně, „ty ženský před váma nevěděly vůbec nic.“

A hovořila –

Na dálných hvězdách 118. galaxie se pěstuje sallag, mnoho čeledí této rostliny, používané na lékařské účely. Lidé ji ale před sklizní sklidí sami, velká pytlácká hejna snědí celé lány. Sallag je velmi chutný a pro výrobu léků nezbytný. Psychologové doporučili, aby sallag hlídala – STRAŠIDLA, řekla žena s úsměvem. Podle textů, které se po galaxii vyplňovaly, se zjistilo, že nejvíc se lidé bojí ne nemocí, bolestí, zchudnutí – To všechno bylo odstraněno. Nemoci a bolesti zcela zmizely, sociální blahobyt dostoupil takového stupně, že si ho lidé neuvědomují. Ale strach v lidech trvá. Strach, hovořila žena, je základní, stejně jako láska nebo touha, základní vlastnost lidského intelektu.

Psychologové žasli, jak se ve veleměstech galaxie rozmohla pověrčivost. Jak se vzmohla živnost věštkyň, zaříkávačů, čarodějnic. Ukazovali na podobný vzestup pověrčivosti na sklonku 20. století v některých vyspělých civilizovaných zemích…

Tlustá úřednice mi věnovala propagační brožuru: Vlkodlaci, jejich historie a úloha v moderní společnosti, kriticko-sociologické příspěvky k úloze vlkodlaků v dějinách. Sociologové usoudili, že pole se sallagem lze před lidmi nejlépe ochránit vlkodlaky. Pár hlídačů se převléklo do divadelních kostýmů a celá úroda sallagu se uchovala. Od těch dob se vlkodlaci používají všude, kde je třeba. V brožuře byli přirovnáni k starověkému tabu. Žena hovořila trpělivě a naučenými slovy, očekával jsem, že umí své vysvětlení zpaměti. S civilizací zřejmě stoupá pověrčivost. Rozum poznání stačí, ale srdce mu nestačí. Nakonec, když jsem pročetl všechny podmínky smlouvy, zjistil jsem, že je mnohem výhodnější než moje navigátorská smlouva.

Podepsal jsem.

Přijal jsem hlídání sallagu čeledi huskia v 119. galaxii a odjel jsem za týden.

Člověk se nemá bát –

Bát poznávat všechno nové. I vlkodlactví.

Vlkodlaci dostávají novou úlohu, psalo se v brožuře, jsou rehabilitováni pro příští století, vycházejí z dětských knížek do života –

Možná budou jednou nasazeni všude, kde je třeba, aby lidé uctívali autoritu. V moderní době autorita upadá – A tak nastupuje autorita pohádková – –

Procházím se po polích plných oranžových stébel, čas od času jedno utrhnu a žvýkám. Jsou lahodná.

Vím, že se sem nikdo neodváží –

Mám masku tak hroznou, že mi vlkodlačí maskér radí, abych se ani do zrcadla nepodíval. Poslouchám ho a sám nevím, jak strašnou mám asi tvář –

Plat mám šestkrát vyšší než navigátor.

A co dělám? Procházím se.

Uvažuji o tom, že moderní lidé propadají pověrám jako prapředci, proč, proč? Snad opravdu je v lidech potřeba milovat a potřeba bát se. A čím méně lidé milují, tím více se bojí –

Vlkodlaci jsou perspektivní.

Prý mají nahradit i policii; pro zvlášť otrlé galaxie se plánují i kybernetičtí policejní draci. Pověrčivé galaxie prý nic jiného než takovýto strach na uzdě neudrží –

Civilizace, pokud překročí určitou mez, uvažuji smutně, sama sebe potlačuje. Sama sebe likviduje. Pokud se s civilizací, která provází hmotný svět, nepojí i –

Civilizace srdce.

Člověk si asi musí vybrat.

Buď bude milovat, nebo se bude bát. Možná že není a nikdy nebyla ve vesmíru jiná volba a nebyla lepší zbraň proti strachu než láska.

A kdo ví, možná je láska jen jiné jméno pro statečnost.

Hlasatelka

(příběh televitní hlasatelky)

1

Nastoupila jsem do televity jako hlasatelka.

Na hvězdě, ze které pocházím, byla jen televize, žádná televita. O televitě jsme se občas jenom něco doslechli, věděli jsme, že to je vyšší forma televize – –

Bydlela jsem na dost zapadlé hvězdě, můj otec, meteorolog, byl umístěn na zapadlou observatoř.

Bydlela jsem na zapadlém místě zapadlé hvězdy.

Žili jsme v souhvězdí 16BX – CC na planetě X – 6 – 11 – 1 na úpatí kráteru 66 A. Tahle adresa těžko někoho zaujme. Je všední, banální. Stejně všední a stejně banální jako naše adresa bylo i naše bydlení.

Televize se stala mojí velkou přítelkyní.

A nejen mojí. I přítelkyní mé matky a mojí babičky. Žila jsem s matkou a s babičkou. Také se zabývaly meteorologií. Otec míval dlouhé služební výjezdy nebo bydlíval přímo v observatoři, zřídka byl doma víc než dva tři dny v měsíci.

Televize s námi trávila většinu večerů –

Už jako malá holčička jsem si zamilovala televizní hlasatelky. Čekala jsem na chvíle, až se krásné dívky rozzáří na obrazovce –

Obdivovala jsem je –

Viděla jsem, jak na ně čekává i babička a matka. Jak otec se na ně rád zadívá, když se na skok staví u nás doma –

Hlasatelé a hlasatelky se stávali pro mnoho lidí v ztracených koutech vesmíru jediným spojením se světem…

Také ten, kdo chtěl být hlasatelem v televizi, musel projít velice složitým řízením.

Slýchala jsem, že na každé místo se sejde nejméně nějakých dvacet tisíc žádostí. Hlasatelé a hlasatelky se vybírali podle složitého klíče. Celý štáb kybernetických testátorů a lidských psychologů pečlivě volil toho, kdo bude z obrazovky hovořit –

Televizní společnosti zjistily, že na tom, jaký bude jejich hlasatel nebo hlasatelka, závisí zájem diváků.

Divákům už ani tak nešlo o pořady. Ty si mohli na svoje rekordéry objednat podle libosti. Nebyli závislí na televizních programech jako diváci v minulých stoletích.

Divákům šlo o něco jiného – –

Šlo jim o to, aby našli v televizi přítele.

Někoho, kdo by je každý večer navštívil.

Hlasatele, hlasatelku.

Největší moderní chorobou vesmíru je samota, řekl doktor Wessel, galaktický psychiatr a přednosta největší kliniky v souhvězdí.

A já mu dávala za pravdu.

Pamatuji se, jak jsem se těšívala, že uvidím někoho ze svých oblíbených hlasatelů. Pořady v televizi v našem souhvězdí nestály za mnoho. Často jsem sedávala u obrazovky a zapínala televizi jen na hlasatele –

Ohlášení a odhlášení pořadů bylo jediným sympatickým, co se v naší televizi objevovalo –

Počkala jsem, až hlasatel nebo hlasatelka odříkají, co mají, a pak jsem televizi vypnula.

Zapnula ji zase, když přišel čas dalšího hlášení –

A jak jsem později zjistila, nechovala jsem se nijak neobvykle. Většina mých kamarádek hovořila o tom, že si v dětství počínala stejně jako já; nezajímaly se o pořady, zajímaly se jen o jejich ohlášení –

Ohlašování a odhlašování pořadů také neprobíhalo tak jako před staletími. Hlasatelky a hlasatelé neřekli jen, co se bude promítat. Pohovořili si s diváky, vyprávěli jim o tom, co se jim přihodilo, mluvili o politice, o módě, s dětmi rozprávěli o jejich záležitostech, někdy se takové vystoupení hlasatele pěkně protáhlo.

Matka, babička i otec byli svou meteorologickou profesí dost vytíženi, neměli čas jeden na druhého – a na mě už neměl čas nikdo.

Jako malá holčička jsem usedla před televizi na koberec a poslouchala, co ke mně říkají „maminky a tatínkové“.

Maminky a tatínkové se mezi námi dětmi říkávalo televizním hlasatelkám a hlasatelům.

Považovali jsme je jaksi za členy rodiny.

Poprvé jsem se před televizi posadila jako malá holčička, a i když jsem vyrostla a bylo ze mě sedmnáctileté děvče, sedávala jsem před ní stejně –

A ráda, tak ráda –

Babička mi říkala, že ona také sedala před televizí jako dítě a naslouchala hlasatelům, hlasatelkám –

Naslouchala jim jako malá holčička. A poslouchá je jako babička.

2

Hlasatelé a hlasatelky se postavili do čela galaktických idolů, zářili na obloze popularity stejně jako herci nebo zpěváci –

Chtěla jsem být hlasatelkou. CHTĚLA. Jako jí chce být asi každé malé děvčátko v naší galaxii –

Jenomže mě moje touha neopouštěla –

Studovala jsem gymnázium na planetě A – Li3 a zajímala se při vybírání místa o povolání televizní hlasatelky –

Třídní učitelka se mi smála.

Být televizní hlasatelkou. Jsou profese, které by chtěli vykonávat všichni, ale každý si řekne, že se na něj nedostane. Nevezmou ho.

A tak se na ně nepřihlásí – – Jenomže pak celý život teskní, že se nevydal po cestě, po jaké toužil –

Ten rok, co jsem končila, přijímali televizní hlasatelky jenom v 16. galaxii, a to bylo opravdu moc daleko teda.

Dva roky bych tam musela letět a kdo ví, jestli za dva roky by ještě měli o hlasatelku zájem –

Jenomže na pracovním středisku mi řekli, že v 3. galaxii hledají tlevitní hlasatelku –

„Televitní?“ usmála jsem se –

Myslela jsem, že se kybernet, který seznam sestavoval, přepsal, a místo televizní napsal televitní –

Ale byla to opravdu televitní hlasatelka.

Tak vida. I televita potřebuje hlasatelky.

„Co dělá televitní hlasatelka?“ ptala jsem se na pracovním středisku.

Kybernetický úředník jen pokrčil kovovými rameny. Jejich konstruktéři si myslí, kdovíjak jsou vtipní, když dají těmhle kybernetickým úředníkům lidskou mimiku a gestiku, uvažovala jsem, když jsem odcházela z pracovního střediska –

Mně to vtipné nepřipadalo.

Kdyby vypadali míň jako lidé, ale věděli toho víc, než vědí, byla bych docela spokojená.

Zlidšťovat kybernety lidskou nevědomostí jsem považovala za hloupé.

3

Ale rozhodla jsem se pro tuhle profesi.

Rodiče se mi pokoušeli můj sen vymluvit, říkali, že lidí, kteří se pustí do toho, o čem nevědí, co je jejich práce, bývá tolik –

A všichni nešťastní.

Rodiče nechápou, proč bych i já měla jejich řady rozšířit –

Ale já doufala, že televitní hlasatelka je něco krásného jako televizní hlasatelka a – možná ještě krásnější –

V encyklopedii jsem se dočetla, že televita je nejvyšší forma televize –

Ani jsem nemusela za zkouškami jezdit. V tlusté obálce mi poslali testy, které mám vyplnit –

Dost jsem se tomu divila.

Měla jsem jim poslat nahrávku svého hlasu a biokopii.

Vypadalo to dost podezřele.

Biokopie byly na naší hvězdě dost řídké, vlastně jsem se o nich dočítala jenom v detektivkách.

Na úřadě se ošívali nechat mou biokopii vyvézt do vedlejší galaxie. Až když jsem jim ukázala přípis, ve kterém jsem o ni žádána, souhlasili.

Ale ještě si ověřili, jestli jde o legální cestu –

„Víte, slečno,“ řekl mi vedoucí biokopického oddělení, „dejte si na ně stejně bacha, tyhle biokopie se dají náramně jednoduše zneužít –“

Věděla jsem, že z biokopií se zhotovují dvojníci.

Ale také jsem věděla, že když chce televita najít dokonalou hlasatelku, potřebuje ji dokonale znát.

A chápala jsem, že když si rozeberou moji biokopii, budou mě hned znát tak dokonale, jako se neznám asi ani já –

A tak jsem jim biokopii poslala –

Za deset dní jsem dostala odpověď.

Byla jsem přijata.

4

Byla jsem přijatá, a ani jsem nevěděla na co –

V novinách jsem se dočetla, že jsem v konkurenci zapudila dvacet tisíc žadatelek –

Byla jsem na to pěkně hrdá.

A letěla jsem na hvězdu, ze které mi přišel dopis o mém přijetí, letěla jsem a byla tak nedočkavá jako nikdy –

Rodiče mě varovali. Prý bych si měla nejdřív udělat vysokou a pak teprve se vydat na hlasatelství –

Babička dokonce říkala, že televitní hlasatelka může být kdovíco neslušného –

Ale já byla šťastná, že jsem vyhrála.

Tove, říkala jsem si, konečně v životě budeš pro někoho platná – Připadala jsem si někdy tak marně, až jsem se marností zalykala –

5

Na letišti mě čekala paní Bifichová, velmi krásná a velmi příjemná černovláska, okamžitě jsem k ní získala důvěru –

„Nejste kybernetická?“ optala jsem se jí pro jistotu.

„Kdepak, děvenko,“ řekla mi a já s údivem zjistila, že mi to oslovení děvenko vůbec nevadí –

Hodně lidí mi říkávalo děvenko, vypadala jsem velice bezbranně a mnohem mladší než na sedmnáct, byla jsem přímo takový typ, který si říkal o to, aby ho lidé oslovovali děvenko –

Jindy mi to vadilo. U paní Bifichové ne. Vůbec.

„Kdy budu hlásit?“ zeptala jsem se jí nedočkavě, když mě astromobil paní Bifichové vezl k vysokému stínu za městem –

Televitní budova byla obrovitá. Vyhlížela z dálky, zacloněná oblaky, jako černý gigantický sloup zabodnutý do země –

„Kdy budete hlásit?“ zeptala se paní Bifichová. Usmála se.

„Myslím, kdy budu poprvé hlásit.“

„Poprvé jste hlásila, děvenko, dneska po obědě,“ řekla mi paní Bifichová s vlídným úsměvem –

6

Musela přece vědět, že dneska odpoledne –

Dneska odpoledne jsem byla ještě na obloze hezkou štreku od jejich planety – Sama mě přece vyzvedla na letišti –

„Dneska – – odpoledne?“

Paní Bifichová se dala do smíchu.

„Přece mi nechcete říct, že jste se ucházela o místo televitní hlasatelky, a vůbec jste nevěděla, co to znamená?“

Kývla jsem –

Dodnes se pamatuji, jak jsem se hned za to kývnutí styděla –

Paní Bifichová se na mě podívala nedůvěřivě, asi se přesvědčovala, jestli je možné, aby ve vesmíru byla taková naivka –

„Divili jsme se, že se někdo na tuhle profesi hlásí z takové dálky,“ řekla, „u vás přece televitu nemáte?“

„Nemáme,“ hlesla jsem tichounce celá rudá –

„Tak proč jste se, děvenko, na to hlásila, když nevíte, o co jde,“ řekla měkce – zdálo se mi: soucitně – paní Bifichová.

„Měla jsem ráda,“ zašeptala jsem, „televizní hlasatelky –“

„Nelekněte se,“ řekla mi paní Bifichová a otočila knoflíkem veliké televitní stěny, která překrývala půl boční stěny jejího astromobilu.

Pohlédly jsme na stěnu, matně se rozsvěcela, probouzela –

„Dnes odpoledne také uvádíte,“ řekla mi paní Bifichová a vzala mě za ruku, stiskla mi ji, jako by do mě chtěla tím stiskem přelít sílu, kterou budu potřebovat – – moc potřebovat – –

Dívala jsem se na telestěnu.

Z modravé parnaté mlhy se vynořil obraz, travnatá pláň, po které pobíhají nějací kamzíci s azurovými rohy, nikdy jsem v biologii nebyla silná, a tak jsem nevěděla, co je to za zvířata –

Jen to jsem si domyslela, že je to přírodopisný film.

Vemlouvavý hlas hovořil o krásách nějakého údolí ve střední Cassiopeji a o broucích a hlodavcích, kteří v něm žijí – – po stěně astromobilu plynuly nové a nové zelené pláně –

Pak pořad skončil.

Stříbrné titulky vyvstaly na znehybnělém, temně zeleném pozadí cassiopejského údolí –

„Nelekněte se, děvenko,“ sklonila se ke mně paní Bifichová.

7

Nesmím se leknout, nesmím, umiňovala jsem si a s úzkostí očekávala, co se objeví na stříbřité stěně astromobilu – –

Objevila se –

Objevila se na ní Já.

Seděla u malého stolečku, měla nohu přes nohu. Dívala se z lesklé stěny astromobilu –

Já? Vypadala úplně jako já, která seděla před ní –

Hovořila jsem k nám. Hovořila jsem velice hezky, hovořila jsem dokonce s daleko lepší artikulací, než ve skutečnosti mám –

Však se mi doma dost posmívali, že s těmi mými šišlihláskami mě stejně na hlasatelku nevezmou – doufali v to –

Já na obrazovce artikulovala jako nejlepší herečka.

A jak hovořila –

Zrovna tak – jako hovořily televizní hlasatelky za mého dětství, jako hovořívaly ty krásné dívky, které mě oslovovaly na zapadlé hvězdě – Sedala jsem před nimi na koberci, dívala se na ně – a teď – teď – uvažovala jsem okouzleně –

Teď možná na některých hvězdách, ztracených v temných vesmírných propastech, polehávají a posedávají na kobercích jiná malá a opuštěná děvčátka, uplakaná, osamělá –

Pod nedozírnými nebesy na ztracených hvězdách –

A Já k nim mluvím –

Bylo mi jasné, co se stalo.

„Vy jste za lidmi poslali,“ řekla jsem paní Bifichové, „vy jste za nimi poslali moji biokopii?“

8

Paní Bifichová místo odpovědi pohnula páčkou pod obrazovkou, ozvalo se lehounké šumění – Uvažovala jsem o tom, jak by se snadno dal řešit nedostatek pracovních sil – vyslat biokopie, pracovité biokopie –

Ale vtom z obrazovky –

Vtom jsem z obrazovky vystoupila já.

Docela já.

Nechtěla jsem tomu věřit, nechtěla jsem věřit vlastním očím, ale co jsem mohla dělat. Byla jsem to já.

Já se přece znám –

9

„Dobrý večer,“ řekla ta Já, která sestoupila z obrazovky –

„Dobrý večer,“ řekla té Já paní Bifichová a začala se s ní bavit jako s nejlepší kamarádkou –

Já byla velmi pohotová, velmi milá, velmi přátelská – víc než já.

Chápala jsem, že kdybych to nebyla Já, chtěla bych ji mít za kamarádku také – – –

Takhle jsem se jen krčila v rohu astromobilu –

Já se mi podobala ve všem, v gestech, v tom, jak stahovala koutky úst, v tom, jak dlouhými prsty vedla dlouhá ladná gesta –

Tehdy jsem začala chápat, co je to mít strach ze sebe.

Zavřela jsem oči.

Ne –

Nemusím se přece na sebe dívat – ne – k tomu mě nikdo nedonutí –

10

Držela jsem víčka pevně stisknutá, jen abych nemusela mžiknout do toho prapodivného zrcadla –

Živého zrcadla.

Když jsem oči konečně otevřela –

Já tam nebyla. Paní Bifichová si četla, nerušila mě v mém vytržení, věděla, jako vědí moudří lidé, že nejlepší útěcha je ta, kterou si každý dá sám –

„Kdo to byl?“ vydechla jsem –

„Ty,“ řekla paní Bifichová –

Podívala se na mě vesele a zakývala –

„Viděla ses, ne?“

A začala vyprávět – – vyprávěla a já jí naslouchala, nevěděla jsem, jestli si ze mě nedělá žert, dlouhý, zvláštní, poetický žert –

Kdybych se před chvílí neviděla, jak jsem vyskočila z obrazovky jako mořská víla, která umí proskočit skleněnou deskou akvária –

Kdybych se neviděla, nevěřila bych si. Tedy – nevěřila bych paní Bifichové.

Poslouchala jsem ji stále vzrušeněji. V naší galaxii postoupila samota, lidem už nestačilo vidět někoho blízkého na obrazovce. Čekat na něj. Těšit se na něj. Lidé už potřebovali mít opravdu hosta z obrazovky, hosta, kterého by mohli přijmout ve svém bytě. Někoho, kdo by jim pomohl roztříštit samotu, tu nesmírnou samotu, jakou přináší pohodlí, dostatek, civilizace –

A tehdy přišel na pomoc juditiózní efekt.

Biokopie hlasatelky může vystoupit z televity a na pět minut žít v pokoji toho, kdo ji k sobě povolá –

Na první poslech se mi to zdálo příliš úžasné. Ale paní Bifichová hovořila dál a dál: je přece nutné pamatovat na to, že se lidé kdysi nemohli smířit s tím, že se bude na vzdálenost přenášet hlas –

Pak se nemohli smířit s představou, že by obraz cestoval k nim domů na obrazovky.

Pak se nemohli smířit s tím, že by obraz mohl být barevný –

Dějiny pokroku jsou dějinami toho, s čím se lidé nemohli smířit – – –

Musím se smířit s tím, že skutečnost je skutečnost.

Moje biokopie se vydechují z obrazovek po celém souhvězdí. Byla jsem na obrazovky vybrána jako typ milovaný dětmi –

Copak o to, děti mě vždycky měly rády –

Paní Bifichová hovořila o tom, že televitní hlasatelky splňují různé představy diváků – Jedna, Estellea, je typ vampýra, jiná hlasatelka je vyloženě domácký typ, jedna je naivka a druhá –

„Tebe jsme vybrali,“ zatykala mi zase paní Bifichová a moc mi tím zalichotila, „tebe jsme vybrali jako takový čistý typ –“

Zadívala se na mě teskně, jako by chtěla tím pohledem říct, že možná proto museli přijmout hlasatelku z takové dálky –

Čistý typ –

V našem souhvězdí tenhle typ už vyhynul, říkal její pohled –

11

A od toho odpoledne pracuji jako televitní hlasatelka. Vystupuji ze statisíců, z miliónů obrazovek po celém souhvězdí –

Vycházím z nich na pět minut. V každém prostředí se chovám, jako bych do něj patřila, jako bych v něm byla ráda –

Jako bych v něm opravdu byla host.

V počítači mám naprogramováno, tedy já ne – to nesčetné JÁ – spousty reakcí, spousty kadencí hlasu, spousty odpovědí –

Vybírám z nich. Já – tedy Já z nich pečlivě volím, určuji, kterou z nich užiji –

Ve skutečnosti všechnu práci za mě udělá Já. Já jenom jezdím na besedy, dávám rozhovory, schůzuji, vystupuji v programech propagujících televitu a uvádím zábavné večery jako konferenciérka –

Jsou určité tabuizované reakce, pokud by k Já někdo mluvil surově nebo zase příliš milostně, rozplyne se obraz, televitní obrazovka pohasne. Stejně, kdyby někdo Já udeřil nebo kdyby Já chtěl někdo zabít – V takových případech se také televitní obrazovka automaticky vypne –

Okamžitě.

A opravář, který ji zase uvede do provozu, vybere velkou pokutu.

Lidé si dávají pozor –

Pokud vím, nestal se zatím ještě ani jediný případ, že bych Já byla ohrožená –

A tak zde pracuji.

Televitní hlasatelka.

Tove.

12

Když se večer podívám na oblohu a představím si, jak po tolika hvězdách svítí televitní obrazovky do lidských samot –

Cítím jímavý, slavnostní, povznesený pocit –

Tam všude jsem, tam všude mě potřebují –

Vcházím do lidských domovů jako host, do tolika domovů jako jediný, poslední host, který kdy do nich vejde –

Hovořím s osamělými dětmi, vidí ve mně sestru, hovořím s osamělými dívkami a chlapci, vidí ve mně kamarádku – i s osamělými dospělými, přijímají mě jako dceru, vnučku – –

Jsem člověk, který přichází k lidem –

Mám dojem, že lidí, kteří přicházejí k lidem, je málo, a možná ještě stále méně.

Ubývají.

A tak přišla lidem na pomoc civilizace.

Přicházejí na pomoc televitní hlasatelky.

Přinášejí lidem to, co oni sami sobě nebo svým blízkým přinést váhají, nechtějí, odmítají –

Zájem. Vlídnost. Přátelství.

Lidé zapomínají, že největším darem, jaký mohou svým blízkým dát, jsou oni.

Když jste sami –

Když jste sami, zapněte si televitu.

Přijdu k vám –

Určitě přijdu.

Já.

Televitní hlasatelka.

Tove.

Třída

(příběh školníka)

1

Když se školníkův syn bojí školy, je v tom něco podivného –

Kdo jiný by už měl školu pokládat za svůj domov, když by ji za svůj domov neměly považovat školníkovy děti, které se v ní narodily…

Když školník našel svého šestiletého syna, jak pláče 31. srpna za školou vedle králíkárny a naříká, že musí jít do školy, dost ho to pobavilo. Medard byl dědičným školníkem na této škole. Už jeho pradědeček se o školu staral a založil kroniku zdejšího školnického rodu. Kroniku, ve které si Medard rád čítal a v jejíchž zápisech také pokračoval.

Pohladil chlapce po hlavě, vyprávěl mu obvyklé útěchy, jaké dospělí říkají malým dětem, které se bojí školy –

Bude chytrý –

Chce přece něco dokázat –

Chce se přece dozvědět tolik, tolik věcí, jako vědí rodiče –

Malý Medardek přikyvoval a vzlykal, se vším souhlasil, ale souhlasil plačtivě.

Nakonec vzal školník Medard syna za ruku a odvedl ho na večeři, snažil se ho rozveselit; k večeři mu dal i jeho zamilovanou jahodovo-borůvkovou zmrzlinu a před spaním mu vyprávěl pohádku o krásné škole –

Ale když chlapec usnul, zadíval se velký Medard do zdi.

Pod odchlíplým rohem tapety vykukovala stará tapeta a také se odchlipovala a Medard viděl růžek ještě starší tapety, tapety svého dětství.

A vzpomínal –

Když měl jít on do první třídy, byl také nešťastný a také plakal –

Díval se tehdy na tuhle starou tapetu a plakal.

Vrátil se do pokoje a zapálil si doutník. Žena seděla u stolu a pila kávu, poslouchala televizi.

Domácí robot Agnes sklízela ze stolu.

Klidný večer spokojené rodiny ve dvaadvacátém století, napadlo Medarda –

„Medard plakal,“ řekl velký Medard.

Žena přikývla a ani neodvrátila pohled od televizní obrazovky –

2

A velký Medard vzpomínal –

Když měl jít do první třídy, proběhla právě zásadní reforma školství a ministerstvo schválilo nový školský zákon.

Pan učitel Rauer se ten večer, 31. srpna, přišel rozloučit s Medardovým otcem.

„Mrzí mě to,“ řekl Medardův otec a nalil panu Rauerovi skleničku rybízového vína. „Mrzí mě, že odejdete.“

Pan učitel Rauer se podíval přes skleničku proti světlu, jako dělal vždycky, než se napil, byl učitel kreslení a liboval si v pozorování barevných odstínů.

Mlčel.

I Medardův otec mlčel.

Pak si přiťukli, podali si ruce a mlčky se rozešli. Pan učitel Rauer šel dlouhou alejí od školy a malý Medard se díval, jak je menší a menší.

3

Poslední učitel na světě –

Ano, pan Rauer byl poslední učitel na světě, uvažoval Medard a vzpomínal na svou první noc před prvním zářím – školním prvním zářím –

Tu noc nemohl usnout –

Byl rozčilený jako už dlouho ne, to, co slyšel o nové škole, ho fascinovalo a pozoroval, že i dospělí, kteří se obvykle diví tak málo, jsou novou reformou vzrušeni –

Překvapeni –

Zaskočeni –

Jak tak ležel v postýlce u okna, v místech, kde je teď postýlka jeho syna, zaslechl zvuk přijíždějících vozů a vyhlédl do noci –

Na temné školní zahradě se míhala dlouhá světla reflektorů přijíždějících vozů, jako by někdo skládal na školní zahradě veliké klády světla. Viděl otce, jak vychází ze dveří školnického bytu a jde těm dlouhým světlům naproti –

Malý Medard shrnul záclonu z okna a díval se ven.

Vozy zastavily u školního vchodu.

Vystupovali z nich –

Noví učitelé?

Medard tehdy otevřel okno a v pyžamu seskočil do zahrady, přískoky se blížil těm neznámým příchozím, krčil se za keři rybízů. Vrhaly v té noci svými listy rozeklané a zlověstné stíny –

Připlížil se až ke vchodu do školy a tam je uviděl –

Bylo jich šest –

Šest jako učitelů, kteří včera odjeli.

Pan učitel Rauer, pan učitel Bílý – jak se jen jmenovali –

Tihle je nahrazovali a snad to věděli, vypadali velice sebevědomě –

Slyšel, jak jejich nohy pevně dopadaly na dlažbu školního dvora –

Otec rozsvítil lampu u dveří do školy.

A Medard je uviděl.

Jejich tváře vypadaly děsivě, tváře masek na maškarním plese, který loni obyvatelé městečka pořádali ve školní tělocvičně –

Což o to, tváře nevypadaly zle, některé byly dokonce usměvavé, pusy od ucha k uchu roztažené do vlídné grimasy –

Ale děsivé byly, všechny, děsivé byly stejně –

Jejich hrůza nebyla ani tak ve výrazech, v jejich tváři, ale v tom, že se ty rozesmáté tváře nehýbaly –

Zůstal na nich nasazený úsměv, ne jako výraz jejich nálady, ale jako něco velmi nepřirozeného, jako jakási vyrážka – –

Vešli do školy.

Otec za nimi zavřel dveře.

A malý Medard zůstal ještě dlouho mezi keři rybízů, dýchal jejich temnou tmu, temnou vůni a zoufale se díval na zavřené dveře –

4

Co malý Medardek může vědět o tom, co to je – – strach –

Strach ze školy.

Školník Medard vyhlédl z okna do tmy pod oknem, ve světle pouliční svítilny byly vidět rozeklané keře rybízů jako tehdy, když se mezi nimi skrýval – kolik let, kolik let to už je –

Prvního září ho musel otec málem dovléct těch pár metrů ode dveří školnického bytu ke dveřím školy –

Měl hrůzu z těch tváří nových učitelů – pan učitel Rauer, pan učitel Bílý, všichni ti, které jako dítě znal, páni učitelé a paní učitelky, byli sice přísní, ale byli to lidé –

Cesta do školy mu připadala bolestná a měl strach jako nikdy, jako by měl vejít ne do školy, ale do zámku hrůzy –

Když vešel do třídy, byla už plná malých žáků, seděli vytřeštěně s rukama založenýma za zády –

Dívali se v hrůze před sebe –

Všichni už věděli, že páni učitelé, kteří přijdou, nebudou lidé –

Ministerstvo školství jako obvykle počítalo s kdečím, jen ne s psychologií dětí.

Usedl do poslední lavice a plačtivě zíral na tabuli –

Zazvonilo.

Do dveří vstoupil obrovitý učitel s nehnutou tváří.

Usmíval se.

Ale z toho úsměvu šla tíseň.

Ani když se jeho otec nejvíc zlobil, neměl malý Medard takový strach, jako cítil teď, když se díval do nehybné tváře svého pana učitele –

Učitel hovořil dutě, měkce –

Hlas mu vybrali podle podrobných testů, aby nebyl ani nedostatečně vlídný, ale aby nebyl ani nedostatečně přísný –

Výsledek byl, že hlas působil mdle a potměšile –

Učitel se představil.

Jmenuje se Toník.

Podle psychologů zaměstnaných na ministerstvu školství je vhodné, když se učitel bude jmenovat jen jedním jménem –

A pokud možno ještě jménem, na které jsou děti zvyklé.

Jménem, které jim ani nebude připomínat dospělého, jménem, které jim bude znít jako jméno kamaráda.

Jednoho z nich.

Když se učitel představil jako Toník, děti ztuhly ještě víc.

Naprosté, přízračné ticho dosedlo na třídu.

Kdyby se učitel jmenoval třeba Karel Bílý jako starý pan učitel, přijaly by to celkem rády a vděčně. Ale to, že nový učitel se jmenuje takhle – Rozhodně v tom bylo něco záludného. Malý Toník v první lavici se rozplakal. To, že se kovové monstrum, potměšile před nimi hovořící, jmenuje stejně jako on, ho nepotěšilo. Také ho cestou ze školy spolužáci zpohlavkovali –

Jako by tím, že ublíží jeho jmenovci, mohli ublížit učiteli –

Učitel poskakoval po třídě, nechodil jako páni učitelé, které znali z vyprávění svých kamarádů.

Psychologové z ministerstva školství dokázali v rozpravě s konstruktéry, že pokud učitel nebude chodit vážnou chůzí jako ostatní učitelé, na jaké si lidská mláďata v dějinách výuky zvykla, bude učitel dětem mnohem bližší. Zdůvodňovali to „mimovolným vjemem motorického podvědomí“, které prý dětem, když uvidí pohybově nadaného pedagoga, posílí představu o tom, že vyučující je mladý, přátelský, prostě jeden z nich. Chyba dosavadní pedagogiky byla prý v tom, že se pedagogové nedokázali dostatečně přiblížit svým žákům.

Učitel poskakoval po stupínku.

Zástupce rodičů a přátel školy, který seděl u dveří, vyděšeně polkl, ale pak ho napadlo, že nezná dětskou psychologii jako odborníci –

Holčičky v prvních řadách se rozplakaly –

Pedagog se jim se svým poskakováním zrovna nepřiblížil.

Připadal jim jako zlá, potměšilá opice, a k tomu ještě mrtvá opice.

Opice měly rády, copak o to, ale tuhle –

A aby je učila opice –

Jak pedagog poskakoval, zněly jeho kroky na stupínku zvlášť dunivě a nepříjemně, rozhodně to byl nejhlučnější dospělý, jakého kdy viděly.

Medardek to už nemohl vydržet.

Vyběhl z poslední lavice a řítil se ke dveřím. Tohle nesnese –

Ale Toník ho obratně zachytil tuhými prsty za vlasy. A i když se Medard pokusil proklouznout pedagogovi mezi nohama a vyběhnout z místnosti, nepodařilo se mu to a pedagog si ho za vlasy přitáhl zpátky.

Přiložil mu ruku na záda.

A Medardovi projela tělem pronikavá bolest.

Vykřikl a zmámeně, pokorně se doplížil do své poslední lavice.

To byl další úspěch moderních pedagogů při ministerstvu školství. Pedagog má mít autoritu a nejlépe jí dosáhne tím, že bude dětem dávat rány, malé elektrické šoky, které počítač vypočítá pro každé dítě zvlášť tak, aby v šoku nemohlo být nic víc než pronikavé napomenutí a aby trest neměl žádný důsledek na jeho zdravotní stav. Však také počítač už zpracoval zdravotní údaje všech žáků a každému přisoudil intenzitu šoku.

V moderní době se pokrok týká i výprasku.

Medardek se zhroutil na lavici –

Zakryl si oči rukávem, jen aby Toníka neviděl.

Slyšel stále tupé údery kovových pat pana učitele, poskakujícího po stupínku.

Když konečně vzhlédl, uviděl malou holčičku. Aničku. Dceru tatínkova přítele, školního inspektora. Dělala před Toníkem ustrašené pukrlátko a podávala mu velikou kytici růží –

Toník děvčátko políbil –

Políbil?

Přitiskl na jeho bledou tvářičku svá kovová namalovaná ústa a pohladil ji tuhými prsty po vláscích.

Pak rozdával dětem sešity a učebnice a propustil je domů.

5

Manželka se stále dívala na televizi, ale Medard se nemohl odtrhnout od svých vzpomínek.

Jak jim tehdy všechno připadalo nepřirozené.

Dokonce vzniklo hnutí rodičů, které se jmenovalo Učiteli zase lidé a mělo za cíl zamezit vpádu automatů za katedry.

Jenže učitelů bylo málo, stále méně, tohle vyčerpávající, nevděčné, a navíc špatně placené povolání chtělo vykonávat stále méně lidí. A mísit učitele lidi a roboty neuznalo ministerstvo z psychologického hlediska za vhodné. A tak se rozhodlo k tomuto opatření, odstranilo všechny lidské učitele –

Ušetřilo se za platy, to jistě, umělí učitelé nebyli unavení, nestávkovali –

Byli také spolehlivější – drželi se přesně osnov –

Nenáročnější –

Měli tolik výhod, že stoupenci hnutí Učiteli zase lidé ztráceli jeden opěrný bod za druhým.

Se školstvím bylo přece všechno v pořádku, v naprostém pořádku.

Jen děti přicházely ze školy vyděšené, nešťastné, uplakané – – –

Ale jsou tu školy kvůli dětem?

Nebo kvůli ministerstvu? Tyhle kacířské otázky slýchal Medard od svého otce. Otec nenacházel pro opatření ministerstva školství žádné pochopení, a když měl zatemněné okenice a uzamčený byt, dovoloval si nářek nad tím, čeho je on, potomek staroslavného školnického rodu, svědkem. Označoval toto opatření za konec školství. A ironicky poznamenával, že podle dosavadních zkušeností je zákonité, že školství zničí právě ministerstvo školství –

Medardův otec nebyl žádný revoluční školník, k stížnostem ho vedly soukromé zájmy; bál se, že ministerstvo zavede i kybernetické školníky –

Ovšem výsledky, jaké mělo ministerstvo školství, dokázaly zahanbit i ty nejzaujatější protivníky nového výnosu –

Známky se ve školách pronikavě zlepšily –

I ti nejnesoustředěnější žáci a uličníci proseděli teď odpoledne nad knihami a statistický výsledek zlepšení prospěchu znamenal jednoznačné vítězství nového způsobu výuky –

Děti se bály –

Učily se ze strachu –

Šoky, které jim udělovala pedagogova dlaň, byly sice nenápadné, ale mnohem bolestivější než rány rákoskou.

A děti se učily, aby se vyhnuly bolesti.

Odříkávaly přikázané básničky v slzách na stupínku a věděly, jen se zajíknou, a už přijde dlaň – přiblíží se pomaličku – a donese bolest –

O své místo se ale Medardův otec bát nemusel.

Jeho nechtěl nikdo nahradit –

Ministerstvo školství mělo tolik starostí s pedagogy, že si na školníky už prostě neudělalo čas.

A pak, školníci byli na rozdíl od učitelů nenahraditelní. Museli se o nové pedagogy starat. Leštit je dvakrát týdně, olejovat; když bylo bláto, otírat jim nohy a potírat je antikorozní emulzí –

Školníci se stali zkrátka v nové soustavě nepostradatelní.

6

Co se změnilo?

Když se Medard díval na své spolužáky, pozoroval na nich úzkost, jakou cítil i na sobě – Učil se, jako jeho spolužáci, ze zoufalství –

Přecházel z jedné třídy do druhé, studoval výtečně, stejně jako většina spolužáků.

I ti, kterým učení nešlo, proseděli nad knihami mnoho času, aby se vyhnuli učitelově pálivé dlani.

Téměř každý měl samé jedničky.

Ale u všech se, jak postupovali třídu po třídě, pojilo poznání s bolestí a jejich třídní učitel se divil, proč nikdo nechce na vysokou školu –

To už byli téměř dospělí –

Medard se stal nástupcem otce ve škole, a byl proto šťastný. Nechtěl už dál studovat. Od té doby, co ukončil studia, se u něj poznání pojilo s hrůzou a bolestí a nejenže přestal číst knihy, nečetl ani noviny –

Jen tak sedával u dveří bytu a díval se na školní dvůr –

Dokola, dokola přecházely po dvorku o přestávkách děti. Se sklopenýma očima. Toník, nestárnoucí Toník, nesmrtelný Toník, stál u vrat školy a sledoval je –

Jsou chytré a poslušné, uvažoval Medard –

Ale jsou to ještě děti?

7

Televize dohrála a žena ji vypnula –

„Jaké to bylo?“ zeptal se Medard.

„Otrava jako vždycky,“ zívla žena.

Pokaždé sledovala program se vzrušeným zájmem a pokaždé, když skončil, označila ho za otravu.

Medard se díval na zhasnutou obrazovku. Když byla televize vypnutá, zdála se mu nejzajímavější. Když byla obrazovka nepokrytá nudnými ději a tvářemi, které se vydávají za jiné tváře, díval se na ni nejradši.

Mohl si na obrazovce představovat tolik krásy, lásky, života –

Tohle žena nechápala –

Slyšel, jak se sprchuje v koupelně.

Mohl by jí říct, že Medard plakal, že se bojí školy. Ale mlčel, mlčel, stejně by ho nechápala.

Vzal hadr a vyšel ze dveří.

Ještě zapomněl naleštit na zítřek profesora matematiky pro vyšší gymnázium. Chtěl to udělat odpoledne, ale když Medardek plakal, zapomněl na to – Chodil po podzimní zahradě a čichal sladké podzimní vůně –

Vůně tlení.

Poznání už jaksi není lidské, napadlo ho –

Ale rychle se snažil tu myšlenku zapomenout.

Nešlo to.

Poznání je dokonale podáváno, vytříbeně, a vtloukáno do hlav jako nikdy. Výsledky jsou znamenité – nejlepší, jaké kdy byly –

Ano, ano –

Děti se učí, učí se o hvězdách, o modřínech a o ledvinách –

Ale kdo je naučí o – o –

Medard si otřel prachovkou zpocené čelo a podíval se do hvězd –

Muž, který se stal sluncem

(příběh projektanta)

1

Abych pravdu řekl, byl jsem tehdy chudý jak kosmická myš.

Tohle úsloví, které se v tu dobu v naší galaxii rozmohlo, se mi zdálo velice přiléhavé. Znal jsem ty ubohé myši, které se, nevím jak, dostaly na paluby kosmických lodí, prohryzaly se do ventilace a v domnění, že najdou v kosmu dostatek obživy jako jejich prapraprababičky na středověkých galérách, vyváděly mezi hvězdami jedno potomstvo za druhým – A myší rody se tam ploužily ve sterilním prostředí. Sám nechápu, co tam mohly žrát, snad okusovaly těsnění nebo se naučily žrát kov?

Byly to ubohé neurotické potvůrky, vyzáblé, ale plné vitality. A zrovna takový jsem byl na jaře roku 2223 já.

Měl jsem několik trapasů, normálnímu člověku by stačil jeden, aby ho pořádně sejmul, ale u mě se musely schumelit najednou. Utekla mi žena, dala si na sebe převést, díky mé naprosté důvěře, konto v bance. Ještě než mě opustila, nechala v malém kosmickém stěhováku odlifrovat z našeho bytu, co se dalo. Prostě jednou jsem přišel z práce domů a v celém bytě nebylo nic, jen holé zdi. Z nich se rozhlížely světlejší skvrny po obrazech.

Uprostřed obýváku stálo piano, veliký těžký kus, který odmítli stěhováci odnést. I kdyby ho dovlekli do rakety, tak by se prý někde kvůli tomu obrovskému křídlu zřítili. Piano zůstalo jediným zařízením našeho bytu. A na pianě ležel dopis od mé ženy – psala s rozvleklou stručností – prostě poznala, že její láska ke mně skončila, a tak dál a tak dál.

Sedl jsem si k pianu a hrál Mondscheinsonatu a pak Vivaldiho a pak nějaké odrhovačky, protože jsem nevěděl, co jiného dělat –

Za oknem vycházely hvězdy–

Celý vesmír byl rozsvícený a mrazivý–

A já byl úplně sám.

Sám s tóny.

Hrozně jsem toužil, aby se žena vrátila. Už jenom proto, že bych jí mohl říct, co si o ní myslím. Jenže stejně bych jí to asi neřekl.

Když jsem někoho miloval, vůbec mi nevadilo, jaký je.

A to byla moje největší chyba.

Doplácel jsem na ni celý život –

Ne a ne se jí zbavit –

A tak jsem hrál a díval se na černostříbrnou oblohu.

Nahrazoval jsem si hudbou život.

2

Většina věcí v bytě byla na splátky a žena přenechala splácení věcí, které si odvezla, na mně. Jakž takž jsem poplatil, co se dalo, za ty neexistující – pro mě – předměty. Něco jsem měl na tajné knížce, něco mi půjčili kamarádi. Byl jsem finančně ovadlý, jak jsem s oblibou říkával. Takový životní bankrot jsem zatím nezažil.

Tehdy mě ještě vyhodili z práce. Na nic jsem se nedokázal soustředit, jen jsem uvažoval, s kým asi moje žena mohla utéct, nebo ke komu.

Jeden by si myslel, že člověk s průměrnou fantazií je vždycky schopný odhadnout, kdyby mu žena odešla, tak kam. Já si o sobě vždycky myslel, že mám nadprůměrnou fantazii. Ale ani ta nadprůměrná mi nestačila na to, abych vydumal, do které náruče mi manželka utekla.

Probíral jsem naše roční manželství den po dni. Vzpomínal na všechno, co mi kdy o sobě navyprávěla, a hledal v těch vzpomínkách pevný bod ve vesmíru. Bod, který mi vyvrátil život – a nemohl, nemohl ho najít –

Jenomže pro projektanta chemických továren se prostě nehodí, aby mu utekla manželka a on se s tím nevyrovnal – Zadal jsem robotům k vypracování projekt jedné chemické laboratoře v chemickém středisku na Saturnu, a nevšiml jsem si, že jsou plány laboratoří překopírované naruby a vzhůru nohama –

Co vám ta robotí nemehla vystavěla, nemělo obdoby. Oni ty laboratoře vystavěli, jak byly na těch zrcadlových plánech. Pavilóny vzhůru nohama, a ještě posunuté jako v zrcadle –

Dokonce tak zařídili i laboratoře – stoly a pulty přidělali ke stropu, takže když kolaudační komise přiletěla na stanoviště, strnula. Kolaudační komisaři si připadali jako mouchy, které chodí po stropě. Když se podívali nahoru a tam viděli, jak skříně a přístroje – prostě všecko – je připevněno na stropě a koberec tam je taky přichycený –

No, smála se mi tehdy celá galaxie a nikdo nepochopil, že by se mnou měli mít spíš soucit. Protože co já si v těch dnech a nocích vytrpěl, to nemá obdoby –

Aspoň v mém životě ne.

Vyhodili mě na hodinu.

A tak jsem se potloukal po nádražích kosmických raket, četl si ty nápisy s exoticky znějícími jmény na tabulích s jízdními řády –

Souhvězdí Andromedy, 15.30, rychlík, nekuřácký, jídelní vůz, zrychlený

Kuřátka – Střed, zastávkový, zpoždění 2 vteřiny

Souhvězdí Andromedy, 15.30, rychlík, nekuřácký, vůz, kuřáci

– četl jsem si ty nápisy a měl zoufalou chuť někam utéct.

Neměl jsem lásku, byt ani zaměstnání –

A v kapse jsem měl jenom tolik peněz, že jsem si mohl dát jednu večeři a lístek někam. Někam. Na zpáteční jsem už neměl.

Naposledy jsem se vrátil do svého starého bytu, kroky zněly podivnou akustikou jako výstřely.

Posadil jsem se k pianu a hrál, hrál – věděl jsem, že si dlouho nezahraju, protože piano jsem prodal a zítra si ho měl kupec odvézt. Hrál jsem improvizaci, ve které bylo všechno, ironické a neklidné rty mé ženy, vesmír, rozsvícený, mrazivě vlídný vesmír za okny i ty převrácené pavilóny, které vyrostly tam v dálce z nešťastné lásky. Pavilóny převrácené jako můj život.

Hrál jsem a hrál a vychutnával svůj stesk a litoval se, sladce se litoval –

Tu improvizaci jsem nazval Improvizace kosmické myši.

3

K ránu jsem přestal hrát a odešel na letiště, koupil si v bistru párek s nějakou podivnou hořčicí, modrou, kdoví, z jaké orientální galaxie ten šmejd k nám přivezli, chroupal jsem párek, máčel si ho do modré hořčice a uvažoval nad rozsvícenými jízdními řády, kam se vypravit. Měli jsme na naší planetě pořádně velké letiště – stovky lákavých jmen svítily na tabuli přede mnou, data jejich odletů přede mnou naskakovala a mizela, naskakovala jména jiných vzrušujících míst přistání a já váhal a váhal –

Nakonec jsem si koupil lístek na hvězdu Schuntilku.

Nikdy jsem o ní neslyšel, ale její název mi zněl velmi něžně a bylo v tom jméně, jak mi připadalo, něco mile bezbranného; představoval jsem si ji jako hodného, laskavého žebráčka –

Zrovna tak, jako jsem v tu chvíli viděl sám sebe –

A náhodou lístek na hvězdu Schuntilku stál tolik, kolik mi zbylo v kapse po tom, co jsem si koupil párek s modrou hořčicí.

Bral jsem to jako metafyzický pokyn.

Díval jsem se dolů na světla hvězdy, na které jsem prožil rok nešťastného manželství. Nešťastného? Tehdy jsem si říkal, že všechno je nešťastné, co nešťastně skončí. Teď už si říkám, že štěstí nemá s koncem děje nic společného.

Světla hvězdy pode mnou pohasínala a hvězda se zmenšovala, svítila nakonec ironicky, jako by se na mě ze tmy dívalo oko mé ženy –

Lesklé –

Hluboké, a přece mělké –

Byl jsem moc rád, když jsem odletěl ještě dál a tma za mnou zavřela své oko – moje žena se na mě přestala dívat –

Rozhlédl jsem se po nebi plném hvězd, do něhož jsem vlétal, a každé světlo, které se přede mnou zvětšovalo, se mi zdálo úžasné, plné lásky, naděje – – – a dobrodružství – Zavalila mě taková vlna vděčnosti, až jsem tu vlhkou, závratnou vlnu ucítil v očích –

Co může ztratit ten, kdo žije, říkal jsem si.

A není to, co ztrácíme, také jen darem, darem poznání?

Když jsem si připadal marný, měl jsem ve zvyku buď hrát na piano, nebo filozofovat.

Stará žena, která vedle mě tahala ze sáčku jednu hrušku za druhou a mlaskavě je pojídala, ukázala jednou hruškou kupředu –

Sledoval jsem směr, kterým ukazovala hruška –

„Schuntilka,“ řekla stará žena a kývla hruškou do tmy.

Možná jsem měl volit jinak, říkal jsem si, tolik cest mě čekalo.

Schuntilka před námi se podobala volskému oku, vajíčku připravenému tak, jak to nejlépe uměla moje žena –

„Jedu tam za vnučkou,“ řekla stará žena a dívala se do tmy, do které jsme vlétli.

Schuntilka.

Tak dobře, Schuntilka.

Dokud žiju, musím někde být.

4

Když jsem vystoupil z rakety, byla noc. Neměl jsem ani na párek s modrou hořčicí.

Napil jsem se čaje, který byl na letišti zadarmo, a prodal jsem jednomu stewardovi svoje hodinky, prodal jsem mu je za směšnou cenu, ale byl jsem mu nakonec vděčný za to, že mě okradl. Takové hodinky, taková nádherná rodinná starožitnost –

Schuntilka byla planeta podobná mé rodné planetě, nežilo se v ní pod poklopy, ale jako u nás a na místech naší planetě podobných.

Jenom tu bylo v noci hodně zima –

Přespal jsem na kosmodromu, na lavici vedle počítačové haly, a měl jsem štěstí, že si mě nikdo nevšiml.

Vesmírní tuláci byli všude v nemilosti a kosmičtí trampové měli vykázané své cípy vesmíru, mezi které Schuntilka rozhodně nepatřila.

Když jsem šel druhý den do zprostředkovatelny práce, viděl jsem, že jsem přiletěl na nestoudně bohatou hvězdu. Vily jako zámečky se tyčily uprostřed rozlehlých zahrad, jejich architektura byla dojemně směšná, některé vily připomínaly windsorské zámky, jiné byly ve stylu švýcarských horských chalup, některé zase jen bílé kostky, jako z orientálního želé, ultramoderní. Poté co se na Schuntilce postavila továrna na výrobu zedníků robotů, využili zdejší obyvatelé naprostého přebytku pracovních sil a toho, že roboti museli pod cenou prokazovat svou kvalifikaci, než přišli do prodeje. A tak na Schuntilce vznikalo malé architektonické muzeum.

Díval jsem se do zahrad při těch vilách, obyvatelé Schuntilky se tam opalovali na lehátkách, plavali v bazénech, hráli tenis –

Jak jsem je nenáviděl – a vlastně neměl proč –

Hrozně mi na nich vadilo, že jim neutekly manželky, nejsou vyhozeni z práce a nejsou chudí jako kosmická myš.

Zprostředkovatelna práce byla bizarní stavba, představovala minaret a tísnila se před ní skupinka lidí. Přidal jsem se k nim.

Všichni hledali práci. A všichni měli obyvatel Schuntilky plné zuby.

I z naší fronty bylo vidět do zahrad, jak se Schuntilané rozvalují u svých zámečků, těší se ze své marnosti. Zdrbli jsme je pěkně. Ti, kteří hledali místo, byli většinou vesmírní trampové, vesmírní vagabundové, kteří nechtěli pracovat na jednom místě, okouzlovala je možnost putovat vesmírem a poznávat sta a sta hvězd, zatímco paďouři stráví život na jedné a paty ze své galaxie nevytáhnou ani o dovolené. Každý ze žadatelů ve frontě přede mnou dostal na Schuntilce nějakou práci. Většinou jako počišťovači vesmíru; létali v malých raketkách kolem hvězdy a do lapačů zachycovali smetí, které turisté vyhazují z raket a které koluje kolem Schuntilky. Počišťovači byli dost opovrhovaným zaměstnáním, jenže já byl tehdy na dně, byl bych i za ně vděčný.

5

Úředník u okénka ke mně otočil obrovské stříbrné očnice.

Nesnášel jsem nikdy roboty úředníky, i když jsem v životě nepoznal úředníka člověka, lidští úředníci už dávno patřili do legend. Lidský člověk – jak to hezky zní, lidský úředník – – Snil jsem, jak to muselo být krásné, když úředníky byli ještě lidé, člověk se s nimi musel hned a výborně dohodnout –

U okénka nad robotem viselo jeho jméno.

Křiváková

To si prosadil sociologicko-psychologický ústav, že roboti úředníci budou mít lidská jména – prý v žadatelích na úřadech vyvolává odcizení, pokud musí úředníka oslovovat jeho číslem – „prosím, 86578, kdybyste mi mohl laskavě vystavit potvrzení o změně stavu, vdala jsem se…“

Předložil jsem robotovi své doklady, pozoroval je zkoumavě, dlouho a upjatě stříbrnými očnicemi…

„Paní Křiváková,“ řekl jsem robotovi a v duchu nadával sociologicko-psychologickému ústavu, oslovovat tohle lesklé monstrum lidským jménem mi připadalo daleko surrealističtější, než kdybych ho oslovoval jeho výrobním číslem, „paní Křiváková, hledám práci…“

Stroj se na mě znechuceně podíval.

„A to si ji nemůžete najít sám?“

Už už bych paní Křivákové řekl, že ona je tady od toho, aby mi ji našla, naštěstí jsem se zarazil. Věděl jsem, že roboti na úřadech jsou precizní, ale mstiví.

„Jsem tady na Schuntilce necelý den –“

Řekl jsem to dost poníženě, a hned jsem pocítil lítost a vztek, vzteklou lítost za to, že se ponižuju před strojem – jenomže co se dalo dělat –

„Vyplňte dotazník,“ podala mi umatlanými kovovými prsty papír.

Paní Křiváková tedy moc čistotná není, říkal jsem si v koutku, když jsem vyplňoval dotazník s otištěnými olejovými prsty –

Jméno, stav, pohlaví – to byly celkem srozumitelné údaje.

Ale zarazily mě další údaje v šestnáctistránkovém dotazníku. Máte rád lidi? Máte rád stroje? Máte radši lidi, nebo stroje? Máte radši (měl jste radši) sebe, nebo svého manžela (svou manželku)? Kolik litrů tekutin a kolik g hmoty denně požadujete? Máte obě ruce a obě nohy? Jak dlouho vydržíte stát na hlavě? Občas mi dotazník připadal jako humoristický článek, ale věděl jsem, že tyto dotazníky sestavují stroje a vědí k čemu, a tak jsem se přemohl a nesmál, chápal jsem, že by si Křiváková mohla můj smích vykládat jako rouhání sociologicko-psychologickému ústavu.

Když jsem dotazník vyplnil, vrátila mi ho.

„Je celý zaolejovaný.“

Přestal jsem se ovládat a namítl jí, i když poníženě, že ho zaolejovala ona. Zamračila se na mě, až se jí stříbrné očnice pokryly něčím, co připomínalo černou mázdru, byla to asi jenom obyčejná clona z polymeru tetrafluoretenu.

„Já snad mohu zaolejovat, co chci, z moci úřední, ale vy nemáte právo,“ řekla mi.

A tak jsem dotazník musel přepisovat stejně.

6

Už se stmívalo, když jsem přišel s novým dotazníkem na řadu. Paní Křiváková se na několik hodin zasekla, a než přišel montér, člověk, a uvedl ji do pořádku, končila téměř její pracovní doba.

Upřela na mě znechuceně obří očnice.

„Vy jste tu ještě?“

Chápal jsem, že jsem se jí zmínkou o jejích špinavých prstech musel pořádně dotknout a že jsem ztratil, co jsem mohl –

„Ještě,“ tvářil jsem se, jak jsem mohl nejponíženěji, a málem jsem vzteky praskl. V tom ponižování před stroji jsem shledával něco nesmírně nemravného, ale musel jsem se před nimi ponižovat celý život –

„Dělal bych třeba metaře,“ řekl jsem, metař se říkalo v lidové řeči kosmickým počišťovačům.

„Nepotřebujeme vás,“ řekla, a řekla to vítězně.

„Tak jedno co,“ souhlasil jsem zkroušeně a napřed s čímkoliv –

„Nepotřebujeme vás na nic,“ řekla Křiváková.

„Na nic?“

„Na celé hvězdě nejste potřeba k ničemu,“ řekl stroj.

A já měl sto chutí se na něj vrhnout, skočit na něj, ze vší síly ho tlouct, takový hrozný vztek na mě přišel z té jeho potměšilé vítězoslávy, sám sobě jsem se divil a říkal si, že přece nejsem rasista, abych nenáviděl stroje.

Náhle na mě padla bodavá samota, a já měl co dělat, abych se tam, hladový, nevyspalý, dokonale opuštěný a bez budoucnosti, nerozplakal, nevzlykal tam před těmi velikými stříbrnými očnicemi –

Očnicemi paní Křivákové –

Kdybych tu měl aspoň piano, mohl bych si hrát a dívat se do hvězd –

Nebýt potřeba –

Nebýt vůbec potřeba –

Nejsem potřeba –

Na celé hvězdě v celém vesmíru –

Paní Křiváková si rovnala papíry na stole a já se pomalu snažil urovnat si v hlavě, co dál –

Napadlo mě, že bych si mohl dát docela slušnou večeři za peníze, co jsem dostal od stewarda za hodinky, a pak – a pak udělat všemu konec.

Když nejsem k ničemu potřeba – nikomu potřeba – k čemu potřebuji sám sebe…

Paní Křiváková se mastně leskla ve světle stolní lampy.

Byla pěkná zima. Dýchl jsem do dlaní a vstal.

Vtom zazvonil na stole paní Křivákové telefon.

7

Často jsem si říkal, jak málo stačilo, abych udělal rychlejší krok, nedýchl si do dlaní nebo se nenechal zadrnčením telefonu zdržet, a celý můj život by pokračoval úplně jinak, nebo přesněji: nepokračoval by vůbec.

Zastavil jsem se u dveří a naslouchal hovoru paní Křivákové.

„Ano.“

„Jistě.“

„Samozřejmě.“

V jejím přízvuku jsem rozeznával naprostou poníženost a to mi dělalo tak dobře, že jsem z kanceláře neodcházel.

Podlézavý stroj… Jak často ti, kteří deptají, jsou zdeptaní, a deptají možná jen ze strachu z vlastní závislosti –

Přímo jsem se v té poníženosti stroje omýval – Křiváková položila sluchátko.

„Něco by tady bylo,“ řekla.

Mlčel jsem.

Chápal jsem, že teď náhle ona potřebuje mě, a mnohem víc než já ji.

„Nechtěl byste –“

Odmlčela se.

Položil jsem ruku na kliku, vychutnával jsem svou náhlou důležitost a chtěl jsem se udělat vzácným, jako by mě za dveřmi nečekala zima a tma, ale tisíc možností –

Jedna krásnější druhé –

„Mohl byste dělat slunce.“

V první chvíli jsem si myslel, že se Křiváková opět zasekla a že bude třeba volat mechanika, některé úřednice byly nevýslovně poruchové a zasekávaly se od rána do večera.

Ale v přízvuku, kterým mě stroj oslovil, bylo něco normálního.

I když absurdně normálního.

„Mohl byste být sluncem,“ opakovala Křiváková, jako by mi říkala: „Mohl byste nám v parčíku stříhat trávníky.“

Byl jsem tak bez budoucnosti a tak osamělý, že jsem ani nezaváhal –

„Ale jo,“ řekl jsem. „Beru to.“

Ještě jsem rychle zakýval.

„Beru to slunce.“

V tu dobu bych vzal cokoliv. I kdybych měl celý den jenom čistit do hadříku tomuhle umatlanému stroji jeho prsty.

Chápal jsem, že být slunce je jen krycí označení pro nějakou činnost – nevěděl jsem pro jakou, a bylo mi to ten večer srdečně jedno.

Podepsal jsem smlouvu.

Dostal zálohu –

Velmi vysokou zálohu.

Vyšel z minaretu zprostředkovatelny práce –

A takhle jsem se stal sluncem.

Venku byla tma, černá tma, nikde snad nebyla tak černá tma jako na Schuntilce. A mráz, mráz, až jsem cítil, jak mi mrzne černý dech u rtů –

8

Nejdřív jsem si objednal v prvním hotelu výtečnou večeři –

Slunce musí hodně jíst, říkal jsem si, když jsem po večeři popíjel kávu a kouřil tlustý doutník –

Jsem slunce, jsem slunce, opakoval jsem si, a čím víc jsem měl vypito, tím se mi ta představa zdála méně šílená, a nakonec, k ránu, když už jsem byl poslední člověk v baru, se mi to zdálo docela samozřejmé. Dával jsem si nakonec sladké likéry, venušovku, ořechovou a třešňovou, kterou jsme pívali s manželkou, a všechno mi připadalo krásné a vzrušující – Teď, až se žena dozví, že jsem slunce, jistě se ke mně vrátí – ženy opouštějí přece jen neúspěšné muže, a kdo by mohl být úspěšnější než já, kdo by to mohl přivést dál než já – – slunce – Lidé už dokázali tolik věcí a mají tolik zaměstnání – říkal jsem si v omamném ořechovotřešňovém oblaku, proč by nešlo i tohle – V recepci jsem si objednal pokoj, rozlehlý, s výhledem na jezero. A spal jsem až do oběda.

Když jsem se probudil, připadalo mi všechno jako trapný sen. Kdybych neměl na stolku peníze, zálohu, ničemu bych nebyl věřil –

Pak mě napadlo, že bych měl rychle odejet. Křiváková se jistě spletla. Je to dost omylný stroj. Měl bych se s penězi rychle vypařit, než se na to, co udělala, přijde. Při své pomatenosti může zaměstnat kosmické trampy jako stromy, oblaka nebo jako skály –

Dokonce jsem si vyčítal, že jsem využil pomatenosti úředníka k takovému obohacení –

Zašel jsem se ještě podívat do zprostředkovatelny práce –

Měla na dveřích cedulku, že si paní Křiváková vzala dovolenou.

Dovolená se někdy říkalo generální opravě, aby to znělo decentněji.

Přečetl jsem si znovu smlouvu, kterou jsem podepsal.

Měl jsem být sluncem na zkušební dobu tří měsíců.

Tři měsíce, proč ne.

Tři měsíce se dají vydržet. Plat byl víc než slušný.

Za týden jsem se měl hlásit u pana Bezrouka na letišti.

Já pravidla dodržím, řekl jsem si vesele –

Měl jsem v tu chvíli jistotu, že mě za týden pan robot Bezrouk pěkně z letiště vyprovodí –

Ale já se jen řídím tím, co rozhodl úřad, řekl jsem si.

A šel si koupit nové hodinky. Slunce potřebuje vědět, kolik je hodin.

Cestou z hodinářství jsem si koupil zmrzlinu, dvojnásobnou porci.

Slunce se potřebuje zchladit.

Lízal jsem zmrzlinu a díval se na zámečky v rozlehlých zahradách, na líné obyvatele hvězdy, jak sedají na stinných verandách a dívají se do ulice –

Vůbec mi už nebyli nepříjemní –

Naopak, vychutnával jsem jejich idylu, stoupala z nich jako záře.

Díval jsem se na ně –

A viděl jsem, že i oni se na mě usmívají –

A já toužil, abych mohl jednou také tak sedět na proutěné židli jako oni, usmívat se –

Usmívat se –

Usmívat se jako slunce.

9

Týden uběhl nečekaně rychle.

Většinou jsem se odpoledne procházel po hvězdě, v noci pil a jedl v baru a dopoledne spal.

Alkohol a spánek mi nikdy nedělaly potíže, a čím víc jsem spal a pil, tím jsem míval pevnější nervy – tahle spací alkoholická lázeň na Schuntilce mi docela pomohla.

Když jsem šel na letiště k panu Bezroukovi, byl jsem přesvědčený, že peníze, které mi stroj ve zprostředkovatelně vyplatil, budu muset vrátit, ale nezlobil jsem se kvůli tomu. Abych jim mohl peníze vrátit, musí mi dát příležitost nějaké peníze vydělat –

Pan Bezrouk byl malý, titěrný robotek.

Přehlédl moji smlouvu a pátravě se na mě zadíval –

„Taky mohla vybrat někoho silnějšího,“ zaskřehotal.

Nesnášel jsem, když roboti skřehotají. Už bez toho mi připadali jako karikatury lidí a to skřehotání jsem bral přímo jako výsměch.

„Když se vám nelíbím, jdu od toho –“

To, že pan Bezrouk nebral celou situaci jako nepodařený žert, mě znepokojilo, a jak události pokračovaly, děsilo mě stále víc –

„Ale ano,“ řekl pan Bezrouk rychle, „nasedněte.“

Za chvíli jsme se vznášeli – kam?

Když jsem měl v kapse peníze a smlouvu na tříměsíční – abych tak řekl angažmá, dostal jsem sebevědomí. A čím jsem měl teď větší a větší strach, tím jsem předstíral větší a větší sebevědomí. Když jsme přistávali, měl jsem dokonce takový strach, že jsem si začal samým sebevědomím hvízdat.

Pan Bezrouk se na mě káravě podíval –

Asi si myslel, že se nesluší, aby si slunce hvízdalo.

Hvízdající slunce –

Ale já se jeho káravě skloněných očnic nezalekl –

A hvízdal jsem si stále hlasitěji, i když jsem při tom cítil, jak vypadám trapně.

Červenal jsem se a hvízdal si –

10

Stále jsem v skrytu srdce měl velkou milosrdnou naději –

To všechno, co se kolem mě děje, je nesmysl – –

Velký nesmysl –

A to, že se oba roboti chovali, jako by byli domluveni, že budou předstírat řád věcí, nic neznamená.

Přece není možné, abych se stal sluncem –

Byl jsem po otci pozemšťan, a slunce bylo pro mě tím, čím je v pozemské poezii – Symbolem něčeho krásného a životodárného – a i když jsem se později dostal na mnoho jiných planet a poznal různá slunce – i brčálové v souhvězdí Lva, na které jsem si nikdy nezvykl –, zůstávalo pro mě slunce stále něčím…, řeknu to slavnostně: svátostným. Zázračným, dobrotivým –

Připadalo mi nejen nepřirozené, ale i nehorázné podepsat smlouvu, že já budu sluncem –

Tím jsem se zvlášť nestoudně rouhal něčemu velice krásnému a velkému –

Já – a slunce –

Dokud jsem seděl v baru v hotelu a cucal likéry, bavil jsem se tou představou a hýčkal ji –

Jenže teď mě robot Bezrouk vedl dlouhou chodbou na umělém satelitu. Měl jsem chuť dát se na útěk.

Ta pomatenost robotů trvala nějak příliš dlouho –

A to, že se Bezrouk choval tak přirozeně, jako by mi šel pro sklenici limonády, ve mně vyvolávalo velkou tíseň –

Tak často nepřirozené působí přirozeně, a naopak. Robot hebce našlapoval, zvedal lýtka, neuvěřitelně dlouhá, jako ocelové stonky. A já šel za ním a říkal si, nesmíš utéct, nesmíš – je to nesmysl, je to hra, a ty tu hru musíš dohrát až do konce –

Jinak budeš celý život napjatý, co všechno se mohlo stát –

Na konci chodby byla malá kancelář –

Robot Bezrouk se posadil ke stolu, já proti němu –

Díval se na mě, jako by tím pohledem chtěl říct: vy – a slunce?

A v tu chvíli jsem poprvé pochopil, že sluncem opravdu budu a že jím budu ze všech sil, jen abych tomu stroji proti sobě ukázal, že to dokážu –

Koneckonců mohl jsem dopadnout hůř –

Radši jsem ani nevzpomínal na to, jak jsem mohl dopadnout –

Robot Bezrouk potřásal kovovou hlavou, až mu bělma zachrastila, a vyplnil několik řádek v tlusté knize před sebou.

Ani jsem se nedíval, co tam napsal. Věděl jsem to.

„Slunce dorazilo, 15.00.“

„Bezrouk v. r.“

11

Když mi Bezrouk začal vysvětlovat moji práci, zarazilo mě, jak se všechno zdálo přirozené, i když to byl z mého hlediska nesmysl sám. Bezrouk ale mluvil svým mdlým, podceňujícím, skřehotavým hlasem, podobně by hovořil o počasí nebo o výsledku sportovního utkání mezi lidmi a roboty –

Jejich planeta trpí zimou a chladem, jejich slunce pohasíná, a tak si objednali nové, které je právě zde.

Je ho jen třeba zapojit. A staré zlikvidovat.

A kvůli tomu jsem zde –

Nové slunce je sice výkonné, jenomže je zařízené tak, že na ně nestačí počítač. Potřebuje ke svému chodu i člověka. Počítač je jen počítač, a na něco takového se nehodí. Vždy jsem považoval počítače za lidem nadřazené a to, že se k něčemu nehodí, mě potěšilo.

Bylo nezbytně třeba, aby se sluneční práce účastnil také člověk. Napojil se na sluneční centrum, stal se středem, jakýmsi srdcem slunce, může-li se o technické záležitosti použít poetický obraz.

Moje práce spočívala v tom, že jsem byl napojen pomocí čidel, „slunečních čidel“, na počítač, který řídil tepelné sálání. Pokud by mi bylo příliš teplo, slunce by sálání omezilo, a kdyby mně bylo zas příliš chladno, slunce by naopak vyzařování zesílilo.

Byl jsem lidský vzorek. Metaforický teploměr –

Zajímavé bylo, že „slunce“ nepotřebovalo, abych jeho záři usměrňoval. Pomocí čidel mohlo sledovat, jak na mě teplo působí.

Pokud by bylo zima mně, bylo by zima i obyvatelům hvězdy, na kterou slunce vysílalo paprsky.

Moje práce nebyla nijak kvalifikovaná, pracoval jsem jen tím, že jsem byl ve slunci přítomen.

Pracoval jsem tím, že jsem byl na pracovišti.

Jinak jsem si mohl dělat, co jsem chtěl.

Když jsem se dozvěděl, že být sluncem – jak nepřesně moji práci nazvala Křiváková – je tak jednoduché, úzkost ze mě okamžitě spadla.

Být sluncem bylo přece tak jednoduché –

Prosté –

Bylo to snadnější a bezproblémovější než být člověkem.

12

Napojil jsem na sebe čidla, Bezrouk zapnul záření.

Díval jsem se z okna do noci a viděl jsem, jak ze satelitu začíná stoupat lehká záře, která pozvolna sílí až do oslepivé jasnosti, slunce se rozsvěcelo, jako když se rozsvěcí jeviště loutkového divadla přes reostat –

Chápal jsem, že zapnutí umělého slunce bylo pro obyvatele něčím přirozeným a pochopitelným. Jednou se, říkal Bezrouk, bude muset zapnout náhradní slunce na většině hvězd obývaných lidmi, stálé zdroje energie se vysálají –

Všechno bylo zákonité. Jediná náhoda byla, že jsem se „sluncem“ stal já.

První hodiny po Bezroukově odletu jsem byl ve zvláštním opojeném stavu.

Já, ještě před týdnem marný a nepotřebný nikomu a ničemu, jsem se stal nepostradatelným.

Pozoroval jsem sladkou medovou záři, vystupovala ze satelitu tmou, a namlouval jsem si, že to teplo a světlo, které ze satelitu proudí, je také trochu ovlivněnou mnou, to světlo je mnou –

Bezrouk tvrdil, že k mému zařazení do funkce slunce přispěl můj dotazník.

Byl jsem jediný, který v dotazníku uvedl, že má svou manželku raději než sebe.

Potřebují nezištné slunce –

Ano, měl jsem svou manželku raději než sebe –

I když mi utekla.

Snad to je na lásce nejkrásnější i nejtragičtější zároveň, není závislá na ničem. Jen na sobě.

Sledoval jsem v televizi záznam z oslavy zapojení slunce, na tribuně byla i moje fotografie. Samozřejmě, moje postavení nikdo nezveličoval, byl jsem snadno nahraditelný, ale přesto jsem se pro obyvatele stal něčím víc než pro hodináře nahraditelné kolečko ve starých hodinách. Slunce pro ně bylo přes všechno své světlo a teplo mrtvé – Potřebovali si je nějak přiblížit – a pokud si je mohli i personifikovat, jako v mém případě, využívali toho. Využívali toho dokonale.

Dal jsem i několik telefonických interview, ve kterých mě redaktoři nazývali sluncem.

Lichotilo mi to.

Kdo by nebyl rád sluncem.

Byl jsem připraven si smlouvu po čtvrtroce prodloužit, tohle angažmá mě zaujalo a těšilo. Vezmu si jen krátkou dovolenou a vrátím se. Tak jsem si to říkal, protože jsem ještě netušil, že i slunce může mít svoje problémy.

A že ty sluneční problémy –

Že ty sluneční problémy mohou být pěkně nepříjemné… Jako člověk jsem nic podobného nezažil.

Myslel jsem si, že nikdo nemůže mít takové trápení, jako jsem měl prozatím já.

Plynuly první dny a slunce zahřívalo planetu, sálalo, svítilo, žhnulo –

Sálal jsem a svítil.

13

Čidla, která jsem měl přichycená na těle, mi nebránila v pohybu, mohl jsem se s nimi pohybovat po celém malém komfortním bytě, dokonce jak jsem chtěl rychle. A protože čidla byla vodotěsná, mohl jsem s nimi i pod sprchu.

V příbytku byla slušná zásoba pití, tabáku i knih.

A abych se přiznal, byl jsem dost alkoholické a tabákomilné slunce, které si rádo četlo u širokého okna a nechalo si na stránky knih svítit vlastní září.

Stačilo jen vnímat teplo a chlad – a už tím jsem byl stoprocentně pracovně vytížen.

Když jsem tak o tom uvažoval – víc práce by mi dalo nepracovat. Vlastně bych to asi nedokázal –

14

První příznaky budoucích potíží přišly náhle –

V televizních novinách jsem se doslechl o náhlém ochlazení podnebí na hvězdě. Dokonce sněžilo a některé oblasti hvězdy měly sežehnuté květy. I mně byla velká zima, nastydl jsem a kýchal jsem jako ještě žádné slunce ve vesmíru…

Robot Bezrouk mi ochlazení vysvětlil provozními potížemi, za které nemohu, a já se uklidnil.

Celá změna podnebí netrvala déle než hodinu, necelou hodinu a pak se vše napravilo, lidé se opět mohli vrátit do svých zahradních lehátek a na pláže.

Jeden novinář ze satirického časopisu mi telefonoval, čím si hvězda zasloužila moji nemilost, a smál se –

Odpověděl jsem, že si mě podplatili výrobci kožichů, a lidé na Schuntilce si to dávali od úst k ústům, radovali se, jaké mají vtipné a žertovné slunce –

Jiné následky než satirické tohleto kratičké ochlazení nemělo.

Příští ochlazení bylo horší. Trvalo dvě hodiny a teploty byly nízké, nízké, zamrzly obě řeky, které na hvězdě tekly.

Pak opět nastoupilo mírné vlídné podnebí – ale lidé byli znepokojeni. A pak přibývalo jedno ochlazení za druhým.

Bezrouk ani tým konstruktérů slunce si nevěděli rady.

Já na tom byl hůř než obyvatelé hvězdy. Mě se výpadky teploty dotýkaly hůř než jich, běhal jsem po bytě a dělal dřepy, lehal si do vany napuštěné horkou vodou, ale jen tak tak že jsem nezmrzl, zvlášť pokud ochlazení přišlo zvlášť náhle, ve zlomku vteřiny klesala teplota o dvacet, pětadvacet stupňů –

Vysvětlení zimy se hledalo na několika vědeckých pracovištích, nejen na Schuntilce – Nalézt je se nedařilo nikde.

I já je hledal.

A přišel jsem na zajímavé zjištění, které jsem zprvu pokládal za náhodu, za souhrn náhod.

Ochlazení přicházelo vždycky, když jsem dostával vztek větší než obvykle. V samotě, která mě obklopila, jsem měl dost času uvažovat o svých bližních a zdáli se mi tady z té vesmírné nadřazenosti velmi primitivní a velmi potměšilí.

Dával jsem si pozor na výkyvy svých nálad – a žasl jsem. Vždycky když jsem pomyslel na své bližní s nenávistí, lidé dole mrzli.

15

Byl to samozřejmě nesmysl, blud, říkal jsem si – a k tomu trapný a velikášský blud – Ani jsem na své potíže neupozornil tým vědců, který na satelitu přistál a zkoumal výpadky.

Ale sám jsem se pozoroval.

Bylo to přesné.

Stačilo jen trochu nenávisti, jen odstín nelibosti – a teplota na planetě poklesla.

Samozřejmě jsem se za to styděl – Jednou, po dlouhém čase, jsem si nepřidal platný, a nechtěl jsem si všechno pokazit, raději jsem nechal vědce, aby hledali důvody pro výpadky, aby je hledali v konstrukci slunečního projektu.

A snažil jsem se sám sebe ovlivnit –

Abych nenenáviděl – – Tehdy jsem poprvé pochopil, že nejsem jen zanedbatelným kolečkem v slunečním soukolí, že i na mně je světlo závislé – a nemálo –

Jednou jsem pocítil takový vztek nad svým zpackaným životem, a tak jsem svou ženu nenáviděl, jak jen láska může nenávidět. Žádný jiný cit než láska by tak velkou nenávist neunesl.

V tu noc, kdy jsem pokuřoval a nenáviděl, jsem dostal pořádné omrzliny; na planetě, kterou jsem vyhříval, pomrzly celé ovocné sady –

Není to možné, není, sugeroval jsem si, nemohu přece být oživlou metaforou z nějaké filozofické povídky.

Kdybych byl mrazem trpěl pouze já, nebo já ne a pouze obyvatelé planety, mohl jsem se přesvědčit, že všechno působí má fantazie. Ale takhle jsem nemohl mít pochyb.

Poznal jsem dřív mnohokrát, že stačí, aby se ve společnosti objevil jediný člověk, který je naladěný nepřátelsky, a zmrazí náladu celé společnosti – to bylo přirozené, stejně jako se ve společnosti může objevit jeden vtipný a vyrovnaný společník a změní mdlé klima do idyly nebo do euforie. Nálada rozkvete. Z malátného večera se stane večer, na který se vzpomíná i po letech…

A teď mě napadlo, kdyby ten jediný člověk byl sluncem –

Snažil jsem se najít nějakou vyrovnanou přátelskou náladu – A opět – na hvězdě se oteplilo, stromům vyrůstaly nové listy místo těch omrzlých a pláže se zaplnily plavci –

Ovšem každý plavec měl s sebou zavazadlo, ve kterém měl teplé prádlo, kožich a palčáky –

Jedno ochlazení bylo tak náhlé, že se plavci stačili tak tak vydrápat na břeh, a letní řeka jim zamrzala za patami –

To tehdy, když jsem si vzpomněl, že mi žena odvezla i židličku od piana a já, když jsem chtěl hrát, si musel přinést bednu ze zelinářského krámu a sedět na ní.

16

Ať už byly výkyvy v teplotách jakékoliv, bylo lidem stejně mnohem lépe než dřív a já, „pan slunce“, byl populární, teplotní rozdíly mi nikdo nepřikládal za vinu, a navíc všichni věděli, že já jimi trpím stejně jako oni. Byl jsem spolutrpitelem a spoluobětí, ne viníkem.

Ovšem já se na to tak nemohl dívat.

I dřív jsem byl prchlý a vzteklý, a když jsem teď o svém manželství uvažoval, napadalo mě, jestli mám právo mít manželce za zlé, že ode mě utekla. Není-li to stejně nesmyslné jako mít za zlé ovocnému sadu, že zmrzl –

Zmrzl mou vinou –

Manželka – ať už jsem si o ní myslel cokoliv – byla přece také jen součástí přírody –

Stejně jako já –

Jenže takhle jsem uvažoval až jako slunce.

Měl jsem být sluncem dřív, napadalo mě –

Každý by měl být aspoň pár dní sluncem, filozofoval jsem, aby získal na svět ten správný, sluneční názor –

Dřív jsem si mohl říkat, že můj vztek, mé nenávistné výpady, které jsem velmi rychle zapomínal, mají nějaký rozumný, téměř výchovný podklad –

Ale teď jsem viděl jen zmrzlé sady –

Je to zlé, zlé, říkal jsem si.

Ale to zlé mělo teprve přijít.

17

Většinu času jsem i tak trávil jako docela spokojené slunce.

Návaly chladu byly krátké a řídké a zvykl jsem si je přežívat v houpací židli, zachumlaný do teplého oděvu, který mi robot Bezrouk po prvním ochlazení donesl. Pokuřoval jsem, hřál si dlaň dýmkou a snažil se co nejrychleji v sobě přemoct nenávist ke světu, ke svým blízkým, sám k sobě –

Když laskavá vlna filozofie zapůsobila, opět se oteplilo. Svlékl jsem kožich a díval se na medovou záři, která tryskala tmou z mého satelitu –

Na svou záři –

Na svou záři, která svítila a hřála – –

A napadalo mě, že každý člověk je možná sluncem, sluncem, které si může vybrat, jestli bude hřát, nebo mrazit –

A na tom výběru, na té kouzelné volbě závisí i to, jestli jemu samotnému bude teplo, nebo jestli prokřehne –

V té době jsem býval často zamyšlený a drcený výčitkami svědomí –

Slunce to nemá lehké.

Ani ten, kdo jím chce být.

Nikdy by mě nenapadlo, co to dá námahy svítit.

Jaké je k tomu někdy třeba statečnosti –

Co to dá námahy hřát –

Kolik sebezapření –

18

Čím víc docházelo ke změnám podnebí, tím častěji jsem musel dávat interview.

„Slunce,“ ptal se mě jeden novinář, který chtěl být vtipný za každou cenu, „řeklo bys nám, proč nás trestáš?“

Řekl jsem mu, že mě uplatili výrobci lyží, a protože na celé hvězdě byly tehdy celodenní vytrvalé chumelenice, přijali to jako dobrý vtip a celý článek o mně vyšel jako takzvaný otvírák a nadepsali ho palcovými titulky „Slunce zkorumpované“. Ještě se žertovalo a já jim byl druhem v neštěstí. Ještě je nenapadlo, že jejich trápení může mít etický základ – že vlastně chumelí moje nesympatie –

A poručte nesympatii –

V mé ponuré, prokřehlé samotě se mi vracely scény z mého manželství, hádky, vraceli se mi lidé, kteří mi ublížili, a vzrůstala ve mně stále větší nevraživost k lidem – mohutněla –

Teplota klesla, že jsem už ani v kožichu nemohl zimou usnout –

Zimní sporty prodělávaly na hvězdě konjunkturu a obyvatelé se pokoušeli se zimou smířit, konstruktéři slunce horečně bádali nad jeho chodem a zaručovali se, že brzy přijdou na to, v čem je porucha –

Mně zvýšili plat.

Za rizikové pracoviště.

A zatím tím rizikovým pracovištěm jsem byl já. Moje nálada –

Ve své samotě jsem byl stále otrávenější, zhnusenější, osamělejší.

19

Nenávistné slunce.

Snad by se to dalo říct i takhle. Já prostě, drcený zimou, i samotou a vzpomínkami, už nebyl časem schopný ani si filozoficky vykládat svůj stav, rozmlouvat si ho.

Přepadala mě stále horší antipatie, odpor, až – stydím se to říct – přepadalo mě absolutní zhnusení –

A teplota klesala.

Topil jsem si umělým ohříváním, ale nepomáhalo to příliš – slunce sálalo zimu.

Jsem slunce, a třesu se zimou –

Slunce, které umírá mrazem –

Napadala mě označení pro můj stav – a jedno paradoxnější než druhé.

20

Hodně lidí už hvězdu opustilo.

Dočasně, jen co se podnebí zlepší, tvrdili lidé –

Odlétali k příbuzným, přátelům, brali si dovolenou – neustále odcházeli –

Ale já musel zůstat. Podepsal jsem smlouvu.

A pak – já prostě nemohl odejít – kvůli sobě – Pobíhal jsem v kožichu po příbytku, třásl se zimou.

Nadával jsem a jedl vitamíny.

A nic se nedalo dělat.

Kdybych opustil satelit – a nešlo to, protože by mě z něj svědomí nepustilo, přestalo by slunce svítit úplně a já bych měl na krku galaktického prokurátora –

Celá hvězda by vymrzla.

Když jsem sledoval televizní zpravodajství, pozoroval jsem jen záběry obrovských závějí, rady, jak smetat sníh ze střech, aby neprolomil krovy – Lékaři radili, jak bojovat proti omrzlinám.

„Pane slunce,“ telefonoval mi reportér satirického listu, „měl byste něco udělat se svými paprsky, jsou moc pichlavé, jako rampouchy.“

Nejen se svými paprsky bych rád něco udělal.

Měl jsem plné zuby celé planety, všech lidí – i sám sebe –

Snad, kdybych nebyl sám, nalezl bych rozptýlení, mohl bych nějak uzdravit svůj intelekt –

Ale samota byla jako krystal, který přibližuje a zvětšuje ve svém lomu každý nelad, jaký mě kdy potkal –

Jak bych tehdy definoval život? Bolest.

A pak mě navštívila žena.

21

Přiletěla s Bezroukem.

Bezrouk měl za úkol prozkoumat nějaké programy v mechanismu slunce a žena přiletěla s ním.

Můj dobrý přítel, který mi ji odlákal, ji nechal. A ona se vrátila. Měl bych se na ni zlobit, měl bych ji vyhnat… Ale jak tak stála v dlouhé sluneční chodbě – v kožichu –

„Slunce,“ zavolala na mě – a napřáhla mi naproti ruku –

A já, starý hloupý dobrák, se na ni usmál –

V tu chvíli, jak pozorovali meteorologové, vytryskla ze satelitu záře –

A já se díval, jak žena pláče, a plakal také –

Odpouštět je snad někdy chyba.

Ale krásná chyba.

Klamaní manželé jsou vždycky k smíchu i k pláči. A já se sám sobě posmíval a plakal nad sebou – ale plakal i trochu radostí –

Za ženou se objevila naše malá dcera.

Objala mě i ženu a stáli jsme ve sluneční chodbě, spojeni dětskou náručí.

Jsi slaboch – říkal jsem si – a namlouval si, že k odpuštění je třeba větší síla než k čemu jinému. Filozof si zdůvodní všecko.

22

Končil první čtvrtrok mého pobytu na satelitu, první údobí mého záření –

Neprodloužil jsem si smlouvu – i když mě o to obyvatelé hvězdy žádali – Poslední týdny jsem byl jako slunce báječný.

„Naše slunce se překonává,“ psali o mně v novinách a v anketě o nejpopulárnější osobnost jsem byl na prvním místě –

Ale já si smlouvu neprodloužil.

Nemám na to, být sluncem, přiznal jsem si sebekriticky.

A pak, potřeboval jsem se vzpamatovat.

Usadil jsem se se ženou na hvězdě Schuntilce a pracuji jako sadař. Musím ty sady, co jsem nechal jako slunce vymrznout, jako člověk vysadit znovu.

Slunce –

Ano, byl jsem slunce –

A řeknu vám, že jsem se nikdy netrápil tak, jako když jsem byl slunce.

A přece jsem rád, že jsem byl slunce – teprve jako slunce jsem pochopil své lidské možnosti.

Když pracuji v sadu, dívám se rád do oblohy –

Slunce stojí na obloze, oko jasu, a dívá se na mě –

Byl jsi jím, říkám si a vzpomínám na ty dlouhé, předlouhé týdny –

Ale i tak jím můžeš být, říkám si.

A dívám se kolem sebe, na své blízké.

Neznám větší námahu než být sluncem –

Svítit a hřát –

Teď už slunce řídí počítač, nalezli nový způsob slunečního ovládání, člověk při něm není potřeba.

Takže asi budu jediný muž, který kdy byl sluncem –

A přece mám pocit, jako by tam na obloze byl někdo živý, někdo, kdo je tolik statečný, že dokáže milovat.

Nevím, k čemu je totiž třeba větší statečnosti než k lásce.

Každá láska je tak trochu láskou navzdory.

A možná –

Možná to je na ní to nejhezčí.

Člověk si asi musí vybrat.

Buď bude hřát, nebo mu bude zima.

A tohle je moudrost, na kterou bych nepřišel, kdybych nebyl sluncem. Sám jí říkám sluneční moudrost – a říkám si ji vždycky, když je mi zima. Zima tam uvnitř.

HVĚZDNÉ OSUDY

Příbuzní

(příběh plnoleté dívky)

1

U vás na hvězdě si nemůžete příbuzné vybrat?

Opravdu ne?

U nás je to jiné. Poznala jsem už několik děvčat z hvězd, na kterých si člověk příbuzné vybírat nemůže, ale považovala jsem to za vesmírnou anomálii. Já sama byla z hvězdy, na které se výběroví příbuzní zavedli, teprve když jsem začala chodit do školy, a tak se na tu dobu pamatuju.

Divím se, že k vám tenhle příbuzenský pokrok ještě nedospěl.

Bylo mi sedm, když nám paní učitelka řekla, že ministerstvo pro rodinu vyneslo nový příbuzenský zákon.

Tohle mi nic neříkalo.

Doma se matka rozčilovala, co je to za novoty, a otec kroutil hlavou, říkal, že naše vláda chce, abychom byli moderní, i kdybychom kvůli tomu museli být pomatení. Ničemu jsem nerozuměla.

„Tebe se to zatím ještě netýká,“ řekla mi matka, „až v patnácti.“

Vlastně jsme my, děti první generace, která měla žít podle nového příbuzenského zákona, novému zákonu ani nevěnovaly pozornost. Když je člověku sedm, nestará se, co bude, až mu bude patnáct, stejně jako se patnáctiletí nestarají, co bude po smrti.

Měla jsem svou panenku, kterou jsem přijala za své dítě, a když se mě jednou starší sestra mé kamarádky ptala, co bych řekla na to, kdyby se moje panenka měla jednou rozhodnout, jestli budu její matkou opravdu já, vůbec jsem jí nerozuměla. Poklepala jsem si dlaní pravé ruky na loket levé. Tím jsme v naší galaxii dávali najevo, že to ten druhý nemá s myšlenkami v pořádku.

Jednou já byla matka své panenky.

Já o tom rozhodla.

Jako by moje dcera, moje panenka, mohla do toho mluvit.

2

Jak jsem stárla, seznamovala jsem se s novým zákonem stále podrobněji, měli jsme ve škole dokonce zvláštní hodiny, ve kterých nás připravovali na to, abychom nový zákon byli schopni pochopit.

My, kteří jsme byli v době jeho vyhlášení sedmiletí, jsme měli být prvními, na které se zákon vztahoval.

Museli jsme se zákon učit zpaměti a psychologové, kteří se na naší škole střídali, nám pak jeho jednotlivé články a odstavce vysvětlovali, byly to docela hezké hodiny a my se s děvčaty na našem dívčím gymnáziu na hodiny rodinné výchovy těšily, protože tenhle předmět byl neklasifikovaný a pak také proto, že vyučující byli frajeři.

Ale i když jsem se nový zákon učila, vážně jsem ho nebrala.

To všechno je přece tak daleko přede mnou – až v patnácti.

Pozorovala jsem ale, že se ke mně moji blízcí, jak stárnu, chovají nějak plašeji a ustrašeněji; občas se mnou matka o novém zákonu začala hovořit.

3

Ale který mladý člověk ve vesmíru bere vážné hovory vážně. Aspoň na naší hvězdě, jak se pamatuju, nebyl nikdo takový. Pro mě a všechny mé vrstevnice bylo nové opatření stejně nesmyslné jako ostatní opatření, která dospělí kolem nás napínali jako sítě – –

Jak je někdo dospělý, uvažovala jsem, nestará se o nic jiného, než jak by omezoval ty, kteří dospělí ještě nejsou.

Počítala jsem s tím, že i já budu jednou dospělá. Budu omezovat. Ale stejně – stejně mi to vadilo –

Myslela jsem si, že vážné věci si prostě nezaslouží, aby je lidé brali vážně, jsou nudné, nudné – vážně si zaslouží být brána jenom zábava…

V patnácti jsem si šla pro vysvědčení, měla jsem azurovou okatou mašli, jaké byly v módě. Na mojí mašli byly živými barvami vyvedeny oči a dívaly se z pentle – nevím, jak to dokázali, ale oči mrkaly a dívaly se velmi laskavě – Okatou mašli muselo mít za mého mládí každé děvče. A byly to mašle, nejen mašle pro parádu. Pamatuju si, že když jsem se cítila zvlášť osamělá, položila jsem si mašli s namalovanýma „živýma“ očima na stůl a mašle se mi dívala laskavě do očí, kdykoliv jsem se na ni podívala – a moje kamarádky, jak jsem viděla, to dělávaly také tak.

Laskavý pohled je někdy ta největší pomoc, jakou člověk potřebuje –

A ani nám nevadilo, že se na nás laskavě dívá mašle –

Aspoň mašle.

Skákala jsem do školy po jedné noze a prozpěvovala si. Nechtěla jsem opustit dětství, a proto jsem se, stejně jako moje kamarádky, stylizovala ještě v patnácti jako malá holčička. Dřív prý chtěli být mladí rychle dospělí, ale nám se z dětství nechtělo. Být dospělí, na tom jsme neshledávali nic výhodného, lákavého, prospěšného, jenom něco velmi smutného –

Paní učitelka mi dala vysvědčení.

Jako každý rok –

Rozloučila se se mnou, já jí podala kytici –

Jako jiná léta –

Dojatě jsem se na paní učitelku zadívala. Měly jsme se rády –

Políbila mě –

„Nezapomeň, že jsi byla dítě,“ zašeptala mi. Jako by mě upamatovávala na největší dar, jaký jsem v životě měla – – a který teď ztrácím.

Usmála se na mě. A podala mi deset karet – – chtěla jsem jí něco říct, ale ona už podávala vysvědčení mé sousedce – –

Vyšla jsem ze školy.

Podle zákonů naší galaxie jsem byla dospělá –

Teď.

Od téhle minuty –

Být dospělý – jak je to směšné.

Směšné a smutné.

4

„Máš je?“

Otec s matkou stáli ve dveřích a vyhlíželi mě.

Zamávala jsem vysvědčením, bylo výborné jako vždycky.

Ale tentokrát se k mému úžasu vůbec nestarali o vysvědčení, a jakmile uviděli karty v mé ruce, vytrhli mi je a četli –

Nechápala jsem to.

Slýchala jsem o těchhle kartách, ale všechno, co jsem o nich věděla, byla jen teorie, nikdo je ještě nepoužil. My jsme byli první ročník, který je měl zavedené do osnov –

Nemohla jsem se s nimi nikdy setkat.

Ve škole nám o nich vykládali. Ale kdo dá na to, co mu vykládají ve škole, všechno jsem brala jako nějakou hru nebo statistický průzkum. Nebo úkol, kterých nám tolik ukládali školní psychologové –

„Necháš si nás?“ řekla matka.

Dívala se na mě plaše a otec také –

Nechápala jsem.

„Co je k obědu?“

Matka ukázala na stůl, stál na něm veliký dort.

Teprve po obědě jsem se ke kartám vrátila, nejdřív jsem je chtěla někam založit, nebudu psychologům vyplňovat další nudné testy –

Navyplňovala jsem se jich tolik, každý týden byly aspoň dva, měla jsem zaškrtávat zvířata, která se mi líbí na obrázku, doplňovat matematické řady a zapisovat, co mi připomínají podivně rozmatlané skvrny –

Ale na kartách byly velmi podivné zápisy –

Oznamuji vám, že jsem si vás na základě

svého dobrovolného

rozhodnutí

vybrala za otce

Na druhé bylo, že jsem si „vás vybrala za matku“, na další za strýce, tetu, dalšího strýce a další tetu, za bratra a sestru, dědečka, babičku – –

„To nám zase dali ve škole krávovinu,“ ukázala jsem večer matce karty.

„Ale ty si můžeš opravdu vybrat,“ řekla matka tiše.

Otec mluvil dost rozzlobeně o nesmyslech, jaké do společnosti ministerstvo zavádí, ale měl nejistý hlas, jako by sám to, proti čemu hovoří, považoval za rozumné a možná sám podvědomě schvaloval –

Podívala jsem se na něj vyděšeně –

5

V jádru to všechno ale bylo docela logické –

Když si člověk může vybrat manžela a manželku, místo, kde bude žít, práci i zábavu, proč by si nemohl vybrat příbuzné –

Na naší hvězdě byl tenhle experiment námi, patnáctiletými, zahájen.

Sociologové tvrdili, že řada neuróz vzniká jen z toho, že se člověk necítí mezi svými blízkými jako mezi svými blízkými –

Náš nejbližší může být někdy ve skutečnosti náš nejvzdálenější –

A tak se ministerstvo rozhodlo pro tenhle experiment, první skutečnou revoluci v pojímání rodiny, k jaké došlo v moderní době.

Manželé se mohou rozvést? A neteř s tetou? Vnučka s dědečkem?

Rodiče s dětmi?

Celý týden jsem přemýšlela.

A rodiče chodili kolem mě tichounce, po špičkách – Báli se.

Dědečky ani babičky jsem neměla.

Obešla jsem několik starých lidí v sousedství, kteří se mi líbili.

Rozvažovala jsem dlouho, koho, koho – – Starého profesora. I dřív jsem k němu chodívala a půjčoval mi knížky –

Kroutil nad kartou, kterou jsem mu dala, hlavou, trochu se kartě i smál a říkal, že mít takovou vnučku, jako jsem já, by bylo hezké –

Dohodli jsme se.

A myslím, že jsme si i vážili jeden druhého víc, než kdyby on byl opravdu mým dědečkem, mým nezaměnitelným dědečkem – – –

Vybrala jsem si ještě dvě babičky. Jedna z nich už měla tři karty. Už tři děvčata si ji za babičku vybrala. Ale ona přijala i mou kartu a říkala, že stejně nemá co na práci a že ji bude těšit být babičkou tak hezké dívce.

Příští týden jsem vybrala i další příbuzné.

Strýce a tety, které jsem měla, jsem stejně nikdy moc ráda neměla, a když se naskytla možnost proměnit je za příbuzné, jaké bych skutečně za své příbuzné považovat mohla a chtěla, byla jsem velmi ráda.

Známky si filatelista smí měnit, uvažovala jsem, a příbuzné? Ty by si člověk nemohl vybrat, jaké chce – –? A jak jsou příbuzní důležití, důležitější než známky. O kolik.

Jen s rodiči jsem váhala –

6

Nakonec jsem si je nechala.

Ale většina mých spolužáků si rodiče vyměnila a naši vyprávěli, jak městem bloudí rozčilení rodiče a stěžují si, že jim ministerstvo vzalo děti… „Ministerstvo?“ říkala matka. „Každý si vezme děti sám sobě.“ Tím, jak se k nim chová. A každý si přece připraví rodiče i příbuzné sám sobě také tím, jak se k nim chová.

Až se divím, jak jsou teď na naší hvězdě šťastné rodiny. A člověk už není sám, jako býval dřív –

Je kolem mě tolik vlídných očí – Už se nemusím dívat do očí své mašli –

Že se u vás volitelní příbuzní zavedou? No samo, je to přece pokrok. Jednou k tomu dojde všude. Ale teď už musím běžet do nemocnice, moje babička si zlomila nohu, tak jí tam nesu koláč, který jsem dnes upekla –

Hurá

(příběh atletky)

1

V době, kdy můj příběh začíná, jsem byla hvězda.

Bylo mi sedmnáct let a sedmnáct let je ten nejlepší věk, aby člověk byl hvězdou. Ještě si neuvědomuje všechny nevýhody, které to přináší, a okouzlení nemá žádný hořký podtón.

Vyhrávala jsem běhy na 80, 100, 300, 400 i 500 metrů v celé galaxii, prostě všechny, jak se u nás říkalo, krátké tratě. Běh patřil v naší galaxii k nejobdivovanějším disciplínám, a proto jsem měla všechny předpoklady, aby se moje fotografie dívaly ze všech novin a sportovní novináři se o rozhovory se mnou zrovna drali. Moje hlavy, vyvedené ve čtyřech barvách, zdobily trička mladých chlapců a dívek na naší hvězdě, byly ozdobou zapalovačů, křupavého pečiva, tenisek – kdekdo stál o to, abych mu reklamně pomohla, a já nebyla proti.

Řada běžkyň dosahovala v historii naší galaxie velmi slušných výsledků a také v jiných sportech patřila naše galaxie k celovesmírné špičce, ale slavnější sportovec než já nebyl na žádném z těch světel, která jsem vídala nad hlavou, když jsem běhala na nočním stadiónu poslední tréninkové úseky.

Já byla navíc – vedle svých výjimečných výsledků – i velmi hezká a krása je tím, co se sportovcům často vyhýbá. Jako by svaly mohly být buď rychlé, nebo půvabné… Ale mě, jak říkali fotografové, příroda obdarovala tak, že jsem u ní jistě měla protekci. Teď už si asi nikdo nepamatuje, jak jsem tehdy vypadala, ale když si představíte nejhezčí manekýnku, jakou jste kdy viděli, manekýnku s nejdelšíma a nejkrásnějšíma nohama, jaká se na vás kdy podívala ze stránky módního žurnálu, máte představu o mně. Jenže ty mé krásné a sportem nijak nedeformované nohy nesloužily jen k tomu, že se nechávaly fotografovat a obdivovat, ony předbíhaly všechny ženy ve vesmíru.

Byla jsem zázračné dítě a od deseti let jsem předbíhala kdekoho.

Konkrétně i metaforicky. Znáte snad ty lidi, kteří, jen se objeví, rázem si podmaňují své okolí, možná mezi ty lidi i sami patříte. Já k nim patřila od dětství. Byla jsem překrásné světlovlasé dítě s rozzářeným pohledem, jedno z těch dětí, které vzbuzují touhu, abyste si ho pohladili.

A když záhy rozpoznal náš učitel tělocviku moje běžecké vlohy, neznal obdiv mého okolí konce. V šestnácti jsem měla tolik medailí, že jsem si jimi ověsila všechny čtyři stěny svého pokoje. A když jsem pak rozsvítila na stole svíčku – byla jsem velmi romantická –, třpytil se celý můj pokoj ve zlatých záblescích jako podivuhodná svatyně, svatyně, ve které se konají obřady na počest slávy. V sedmnácti jsem získala pět olympijských medailí na celovesmírné olympiádě a v novinách mi začali říkat pádící princezna.

2

Reprezentant má ale čas většinou jen na reprezentaci.

Já jsem sice měla tolik medailí jako žádná jiná dívka ve vesmíru, ale také jsem měla tak málo volného času jako asi žádná jiná dívka ve vesmíru.

Trenér mi stanovil přesný počet kilometrů, které jsem musela denně uběhnout, a dbal na to, abych nezanedbala z denní dávky ani metr.

Moje životospráva vůbec nebyla životospráva moderní sedmnáctileté dívky – spát jsem chodila v osm hodin po vydatné večeři, při které jsem měla přesně vyměřeny přísuny vitamínů, bílkovin, tuků… Nesměla jsem kouřit ani tancovat, abych si nehuntovala plíce ani haksny, jak říkal můj drsňácký trenér. A ten čas, který mi zbyl, jsem věnovala reklamním šotům, pózovala jsem se slunečníky fotografům, ve sportovním ústroji, čichala k voňavce a okouzleně vzdychala… Bylo mi to komické, ale platili dobře a zástupce kosmetické firmy mě ujišťoval, že jedno moje ááách, které udělám nad lahvičkou voňavky, znamená pro jejich firmu o třicet procent větší odbyt…

Co bych tedy ááách neudělala.

Proč ne.

Někdo si vydělává mnohem míň a mnohem víc se nadře. Ale já měla čím dál tím víc chuť udělat takové ááách i nad svým životem.

Ách.

Nikdy bych neuvěřila, jaká je to námaha být hvězdou.

V sedmnácti jsem ještě zažívala poslední okouzlení, ale jak se moje sedmnáctka svažovala k osmnáctce, byla jsem stále předrážděnější.

Život byl jednotvárný, jednotvárný, cup, cup, cup na stadióně, pak skočit do letadla, cup, cup, cup před tribunami, které řvou nadšením, zpátky do letadla. V letadle se podívat na nejnovější medaili, vystoupit a zase cup, cup, cup na stadióně.

Říkalo se tomu sport –

Ale já jednou řekla trenérovi, že to je maření života. Dal mi facku.

Byl to jeden z trenérů takzvané drsné školy, která se osvědčovala u vrcholových sportovců nejvíc.

Rozplakala jsem se a utekla ze stadiónu. Dala jsem si zmrzlinu v cukrárně a – – a pak jsem se vrátila a zase pobíhala kolem stadiónu –

Jsem jako zvíře –

Jako zvíře, uvědomovala jsem si s hrůzou. Běhám kolem dokola jako ti chudáci koně běhají kolem manéže. Jenže já to nemám zapotřebí. Copak je lidským údělem poskakovat takhle dokola – co na tom lidé mají… Sportovní redaktory jsem ještě celkem chápala, ti se tím živili, ti ano, ale co ti na tribunách. Nemohla jsem pochopit jejich nadšení kvůli tomu, že jedna nevzdělaná holka mrskne na stadiónu nohama rychleji než posledně.

Jaká je to nuda být hvězdou.

Jaká otrava.

3

A pak ty besedy –

Když mi vybyla chvilka volna, musela jsem chodit na besedy. Můj trenér mě nutil, abych chodila na besedy s mladými sportovci a radila jim a dávala jim sebe za příklad vytrvalosti, moji reklamní manažeři mě nutili, abych besedovala před kamerami a občas do svých besed dala nějakou nenápadnou reklamu, třeba si zapálila cigaretu doporučované značky a zálibně zkroutila při výdechu rty, nebo abych si sedla tak, aby na mých šortkách bylo vidět značku výrobce. Jen občas jsem si udělala čas, abych navštívila rodiče, skromné zahradníky na Merkuru, kteří byli mým úspěchem zaraženi a ohromeni. Když jsem přijela, dívali se na mě posvátně a jednali se mnou úplně jinak, než bych chtěla – jako by k nim na návštěvu nepřijela dcera, ale křehká váza, kterou musí opatrovat. Párkrát jsem v sobě našla dost síly, vzbouřila se proti tomu způsobu života, který jsem musela vést.

Ale pokaždé nadarmo –

Jednou jsem při besedě s mladými sportovci odpověděla na otázku, co mají dělat mladí sportovci, aby se mi podobali; odpověděla jsem poněkud netradičně.

Řekla jsem tazatelce, ať si to setsakra rozmyslí, ať si radši přečte nějakou pěknou knížku nebo jde tancovat. Naštěstí se ta beseda nevysílala živě, odpovědní redaktoři ono místo vystřihli, ale já to myslela vážně. Sport mi nahradil život –

Stále víc jsem si to uvědomovala.

Těšila jsem se na chvíle, kdy si přetáhnu deku přes hlavu a budu mít chvíli klidu, kdy nebudu muset mávat nohama. Těšila jsem se na chvilky, kdy jsem si po tréninku pustila horkou sprchu a schoulila se pod ní, nechala jsem si jiskry vody bubnovat po těle a snila jsem se zavřenýma očima, že všechno, co se se mnou děje, je jen iluze –

Všechna ta sláva, nadšení kolem mě, byt vytapetovaný medailemi – – Všechno jsem si namluvila ve své pýše, vysnila, jako si sedmnáctileté dívky vysnívají tolik věcí… Ale pak jsem zavřela sprchu, zabalila se do osušky a věděla, že tenhle sen je má skutečnost, a bylo mi z toho smutno. Na dveře koupelny už klepal můj manažer a volal, co že dělám, už jsem přece měla běhat pět minut dokolečka na stadióně nebo vyzkoušet novou kolekci kšiltovek pro módní magazín z Velkého vozu.

Úspěch, pokud vás zastihne, se stane programem vašeho života.

Co je to úspěch?

Říkala jsem si to takhle: úúúúú spěch, spěch, spěch, spěch…

Myslím, že jsem si tohle nevymyslela já, ale říkala jsem to často, často, nakonec si všichni mysleli, že jsem to vymyslela já, a já začala platit nejen za nejkrásnější ženu, za nejrychlejší ženu ve vesmíru, ale navíc i za vtipnou ženu.

Co se dá dělat.

Byla jsem prostě asi už od narození odsouzená k tomu, být úspěšná.

Odsouzená k úspěchu.

4

Nevím, jak by se můj život točil a lomil dál, možná by obíhal v kruhu, těžko bych sama od sebe našla sílu ke změně.

Úspěch je jako droga, člověk by se ho rád zbavil, odhodlává se k tomu, ale jak ho nemá, začíná trpět, bolestně trpět, bezmezně trpět –

V sedmnácti letech – pamatuji si to přesně – v den svých sedmnáctých narozenin, 21. května, jsem jela do 121. galaxie, na hvězdu Axgulioon, kde se konal memoriál nazvaný po sopce, na jejímž úpatí stál stadión, Héfaistův memoriál. Tenhle memoriál se započítával do celovesmírné kvalifikace a za vítězství v něm bylo pět bodů. Chtěla-li jsem být i letos vyhlášena za nejlepší atletku Mléčné dráhy, jako jsem byla loni, nemohla jsem si dovolit vynechat Axgulioon.

Byla jsem ale vyčerpaná na nejvyšší míru, ještě před nástupem do kosmické lodi mě na schůdkách korábu fotografovali s novou sadou golfových holí – a na ty reklamní úsměvy jsem vyčerpala, jak se mi zdálo, všechnu životní sílu. Padla jsem na lehátko a zavřela oči.

„Už nemůžu,“ zašeptala jsem trenérovi, který seděl na lehátku vedle mě a hlasitě žvýkal chleba se salámem.

„To slovo neznám,“ mlaskl a já se propadala do spánku, do spánku plného mlaskání a salámové vůně – i sen, který mě v tom spánku navštívil, byl salámový, a trenér mě v tom snu znovu nabádal, ať běžím co nejrychleji, já mu přikyvovala, přikyvovala, pak jsem se sehnula ke startu, vyrazila po výstřelu a pádila, nohy se mi ale bořily do něčeho měkkého a já po nějakých třiceti metrech uviděla, že běžím po obrovské tyčce salámu, měkkého, odporně měkkého salámu – kromě salámu jsou tribuny plné diváků, křičí, křičí na mě, povzbuzují mě mlaskáním a já utíkám a bořím se do salámu po kolena, po stehna, ale stále zkouším běžet, běžet –

Pleskot, který jsem slyšela, když jsem se z polospánku vzbudila, vyluzoval masér, natáhl si mé nohy na sedadlo a masíroval.

Ani tahle chvíle neměla zůstat nevyužitá –

Ani ta chvíle, kdy spím –

„Nechte mě,“ zakvílela jsem a sedla sl. Protože masér o mě chtěl stále pečovat, klekla jsem si, aby se mi na nohy vůbec nemohl dostat.

„Neblázni,“ řekl trenér, který dojedl salám a teď si rozbaloval nějaké sladké cukrátko.

„Nejsem votrok,“ řekla jsem a zatvářila se na něj, jako jsem se dívala na reklamních fotografiích. Jenže na trenéra můj úsměv neplatil. Jako by se na něj usmála tretra.

„Chceš být první, ne?“ řekl a překousl bonbón, „no ne?“

V tu chvíli jsem si zoufale přála nebýt první, nebýt první, jen to ne, už nikdy ne, ale nahlas jsem nic neřekla, věděla jsem, že by stejně nic nepochopil.

Trenér rozuměl mým nohám, těm ano, ano, pro moje kolena měl pochopení, pro lýtkové svaly dokonce porozumění, pro kotníky a stehna měl dokonce velké porozumění a jednou, když jsem si zranila nárt, mi řekl, že nemohl celou noc usnout, jak pořád myslel na můj nárt.

Ale u nohou jeho pochopení pro mě končilo –

Vlastně s ním teď neletěla bezednou černou propastí sedmnáctiletá dívka, které dělal trenéra, letěly tady s ním jenom dvě nohy, dvě dlouhé a hbité nohy, které měly zase tam ve hvězdné dálce oběhnout stadión –

A odjet s ním zpátky.

Bral si zrovna nový bonbón.

Kopla jsem ho, šikovně, vyrazila jsem mu bonbón z ruky.

„No tak,“ broukl, sebral bonbón z podlahy, olízl ho a snědl.

Aspoň že je čistotný, pomyslela jsem si, než sní bonbón ze země, olízne ho.

Ale už ani ve směšnosti světa jsem nenacházela úlevu, ani to mě neutěšovalo –

Je mi sedmnáct, a co mě čeká, co – to, co čeká manéžového koníka, běhat dokola a dokola –

A dostávat cukr, kterému se říká v mém případě medaile, peníze, sláva –

Natáhla jsem odevzdaně nohy na lehátko.

A masér je začal znovu hníst.

Dívala jsem se na hvězdy, prýštily za okénkem hvězdoletu –

Co se vlastně bráním.

Jsem hvězda.

A to je přece úděl všech hvězd, běhat dokola a dokola a svítit a nikomu nemoct prozradit, jaká je to nuda ten ustavičný kruhový spěch – úspěch –

Jaká je to prázdnota a zoufalství –

Marnost –

5

Když jsme doletěli na Axgulioon, byla tma, ale přece se na letišti shromáždil nadšený dav sportovních fanoušků. Stříleli pestré rakety, mávali pochodněmi a volali mi slávu. Zívala jsem a při zívání jim posílala polibky, aby nebylo vidět, že zívám.

Mohli by si moje zívání vysvětlit kdo ví jak –

Dojeli jsme do hotelu, já musela ještě zaběhnout dvakrát čtyři sta metrů v hotelové hale, trvali na tom trenér i reklamní manažer, první, abych nevyšla ze cviku, a druhý, abych předvedla nový běžecký miniúbor, který právě přicházel do prodeje. Doplazila jsem se do hotelového pokoje a zhroutila se do křesla.

Jen jsem dosedla, uvědomila jsem si, že sedím někomu na klíně, a vyskočila.

V mém křesle seděl vysoký hubený blondýn, v ruce tužku a notes.

„Sportovní meteor,“ představil se, „místní deník a já jsem Achim Hubation, sportovní redaktor.“

Byla jsem uštvaná, že jsem už nebyla schopná ani protestovat.

Naklonil se ke mně tak blízko, že mě napadlo, jestli mě nechce líbat, a uvědomovala jsem si, že jsem příliš malátná, malátná, ani nebudu schopná moc se bránit – jen křičet –

Ale nepolíbil mě.

„Mohla byste říct našim čtenářům, jaké štěstí vám sport dává?“

Sesula jsem se na židli a rozvzlykala se.

Cosi zašeptal a omluvně se vytrácel z pokoje. Vytrácel se sice dost dlouho, snad čekal, že ho ještě zavolám, a také si během svého vytrácení udělal pár snímků uřvané sedmnáctileté holky, která se choulí na židli a neví kudy kam –

Příští den ty snímky vyšly na první stránce Sportovního meteoru.

Měly dva titulky.

Už odchází?

Pláč na konci sportovní kariéry.

Všimla jsem si často, že lidi nezajímají úspěchy jejich bližních, to, čeho dosáhnou, ale zajímá je, jak jejich bližní s úspěchy začínali a jak skončili. To první je zajímá ze zištných důvodů, nevěří, že by někdo mohl dosáhnout něčeho, a oni ne, myslí si, že cizí úspěch je jen jejich křivda, a ne zásluha toho druhého. On vlastně nic nedokázal – jen měl jakýsi recept – a najít ten recept bude možná snadné – Konec úspěšných lidí zajímá zase tolik nejvíc proto, že ti, kteří ničeho nedosáhli a nic nedokázali, se mohou utěšovat tím, že ten, kdo se něčeho dopracoval, už z toho nic nemá – – –

Já už překročila období začátků, a tak všichni čekali na můj konec…

Dívala jsem se z okna hotelu na umělou oblohu. Matně se leskla a nabývala měňavých odstínů. Každou noc zde umělá nebesa myli a měňavost výšky byla působena čisticími prostředky – – Všechno je umělé, umělé, říkala jsem si a pozorovala duhovou, a přece temnou oblohu, i já jsem umělá, i můj život je umělý, celý můj úspěšný život je náhražkou –

Náhražkou –

Náhražkou normálního života –

Úspěch náhražkou života.

6

Probudil mě hlad.

Oblékla jsem se a sešla do přízemí hotelu. Cestou jsem potkala několik lidí, zdravili mě, šťastně a spiklenecky, jako lidé zdraví známé osobnosti. Nevím, proč spiklenecky, ale vždycky mi připadalo, že v pozdravech neznámých lidí je něco spikleneckého. Došla jsem do podzemního baru, byl ještě otevřený. Seděl v něm jenom můj reklamní manažer a díval se těžce a pozorně do své sklenice, jako by se díval ne do sklenice, ale do tunelu, kterým nahlíží do nějaké překrásné, tajemné země…

Přisedla jsem k němu.

Mlčeli jsme.

„Měla byste spát,“ řekl nakonec.

„Mám hlad,“ zašeptala jsem, šeptala jsem, věděla jsem, že kdybych promluvila hlasitě, asi bych se rozplakala.

Kývl na ženu za pultem a objednal mi tuxilimax, zdejší specialitu. Prý je to směs ze skopového a ze zdejších oranžových housenek, tučných a přítulných.

Chtěla jsem zaprotestovat, že housenky nejím –

Ale byla jsem na dně, tak na dně, že mi začínalo být jedno všechno, z celého světa jsem byla schopná chápat už jen hlad, a byl to nesmírný hlad, nejraději bych se hlady pustila i do ubrusu, který matně světélkoval na stole –

Neměla jsem nikdy ráda světélkující ubrusy, připadalo mi to směšné a vždycky mě to upomínalo na vinárny. Ale v tu chvíli jsem byla ráda, že ubrus světélkuje, připomínal tím trochu pohyb a život. V tom pustém podzemním baru mě nikdo neoslovoval, nikdo nic neříkal a agent vedle mě se dál napjatě díval do své sklenice –

A vtom se ozvala rána –

Rána, jakou jsem nikdy neslyšela, dutá a křišťálová. Když jsem tu ránu měla později popsat, přirovnávala jsem ji k pocitu těch, kteří jsou ve skleněné váze – – a tu vázu s nimi někdo pustí na zem. Měla jsem pocit, že mě někdo zarazil do stěny baru jako živý hřebík, a přece jsem pořád seděla na židli.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se reklamního manažera, ale ten mlčel.

„Co?“

„Ta rána –“

„Ničeho jsem si nevšiml,“ řekl a nabídl mi svou sklenici.

Nikdy jsem po nikom nechtěla pít ze sklenice a po tomhle muži bych se také nebyla bývala napila, ale v tom okamžiku na mě padla úzkost.

Napila jsem se, převalovala víno v ústech a dívala se na světélkující ubrus – napadlo mě, že ta světélka ke mně hovoří – a já věděla, že to, co mi říkají, pochopím už brzy, už brzy –

7

Když nikdo jídlo nenesl, rozloučila jsem se s agentem – ani si nevšiml, že se s ním loučím, i když se na mě díval a tiskl mi ruku. Vyšla jsem zpátky do svého pokoje.

Padla jsem na postel a usnula, tak, jak jsem byla, oblečená, obutá, hladová –

Ráno mě probudil trenér.

„Tak dělej, dělej, ať jsi dnes poslední.“

Vytřeštěně jsem se na něj podívala. Tohle byl první vtip, jaký jsem od tohohle člověka v životě slyšela.

Nebyl moc dobrý –

To ne.

Tohle rozhodně nebyl MOC DOBRÝ VTIP.

Ale něco se změnilo, včera se něco změnilo, ten pocit ve mně stále vzrůstal a já chápala, že se něco včerejší noci závratně změnilo, i když všechno je zdánlivě na svých místech, stůl, postel, mé nohy, záclona. Trenér vypadá, jako vypadal včera večer, hotelová hala, kterou jdeme na snídani, je stejná, jako byla včera – – a přece jsem si byla jistá, bolestně jistá, že všechno je jiné, docela jiné, a trpěla jsem tím, že tu změnu neumím vyslovit –

Nasnídali jsme se.

Trenér při snídani stále mluvil, byl to jeho nejnepříjemnější zvyk – mluvit ustavičně při jídle.

Kdyby aspoň mluvil o jídle, o počasí, o tom, jak se vyspal, co se mu zdálo, ne, ne, on při jídle vždycky musel mluvit o tom, jak mám běžet, co mám ještě zlepšit, rozebíral mezi sousty a doušky taktiku mého běhu. Měla jsem už pár let ve zvyku, že jsem ho při jídle neposlouchala. Jedla jsem kvadrupy, jak se říkalo brčálovým krychlím o velikosti vajíček z hvězdy Praotců. V krychlích byla brčálová želatinová hmota, sladká a svěží, ani jsem nevěděla, jestli ty kvadrupy snáší nějaká zdejší slepice, nebo jestli rostou na stromech, nebo jsou vyráběny uměle, synteticky v továrně…

Umínila jsem si, že budu myslet na to, jak brčálové krychle vznikly, abych se odpoutala od trenérových slov – –

Ale tentokrát ani taková exotická ranní pochoutka nedokázala, abych přestala vnímat jeho hlas –

„Hlavně co nejpomalejc, co nejpomalejc, a kdybys už myslela, že je předběhneš, tak se zastav na jedné noze a tu druhou pomaličku předkládej –“

Chvíli jsem ho poslouchala, napadlo mě, že pořád pokračuje ve svém ranním žertování, ale když jsem se mu podívala do tváře, do trenérovy ploché tváře s ustupujícím čelem a milým opičím nosem, pochopila jsem, že nežertuje. Jsou lidé, kteří nejsou schopni žertovat, chybí jim ten smysl, jako by jim chyběl díl těla, stejně jim chybí díl duše… Můj trenér mezi tyhle lidi patřil – nemělo cenu mu něco vyčítat nebo se snažit v něm vzbudit smysl pro humor. Kde co není, nedá se to ani vzbudit. Nejdřív mě napadlo, že nevydržel nesmírné pracovní zatížení, copak já, já byla mladá, a přece jsem byla s nervy i s tělesnými silami na dně. Možná je přepracovaný, napadlo mě a zaradovala jsem se sobecky té představě, bude muset do sanatoria, a já si aspoň na pár týdnů vydechnu, budu mít konečně čas žít –

Musím dělat jakoby nic, je pomatený, ale nevypadá, že by byl zuřivý –

Zalistovala jsem ve Sportovním meteoru a pobaveně se dívala na své fotografie, jak se choulím v pláči na židli –

Přisedl k nám reklamní manažer, objednal si také brčálové krychle a prohlédl si mé fotografie v novinách, byl spokojený, protože se mi v pláči vysoukalo tričko a na fotografii bylo vidět značku výrobce –

I pláč se na mně vyplácel.

Mého trenéra jsem nezajímala já, jen moje dolní končetiny, a mého reklamního manažera jsem zase zajímala jen jako objekt, na který se dá navěsit a napsat co nejvíc písmenek –

Trenér dojedl a vyběhl ze sálu, musí ještě před závodem navštívit stadión. Informovala jsem reklamního manažera o podivném rozpoložení svého trenéra a on nedůvěřivě kroutil hlavou.

„Nesmysl,“ řekl nakonec.

„Vy si myslíte, že by dokázal vtip?“ zeptala jsem se.

Potřásl hlavou a rozloučil se se mnou, zajde prý také na stadión a pokusí se dát s trenérem do řeči.

8

Procházela jsem se ulicemi hvězdy, vybyla mi volná půlhodina, což se stávalo velice zřídka. Abych pravdu řekla, ani jsem si nevzpomínala, kdy by mi vybyla takhle naprosto volná půlhodinka –

Nasadila jsem si sluneční brýle a sklopila klobouk do očí, aby mě hned tak nikdo nepoznal. Umělé slunce pěkně připalovalo, byla doba dovolených, a proto ministerstvo pro počasí zavedlo zvláštním výnosem vedra. Lidé se procházeli po ulicích v plavkách, čekali s taškami plnými koupacích potřeb na zastávkách aerobusů, v celém městě dýchala ospalá nálada, nálada odpočinku, nálada malátná a příjemná –

A přece tu bylo něco jiné –

Jiné než u nás doma a všude, kde jsem do té chvíle byla –

Úzkost na mě vystupovala z toho červeně oranžového slunce, které rozechvívalo vzduch v úpalu –

Jako by mi nad hlavou nesvítilo slunce, ale obrovská úzkost –

Prosvěcovala mě svými paprsky, prodechovala mě jimi v tom změněném světě –

Svět se naprosto změnil –

Věděla jsem, že ta jeho nynější podoba je iluzí, maskou, kterou si nasadil, aby mě zmátl, maska je stejná, jako byla dřív podoba, to ano, to jistě, ale pod tou maskou na mě zírá tvář naprosto jiná, potměšilá a cizí –

Potkala jsem manažera, zeptal se mě, nechci-li jít na koupaliště.

Přikývla jsem –

„Trenéra jsem nepotkal,“ řekl mi, „prošel jsem celý stadión, ale nebyl nikde.“

„Nemáte pocit, že je tu všechno úplně jiné?“

Rozhlédla jsem se kolem sebe a zalila mě taková vlna tísně, že jsem dostala chuť vzít reklamního manažera za ruku, a neudělala jsem to jen proto, že jsem věděla, že by si mé gesto vykládal jako flirt, a ne jako zoufalou potřebu nebýt v tu chvíli sama –

Podíval se na mě zkoumavě.

Díval se nezvykle dlouho a nesklápěl oči –

„Myslel jsem si, že je to kocovina,“ řekl konečně, „po tom včerejším flámu, ale když to cítíte i vy –“

„Máte,“ zaváhala jsem, ale po chvilce jsem dopověděla, „máte strach?“

Zamyslel se.

„Jo, strach mám,“ dechl nakonec a vzal mě za ruku, „strach teda jo.“

A tak jsme šli ke koupališti a věděli, že začalo cosi nezvyklého, byli jsme zaskočeni, ale vůbec jsme přitom nevěděli, čím a kdy a jak –

9

Odpoledne jsem měla trénink.

Měla jsem ho mít i dopoledne, ale to jsem strávila na koupališti. Když jsem přišla po obědě na stadión, trochu jsem se bála, že mi trenér pořádně vyhubuje.

Seděl na trávníku a pil brčkem kávu.

„Příště nemusíš chodit tak brzy,“ řekl a já se málem úžasem posadila. Aby trenér byl ironický, bylo nečekané… stejně nečekané, jako by najednou roztáhl křídla a vyletěl nad stadión. Ironie je vlastnost aristokratická a je vyhrazena jen lidem moudrým –

Obula jsem si tretry a přiklekla ke startu –

„Tak ne abys vypálila jako zajíc, pěkně pomaličku, pomaloulinku,“ hovořil ke mně trenér a nabíjel startovací pistoli. „Pamatuj, že jsou tady holky zatraceně pomalý, a jestli nechceš, abys je předběhla, tak se nadřeš jako blázen –“

Vstala jsem.

„Myslím, že s tou psinou můžeme přestat.“ Cítila jsem za svého trenéra trapnost, tohle nebyla jeho role… Jako bych se dívala na loutkové představení, ve kterém se vodiči loutek zmýlili a drží stále své loutky, ale mluví každý roli toho druhého, čert promluvil heboučkým, stříbrným hláskem princezny a princezna přejala čertův part.

„Žádná psina,“ řekl trenér s mrtvolnou vážností, „na psinu není čas, jednou je ti skoro osmnáct, a tak už žádný mlaďoch nejsi, to jednou uvaž –“

Tímhle mě rád deptal, stále mi zdůrazňoval, že jsem začala stárnout –

Znovu jsem přiklekla.

Pozdvihl startovací pistoli.

Cítila jsem, jak mi šumí krev ve spáncích – – a svůj krátký ostrý dech – a výstřel –

Vyběhla jsem, jak nejrychleji jsem uměla, jako bych chtěla utéct nejen symbolicky, ale i ve skutečnosti, úprkem uniknout této hvězdě a tomuto životu –

Řev za mými zády mě ohromil. Zastavila jsem se.

Ještě nikdy jsem neslyšela trenéra takhle řvát, otevíral pusu, až mu překrývala dvě třetiny jeho maličké hlavy. Věděla jsem, že má obrovskou pusu, ale že má takovouhle, by mě nenapadlo –

A z té obrovité dutiny na mě létl proud neartikulovaného řevu jako z porouchaného tlampače.

Pomalu jsem se vrátila.

„Přestaň s těma hračičkama,“ vyštěkl na mě a zadupal.

Když dupal, byl vždycky směšný. Usmála jsem se.

„Nedělej ze sebe primadonu,“ zasténal, „chceš vyhrát, nebo ne?“

„Je mi to celkem jedno,“ řekla jsem tiše, „chci jen, aby na mě nikdo neřval.“

„Tak znovu,“ řekl s tou jedovatou ohlušující tichostí, která byla jeho specialitou, „znovu, ale teď žádnou zbrklost a pěkně pomaličku.“

„Chcete, abych vyhrála, ne?“ řekla jsem užasle.

„No jistě,“ řekl pichlavě a měkce zároveň, jako by mi chtěl dokázat, že mluví se slabomyslným, „a ty nevíš, že u nás vždycky vyhraje poslední?“

No teda, no teda, říkal jsem si, je to s ním horší, než jsem si myslela. Zula jsem si tretry.

„Dneska končím. Bolí mě kotník –“

Přikývl. Kotník měl radši než mě.

10

Při večeři si vzal trenéra stranou můj manažer a slyšela jsem, jak na sebe ohlušivě šeptají, v trenérově hlase jsem rozeznávala to jeho burácející ticho – – jedovaté ticho –

Když se vrátili k mému stolečku, manažer dopil víno a odešel.

Osaměla jsem s trenérem.

„Myslím,“ řekl mi tichounce, „že se manažer jaksi,“ udělal si před čelem trhavý pohyb pěstí, „představ si, že mi tvrdil, že na to, aby se vyhrálo, musíš být první.“

Polkla jsem, ještě jednou jsem polkla a pak do třetice.

„Představ si, že říkal, že musíš být nejrychlejší, abys vyhrála –“

Jen klid, jen klid, říkala jsem si, jen ho nepopudit –

„Měl bych to nahlásit, co myslíš?“

„Ještě počkejte,“ řekla jsem, „možná je jen přetažený, nebo žertuje, reklamní agenti mají zvláštní způsob vtipkování…“

„Možná jsem se měl smát,“ uvažoval trenér, „možná to byla opravdu legrace. Když on ale při těch nesmyslech vypadal tak vážně…“

Jen klid, jen klid –

„Chápej,“ trenér se ke mně naklonil a pohlédl mi do očí planoucími zřítelnicemi, „mně moc záleží na tom, abys vyhrála a byla poslední –“

Zadívala jsem se na světélkující ubrus, abych se nemusela dívat do očí u svých očí –

11

Druhý den jsem přišla na stadión o chvíli dřív a viděla jsem své soupeřky. Přezouvaly se k tréninku.

„Ahojka,“ pozdravila jsem je a ony na mě vzhlédly, v pohledech měly tu zvláštní směs obdivu a nenávisti, jakou mívalo tolik lidí kolem mě –

Obdiv a nenávist –

Současně.

„Tak která z vás mě dneska předfrčí –,“ dívala jsem se na ně a snažila jsem se, aby mi v očích nebylo vidět, co si o nich myslím. Byly to vyzáblé holčičky s nohama úzkýma, a přesto džbánovitýma, vydutýma… U mých nohou nemohl trenér pochopit, jak mohou být takové, jaké jsou, a tak rychlé… měl pro krásu nohou jiná měřítka a jistě by volil za krásné a spanilé kozlí nožky těchhle ucaprtaných chudinek. Ucaprtaných, to slovo se mi nelíbilo, ale napadlo mě často, když jsem se dívala na nohy svých soupeřek.

„Já mám strach, že budu dneska moc rychlá,“ řekla hubeňoučká černovláska a zaklusala na místě. „Včera jsem uběhla tuhle štreku za tři hodiny, ale dneska nejsem nějak ve formě.“

Tři hodiny –

Tenhle způsob žertování, jako má trenér, je asi nakažlivý, uvažovala jsem. V noci se mi všechno rozleželo v hlavě a usoudila jsem, že to u trenéra není pomatenost, ale způsob, jak mě vybičovat k co nejvyšším výkonům…

V poslední době si stejně pořád četl samé psychologické knížky – –

Jejich trenér k nim přistoupil a já odstoupila, nechtěla jsem vypadat jako špiónka, která nasává cizí pokyny –

Poklekly –

Trenér pozdvihl ruku s pistolí –

Vždycky jsem ráda pozorovala starty soupeřek, viděla jsem na jejich chybách své vlastní chyby, a tím se jich zbavovala –

Výstřel šlehl do výšky, šlehl pod umělými nebesy nezvykle ohlušivě –

V první chvíli mě napadlo, že dívky ani nezaslechly výstřel, trvalo několik vteřin, než se odlepily ze startovacích bloků –

A pak – pak – nevěřila jsem, že bdím – pomaličku se předkláněly, a stále ještě nevybíhaly –

Jako bych se dívala na nezřízeně zpomalený film, trvalo dobře čtvrt minuty, než odlepily nohu od země a udělaly první náběh ke kroku –

Rozběhla jsem se k nim.

Jako bych se dívala na mechanické sochy, které mají porouchané vazy a dávají se na pochod s pomalostí, která se už nemůže zvětšit –

Tak jako jejich nohy se pohybovaly velké ručičky na starých orlojích – také se stále pohybovaly, sunuly, postupovaly – Ale přece jejich pohyb nebylo možné sledovat –

Trenér mých soupeřek ke mně pokročil –

„Dobrý, ne?“ řekl.

„Dobrý,“ vyjekla jsem.

„Myslím, že s nima budete mít práci,“ řekl, „vy jste sice fantastická, ale naše svěřenky se v poslední době zvlášť vypracovaly – myslím, že vás bude stát hodně potu, abyste u nás byla poslední.“

Posadila jsem se do trávy a zakryla si oči pěstmi –

Ucítila jsem, že mi někdo pěsti z očí odtahuje –

Trenér.

„Jsou dobrý, dobrý,“ říkal mi můj trenér, „ale ty jsi stejně lepší. Jen si musíš věřit a uvidíš, že tě všechny předběhnou a ty vyhraješ –“

Rozplakala jsem se.

„Kostkucukru,“ řekl trenér, vyslovil to jako jedno slovo a podal mi na napjaté dlani kostku cukru.

Jako koni. Tohle byl jeho recept na nervové kolapsy. Kostka cukru. Poslušně jsem mu ji slízla z dlaně.

Moje soupeřky se na dráze před námi chystaly k druhému kroku.

Poulily oči.

Dýchaly horečně.

Balancovaly, aby při svých nepostřehnutelných krocích neupadly.

12

Vymluvila jsem se trenérovi, že dnes s tréninkem vysadím a půjdu až na odpolední běh.

„Aspoň kolečko,“ žadonil.

Padal na mě úžasný stud, stud, jaký jsem do té doby nepoznala –

Mám přistoupit na tu nesmyslnou hru –

Mám tady dělat ten nesmyslný neuvěřitelný „běh“… Napadlo mě, že se prohlásím za nemocnou a nebudu startovat ani odpoledne, přece nebudu nikomu dělat šaška –

Uchopila mě trenérova chlupatá paže a vlekla na start –

Byl to trenér z drsné trenérské školy a já se mu podvolila –

Přikrčila jsem se k zemi a čekala na start.

Mám vyběhnout jako jindy, bleskurychle, pádit po svých vítězných nohou nebo, nebo – snad je to hra, napadlo mě, žert, domluvili se na mě, ale já jim na to neskočím, umiňovala jsem si, poběžím tak jako ony, budu pomalá, přepomalá –

Začínalo mi být jasné –

Když budu nejrychlejší, prohraju.

Výstřel švihl a já povstala –

„Pomaličku, pomaličku,“ křičel trenér, „co musíš vstávat jako koza na ledě, jak to vstáváš, ty jedna opičí huso, chápej, to je všechny předběhneš, a prohraješ natotata –“

Teď jsem toho ale měla dost.

„Tak vy si myslíte, že když budu první, že prohraju?“

Zamžoural mi nechápavě do očí –

„No to je snad jasný. O tom se nebudeme bavit. Radši běž zpátky na start a koukej znovu a pořádně.“

Dívala jsem se mu do očí, snažila se v nich rozeznat veselý plamínek – – nebo nepříčetné pomatené záblesky –

Díval se na mě, jako se na mě díval po léta, neproniknutelně, jako se na mě dívávaly vycpané opice ve školním kabinetě –

„Vy snad opravdu chcete, abych nechala ty chudinky, aby mě předběhly?“

Kývl.

„Vy chcete, abych byla poslední?“

„Ve tvém zájmu.“

Vytřeštila jsem asi pěkně oči –

„Snad chceš vyhrát, ne? A viděla jsi někdy, že by vyhrál první?“

Ohlédla jsem se.

Moje soupeřky se připravovaly na tréninkové dráze k třetímu kroku.

Kdybych neměla takový vztek, rozplakala bych se.

„Nechte mě. Nechte mě,“ vykřikla jsem a odcházela.

Asi ve mně muselo být v tu chvíli opravdu něco nesmírně rozhodného, protože se trenér za mnou nerozběhl, ani se mě nesnažil přivolat zpátky.

Šla jsem, šla, dívala se do výšky, do rozpáleného umělého slunce a pak jsem se dala do běhu a utíkala, utíkala –

V životě jsem jistě neběžela závratnější rychlostí než tehdy –

13

Zastavil mě výkřik.

Na kraji stadiónu stál reklamní manažer a mával na mě –

Dopádila jsem k němu, posadila se na lavičku vedle něj a horečně oddychovala –

„Dělej jakoby nic,“ zašeptal. Tykal mi… Strachy?

Přikývla jsem –

„Jsme asi dva poslední normální na celé hvězdě,“ zašeptal a díval se kolem sebe, jako by ani nehovořil ke mně, ale jen tak si prozpěvoval. Chápala jsem, bojí se, že ho někdo sleduje –

„Normální?“

„Pukla obloha,“ broukl manažer a rozhlížel se kolem dokola, jako by se mnou ani nehovořil, jako bychom si spolu jen tak prozpěvovali. „Obloha, víš, že tu mají umělou oblohu a umělé ovzduší –“

„Vím.“

„Jenomže se to ještě nestalo nikdy, až teď. A nikoho nenapadlo, jak to bude působit na psychiku. Na tkáně to ověřili, na psychiku ne. Vždycky je v našem světě rozum až na konec.“

Dívala jsem se na startovací dráhu, dívky, které před pěkně dlouhou dobou startovaly, byly sotva tři metry od startu –

„Ale my dva –,“ vykoktala jsem, „my, my dva –“

„Byli jsme ve sklepním baru,“ řekl manažer, „sami dva. Číšník nám šel pro jídlo. Tlaková vlna asi nedostihla bar. Je tam přece umělá klimatizace a těsnění –“

„Odletíme,“ zašeptala jsem a prozpěvovala si to slovo, jako bych neříkala nic, co má význam, jen si tak broukla. Snad byla ta opatrnost směšná, ale my pochopili, že víme něco, co neví nikdo na celé hvězdě, a to zjištění z nás udělalo spiklence, byli jsme vyvolení majitelé poznání –

„Letiště je uzavřené,“ šeptal manažer. „Počítače asi varovaly vesmír před obyvateli téhle hvězdy nebo jen něco prasklo v radarovém ústředí –“

Vyskočila jsem –

„Kam běžíš?“

„Musíme jim to přece říct –“

Nechápala jsem, že nepochopil, kam běžím, a že jim to nešel říct už dřív.

„Sedni si,“ uchopil mě za ruku a škubl se mnou na lavičku. „Ani se nehni. Představ si, co ti řeknou –“

„Uznají to. Vždyť je to samozřejmé –“

„Představ si, že bys před týdnem někde měla běžet a někdo za tebou přišel a říkal, že nemáš běžet rychle, ale pomalu, jestli chceš vyhrát –“

Dala jsem se do smíchu. Jako bych si smíchem vylomila dveře z klece, zasmála jsem se jasně a cítila, jak mi ten smích vrací duchapřítomnost –

„To bych s ním pěkně vyběhla –“

„A zrovna tak,“ řekl reklamní manažer, „zrovna tak oni vyběhnou s tebou.“

„Přece musí pochopit –“

„Co musí pochopit?“

„Že to, co dělají, je nesmysl –“

„Teda,“ manažer se podíval do rozpálené umělé oblohy, „teda lidé jsou schopni pochopit kdeco, ale tohle nikdy.“

Sprinterky na dráze před námi se připravovaly k šestému kroku.

14

„Co budeme dělat?“ rozklepala jsem se. I když bylo horko, projela mnou křeč, uvědomila jsem si, že já a on tu jsme jediní normální v obrovském blázinci, my dva jediní normální na celé pomatené hvězdě –

„Přežijeme,“ odvětil reklamní manažer, „pře-ži-je-me –“

A řekl to pevně, pevně, s takovým důrazem, jako by se v jistých okamžicích života mohlo přežití samo o sobě stát smyslem života –

„Nemůžeme jim pomoct?“ vykřikla jsem a hned se rozhlédla v hrůze, jestli mě někdo nezaslechl.

„Ti tak zrovna chtějí, aby jim někdo pomohl,“ vykřikl reklamní agent a náhle přestal dbát na opatrnost, běhal kolem lavičky a otevíral ústa, vypadalo to, že stále chce něco říct, ale říká to zatím ne slovy, jenom ústy –

Myšlenka do úst ne a ne dorazit –

„Co myslíte, že s náma udělají, když přijdou na to, že jsme –“

„Co že jsme?“

„Normální,“ dechla jsem.

„Moc ti děkuji za tohle slovo,“ vydechl, „už jsem o něm měl pochybnosti. Ale co s náma udělají, o tom radši ani nepřemýšlím –“

„Mám –“

„Co máš?“

„Mám taky běhat tak jako ony –?“ mávla jsem rukou k sprinterkám.

„Samozřejmě,“ řekl. Ale řekl to těžce –

15

Stadión, na kterém memoriál probíhal, byl obrovitý, jeden z nejkrásnějších v galaxii. A já se docela těšila, že si jednou zaběhnu i tady, napadlo mě, když jsem se zadívala z převisu, po kterém jsme ujížděli dolů na stadión.

Byl ve tvaru lidských úst, po dolním rtu vedly běžecké dráhy, na horním rtu byly hřiště a kurty a uprostřed mezi pootevřenými rty svítily bazény…

„Nandáš jim to,“ pohladil mě trenér po ruce, která se mi chvěla na palubní desce, „žádný strachy, zůstanou na metry před tebou –“

Hledala jsem oporu v očích reklamního manažera.

Podíval se mi pevně do očí a několikrát zamrkal. Zamrkala jsem také.

A pocítila jsem k němu úctu – jak dokáže snášet celé tohle peklo. Jistě, jeho život se skládá z toho, že přesvědčuje lidi o tom, co není tak docela pravda, a tak má profesionální školu –

Reklama znamená přesvědčovat lidi, že věci jsou jinak, než je oni vidí, definoval můj manažer jednou reklamu.

Ale pro to všechno ještě byla stanovena měřítka –

A ta měřítka se dodržovala, nikoho nenapadlo je překročit –

Kdežto zde – –

Snažila jsem se znovu pohlédnout manažerovi do očí, ale on se díval z okna vozu a pískal si –

Jediní dva, kteří na této hvězdě nezešíleli, napadlo mě.

„Pěkně pomalinku, holka, vždyť máš mou školu,“ drmolil trenér vedle mě, „hodně se při každým kroku nadechni a zadržuj dech, ať jsi taková poloomámená, pak budeš ještě pomalejší a vždycky si napočítej do třiceti, než odlepíš packu od země, do třiceti, a hodně se zakláněj, slyšíš…“

Kývala jsem.

Mlčky jsem kývala.

Kdybych promluvila, asi bych začala křičet, pokoušet se všechny přesvědčit o tom, co se stalo –

Ale jen jsem kývala. Lhát bradou, to jsem ještě mohla.

Styděla jsem se za to, že mlčím a neříkám, co je třeba křičet, a přitom jsem pociťovala pýchu, pýchu zbabělců. Byla jsem stydlivě pyšná na to, že mlčím –

Zastavili jsme na začátku rtu.

Vystoupila jsem z vozu –

Tribuny kolem běžecké dráhy byly plné lidí –

Jak jsem vystoupila, změnily se tribuny do prudké modré řeky, to moji fanoušci pozvedli modré vlajky a kývali mi jimi na pozdrav –

Natáhla jsem ruku, zamávala vlajkám a uslyšela vesmírný řev, hlas zvířete o sto tisíci ústech, hlas, který skandoval moje jméno –

Vždycky, při takových chvílích absolutního holdu, jsem měla trapné pocity, věděla jsem, že si takové nadšení, takovou úctu nezasloužím, a nemohla jsem vychutnat radost z takové nesmírné přízně –

Ale teď na rozpáleném betonu na kraji rtu jsem cítila hrůzu –

Jsou to blázni –

Blázni, kteří za svou pomatenost nemohou –

Ale o to není tento svět méně strašný, o to je zde větší tíseň, stačí, abych se projevila jinak než oni, a –

Ani jsem nedomýšlela –

Odešla jsem do šatny a manažer za mnou.

„Musíš se hýbat co nejpomaleji,“ šeptal v šatně, „soupeřky nemají o moc větší výhodu než ty. Ruplo to teď, tak v tom pomalém běhu taky nemají praxi.“

„Copak jsem idiot?“

Podíval se na mě nechápavě.

„Právě proto, že nejsi idiot, se dokážeš, doufám, jako idiot chovat –“

Tiskla jsem si tretry hřeby do tváří, ta ostrá bolest mě upamatovávala, že bdím –

„Ale proč se mám chovat jako ostatní, když se chovají –“

„Jak?“

„Víte jak.“

Přikývl. Začal mi z rozčilení vykat.

„Jste slušná, nedefinujete, chápu vás. Ale oni se chovají normálně a my na to musíme přistoupit.“

Bolest na tvářích už byla nesnesitelná, ale já tiskla tretry stále víc –

„Takže normalita se posunula?“

„Normalita?“ zauvažoval. „Normální je vždycky to, o čem většina věří, že je normální.“

Strhl mi tretry z tváří a začal mě obouvat. Viděl, jak jsem na dně, ani tretry si neobuju –

Poslušně jsem k němu natáhla nohy.

„Nemysli si ale, že to bude lehký. Proč by se vlastně mělo závodit jen v rychlosti… Závody v pomalosti také mají něco do sebe –“

„Nevadí mi, že se závodí v pomalosti,“ vzdychla jsem, „ale že se říká tomu, kdo je poslední, že je první.“

„Jako by záleželo na tom, co se říká,“ utáhl mi tretru silně, až jsem vykřikla, vyjekla –

„Ty nevíš,“ řekl nezvykle hořce, „že to, co se tu děje, se netýká jenom běhu. Byl jsem u koulařů a ti se snaží házet jen na okraj kruhu, skokani do výšky vyhrávají tím spíš, čím nižší výšku shodí, a tenisté kazí jeden servis za druhým, jen aby prohráli, a tím dostali pohár –“

Zesinala jsem. Nikdy jsem nevěděla, co to je zesinat, ale teď jsem si byla jistá, že zesinávám –

„A co –“

„Mlč,“ okřikl mě, do šatny vcházel trenér.

„Uvidíte, že ji všichni předběhnou,“ poplácal mě manažer po zádech a bodře pokývl na trenéra. „Uvidíte.“

Otevřenými dveřmi šatny jsem uviděla tribuny, na kterých vlály modré vlajky –

Zavřela jsem oči.

16

Na startu jsem se snažila soustředit jen na to, abych, jak uslyším výstřel, nevyběhla. Dalo mi to víc práce, než jsem si myslela. Měla jsem tak v krvi, že s výstřelem vybíhám, že jsem si opakovala: stůj, stůj, stůj, a přece jsem se bála, že moje svaly se nenechají znásilnit a já se vyřítím na sluneční dráhu v závratném sprintu –

Bála jsem se, že budu normální –

Dívala jsem se na běžeckou dráhu, vybrala si jedno zrníčko na dráze a dívala se na ně.

Je jako já –

Nepatrné –

Bezmocné –

Nemůže nic změnit, a přece poslušně leží v cestě a čeká, až na ně došlápnu, a ani pak se nebude vzpouzet, snažila jsem se vyhledat v tu hroznou předstartovní chvilku rychle kolem sebe nějakého učitele pokory –

A přitom jsem se nemohla zbavit dojmu, že moje pokora je v tu chvíli něco nemravného –

Výstřel –

Vztyčila jsem se, a hned se ovládla – a pomaličku se začala sunout kupředu.

Jenže tím vztyčením jsem ztratila důležité desetiny vteřiny –

Zatímco jsem nabíhala na první krok, moje spoluzávodnice se teprve vztyčovaly.

Pokusila jsem se jejich náskok v pomalosti dohnat při prvním kroku a téměř se mi to podařilo. V druhém kroku jsem byla před nimi už jen neznatelně.

Tribuny tekly –

Takhle se mi to aspoň jevilo, když jsem plaše mžikala kolem sebe, vlály na nich modré prapory, jako by se obloha pomátla a začala poskakovat –

Při třetím kroku se mi podařilo náskok už zcela zlikvidovat.

Měla jsem velkou výhodu oproti svým krátkonohým soupeřkám, zatímco ony už došláply, já se teprve blížila nohou zemi – –

Trenér stál vedle nás – – a povzbuzoval mě při sprintu –

„Pomalinku, pomaloulinku –“

Rukama pomaličku kroužil kolem mě jako dirigent, který se snaží co nejvíc zpomalit melodii –

Po deseti metrech jsem byla uštvaná jako závodnice, která je nejrychlejší ze všech. Pomalost dokáže uštvat člověka víc než rychlost. Překvapilo mě, jak jsem zadýchaná – jako bych opravdu běžela. Neustálé zatajování dechu mě dokázalo pěkně sebrat – Deset metrů jsme běželi tři čtvrtě hodiny.

Divila jsem se těm na tribunách –

Co může být zábavného na tom, když se tu holky plouží – –

Tribuny nás sledovaly jako nejnapínavější sportovní utkání –

A co. Řekla jsem si. Tak dobře. Když mi tleskáte za to, že jsem poslední, tak dobře, budu. Vypjala jsem se k co největšímu výkonu –

Třináctý krok jsem byla už krok za ostatními –

Tribuny opojeně vlály –

17

Mám v životě málo okamžiků, za které se stydím –

Ale ten první běh po rtu na té pomatené hvězdě je v jejich čele.

Člověk musí někdy v životě přistoupit na to, že bude jednat proti svému předsevzetí, proti svému přesvědčení… Kdyby na toto nepřistoupil, už by asi dávno lidský rod zanikl.

Ale jsou hranice ponížení a já je tehdy přepádila –

Přepádila svou přizpůsobivou pomalostí –

Čím jsem byla pomalejší, čím víc mě lidé oslavovali za moji pomalost, tím víc jsem se cítila trapněji a trapněji –

18

Vyhrála jsem.

Vlastně na tom nebylo nic tak překvapivého, byla jsem favoritka už při svém příletu.

Vyhrála jsem podle očekávání.

Jenže – Člověk se někdy může stydět za své vítězství víc než za nejhorší porážku –

Stála jsem na stupních vítězů, skláněla šíji, aby na mě dosáhl maličký brýlatý předseda zdejšího atletického svazu –

Co by asi řekl, kdybych se ho zeptala, jak to, že jsem první, když jsem doběhla poslední –

Došourala se poslední –

Ale byla jsem tak zbabělá, že jsem se na nic nezeptala, usmívala jsem se do objektivů fotografů a chovala se jako jindy –

„Zase jednička,“ řekl mi trenér, když jsme jeli do hotelu.

Manažer opět seděl vedle mě, ale nedíval se na mě, díval se z okénka a pískal si. Věděla jsem, proč se na mě nedívá. A byla jsem moc ráda. Stačilo, aby se na mě kratičce, jen kratičce podíval a vyprskli bychom –

Tady se nedalo dělat už nic, jen se smát –

Nebo plakat –

19

Ten večer jsme se s manažerem opět sešli v baru. Dlouho jsme mlčeli a dívali se na světélkující ubrus, oběma nám bylo jasné co a jak a oba nás ta jasnost děsila –

Musíme čekat, až se otevře letiště. Vzduchový náraz mohl citlivá čidla na letišti nějak poničit, radši jsme na to ani nemysleli –

„Jsi statečná,“ řekl mi manažer –

„Ne, jsem zbabělá,“ namítla jsem, „jsem ta nejzbabělejší atletka, která kdy ve vesmíru běhala –“

„Jsi prostě tak chytrá, že se dokážeš přizpůsobit,“ namítl.

„Přizpůsobení je zrada,“ řekla jsem čítankovým hlasem. Prožívala jsem tu větu, a vůbec necítila, že by byla falešná –

„Přizpůsobit se znamená přežít,“ namítl manažer. A tak jsme si tam ten večer namítali a namítali, vlastně jsme nedělali nic jiného. Jeden i druhý jsme věděli, že co děláme, není fér, a oba jsme chtěli, aby nám ten druhý potvrdil, že to takhle není – nejsme bezcharakterní, jsme jen inteligentní –

Pili jsme ten večer opravdu moc –

Čím víc se nám svět rozkolísával, tím víc jsme měli dojem, že je v pořádku –

Ani já, ani manažer jsme druhý den nevěděli, jak jsme se dostali do postelí. Trenér bědoval a vysvětloval, že nás s číšníky musel do našich pokojů donést. Byla ve mně tehdy zoufalá potřeba zbavit se střízlivosti. Jen tak jsem – zdálo se mi – jen tak jsem mohla žít.

20

Uplývaly první dny mého pobytu na hvězdě –

Lety, všechny lety byly zrušeny, spojení bylo naprosto přerušené, tlaková vlna, která zavalila hvězdu při zhroucení nebes, dokázala nejen poznamenat lidskou psychiku, ale i vyřadila z provozu automatická letištní čidla –

Reklamní manažer, který se jakžtakž vyznal ve všem, měl trochu pojem i o letištních aparaturách a hovořil velmi pesimisticky. K opravě letištních počítačů bude třeba velmi dlouhý čas, i kdyby citlivá centra nebyla vlnou rozmáčknuta a rozdrcena úplně –

Místní atletický svaz mě jmenoval čestnou členkou, mého trenéra kooptoval místní svaz trenérů. Můj manažer se nechal zaměstnat v místní reklamní agentuře; jak mi vyprávěl, přijali ho velmi nadšeně –

A takhle jsme se zde naturalizovali –

Byla jsem tu odsouzena k pobytu – a nevěděla jsem, na jak dlouho – odsouzena k pobytu a k úspěchu. To byl ten správný pojem.

I k úspěchu může být člověk odsouzen.

Všechno spojení naší hvězdy s vesmírem bylo tlakovou vlnou přerušeno. Nemohla jsem dát zprávu o tom, co se zde děje, nemohla jsem ani žádnou zprávu přijmout –

Večer jsem se procházela s manažerem, dívali jsme se se zakloněnými hlavami do umělých nebes rozklenutých jako dřív a představovali si, že za těmi nebesy jsou nebesa přirozená, nesmírná, naše –

Automatické bezpečnostní zařízení puklá nebesa okamžitě scelilo, ale s tlakovou vlnou konstruktéři nepočítali –

Zažila jsem návaly smutku, stesku na svých cestách často, ale nikdy s tou silou jako zde –

Jinde jsem se mohla aspoň dívat do výšky a za nocí pozorovat rozsvícené oči dálky, nalézt si mezi tolika stříbrnýma očima oči své galaxie, své soustavy a dívat se na ně –

Tady, zaklopena pod umělým nebem, jsem žila jako pod vývěvou –

Všechno bylo odsud odsáto, všechno, co mi bylo blízké, všechno, o čem jsem mohla snít, každá naděje –

„Jsme tu jako sýr pod šturcem,“ řekl jednou na naší procházce reklamní manažer a já jsem hořce souhlasila, hořce, ano, hořce, hořkost byla jediná chuť, kterou můj pobyt dostával, hořkost překrývala všechny chuti, které mi tato hvězda byla schopna nabídnout – –

A přitom jsem tu byla slavná jako snad nikde – Závody se pořádaly obden a já v každých vítězila. Vítězila?

Byla jsem poslední. Žijeme-li však ve světě, kde být poslední znamená zvítězit, pak jsem vítězila.

Oslnivě.

21

Zaráželo mě, jak rychle si člověk zvykne na nesmyslnost, na nepřirozenost.

Po měsíci pobytu jsem už ani necítila takový stud, když jsem se ploužila v chumlu závodnic, tajila dech a usilovala jen o to, abych neudělala rychlejší krok než ostatní, a nevyřadila se tím z naděje na vítězství –

Zvykla jsem si –

Styděla jsem se za to zvyknutí, a zároveň jsem na ně byla pyšná.

Jsme pyšní na svůj úspěch, a zároveň se za něj stydíme, říkala jsem manažerovi a on se usmíval, jako se usmívají ti nejzoufalejší lidé, kteří se musí usmívat, nebo zabít –

Často jsem si o svém manažerovi myslela, že je bezcharakterní, a nebyla bych věřila, že může v nějaké situaci trpět, jako trpěl nyní. Ale i když hranice jeho charakteru byly posunuté dál než u ostatních lidí, trvaly stejně a byly mnohem pevnější než hranice u jiných lidí.

Snažila jsem se na to, co dělám, nemyslet –

Když jsem se přece jen nad svými úspěchy zamýšlela, napadaly mě fantastické teorie –

Možná je všechno přirozené, jen ve mně vznikl blud, posedl mě, šílím myšlenkou, že k tomu, aby někdo byl první, musí být v cíli před všemi ostatními –

Třeba jsem pomatená já, říkala jsem si, když jsem posledním krokem, co nejvíc zpomalovaným krokem dobíhala do cíle –

A slyšela nahoře řev nadšení, ovace, viděla šlehající modré vlajky –

Věděla jsem, jak by bylo sladké namluvit si, že všechno je opravdu v pořádku, ale podvědomě jsem cítila, že si to namluvit nesmím –

Musím si zachovat zdravý rozum, i když tím budu trpět, trpět –

I když tady zdravý rozum znamená jen trápení –

Trenér zářil.

Do deníku mých úspěchů zaznamenával moje nové a nové závody. Konali jsme okružní cestu po hvězdě a já porážela běžkyně všude. Opět pomalejší, Zázračná ochablost, Má její pomalost hranice? titulky novinových článků, které o mně pojednávaly, mě uváděly do zuřivosti. Opět na kopci – rozhovor s nejúspěšnější závodnicí. Někdy jsem myslela, že všechno je jen žert, hra – a doufala, že se všichni kolem mě dají do smíchu a já se k jejich smíchu přidám –

Jak by to bylo krásné, mít sílu smát se sama sobě.

Tu největší sílu na světě –

Ve vesmíru –

22

Když jsem netrénovala, nezávodila a nepropagovala, chodila jsem po hvězdě a zkoumala její život.

A žasla –

Tlaková vlna byla surrealisticky důsledná. Nejen já a nejen sportovci jí byli zasaženi. Jen zřídka jsem pronikala do společenského mechanismu, ale měla jsem dojem, že ti, kteří vynikají nějakými schopnostmi, dovednostmi, znalostmi, jsou odstraňováni stejně jako ti, kteří běží rychleji… U některých jsem měla pocit, že jsou mnohem schopnější a chytřejší, než jak se snaží působit, ale že svou pravou podobu tají a maskují neschopností jen proto, aby mohli co nejbezpečněji přežít a nebránili si v úspěchu –

V kariéře –

Připadalo mi to absurdní. Ale ti lidé pochopili, že když své schopnosti projeví, zničí se – –

Po dvou měsících jsem si tím byla jistá.

Strava v našem hotelu se zhoršila, už jsem se na jídlo nemohla těšit, jako jsem se dříve těšívala –

Hledala jsem důvod. Schopní kuchaři byli buď odstraněni, aby uvolnili místo neschopným, kterým tlaková vlna dala vyniknout, věnovala jim privilegia těch předešlých. Nebo – a to se mi jevilo ještě hroznější, ti staří, znamenití kuchaři přestávali vařit chutně jako doposavad, aby za to nebyli popotahováni. Můj reklamní manažer říkal dokonce: „Úspěch je zde trest.“

Pokoje byly neuklizené, všímala jsem si, že uklízečky dokonce vyklepávají popel z popelníků na zem, aby jim někdo nemohl vytknout čistotnost –

Všímala jsem si i obchodů. Zmizela příslovečná zdejší preciznost výrobků. Dříve se jí tato hvězda stala proslulou – ale teď jsem nacházela zmetky i ve výkladních skříních –

Nikdo se nad tím nepozastavoval, jako by všichni považovali pronikavě zhoršenou kvalitu za něco samozřejmého, dokonce zákonitého –

Ty nejhorší výrobky dokonce měly u kupujících přednost, jednou jsem v tržnici viděla, jak se dvě zákaznice handrkovaly o oschlý květák, zatímco pult byl plný krásných, ještě bílých květákových hlav, o které nestály –

Připadala jsem si jako Gulliver – jako Gulliverka – v podivuhodné zemi, ve které se člověk likviduje tím víc, čím je schopnější – –

Jako na ostatních hvězdách, na všech hvězdách, co jich vesmír má, se lidé likvidují tím, že jsou neschopní – nebo schopní málo –

Nebyla jsem příliš vzdělaná, a vnímala jsem změny i na hvězdě ze svého sníženého stanoviska – pokud se týkalo kuchyně, pokojů a sportu –

Můj manažer měl ale ve své reklamní profesi přístup do nejrůznějších prostředí a podával mi o nich otřesné zprávy. Z návštěvy univerzity se vrátil dokonale otřesený. Na většině kateder se prý ujali míst nejneschopnější pedagogové, jací se dali sehnat, katedry jazyků dokonce spravují téměř analfabeti a řada kateder je vůbec před likvidací.

Ta zlá můra, která postihla atletiku, sprint, vlétla do všech pracovišť této hvězdy a zamávala křídly, černými obrovitými křídly i v říši myšlenek –

A já musela dělat, že to nevidím –

Já musela jednat naopak tak, jako že jsem se stavem věcí naprosto spokojená.

Že jiný stav věcí ani není možný.

A kdyby náhodou byl, kdyby náhodou byl – musela jsem dávat najevo, že já bych ho nechtěla.

23

Se změnou, kterou vyvolala tlaková vlna ve skutečné materiální situaci na hvězdě, přicházela i změna v psychice lidí –

Nevlídnost, nezdvořilost, brutalita –

Laskavost, která byla i v turistických prospektech označována za hlavní klima na hvězdě, ji zcela opustila.

Po čtvrt roce jsem přestala dokonce vycházet z hotelu, každou chvíli na mě ve městě někdo vykřikl.

V obchodech prodavačky v jednom kuse křičely na zákazníky a hubovaly je –

Lidem stačila sebemenší záminka, aby na sebe vyjeli, aby se jeden snažil druhému co nejvíc znepříjemnit život –

Chápala jsem, že někdo dělá někomu naschvál, potíž, aby si sám pomohl, ale co se dálo na této hvězdě, bylo daleko příšernější – lidé si škodili, a neměli ze zla a z neladu, který přinášeli, žádný prospěch, škodili pro čistou rozkoš z ubližování, pro tu nejčistší ďábelskou rozkoš – – –

A nepozorovali nepřirozenost světa, ve kterém žijí, v nejmenším ji nepozorovali –

Nejvíc času jsem trávila na stadióně, utíkala jsem na něj, jak jsem měla chvilku volnou. Běhala jsem tak rychle jako nikdy v životě, běhala jsem si jen sama pro sebe. Můj reklamní manažer mi vymyslel teorii paradoxního tréninku – musím prý poznat, jak se běhat nemá, abych poznala, jak se má běhat. Trenér nad tou teorií zprvu kroutil hlavou jako nad nesmyslem, ale později na teorii přistoupil, a dokonce ji ve speciálním sportovním časopise publikoval. Byla jsem svému manažerovi vděčná za jeho nápad, jinak bych se musela jen housenkovitě šinout podle okraje rtů stadiónu a každý můj pokus o rychlý sprint by byl trenérem komentován surově a jízlivě –

„Já bych chtěla být pomalá jako vy,“ šeptala mi desetiletá holčička, která mě zastavila jednou po tréninku u brány stadiónu –

Dívala jsem se do jejích bezelstných očí, hlubokých, tolik hlubokých – a děsila se toho, co se na této hvězdě stalo. Dokud bláznili staří, to se dalo pochopit. Ale když jsem pozorovala vlastnosti starých u mladých –

A přitom by stačilo málo –

Abych tehdy večer zůstala ve svém pokoji, nezašla do baru, kterému se jakýmsi fyzikálním zázrakem tlaková vlna vyhnula –

A byla bych teď tady na stadiónu a radovala se z toho, že jsem zase doběhla o pět desetin vteřiny později, a měla z toho čistou radost –

Vždyť jsem zase první, první na celé hvězdě –

První.

Protože mě všichni předběhli.

24

Ubíhal první rok mého pobytu na hvězdě –

Přizpůsobovala jsem se rychle, až jsem nakonec žasla, že jsem někdy mohla běhat jako dřív, když jsem chtěla vyhrát závody –

Jednou jsem opět seděla se svým manažerem v baru, popíjeli jsme a dívali se na světélkující ubrusy, ten pohled mě vždycky roztesknil –

„Zase jsem vyhrála,“ řekla jsem manažerovi, „dnes odpoledne jsem vyhrála v celohvězdném mistráku –“

Podíval se na mě smutně.

„A jakej náskok jsem měla. O celý dva metry za ostatními –“

„Chováš se, jako bys na všechno přistoupila,“ řekl mi a v jeho hlase se chvěl měkký žal, vzal mě za ruku –

Vyškubla jsem mu ji.

„Já už nevím, čemu mám věřit,“ zamávala jsem rukou, jako bych chtěla zahnat zlé myšlenky, zlé myšlenky – komáry –

Mlčel.

„Vím, že když se budu chovat tak, jak cítím, že to je přirozené, že se zlikviduju,“ vzdychla jsem.

„Ano,“ přikývl a kývl ještě několikrát a pokaždé hlouběji, „můžeme být buď nepřirození, nebo nebýt vůbec. Jiná možnost není.“

„Tak vidíte,“ řekla jsem a řekla jsem to málem radostně.

„Ale to je hrozné,“ napomenul mě, „ty to říkáš jako triumf –“

Před pár měsíci bych se snad ještě rozplakala. Ale teď jsem se mu podívala do očí, pevně, dlouze, drze –

„No a co,“ řekla jsem. Tohle byl v poslední době můj argument na všechny pochyby. Velký argument. Vždycky vítězný argument.

25

Pak jsem si narazila kotník –

Nebylo to nic vážného, ale lékaři mi nařídili na čtrnáct dní zastavit namáhání, tréninky.

Vypadla jsem načas z věčného koloběhu, který mě dokázal pohltit, že jsem neměla čas na nic jiného –

Bloumala jsem po pokoji, a protože mi noha dělala celkem dobrotu, vyšla jsem i do ulic. Divila jsem se, jak se za těch pár měsíců, kdy jsem si neudělala čas na pozorování města, všechno zhoršilo.

Domy byly otlučené a sama jsem zastihla několik lidí, kteří kramlemi otloukali své příbytky.

Také šaty, které měli lidé na sobě, už dávno nebyly elegantní. Tohle jsem ovšem zaregistrovala už dřív.

Módní kolekce, které jsem propagovala, měly do půvabu a elegance stále dále – – Ženské šaty se skládaly jen z neforemných kusů látek, nedbale sešitých, a mužské šaty také. Považovala jsem to za výstřelek módy, jako manekýnka jsem už předtím zkoušela vyloženě šeredné modely. Ale teď mi docházelo, že to, čeho jsem svědkem, je jen důsledek tlakové vlny.

Kde dřív vítězil nejrychlejší, vítězí nejpomalejší –

Kde byl dřív ceněn pořádek, je teď požadován nepořádek a rozklad –

A co bylo dřív půvabné, je dnes ohyzdné.

Všimla jsem si, že parky jsou popleněny, stromy měly olámané větve a vodotrysky, které vždycky dokázaly roztřpytit parky cinkavou melodií, byly ucpané. V parcích bylo dřív tolik soch, na které jsem se dívala se zalíbením, stačilo mi sochu míjet a měla jsem krásný pocit – Teď z nich zbyla torza, která se už nepodobala ani lidským postavám, jen z otlučených balvanů občas vybíhal náznak nohy nebo kámen vztahoval do prostoru pahýl ruky – – –

A lidé, kteří sochy míjeli, nebyli pobouřeni, dívali se na zmrzačené sochy lhostejně a někteří dokonce okouzleně, jako já se předtím dívala na celé sochy –

To mě nejvíc šokovalo –

Děsilo –

Lhostejnost postoupila, nikdo už neměl na nápravě zájem.

Ošklivost, ohyzdnost, nepřirozenost lidem jaksi zevšedněla, smířili se s ní tak hluboce, filozoficky, že jim nejen nevadila, ale přijali ji do svého světa jako něco nevyhnutelného, jako součást svého postoje – přizpůsobili se bolesti natolik, že ji ani necítili –

Naopak, považovali ji za radost –

26

Když se mi kotník uzdravil a já mohla začít trénovat, byla jsem změněná –

Těch pár dní, kdy jsem se mohla soustředit na přemýšlení o sobě a o světě, mě poznamenalo. Jako bych chodila se zavřenýma očima a náhle oči otevřela, rozhlédla se –

„Musíme něco udělat,“ řekla jsem manažerovi na procházce kolem mramorových pahýlů v parku. „Musíme něco udělat, nebo se necháme přesvědčit, že je tu všechno v pořádku –“

„Říkat jim to?“ zeptal se ironicky manažer a ukázal kupředu. Zbytek sochy před námi otloukali dva mladíci železnými tyčemi, mramorová dívka se podobala už jen bílému zuráženému útesu.

„Nemáme přece ani odvahu je okřiknout,“ ukázal kupředu –

Vyběhla jsem.

„Co to děláte?“ zavolala jsem na chlapce –

Zastavili se v práci a podívali se na mě, rozpačitě potřásli tyčemi –

„My jsme ochránci kulturních památek,“ řekl starší na vysvětlenou.

Vrátila jsem se k manažerovi. Šli jsme dál a ani jeden nevěděl, co by řekl. Přece z jejich hlediska je všechno normální. Oni jsou ochránci kulturních památek, a proto buší dívku do mramorové hrudi –

Snad příští generace…

Ale ne, žádná příští generace nic nezmění, uvědomovala jsem si stísněně, ani tahle útěcha už neplatí, žádná příští generace nedokáže to, co se neudělalo teď. Každá generace je přece příští, každá je ta další už od počátku lidstva a vymlouvá se na generaci, která přijde, že ona dokáže něco zásadního –

Byla jsem pesimistická a nespravedlivá jako nikdy. Každá generace jen zradila svou touhu a předala ji pak těm, kteří přicházeli po ní, aby i oni dostali ke zradě příležitost –

Děti žijí v tomto světě a nasávají jeho vůně, načpí jimi a nikdy se jich už nezbaví –

Pohlédla jsem k vysokým umělým nebesům, na rozpálené umělé slunce –

Málem bych byla v tu chvíli litovala, že jsem tehdy před rokem vstoupila do baru a nenechala se tlakovou vlnou poznamenat –

Zastyděla jsem se –

„Myslíte, že budeme takhle, jak žijeme, žít celý život?“

Reklamní manažer neodpovídal. Rád by byl dělal budoucnosti reklamu. Ale i když byl velmi schopný a velmi zkušený, nevěděl jak – –

„Myslíte, že budeme takhle, jak žijeme, žít pořád?“

„Na to si musíme odpovědět sami,“ zabručel agent a objednal další láhev. Objednávat láhve, i to je recept na změnu života.

27

Přesně po roce se uvedlo letiště do provozu.

První raketa, která přistála, odvezla mě a manažera z hvězdy.

Trenér na ní zůstal a nechápal, proč chci odejet. Když se obyvatelé hvězdy dozvěděli, že chci odejet, povykovali mi nenávistně pod okny –

Ale já odletěla.

„Nevydržíš v tom světě, kde je vítězem nejrychlejší,“ řekl mi trenér. „Je to hrozně nepřirozený svět –“

Podala jsem mu ruku.

Ani mi ji nestiskl, podal mi ruku jako ryba ploutev. Rybí ruku.

Když jsem se vrátila domů, se sportem jsem skončila. Rok pomalých vítězství znamenal rok ztráty tréninku, a já už nepatřila ke špičce –

Ale přesto jsem byla ráda, že jsem se vrátila.

Možná tam, tam na té hvězdě, co jsem opustila, bylo víc těch, co uvažovali jako já, nezasáhla je tlaková vlna, uvažuji. A oni mlčeli. Podřídili se, ze strachu, z úzkosti, ze zbabělosti –

Tak jako já. A protože svět pravdivě nepojmenují, nemohou ho zlepšit.

Ten, kdo si nepřizná chorobu, nedokáže ji léčit.

Možná je tam víc těch, co vědí, jak se věci mají. A v jednom snu jsem žila na té hvězdě zase a každý, s kým jsem mluvila, věděl, jak se věci mají, a nikdo si to nechtěl přiznat – Nikdo, tak jako já.

Jsem doma. Radši prohrávám, ale vím, že zaslouženě. To není moralita, to je bolestná zkušenost, kterou jsem si přivezla s sebou –

Jen občas si večer zaběhnu kolem jezera za naším domem.

Dívám se při běhu do hvězd. Tam, tam svítí planeta, na které žije můj trenér. Planeta, na které je nejpomalejší vítězem, nejneschopnější nejoceňovanějším.

Běžím a cítím úzkost, drtivou úzkost – Co kdyby tlaková vlna – – Ale ne, tady jsou přirozená nebesa. A i kdyby nebyla, jsem tady přece já –

Běžím lehoučce, jako bych se vznášela, a dívám se do oblohy –

Tak daleko ještě mohu doběhnout. Tak daleko.

Pokud poběžím, jak vím, že se běžet má, a pokud poběžím tam, kam běžet chci –

O svém běhu si koneckonců rozhoduje každý sám.

I o cíli –

A tím, že jsme si vybrali cíl –

Tím jsme se už přece dali do běhu.

Pokud jsme si svůj cíl opravdu vybrali sami.

Nilia

(příběh školačky)

1

Nilia se probudila.

Vyhlédla z okna na zeleně zářící oblohu –

Byla sobota. V sobotu byla obloha vždycky zelená. Co to dalo dřív lidem přemýšlení, jaký je den, a teď je to jasné, v sobotu je obloha zelená a v neděli modrá. Každý den má jinou barvu.

Dnes je Nilia patnáctiletá. Chvíli ležela a zavírala oči a říkala si: je mi patnáct, je mi patnáct… Včera jí babička řekla, že se už ani nepamatuje na to, že jí bylo patnáct, a Nilia to považovala za moc smutné. Umínila si, že bude svůj život vychutnávat, aby nikdy nezapomněla, že jí bylo patnáct, šestnáct, sedmnáct –

Stiskla palcem u nohy knoflík na zdi a do dveří vešel robot Pedro, dobrácký ranní robot. V jedné ruce nesl podnos se snídaní a na druhé ruce, napřažené jako ramínko, měl přehozené šaty.

Nilia s robotem chvíli při snídani klábosila –

Ale jedla rychle jako nikdy. Dnes dostala od babičky dárek – může být celý den, celý den venku a smí jít do somniografu –

Když dojedla, odkopala ze sebe přikrývku a robot Pedro Nilii oblékl. Naschvál mu to jindy dělala co nejtěžší, když jí oblékal košili, lehla si na záda a robot ji musel nazdvihovat –

Jaká je to dřina, nechat se oblékat –

Říkala si Nilia a vzdychala. S ranními roboty je vždycky trápení, s kamarádkami ve škole se na tom shodly.

Ranní roboti jsou protivní, protože člověka budí.

Ale dnes vydrží všechno. Dnes si Nilia s oblékáním pospíší.

A ani robota Pedra nekopne, až bude od ní odcházet.

Protože dnes má Nilia obrovskou radost –

Smí jít do somniografu.

Když robot za sebou měkce zaklapl dveře, vyskočila Nilia z postele a vyklonila se z okna. Viděla špičky somniografového stanu, jak se zvedají nad střechy domů, nad rovné fádní střechy – –

Samou radostí začala Nilia poskakovat po pokoji a tleskat.

Nebyla už v somniografu tolik let, protože ve škole dostávala tak špatné známky, že jí babička somniograf zakazovala –

Ale patnáct let –

Patnáct let se musí oslavit. A kde jinde by se dalo patnáct let lépe oslavit než pod duhovou střechou somniografu.

2

Poprvé byla Nilia v somniografu před sedmi lety. Se třídou.

Učitel měl před návštěvou somniografu proslov, který se skládal hlavně z varování. Aby děti v somniografu nehlučely, nepošťuchovaly se, nesmály. A až přijdou na řadu, aby si všeho dobře všímaly, protože somniograf bývá v jejich městě zřídka a vůbec se neví, kdy zas přijede.

Jenomže somniograf – jiný – přijel už za půl roku. A pak jezdily jeden za druhým. Niliina babička říkala, že somniograf je „veliký kšeft“ a že se na něm dají vytlouct „strašné peníze“. A protože babička měla malou penzi, nechodila do somniografu nikdy.

Nilia mohla jít do somniografu za celou tu dobu jen párkrát. Babička stále podmiňovala návštěvu somniografu nějakou povinností, školou, úklidem, pomocí v domácnosti – Aby Nilia splnila všechno, se stávalo zřídka.

Některé dívky ze třídy chodily do somniografu i dvakrát týdně a hodně jich chodilo aspoň každou neděli. Utrácely v somniografu celé své kapesné.

Nilia měla mnoho chyb, ale jednu neměla – nelhala. A když jí babička zakázala jít do somniografu, nešla tam. A kapesné utrácela za zmrzlinu. Jen často postávala u duhového stanu somniografu, dívala se na davy, které do něj proudily, a na davy, které z něj vycházely.

Lízala zmrzlinu a snila –

Somniograf byl lesklý a jak se na něj člověk chvíli zadíval, přecházely oči. Nilia by stěží mohla říct, jakou má somniograf barvu –

Stavba zůstala chvíli růžová, chvíli žlutá, zelená – Měnila barvy podle směru paprsků, pestrá a křiklavá jako papoušek.

Někdy měla Nilia pocit, že jí babička zakazuje somniograf proto, že k němu má podvědomý odpor. Odpor, který neumí – nebo nechce – vysvětlit –

Dívala se na somniograf jako na něco obvyklého, ale přesto nepřirozeného.

V poslední době se somniograf usadil ve městě nastálo. Měl stále větší „kšefty“. Nilia nepřestávala na babičku naléhat, aby ji do somniografu pustila, a babička nakonec kapitulovala – včera – kapitulovala před prosbami –

Nilia se v kuchyni pozdravila s babičkou polibkem srdečnějším než jiná rána, uvázala svého pejska Šmudlu na provázek a vyběhla ze dveří.

Šmudla se jí pletl pod nohama, poskakoval jásavou chůzí, jako by věděl, kam jdou, a jako by somniograf byl i pro pejsky.

3

V pokladně somniografu seděl student a četl si knížku.

„Jeden, poloviční,“ řekla Nilia, spíš to jen dechla –

Měla dojem, že se blíží ne k somniografu, ale ke své touze –

Student jí podal lístek a zase se sklonil nad knížku. Vídala ho, jak běhá z pokladny odpoledne na přednášky. Ráno chodilo málo lidí, a tak se v pokladně učil. V té boudě si vydělával na studia.

„Mám s sebou psa,“ řekla Nilia váhavě, „mohl bys mi ho ohlídat?“ Student se jí líbil, a už dlouho uvažovala, jak by se s ním seznámila. Šmudlu brala dnes s sebou vlastně jen kvůli tomu.

„Uvaž si ho za boudu,“ řekl student. Ani nezvedl oči od knihy.

Nilia odbloumala za pokladní boudu a uvázala Šmudlu ke stromu.

„Počkej, paní se vrátí hned,“ říkala psu hlasitě, „hned se vrátí.“

Doufala, že se student vyruší a vzhlédne od knihy, ale díval se melancholicky do rozevřených stránek, jako by Nilia ani nemluvila, jako by kolem šelestil vítr.

Váhavě kráčela k duhovému stanu.

Teď, když měla cíl na dosah, snažila se chvíli dosažení oddálit – alespoň nepatrně poodložit –

Vytáhla z kapsy přiléhavých kalhot lízátko, ale hned je zastrčila. Přece není malá holka.

Je jí patnáct. Ohlédla se za studentem. Četl si.

Nilia vzdychla a rozhrnula korálkový závěs ve vchodu do somniografu.

4

Somniografy nebyly příliš staré, jejich vznik se na den shodoval s Niliiným narozením.

Právě před patnácti lety vyvinuli na 44. fakultní klinice Meyrovského univerzity první somniograf. Tehdy byl dost neumělý, velký jako šatna na plovárně. Byl to jen prototyp a vůbec se nepočítalo s jeho komerčním využitím.

Když někdo z vědců, kteří ho tehdy uváděli do chodu, míjel dnes gigantické stany somniografů, vzpomínal ironicky na skromný začátek… Mladý asistent, který se podvolil vyzkoušet sám na sobě účinky somniografu, stiskl svým spolupracovníkům po řadě ruce – loučil se – muselo se počítat s tím, že podniknout něco takového může být poslední podnik toho, kdo v sobě najde k experimentu odvahu.

Vstoupil dovnitř.

Fakultní sluha za ním utěsnil dveře.

Vedoucí katedry zapnul somniografické vedení.

Novináři tyto okamžiky později nazvali chvílí obdobnou té, ve které první pračlověk rozžal pomocí dřívek oheň. V palcových titulcích tvrdili, že od ovládnutí ohně nebyl učiněn žádný pozoruhodnější objev…

Po půlhodině fakultní sluha dveře somniografické kabiny otevřel.

Mladý vědec vystoupil, oči mu planuly jako v extázi.

Rozhlédl se a okamžitě uskočil zpátky do kabiny, jako by se vracel z nebezpečného světa do domova, jako by tam v kabině za jeho zády bylo něco překrásného, co když opouští, způsobuje bolest.

Museli ho tehdy ze somniografické kabiny vyvléct.

Nynější somniografy jsou opatřeny zvláštní clonou, clona při východu smývá z lidí pocit absolutního okouzlení. Při výstupu ze somniografů už není vidět smutné scény jako dřív. Lidé se tehdy pokoušeli přemluvit a nářkem nebo násilím donutit zaměstnance somniografu, aby jim uvolnili vchod.

A opět je pustili dovnitř –

Každý občan, který měl o somniograf zájem, musel vyplnit somniografickou kartu, měl na ní potvrzenou délku pobytu v somniografu.

Déle než pět hodin denně se v něm nikdo nesměl zdržet.

A i to byla krajní mez, při dlouhodobém využívání se obvykle neobešla bez následků.

Nilia hodila peníze do automatu, vypadla jí somniografická karta, tu zasunula do jiného automatu. Automat vyrazil na kartu hodinu a den vstupu.

S lístkem a somniografickou kartou nastoupila do výtahu.

Chvíli si četla popisky u jednotlivých tlačítek ve výtahu:

Sd

Sdo

Sdm

Sdž

Věděla, že Sd znamená sny dětí, tam sjížděla tehdy, před lety, se třídou, věděla, že Sdo znamená sny dospívajících, Sdm znamená sny dospělých mužů a Sdž sny dospělých žen. Přejela prstem po všech tlačítkách a lítostivě zmáčkla druhé.

Dospělá bude podle zákona až napřesrok.

Slýchala hodně o těch odděleních Sdm a Sdž. Děvčata ve škole si často šuškala o tom, co v nich je. Přístup do nich zatím neměla. Brala to trochu za své ponížení, ale využívala aspoň toho, co bylo povolené.

Měli by tady mít všude studenty, napadlo Nilii, když vystoupila z výtahu a ujal se jí starý dýchavičný robot. Vzal ji za ruku a cupal krok před ní dlouhou chodbou.

Ale lidé byli jen v pokladnách před stanem. Aby pokladny nepůsobily odlidštěně. Psychologové majitelům somniografů poradili, ať v pokladnách zaměstnávají lidi. Je-li v pokladně člověk, je zákazník ochotný víc utratit.

V somniografu se teda pěkně šetří, rozhlížela se Nilia. Takové vysloužilé roboty sebrali asi někde v muzeu. Robot se sunul a vzdychal, jako by se měl každou chvíli zaseknout –

Došel k jedněm dvířkám ve zdi, otevřel je.

Nilia vstoupila.

Dvířka byla špatně izolována a Nilia ještě slyšela, jak robot vzdychá a šátrá se chodbou zpátky.

V tuhle dobu chodilo do somniografu moc málo lidí.

Nilia se rozhlédla.

Všude kolem byla tma –

Ohnala se rukou ve tmě.

Nahmatala stoličku a usedla.

A čekala, až se ozve něžné bzučení…

5

Majitelé společnosti, která šířila somniografy ve velkém, očekávali, že móda somniografů poleví co nejdřív. A ze všech sil se snažili snížit investice. Móda somniografů ale neopadala, šířila se, závratně se rozšířila. A tak společnost postupovala k budování obřích somniografických paláců, vykládaných mramorem. V takových stavbách byly i knihovny, bazény, galérie – paláce se podobaly starým římským lázním. Až na to, že vedle starověkého pohodlí nabízely i veškeré pohodlí moderní doby.

Nejrafinovanější pohodlí – – somniograf – –

Jenže stan s duhovým třpytem, do kterého vešla Nilia, měl do okázalých paláců daleko. Takovéhle stany vysílala společnost do provincií, aby tam dosloužily a vydělávaly, než se i tam postaví veliké somniografické paláce. Nilii, která ty velké domy v metropolích neznala, bylo jedno, v jaké stavbě je, somniografy působily stejně, ať už byly nákladné a komfortní, nebo ať šlo o provizorní zařízení, umístěná pod stany podobnými cirkusovým šapitó –

Nilia se dobře pamatovala, jak babička přijala objev somniografu.

Pošta jim doručila reklamní brožuru nazvanou Co je to somniograf.

Babička se po večeři posadila k oknu a začetla se.

„Hlouposti,“ řekla po chvíli rázně a hodila brožuru do odpadkového kontejneru.

Ale to „hlouposti“ vyslovila babička tak zvláštně…

Nilia ji ještě nikdy neslyšela takhle promluvit. Bylo v tom slově něco hebkého, a současně chladného. Babička přízvukem, který slovu dala, se slovem koketovala, a zároveň koketování přemáhala… Ale s čím vlastně koketovala?

Teprve později Nilia poznala, že to byla koketerie s touhou –

S vlastní touhou.

V noci se Nilia vykradla z lůžka, opatrně, aby neupozornila nočního robota na to, že nespí, a vytáhla z odpadkového kontejneru propagační brožuru. Bylo jí tehdy osm let a příliš tomu, co četla, nerozuměla. Neuměla ani poznat význam slov „splněná touha“, „oživlý sen“… Rozuměla jen tomu, že to je reklama na něco, co tu ještě nikdy nebylo. Že brožurka není obvyklou propagací, jaká jim chodila poštou a týkala se jídla, šatů, nábytku, turistiky.

Pan učitel jim princip somniografu vylíčil názorně.

„Dejme tomu, že tady Nilia bude chtít poníka,“ řekl a třída okouzleně vzdychala. Domácí roboty měl každý, ale poníka – Toho neměl nikdo, a každý ho chtěl.

„Stačí, aby Nilia poníka hodně chtěla, koupila si lístek do somniografu a tam poníka bude mít.“

„Kdo mi ho dá?“ vykřikla Nilia z první lavice.

„Ty sama,“ usmál se pan učitel. A rozdal žákům volné reklamní lístky do somniografu, které škole dal nový koncern Somnia Ltd…

6

Somniograf měl s kinem společný princip.

Ale to bylo také to jediné, co s ním měl společného.

Kino vytvářelo iluzi, dávalo v setmělém sále lidem prožívat dobrodružství, lásku, touhu… Dobrodružství, která jinak zažít nemohou, lásku, která jim chyběla, touhu, kterou by ve svém obyčejném životě považovali za pošetilou –

Jenže kino přinášelo zážitek společný.

Kolektivní.

Lidé v sále měli chvílemi společné srdce –

Filmy, které se promítaly, připravovaly štáby odborníků, snažily se v nich přesně postihnout obrysy sympatií. Aby kladný hrdina byl opravdu neodolatelný. Aby krásná hrdinka byla tak přitažlivá, že se do ní zamilují aspoň dvě třetiny mužů v sále – –

Somniograf byl oproti kinu individualistický.

Somniograf měl tolik programů, kolik bylo lidí, měl tolik režisérů, tolik promítačů i diváků, kolik bylo lidí ochotných vstoupit do jeho kabin. Každý si byl sám režisérem, promítačem i divákem svého světa –

Nilia nikdy nepochopila, jak somniograf funguje –

A firma Somnia Ltd. se o tom také nešířila. Monopol, který získala, byl příliš výnosný –

Nilia si pamatovala přesně okamžiky své první návštěvy somniografu. Jedny z nejspanilejších okamžiků života. Celou noc před tím, než se jejich třída do třpytného stanu vypravila, se Nilia marně pokoušela usnout. Představa, že zítra dostane poníka, byla tak vzrušující – Neporozuměla výkladu pana učitele o tom, že somniograf čte lidskou touhu a převádí ji do obrazů. Nepochopila, že vysněný život proudí do člověka všemi smysly. Že somniograf kreslí krajinu štětci smyslů, až před návštěvníkem představení „vystoupí v jeho vědomí krajina se všemi počitky zraku, sluchu“ – – I s větrem, který se napře do tváří, i s vůní luk a s chutí ovoce, člověk je může ve svém vědomí utrhnout, jíst –

Nilia si jen zapamatovala, že dostane poníka –

A tahle názorná představa ji fascinovala. Druhý den třída vstoupila do bran somniografu. Učitel seřadil žáky podle abecedy, naposledy jim pohrozil, ať se chovají způsobně. Pak je staří chrchlaví roboti odváděli do kabinek.

V kabince byla tma a Nilii stálo dost přemáhání, aby ve tmě nezačala křičet –

Pak se soustředila na to, že chce poníka – –

A v tu chvíli se tma kolem ní vytratila, jako by se otočilo vypínačem. Nilia stála na táhlé louce, která nekončila na žádné straně, a na všech plynule přecházela do oblohy. Na louce, plné čerstvé zelené trávy, byly jen velké kopretiny a – – poník. Nilia se na poníku projížděla tak dlouho, dokud louku náhle opět nezalila tma, ve tmě se neozvalo chrchlání a dýchavičný robot neotevřel dvířka maličké temné kabinky. Nilia se vypotácela ven.

Uviděla, jak z desítek podobných kabin vycházejí žáci z její třídy i z vedlejších tříd… Děti vycházely s užaslým pohledem, jako by před chvílí zjistily, že jim ve zlomku vteřiny na zádech vyrostla křídla. Děti se mohly prolétnout – – a pak jim křídla zase zmizela…

Měly v očích štěstí a strach zároveň –

Ten den děti seděly až do setmění v parku a vyprávěly si, co zažily. Společným snem dětí byl poník a dobrá polovina všech dětí se na něm v somniografu projížděla – ale louky, na kterých se děti projížděly, byly různé, i poníci, na kterých jezdily, byli jiní. A děti se přely o to, rostly-li na louce chudobky nebo kopretiny, byl-li poník osedlaný stříbrem, nebo neměl-li žádné sedlo… Tolik dětí jezdilo na poníku po louce, a Nilii se zdálo, že do somniografu se vešlo tolik luk a tolik poníků, kolik bylo dětí. Některé děti zažívaly něco jiného. Jeden odvážný chlapec se projížděl dokonce na velkém koni a jedno děvčátko prý mělo v somniografu velikou černou kočku s bílými tlapkami a bílým čumáčkem.

Nilia žasla –

Dospělí toho tolik umějí. I tohle přijala Nilia do svého světa jako další kouzlo dospělých.

Konečně bylo přece přirozené, aby lidé dostali to, o čem sní, a právě takové, jak o tom sní.

Právě takové –

Právo snít je přece základní právo člověka.

7

Po letech četla Nilia pojednání o somniografii. Výzkum lidské psychiky musel k somniografu zákonitě dospět. Dosavadní stavy, kterými drogy vyvolávaly u lidí přeludy, byly psychickou anarchií. Podobnou anarchii u prvotních lidských společností – – Zrovna tak, jako se v lidské společnosti rozumnou organizací odstranila anarchie a zavedl řád do vztahů mezi lidmi, je třeba skoncovat s anarchií v lidských snech. Věda dospěla daleko, neorganizované sny byly – jak říkal termín – totalitarizovány. Nebylo třeba užívat drogy. Trh s hašišem, kokainem a heroinem se rozpadl – – Lidé, kteří hledali opojení v přeludech, nepotřebovali používat nespolehlivé náhražky. Somniograf jim přinášel jejich touhu přesně, dokonale, předkládal ji v barevném a kvadrofonním provedení. Dokonale vykreslil vytouženou iluzi. Lidé někdy nebyli schopni pochopit, že to, co viděli, byla jen jejich vlastní touha, a když opustili somniograf, bloudili ulicemi a hledali krajinu, kterou opustili…

Somniograf kreslil jako nejzručnější kreslíř. Kreslil cokoliv. Krajiny, tváře… Děje –

Zástupy šestnácti- sedmnáctiletých dívek vycházely ze somniografů se široce rozevřenýma očima… Nepřítomně. Poprvé a naposledy ve svém životě potkaly svého JEHO, v somniografu.

Poprvé to byla JEJICH touha, absolutně JEJICH.

Jistá potíž v somniografu byla – mohl ukazovat jen sny. Nemohl vracet minulé zážitky. Kdo snil o někom, s kým se rozešel, potkat ho nemohl.

Mohl potkat jen toho, kdo není, o kom sní.

Tvrdilo se, že inženýři Somnie Ltd. brzy překonají i tento – jak se říkalo – zanedbatelný problém. Ale léta plynula a snít se dalo jen o snech.

Ministerstvo školství si vymohlo do somniografů dosazení zábran. Nezletilí nemohli snít o tom, co jim podle ministerstva školství nepřísluší, a některé okruhy představ byly určitým věkovým kategoriím zablokovány.

Protože zábrany určovali úředníci, byly zábrany terčem posměchu. Mezi těmi, kteří se pokládali za moderní, patřilo k dobrému tónu proti nim brojit. Nebylo kupříkladu možné, aby si žák ve snu představil, jak zapaluje školu, i když by to byl obvyklý sen mnoha školáků. Psychologové doporučovali, aby se tyto bariéry a bariéry spojené s násilím a s krutostí odstranily – – – kdo je krutý ve svých snech, vyčerpá podle nich svou krutost a chová se ve skutečnosti jemně a vlídně…

Ministerstvo školství trvalo na svém. Jsou-li filmy mládeži nepřístupné, je nutné zachovat i určité sny mládeži nepřístupné. Vedlo o tom dlouhé, učeně zbytečné polemiky.

Nilia seděla na lavici a soustřeďovala se na svůj sen. Snila o něm už dlouho. Věděla od kamarádek, že somniograf začne fungovat, až se robot došourá na konec chodby a zmáčkne tam páku dolů –

Robot šel pomalu, pomaličku se šoural, jako touha…

8

Nilia vídala někdy, zvlášť o svátcích, před budovou somniografu fronty.

Stály v nich matky jejích přítelkyň s očima, ve kterých četla něco velmi divokého a znepokojivého. Ty pohledy neměla ráda, když se podívala takové ženě do očí, měla chuť se osprchovat. I muže tam potkávala s netrpělivým pohledem, zpoceným pohledem, jak tomu pohledu Nilia v duchu říkávala – Stáli tam i staří lidé, trpělivě, vyhasle, jako by věděli, že netrpělivost je zbytečná, protože na konci všeho je stejně zklamání –

Snažila si představit, o čem ti dospělí snívají.

Chlapci ve třídě na to občas zavedli řeč, ale Nilia pokaždé zrudla a nenápadně odešla –

Nenápadně, aby se jí nesmáli, že je ještě malé děvče a neumí snít jako dospělí –

Ti lidé před somniografy ji plnili úzkostí, a zároveň okouzlením. Měli někdy oči tak plné touhy, až ta touha přetékala i na Nilii a plnila ji podivnou náladou, jarní náladou, náladou očekávání –

Náladou očekávání něčeho líbezného –

V těch chvílích Nilia nevěděla, o čem by měla snít, kdyby ji babička pustila do somniografu. Kdyby se jí třeba podařilo proklouznout i do oddělení touhy dospělých –

Asi by se ani neuměla rozhodnout –

Jen by tam seděla ve tmě –

Seděla se svítícíma očima –

Protože to čekání by bylo ještě krásnější než to, co přijde –

Ať přijde cokoliv –

9

Kroky robota došly až na konec chodby.

Nilia slyšela, jak klape páka, kterou robot tiskne dolů –

Teď – teď –

Lidí, kteří se uchylovali do somniografu, přibývalo každý měsíc. Babička by jistě Nilii nepovolila návštěvu somniografu, kdyby teď do něj, jak babička říkala, nechodil „úplně každý“…

S ničím se tak dobře neobchoduje jako se sny…

Nilia snad ani neznala někoho, kdo by do somniografu aspoň jednou nevešel. Jen babičku. Ta říkávala: „Holka, já bych pak měla ještě větší trápení, že věci jsou tak, jak jsou…“

Nilia to nemohla pochopit – – babička stála na konci cesty, a když sní starý člověk, sní jen o tom, co mohlo být jinak…

Kdyby babička snila o poníkovi, pak by mohla jen snít o tom, jaké by to bylo hezké, kdyby poníka měla a kdyby před ní vyskočil na louce. Asi by se ho i bála. Ale pro Nilii sny ještě nebyly výčitkou, pro ni byly sny jen příslibem toho, co přijde…

Sestra její spolužačky, rozvedená pětadvacetiletá dívka, měla dvě děti a zoufalý pohled – vychrtlý pohled, říkala Nilia. Bavilo ji vymýšlet pro pohledy zvláštní přívlastky. Ta dívka měla vychrtlý pohled, i když byla hodně tlustá. Utrácela, jak říkala Nilii, tři čtvrtě platu za somniograf a trávila v něm pět hodin denně. „O čem sníte?“ ptala se jednou Nilia té prastaré pětadvacetileté dívky. „O tom, že žiju,“ řekla tiše a šla koupat své dvě dcery.

Snít o tom, že žije –

Tohle bylo na Nilii moc. Být dospělým, to pro ni znamenalo vidět na životě samé chyby –

Samé zbytečné chyby – A většinou vlastní chyby.

10

Sen začal.

Nilii obklopil jas, řezavý jas, jako by padala tváří na slunce –

A pak jas zvlídněl a ona seděla v pokoji.

U stolu vedle ní seděl krásný muž a laskavě se na ni díval. Byl trochu podobný studentovi, který Nilii prodal lístek do somniografu.

Nilia se na něj něžně podívala.

A pak se neudržela –

Přestala si mazat chleba máslem, vyskočila –

A toho krásného muže políbila.

„Nilio,“ řekl jí měkce, pohladil ji po vlasech.

Chtěla se k němu přivinout a hladit ho –

Ale usedla a mazala si chleba dál –

Když má člověk tak najednou otce, nesmí ho příliš rušit.

Pak se otevřely dveře a do prosluněného pokoje vešla žena v županu a nesla v rukou konvici s čajem. Nalila muži i Nilii.

Jak je to krásné, když čaj vaří maminka.

I babička se v tom snu objevila. Přinesla ke stolu mísu s pusinkami, s pečivem, které Nilia milovala nejvíc ze všech pečiv ve vesmíru –

Snídali.

Občas něco řekl otec.

Občas se usmála matka.

A pak –

Pokoj pohasl a ve tmě se otevřely dveře do šera.

Před Nilií stál starý robot a zvonivě potřásal svazkem klíčů…

Nilia za ním vyšla ven.

Vyšla ze somniografu a utřela si oči.

Za boudou s lístky odvázala psa.

„Tak ses vyřádila,“ řekl jí s nepříjemným úsměvem student v okénku boudy. A Nilia vůbec nemohla pochopit, co se jí na něm dřív líbilo. „Si umím představit,“ řekl se stále nepříjemnějším pohledem, který Nilii vybavil zaschlý měkký sýr.

„Takovýhle holky –“

Nilia mu chtěla říct, že v somniografu snídala.

Snídala s rodiči. Chleba s máslem.

Ale mlčela.

Někteří lidé by zaboha nepochopili, jaké je to štěstí mít rodiče aspoň jednou –

Aspoň na jednu snídani… Aspoň snít, že jsou tu –

Vytáhla z kapsy lízátko a lízala…

Šmudla před ní pobíhal. A byl najednou celý rozmazaný a rozmazaný byl i dav, který přicházel od nádraží k duhovému stanu somniografu.

Gigolo

(příběh gigola)

1

„Ano, v tomhle baru tančím.

Od šesti do tří ráno. Ale když je potřeba, i do šesti.

To pak mám náhradní volno – Tenhle bar, Nox humana se jmenuje, jestli jste si nevšimla toho neonu nad vchodem, patří tady na Merkuru mezi nejexkluzívnější. V obyčejných podnicích mají kybernetické gigoly, a věřte mi, slečno, to není ono.

Že se vám líbí?

No, špatní nejsou a uznávám, že tančit umějí možná lépe než já. Ale jaké to je – když máte v rukou mrtvou loutku –

Jako byste tancovala s mrtvolou.

Vy se smějete, slečno, ale uvažte, ten, se kterým tančíte, se o vás vůbec nezajímá, je mrtvý, a když se na vás dívá uhrančivě, je to vyvoláno jen ohniskovou vzdáleností jeho čoček s meziosovým efektem. Já vím, nevypadají špatně, ti kybernetičtí floutci, ale je to, jako byste tančila s ledničkou –

Tohle je waltz, slečno, to na vaší hvězdě neznáte?

Povedu vás, pozor, je tu na parketu tolik lidí, aby nás někdo nepřišlápl, je tu lidí hodně, ale zato všichni exkluzivní –

2

Mazurku máte, slečno, ráda? Tohle je mazurka, je to národní tanec na Merkuru, tak – prosím – ano, tančíte jako paprsek – Taky jsem tancoval minulý týden s paprsky, nevím, z jaké byly hvězdy, to vám rukama protéká světlo, s paprsky se moc hezky tancuje, ale tak krásně jako s vámi, to tedy, slečno, se hned tak s někým netancuje –

Já byl rozestudovaný právník a tady to místo jsem vzal z nešťastné lásky. To říká sice asi každý gigolo v Mléčné dráze, ale u mě to je pravda. Moje milovaná byla mořská panna, ano, máte pravdu, slečno, vymýšlím si, to abych vás pobavil, já mám moc rád, když se moje tanečnice smějí.

Můj otec byl také gigolo a já se vydal jeho cestou. Tehdy se ještě ale netančilo tak jako teď. Tehdy tančit s obyvatelkou vesmíru, která by měla víc než tři nohy, to už něco bylo – a zrovna včera jsem tady tancoval s jednou bohatou stonožkou ze souhvězdí Lyry, bába to byla bohatá, samé šperky, na krku zlatý diadém – Ale já nevím, proč stonožky tancují, když to neumějí, některému děvčeti stačí dvě nohy, a plete si je, představte si, co dělat s tolika nohama při sambě –

Já už tancoval s kdekým. S oranžovýma koulema z Velkého vozu, s plameňáky ze souhvězdí Slavíka, s neviditelnými gymnazistkami z hvězdy Gygeon, – ale řeknu vám, slečno, s někým tak půvabným jako vy jsem ještě netančil – ne, nebraňte se, to myslím doopravdy, jsem sice gigolo, ale pravdomluvný gigolo –

Tak slečno, děkuji. Už dlouho jsem si tak hezky nezatancoval –

Pokud budete mít ještě nějaké přání, sedím tamhle u toho stolku – a čekám na vás. Po půlnoci se u nás tančí charleston, jestli budete mít zájem –

Snad ve všem už jsou lidé nahrazeni, jen v tanci to nikdy nebude ono – – Tanec, slečno, to je poezie – – a poezie je jediná oblast, ve které jsme my lidé nezastupitelní –

Celou láhev šampaňského mi objednáte?

Slečno, jste nejenom báječná tanečnice, ale máte i dobré srdce, nevím, kdo to myslí se starým gigolem z Nox humana tak dobře jako vy –

Opravdu, slečno, to myslím vážně, jsem sice gigolo, ale pravdomluvný, co jsem živ, jsem nikdy netančil s kopretinou a s tak půvabnou kopretinou jako vy už vůbec ne –“

3

„Byl to prima trik koupit kybernetického gigola a vydávat ho za člověka. Umí tancovat, jak by žádnej člověk neuměl, a přitom si všichni myslí, že je člověk – a jako člověk je to atrakce prvního řádu,“ řekl kybernetický barman kybernetické servírce a ukázal na teskný elegantní stín, kroužící po parketu.

„Fajn trik.“

Poslední zbraň poslední války

(příběh poetického vojáka)

1

Ve vojenské kantýně páté galaxie se sešlo několik maršálů. Posadili se ke stolku, na kterém stála váza s modrými růžemi.

Sundali si vysoké medvědí čepice a objednali víno.

Když jim půvabná servírka ve stříbrné minisukni donesla láhev, zadíval se maršál Johann na etiketu láhve a poznamenal, že právě tohle víno měl rád Vojtěch…

„Znal jste básníka Vojtěcha?“ zeptal se maršál Himmelmeyer. Jakmile se v páté galaxii řeklo Vojtěch nebo básník Vojtěch, věděli všichni, o kom je řeč, ale ve slovech maršála Johanna bylo něco zvláštního – Maršál jméno vyslovoval s důvěrným sentimentem, s jakým maršálové zřídkakdy o někom hovoří.

„Byl to můj nejlepší nepřítel,“ řekl maršál Johann a zabubnoval prsty do své vysoké medvědí čepice, která ležela na stole. „Tehdy samozřejmě ještě armády nebyly zvláštním oddělením Etnografického ústavu a čímsi, co je třeba uchovávat jako folklórní zvláštnost, jako se uchovává zvyk vynášení smrtky nebo stavění máje… Vy jste proti mně mladí, předpokládám, že snad jen takový Himmelmeyer překročil dvě stě let, a je možné, že básníka Vojtěcha znáte zběžně, fáma o něm se k vám donesla povrchně a jen z učebnic na vojensko-taneční akademii.“

Maršálové přikyvovali, všichni byli zaměstnanci v oddílu písní a tanců, hlavní náplň armády přece spočívala v tančení. To, co se dozvěděli o původním zaměření své organizace, se jim zdálo podivné a primitivní.

Himmelmeyer pozvedl sklenici k přípitku. „Na zdraví básníka Vojtěcha a na jeho životní dílo. Když dovolíte, milý Johanne, ujmu se po vás slova, protože i já básníka Vojtěcha poznal. Ale jistě o mnoho později než vy, s mým věkem dvou set dvou let nemám ani právo se počítat za pamětníka.“

Maršál Wuppertal zamával na servírku a poručil jí, ať přinese raději celý demižón. Při vyprávění starých příběhů se dobře pije a maršálové trávili většinu času pitím a vyprávěním příběhů, když se nevěnovali choreografii své armády. A ti mladší, do takových sto padesáti let, pokud jim kosti ještě sloužily, tanci.

Maršál Johann, senior generálního štábu a vedoucí katedry vojenských tanců, si hladil zamyšleně vysokou čepici, jako by v jejích třpytících se chlupech vybíral dávné, pradávné děje…

Ostatní návštěvníci kantýny zpozorovali, že se senior generálního štábu chystá vzpomínat, sesedli se kolem stolku. Maršála Dijona napadlo, že tolik maršálů pohromadě dlouho neviděl…

2

„Vojtěcha jsem poznal velmi dávno, bude tomu dobře nějakých tři sta, tři sta padesát let. Byl jsem tehdy desátníkem na hvězdě Elias a jak se říká, žral jsem vojnu. Tehdy byla hvězda Elias jednou z nejmocnějších hvězd v celé 153. galaxii a zbrojila dál, protože chtěla být nejmocnější.

Já jsem ze staré důstojnické rodiny, otec plukovník a dědeček podplukovník mě vychovávali, že musím být generál – v naší rodině měla každá generace vyšší šarži, bylo to zvláštní, ale bylo to tak.

Když jsem vyšel z kadetky, myslel jsem si, že povel zastavit stát nebo vpravo v bok je krásnější než jakákoliv báseň, a když se celý šik nováčků pohnul na můj pokyn, ovládlo mě opojení, jako kdybych stvořil vesmír a díval se, jak hvězdy na moje zavelení víří dálkami…

Vojtěch byl nováček v mém družstvu a byl to přesně typ, jaký jsem nesnášel – ten člověk byl přímo pacifistický symbol.

Menší, dobrácký, narůžovělý, tenké zlaté brýle, pomalý. Ani nevíte, jak mi šel na nervy. Někdy jsem si ho bral na cvičák a týral ho povely několik hodin; teď chápu, že mi nešlo o to, abych ho vycvičil, ale o to, abych ho přemohl… Stačil mi totiž jen pohled na jeho dobráckou, ironickou tvář a já měl dojem, že jsem nejen trapný, že jsem i marný… a že všechno, co můj rod oslavuje po generace, je jakési nedorozumění – – Vojtěch mě také provokoval, a tak jsem byl někdy přímo zběsilý – –

Pamatuji se, že jednou na povel: vlevo v bok se zastavil a zeptal se mě: Proč?

Byl jsem vyvedený z míry, až jsem se zajíkl. Jak to proč? Vojtěch na mě dobrácky zíral. Myslel jsem, jestli to má nějaký důvod – Víte, on byl přímo posedlý tím, že hledal důvody. Myslel. A to je největší chyba, říkal jsem si, kterou může voják mít. Prosím vás, kdyby vojáci mysleli, copak by byly války? Jenomže, milí maršálové, v těch dávných dobách v 153. galaxii čím vyšší byla šarže, tím méně myslela; a já, i když jsem byl podporučík, byl jsem tehdy, co se myšlení týká, už generalissimus. Vojtěch byl na samotce pečený vařený. A když jsem se dozvěděl, že píše verše, choval jsem se k němu, zdá se mi teď, přímo jako ďábel. Myslím, že je jen málo lidí, kteří by nevyletěli z kůže, když zařvou na cvičáku: ‚Zastavit stát,‘ a voják se k nim obrátí a řekne: ‚Promiňte, prosím, pane podporučíku, že jsem se zamyslel, ale já přeslechl vaši poznámku…‘ Musel jsem se opřít o strážní budku.

Na‚ co myslíte, vole?‘ zařval jsem, zatímco se mužstvo chechtalo. ‚Ale víte, on má Robinson Jeffers takovou zajímavou metaforu…‘ Voják má znát balistiku, a ne poezii. A ten Vojtěch mě dráždil tak, že jsem jeho přítomnost vycítil už přes zeď… Jako liška kuře…

3

On ten Vojtěch byl hrozně chytrý, a přece mi někdy připadal úplně dementní – chytrý byl ve velkých zásadních věcech, v maličkostech působil jako provokující primitiv. Už třeba to, že se nebyl schopen naučit hodnosti. Bez ohledu na šarži říkal obvykle vojákům ‚pane vojáku‘. Tak, tak naprosto nesmyslně, jako děti, které loudí odznaky. Nejdřív jsme ho za to trestali, ale pak nás napadlo, že to třeba říká schválně, aby byl uznaný nezpůsobilým vojenské služby, a to jsme nechtěli, to by se básníkovi hodilo, proto jsme mu jeho oslovování trpěli a snažili se dělat, že ho přehlížíme. Ale umíte si, doufám, představit, jak to lomcuje s podporučíkem z militaristické rodiny, když na něj někdo několikrát denně upře dobrácký pohled a řekne mu něco jako… ‚pane vojáku, já se vám omlouvám, moc omlouvám, jestli jsem dnes nebyl zdvořilý a neplnil vaše přání, jak byste si představoval…‘ Ta zdvořilost! Někdy jsem až bušil večer pěstí do zdi na ubikaci, abych se zbavil zlosti k tomu Vojtěchovi. Myslím si, že žádného nepřítele bych nebyl schopen tak nenávidět jako tohohle dobráka. Likvidoval mě tou zdvořilostí. Když mě ve dveřích v kasárnách pouštěl napřed a točil ke mně růžovou tvář: ‚Až po vás, pane vojáku, promiňte, pane podporučíku, tak, ano?‘ prostě, když mi dokazoval, že je zdvořilý, měl jsem co dělat, abych mu nerozflákal hubu – přesně, jak to říkám, volím tento idiom schválně, nešlo mi už o to, dát mu políček nebo mu ublížit spisovně, ale bušit mu do té jeho huby, u které jsem stále nemohl rozeznat, je-li ironická, nebo opravdu jen taková plachá… Víte, on mi nevadil ani tak osobně, zažil jsem víc takových nemehel, ale tenhle zdvořilý Vojtěch působil v mém myšlenkovém světě jako lučavka, rozleptával hodnoty, ukazoval mi, že to, čemu věřím, má také svůj rub… a takové poznání nesnese žádný dogmatik.

Já toho Vojtěcha neudeřil ani jednou – v naší rodině byla sice militaristická tradice, jenže jakási vyšší tradice – rytířská – a udeřit příslušníka stejného pluku a stejné armády bylo možné jen v souboji.

Vojtěch mi přitom nepřipadal vůbec rytířský, bušil do mě tím svým modroučkým pohledem, sekal mě tou svou zdvořilostí jako nejostřejší čepelí – – Taky měl u mě vojnu. Týral jsem ho, že by jiný byl dávno na marodce, ale týral jsem ho předpisově. Na cvičáku byl, když jsem měl jen chvíli volno, dokonce jsem se vzdával vlastních vycházek a rozešel se snoubenkou kadeřnicí, abych měl na Vojtěcha víc času a nutil ho k výcviku.

Ten člověk mi prostě bral smysl života. Mohl jsem se rozejít s půvabnou kadeřnicí, to ano, ale nemohl jsem ztratit smysl života. A věděl jsem, že toho Vojtěcha musím zlomit, aby uznával stejné hodnoty jako já – – nebo – – nebo – – nebo zlomí on mě a já, poprvé v naší rodině, zběhnu z armády. Víte, stačilo mi někdy, abych se podíval pochodujícímu Vojtěchovi do očí a připadal jsem si už ne jako výtečný střelec, nositel učilištního Achillova odznaku I. třídy, ale jako blbec. A co je pro podporučíka strašnější než připadat si jako blbec?

4

Jednou jsem to už nemohl snést, a zastavil jsem pochodujícího Vojtěcha na cvičáku, zapálil si cigaretu a nechal ho připochodovat.

‚Řekněte mi,‘ začal jsem kamarádsky, ale měl jsem co dělat, abych cigaretu nepřekousl… ‚řekněte mi, copak vy neuznáváte, že se musíme bránit?‘

‚Já nikomu neubližuju,‘ řekl měkce a dodal, ‚pane desátníku.‘

‚Toho desátníka –,‘ začal jsem divoce a zarazil se. ‚Říkej mi Johanne a tykej mi.‘

‚Ano, vojáku Johanne,‘ řekl Vojtěch a hned se zajíkl. A na mě z toho oslovení vojáku Johanne dýchlo něco smutného, jako bych byl mrtvý a viděl své vlastní jméno někde na pomníku, ten Vojtěch byl prostě taková vtělená pacifistická propaganda.

‚Musíme se bránit –‘ začal jsem.

A Vojtěch se na mě modře podíval a já překousl cigaretu a zařval na něj: ‚Vlevo v bok,‘ a on sice udělal vlevo v bok – ale podíval se přitom na oblohu – – plul tam zrovna nad námi takový krásný mrak, úplně pozemský, a já pochopil, že propaganda proti válce se dá dělat i pohledem, že já z něj ten jeho postoj nevytluču… A tak jsem tam s ním zůstal dál na cvičišti a nechal básníka pochodovat a salutovat a zvedat zbraň a běhat přes překážky…

‚Nemáš dost?‘ zařval jsem na něj – víte, já mu navrhl tykání jen proto, abych na něj mohl být sprostý, žádný ušlechtilý důvod jsem k tomu neměl, jenže nadávat někomu a vykat mu přitom je nějaké hloupé…

‚Mám, pane vojáku, ale na mě se neohlížejte,‘ zavolal, jako by se mnou konverzoval na recepci, a zasalutoval – zasalutoval! – tak jako Vojtěch salutují asi jen tuleni a mě nikdy nic nerozčilovalo víc než jeho salutování. ‚Já vám rád vyjdu vstříc, vždyť spolu musíme vycházet,‘ supěl a skákal přes ostnatý drát a já měl vztek stále větší, protože jsem věděl, že on vlastně není tady, že si skáče a pochoduje, a přitom je úplně někde jinde, někde nad, jestli mi rozumíte, a provokoval mě tím nesnesitelně, jako asi provokoval Sokrates svou manželku, když mluvila o obědě a viděla na něm, že asi myslí na vztah svobody a svědomí nebo na něco – podle ní – úplně bláznivého…

Já ani toho Vojtěcha nemohl zavřít a mít z toho radost – měl jsem pořád nepříjemnou jistotu, že mu ani neumím ublížit. Když seděl v karceru naší garnizóny, věděl jsem, že sní, skládá si básničky, a až vyjde a já se ho zeptám, jak se mu bručelo, že mi řekne: ‚Bručelo se mi podle rozkazu, pane vojáku.‘

On byl nakonec tak spletený, že když jsem se ho zeptal, jak se má, říkal: ‚Mám se podle rozkazu.‘

A já chápal, že tak nějak si představuje militaristickou zdvořilost…

A pak začala válka.

5

Dokud můj vztah k Vojtěchovi probíhal v prostředí mírových kasáren, mohl jsem toho nechutného vojáka považovat za nemehlo. Za hlupáka. Za Švejka. Za cokoliv, co jsem mohl snadno odsoudit, jako živel, který nemá pochopení pro vyšší hodnoty. Ale jakmile začala válka naší hvězdy proti vedlejší, nemohl jsem se utěšovat tím, že Vojtěch nemá smysl pro hodnoty. Hned, když naše marškumpačka nasedala do bojové rakety, oznámil mi Vojtěch, že on střílet nebude, a jestli by nebylo lepší, aby svou výstroj nechal tedy v kasárnách.

‚Nebudeš střílet?‘

‚Víte, pane vojáku, vlastě poručíku –,‘ tehdy jsem právě povýšil, ‚vždyť já bych taky z toho neměl radost, kdyby někdo střílel do mě.‘

Jak byl logický!

‚Pane poručíku, nezlobte se na mě, já to nemyslím zle.‘

Jak byl zdvořilý!

Co jsem mu na to mohl říct… Mohl jsem samozřejmě hovořit tak, jako hovořily letáky, které vojáci dostávali před odletem do bojů, ale říkat ty věci, kterým jsem sám stoprocentně věřil, říkat je Vojtěchovi, mi připadalo, jako bych se tím měl svým názorům posmívat – rozhodně jsem to nechtěl podstoupit.

‚Výzbroj si vezmete s sebou.‘ Už jsem mu zase vykal. Jsou takoví lidé, že je nakonec lepší mít od nich odstup. Některým lidem nadáváte, a máte při tom nepříjemný pocit, že vlastně nadáváte sám sobě –

‚Jistě, pane vojáku, vlastně podporučíku,‘ souhlasil Vojtěch, ‚vlastně pane poručíku, já si jenom myslel, že –‘

‚Vy nemáte co myslet,‘ zařval jsem.

A pak jsme vzlétli.

Našim hrdinným kamikadzům se podařilo rozdrtit letecké síly protivníka, a tak nás cestou nic neohrožovalo. Protiraketové baterie na nepřátelské hvězdě byly také dávno rozbombardovány, přistáli jsme bez potíží.

Teď bude příležitost –

TEĎ bude příležitost, abych toho Vojtěcha dostal, napadlo mě.

Zatímco klímal po přistání v trávě, vybral jsem mu ze zásobníku laserové napojení a ponechal mu tam jen světelné paprsky, které byly od laserů k nerozeznání. Bál jsem se, že by mohl omylem zlikvidovat naši jednotku, on ten Vojtěch byl nešikovnost sama. A pak jsem ho probudil, to se blížili obyvatelé hvězdy od obzorů, takoví zoufalí civilisti to byli, zbraně měli komické, někteří nesli jen tyče, ale přece na nás šli – –

‚Střílej,‘ podal jsem klímajícímu Vojtěchovi zbraň.

Udeřil jsem ho.

A on – ze zdvořilosti – vystřelil.

6

Obsazení hvězdy bylo provedeno během dvaceti minut, takových střetnutí s odbojnými civilisty, jako bylo to naše, bylo jen pár.

Vrátili jsme se zpátky do kasáren. Vojtěchův pobyt, prodlužovaný ustavičnými karcery, se pomalu chýlil ke konci. Ale po tom válečném střetnutí jsem na něm pozoroval změnu – zásadní změnu –

‚Na co myslíte,‘ ptal jsem se jednou Vojtěcha, když jsem ho v noci zastihl u okna, jak se dívá do tmy.

Mlčel.

‚Rozkazuji vám, abyste mi řekl, na co myslíte –‘ Podíval se do hvězd a pomalu, pomalu skláněl pohled ke mně.

‚Myslím na to, koho jsem asi zabil –‘

Řekl to nevýslovně smutně.

A já, který jsem byl tehdy rozhodnutý říct mu, že nezabil nikoho, jsem zaváhal – Chtěl jsem mu říct, že jsem se mu jen tak pomstil za ty dny plné ponižování, kterými mě zahrnul – Neřekl jsem to. Pochopil jsem, že když mu nic neřeknu, zvítězím nad ním. Já ti dám pane vojáku, říkal jsem si, ty jsi námi pohrdal a vsadil bych se, žes mi v duchu říkal místo pane vojáku pane vrahu. Ten Vojtěch měl někdy takový pohled, jako by všechny vojáky pokládal za vrahy, a vůbec při tom nerozlišoval, jestli pro to, že usmrcují, mají, nebo nemají důvody. Pochopil jsem, že tím, že Vojtěch vystřelil, se vlastně zařadil mezi nás, mezi ty, kterými pohrdal –

A pokládal jsem to za největší úspěch, jakého jsem na vojně zatím dosáhl –

Říká se, že vojna dělá z chlapců chlapy, ale já si myslel, že teprve smrt dělá z chlapců muže – dokud nikoho nezabiješ, jsi na úrovni bezmocných, teprve s prvním, kterého zabiješ, se stáváš pánem, mužem, chlapem, a já si namlouval, že když neřeknu Vojtěchovi, že vlastně nikoho nezabil, že tím konám záslužný skutek, přispívám tím k jeho duchovní dospělosti – – neumím ani popsat, jaký jsem měl po tom nočním rozhovoru krásný pocit a vůbec mě nenapadlo, že ten chudák trpí, a hrozně by mě překvapilo, kdyby se v tu noc zastřelil. Vojtěch se nezastřelil. Ale díval se často do tmy, mohl jsem ho u jeho okna vidět každou noc.

‚Tak co, pane vojáku –,‘ řekl jsem mu.

‚Možná to byla nějaká paní –,‘ řekl tiše.

‚Kdo?‘

‚Ta, co jsem ji zabil.‘

On si představoval toho, kterého zabil, a trpěl tím – nejde, aby si voják subjektivizoval smrt, kterou přináší – Na hrdinech je krásné to, že oni zabíjejí objektivně, ne subjektivně. A možná ten subjektivní a objektivní přístup k smrti, k odebrání života, je tím, co liší vraždu od hrdinství.

Tenhle Vojtěch prostě nemohl být hrdina, neuměl to.

Neměl na to –

Neměl na to dost síly –

Nebo měl na to příliš fantazie?

7

Pak se naše cesty s Vojtěchem rozešly a já už neměl příležitost potkat někoho, kdo by mě nutil pochybovat o správnosti té mojí.

Triumf, který jsem nad Vojtěchem zažil, mi udělal velkou radost, ale časem jsem na Vojtěcha zapomněl, jen jsem ho občas dával k lepšímu v důstojnické jídelně, když se vyprávěly historky o přitroublých nováčcích. Jeho ‚prosím, jděte napřed, pane vojáku,‘ kterým mi dával přednost ve dveřích, dokázalo pokaždé rozesmát celý důstojnický stůl a později i generálský, protože jsem v hodnostech postupoval – a postupoval velice rychle. A když jsem si – zřídka – na Vojtěcha vzpomněl jinak než jako na anekdotickou postavu, neměl jsem vůbec výčitky, že možná někde tam v dálce na své zapadlé planetě sedí u okna, dívá se do tmy a přemýšlí o tom, jak vypadal ten, kterého zabil, byl-li to muž, žena, nebo dítě a měl-li rád okurkový salát nebo jestli sbíral známky – – Mně takovéto uvažování připadalo nejen škodlivé a nesmyslné, ale i komické. Byl jsem voják, a zabíjení mi spadalo do popisu práce, jako holiči stříhání vlasů. On stříhá přerostlé kadeře, já odstřihuji nevhodně přerostlé životy. Ovšemže nevhodné z hlediska někoho jiného, než jsem já, a proto nemohu za to, co dělám, nést odpovědnost.

Naše hvězda se stala vůdčí hvězdou galaxie, ať s tím souhlasil nebo nesouhlasil, kdo chtěl, a dařilo se nám stále úžeji připoutávat ostatní satelitní hvězdy.

Když jsem tak někdy v noci vyšel z vinárny a rozhlížel se po obloze plné světel, která nás musela poslouchat, měl jsem slavnostní pocit – to všechno je pod vládou tvé hvězdy a ty sám jsi k tomu přispěl.

Rád jsem se díval do hvězd.

A na Vojtěcha jsem zapomínal pořád víc.

8

Málem jsem Vojtěcha ani nepoznal, když jsem se s ním znovu setkal. Připravoval se útok na vedlejší galaxii a já byl pověřený, abych přehlédl oddíly domobrany a držel k nim řeč. Měl jsem objasnit úkoly, jaké mají branci před sebou. Vedlejší galaxie byla o mnoho slabší než naše, ale velmi rozlehlá, a nepotřebovali jsme ani tolik vojáků, jako lidí, kteří by se ujali vlády nad různými cípy nového území. K tomu byli povoláni i vojáci ze zálohy. Měli působit jako prozatímní velitelé různých úseků galaxie, než se urodí dostatek kolaborantů z jejích vlastních obyvatel.

A tehdy jsem Vojtěcha potkal zase –

Stál přede mnou v ošumělém kabátě poflekaném inkoustem (byl staromilec, a psal inkoustem), v té době pracoval jako redaktor jakýchsi obskurních novin, zvaných Náš meteor, a vedle svého redaktorského působení se zabýval sepisováním románu, který znovu a znovu přepisoval. Představil se mi jako nasazený vojenský dopisovatel.

‚Pohov,‘ řekl jsem mu a nasadil si brýle. Prohlížel jsem si ho dlouho, dlouho –

Jak se ten člověk změnil –

Fyzicky zůstal stejný. Na rozdíl ode mě, já vážil téměř dvakrát tolik než při našem prvním setkání.

Ale jeho oči –

To už nebyly oči starého dobráka s chápavým ironickým pohledem, oči, které uměly dát význam mlčení, význam větší než slova –

Vojtěch měl zoufalé oči.

A nedokázal jsem v nich přitom rozeznat žádný význam. Byly to oči prázdné, oči zatracence. I to zoufalství se projevovalo nějak podivně – nebyl to pohled, kterým zoufalství křičí, byl to pohled, který je zoufalý, protože je prázdný –

‚Co se s tebou děje –?‘ řekl jsem mu.

‚Děje se se mnou podle rozkazu,‘ podíval se na mě moudře.

A mně najednou bylo z toho jeho pohledu, z té jeho ironické poslušnosti smutno, až jsem si začal hladit medaile, které mi zakrývaly srdce –

Tak jsem to dělal často –

Tak jsem to dělal, když jsem nevěděl, co říct.

Napadlo mě, že bych měl něco rozkázat, protože když jsem rozkazoval, bylo mi dobře, rozkazy mi nahrazovaly myšlenky, a když jsem hlasitě rozkazoval, cítil jsem uspokojení, jako kdybych dobře myslel.

‚Pozor,‘ zavelel jsem Vojtěchovi. ‚Básně na oslavu naší armády psát teď, pochodem v chod!‘

A díval jsem se za jeho malou, plachou postavičkou, jak pochodovala, pochodovala –

Takhle pochoduje asi jenom tuleň, napadlo mě –

A rázem bylo po soucitu.

Jak bych mohl mít soucit s někým, kdo neumí pochodovat.

Ale přece jsem si ještě chvíli rozpačitě hladil medaile na srdci –

9

Branci si vezli s sebou zavazadla –

Obvykle vánočky, jídlo, teplé prádlo, které jim daly manželky a matky, někteří si vezli knihy a jeden, asi největší pesimista celé války (nebo největší provokatér?), vystoupil na nádraží s protézou vyčnívající z kufru, jako by chtěl dokázat, že on pamatuje opravdu na všechno –

Vojtěch si také vezl zavazadlo –

Velikou hranatou krabici, jako by si vezl s sebou velkou klec s nějakým zvířetem –

‚Papouška, papouška?‘ řekl jsem mu s podplukovnickou bodrostí.

‚Ne, pane podplukovníku,‘ odpověděl tiše. Poznal mou hodnost, ale já z toho kupodivu neměl radost ani uspokojení – jeho zájem o armádu mi tehdy najednou zněl zlověstně –

A kdybych teprve věděl, že ten milý tuleň nese v krabici zbraň strašnější, než byli slavní vojevůdci Alexandr Makedonský, Julius Caesar i Napoleon dohromady…

10

I tehdy mě ještě napadlo, že je čas říct Vojtěchovi, že vlastně nikoho nezabil. Jednu chvíli, když jsem ho viděl, jak sedí na startovací rampě a kouří teskně cigaretu s pohledem k zemi, jednu chvíli jsem si dokonce umínil, že na to nesmím zapomenout…

Ale jako podplukovník pověřený organizací domobrany jsem měl tolik práce, že jsem si na Vojtěcha vzpomněl, až když už letěl na hvězdu, na které měl dělat prozatímního správce –

A co –

A co, těch, co na někoho vystřelili a vyrovnali se s tím, je tolik, přece není možné, aby po každé válce důstojníci obcházeli vojáky a utěšovali je, říkal jsem si. Tím jsem se vlastně konejšil, protože jsem měl poprvé v životě dojem, že jsem někomu moc ublížil –

Ale ublížil jsem mu přece jen tím, že jsem ho přinutil jednat podle zákona.

Nemohu za to, že měl fantazii –

Jako bych mohl za to, že ten chudák Vojtěch si asi všechna ta léta před spaním představoval toho, koho zabil, o svých postavách, že si vymýšlel rodinu toho zabitého, jeho život, jeho sny a jeho plány – – Jako bych mohl za to, že ten člověk je básník, a příliš uvažuje o tom, jak žije –

Pokud člověk vystřelí na raketu plnou vojáků, může – jásat, když na monitoru vidí, jak se raketa ve tmě oslnivě rozprskne, jako by vybuchla orchidea, a vedle vlasteneckého opojení může – pokud je umělecky založený – zažívat i estetický vjem z té barevné smrti –

Jakmile by věděl, že v té raketě zahynul třeba černovlasý dvacetiletý Igor Hans Rubempré, kterého bolelo v krku a těšil se, že bude, až se vrátí, hrát holčičce ze sousedství maňáskové divadlo a doufat, že na představení přijde i její krásná šestnáctiletá sestra – – V tu chvíli, kdy se smrt cizího spojí s epikou i lyrikou, získává něco strašně smutného. A z válečné samozřejmosti se stává hřích.

To, že je někdo básník, by měl být důvod, aby nemusel rukovat, stejně jako jiné důvody, které vojenská správa uznává –

Zjistil jsem si, na jakou hvězdu byl Vojtěch poslaný jako okupační úředník.

Byla to hvězda klidná, v osadách pod umělým ovzduším tam žilo jen pár vesnic a byl jsem si jistý, že tam k žádné komplikaci ani dojít nemůže, a celkem jsem z toho měl radost.

Už o Vojtěchovi nikdy nic neuslyším.

A zatím –

A zatím mu bylo souzeno, aby se stal,“ maršál Johann se zamyslel, snažil se najít nejpřesnější slovo – – „Největším vojevůdcem, jaký se kdy ve vesmíru objevil,“ pomohl mu najít správné označení maršál Himmelmeyer a maršál Johann několikrát zamyšleně přikývl…

11

„Když tak uvažuji o vojenství za svého mládí,“ pokračoval maršál Johann po chvíli věnované mohutnému doušku z demižónu, „napadá mě, jaká propast se tehdy rozevírala mezi tím, co bylo nutné a vhodné, a na druhé straně mezi zbytečným. Když se mě Vojtěch po povelu: ‚vlevo v bok‘ ptal: ‚proč?‘, neměl tak docela nepravdu. Pochodovat vůbec nebylo v podstatě třeba, termín hvězdná pěchota se sice užíval stejně jako hvězdná kavalerie, ale neměl se starou pozemskou pěchotou a starou pozemskou kavalerií nic společného. Rozlišoval jen rychlost dopravních prostředků – kavalerie se pohybovala nad tisíc kilometrů za vteřinu a pěchota se mohla posunovat maximální rychlostí právě těch tisíc…

Pochodování, cvičák, manévry, to všechno přežívalo jen jako dědictví ze starých časů – jak se říkalo, prý pro utužování disciplíny, ve skutečnosti si myslím, že se o to postarali nesmrtelní zupáci, kterým působilo radost řvát na nastoupený šik a okouzlovat se tím, jak takové množství chytrých lidí se před nimi pohybuje. Na povel jejich píšťalky… píšťalky kosmických zupáků…

Básník Vojtěch rozpory nesnášel.

A tím, že jsem ho přinutil, aby se zachoval jako voják, tedy aby vystřelil do lidí, jsem v něm nejen nevyvolával přesvědčení, že je skutečný voják, naopak jsem v něm posílil přímo vášnivý odpor proti nenávisti –

Co je válka jiného než nenávist způsobená neznalostí těch, které nenávidíme. Básník Vojtěch chápal nesmyslnost pochodů na cvičáku. Jenže těm se mohl bránit svou dobráckou náturou, řekl bych skoro švejkovskou náturou. Ale skutečná válka, při které se zbraněmi, jaké měla naše marškumpačka k dispozici, daly likvidovat ve zlomku vteřiny hekatomby lidí a zvířat a na desetiletí zničit porosty, ve skutečné válce už Vojtěch nevystačil se svým dobráckým odporem.

Řekl jsem, že byl velice inteligentní a že byl básník. A oboje, smysl pro poezii i svou inteligenci, dal po návratu z války do služby toho, aby –

Aby se obhájil sám před sebou. Myšlenka, že někoho zabil, ho pronásledovala víc než já svými ustavičnými nesmyslnými povely na cvičáku.

Když jsem na něj řval já, mohl mě ironizovat, mohl si o mně myslet své, a tak si mě na jedné straně odosobnit a na druhé zlidštit.

Ale co má člověk dělat, když na něj začne řvát jeho vlastní svědomí – –

12

Pokoušel se představit si, že ten, kterého zabil, byl člověk odsouzeníhodný, třeba vrah, násilník, člověk, který utrápil několik svých blízkých… Dokonce román, který Vojtěch psal, o takovém člověku pojednával, jmenoval se Ten, kterého jsem zabil.

S tím dlouho nevystačil.

Jakmile se nějakou postavou – kdyby byla sebezápornější – zabýval delší čas, zlidštila se, nacházel na ní třpytná místa, chápal, proč je zlá, a tím pochopením se s ní jaksi ztotožňoval. Nemohl prostě ani vymyslet člověka, kterého by mohl s klidným srdcem a s klidným svědomím zabít a říct si při tom: dnes se mi něco povedlo. Snažil se získat informace o těch, kteří padli při našem výsadku – – ale nikdo tam žádnou evidenci neprováděl, nevědělo se ani, kde jsou pochováni. To víte, ve válce se nikdy nestavějí pomníky těm, co prohráli, i kdyby byli stokrát čestnější než ti, co vyhráli.

Jen na místě osudového střetnutí objevil malý pomníček, který hlásal slávu naší jednotky pod vedením poručíka Johanna. Na pomníku byl zlatými literami seznam účastníků hrdinného výsadku, mezi kterými nechybělo ani Vojtěchovo jméno.

Rozplakal se u toho pomníčku. Jak je to smutné být hrdinou.

Jak je to smutné být hrdinou, pokud má člověk fantazii – –

13

Když se vrátil domů na malou venkovskou hvězdu, z které pocházel a na které vedl místní list, vítala ho na letišti kapela.

Na standartě se dočetl, že jeho hvězda je na něj pyšná, naslouchal pochodové skladbě místního kapelníka a lidé, kteří mu mávali, byli šťastní, že je dojatý. Školní mládež mu mávala přes letištní zábradlí.

Byl jediný branec z celé malé hvězdy, a byli na něj pyšní. Pořádně pyšní. Byl to vlastně první hrdina, který kdy na hvězdě žil…

Ale Vojtěch jen sedal doma a díval se do zdi.

Nepil.

Když pil, přicházel k němu jeho mrtvý –

Jeho mrtvý –

Měl tisíc tváří, tisíc podob, tisíc hlasů –

Časem už Vojtěch ani nemohl myslet na nic jiného než na svého mrtvého. Vysníval si ho ve stovkách životů, dával mu stovky příležitostí, plánů, iluzí, nadějí – a na konci všech těch snů stál výstřel. Vojtěchův výstřel.

Navštívil počítačového psychiatra. Ten na něj vlídně blikal desítkou obrazovek a hovořil k němu měkkým umělým hlasem. Jak mu mohl pomoci. Říkal mu obvyklé útěchy, že Vojtěch je hrdina, anebo že za nic nemůže, protože jen plnil rozkazy. Jaké rozkazy, myslel si Vojtěch, jak to, že za nic nemůžu?

Vždyť jsem vystřelil.

Byl to prostě nenapravitelný civilista.

14

Když poznal, že fantazií se svého trápení nezbaví, naopak že se fantazií jeho výčitky každým dnem zveličují, rozhodl se Vojtěch pro jinou zbraň – realistický rozum.

Během příštích deseti let vystudoval dálkově psychologický institut, udělal si kybernetický kurs a slavnostně promoval na Merkuru, kde tehdy byla jedna z nejlepších technických kateder v Mléčné dráze.

Jeho přátelé a známí netušili, proč se ten starý dobrák dal na studie, považovali to jen – jak se vyjádřil starosta Vojtěchovy hvězdy – za ‚hrdinovu libůstku‘.

Když Vojtěch po deseti letech dokončil studia, postavil si u svého bytu velkou laboratoř, ve které byl zavřený celé dny a noci kromě těch chvilek, kdy musel pracovat v redakci.

Svá studia zahájil bez jasného cíle. Napadlo ho, že když se bude zabývat něčím jiným než svým mrtvým, nalezne úlevu.

A opravdu, během studií nenacházel Vojtěch tolik času a příležitosti, aby po svém boku viděl svého mrtvého.

Teprve ke konci studií dostal VELKÝ NÁPAD –

A v tu chvíli pochopil, že všechno má svůj plán, neboť není náhod – a to, co považujeme za náhody, bývají asi jen ty okamžiky, kdy zvlášť jasně cítíme dotyk prozřetelné dlaně –

I jeho mrtvý byl vlastně pokynem, pokynem, který ukázal k životu –

I jeho mrtvý, který nebyl.

Možná bylo velmi dobře, milí maršálové, že jsem Vojtěchovi neřekl, že vlastně nikoho nezabil.

Kdo ví, kde bychom teď byli místo v téhle kantýně –

Bylo asi třeba, aby jeden básník litoval toho, kterého vlastně nezabil a kterému ani neublížil. Tolik lidí zabíjí a ubližuje, a nemá na lítost ani pomyšlení…

15

To, že Vojtěcha nenajdete ani v nejpodrobnějších literárních slovnících, není náhoda ani zlý úmysl, on vám byl básník, který nevydal ani jednu knihu, a verše, které tiskl ve svém regionálním listě, byly – podle odborníků – dost špatné – Vojtěch patřil k těm básníkům, kteří jsou dokonalými uchy, ale špatnými ústy. Připomínají vysílačku, která má jen možnost příjmu, ale chybí jí nějaký kontakt či co, aby to, co přijímá, mohla dát dál –

Takoví lidé jsou básníky, básníky velkými jako Homér, ale do literárních příruček se nikdy nedostanou.

A přece si troufám tvrdit, že právě Vojtěchův smysl pro poezii způsobil, že i když Vojtěch chybí ve všech literárních slovnících, nechybí v žádném vojenském historickém přehledu a v Encyklopedii vojenství naší galaxie má dvakrát tolik řádek jako Napoleon, a ještě velkou podobiznu na zvláštní příloze.

16

Po léta Vojtěch redigoval na své hvězdě regionální list, sepisoval reportáže z Tancování pod vajíčkem, šibřinek a radil zahrádkářům, jak dávkovat na zahrádkách pod poklopy umělé deště a umělé větry… Četl jsem ty jeho noviny a řeknu vám, že banálnější čtení bych si ani neuměl představit. Třeba takový humoristický koutek, vtipy tak vousaté, že si zakopávají o plnovousy. Náčelník generálního štábu, kterému jsem ty noviny jednou půjčil – víte, ten, co tančí kankán na konci vystoupení našeho tanečního souboru –, říkal, že kvůli těm vtipům vysadili před třemi sty lety jeho praprapradědečka z dálkové rakety Orion–Kuřátka, a musel se celý týden vznášet ve tmě, než ho další spoj naložil. Jeden vtip tam byl ale podivný. ‚Vy nechcete střílet?‘ ptá se pan nadporučík vojáka. ‚Ne,‘ říká voják, ‚co kdybych někoho trefil?‘ Vtipy podobného druhu by tehdy v naší galaxii těžko prošly, ale v tom venkovském vesmíru, který Vojtěch obýval, se to tehdy s cenzurou nebralo moc vážně. Jak říkám, Vojtěchův list byl ubohý, a to, že se za něj dnes platí astronomické částky, není vůbec, jak by si snad někdo mohl myslet, způsobeno tím, že by to byl tak dobrý časopis – je to způsobeno tím, že lidé jsou ochotni dát nesmyslně vysoké částky za nakřáplý hrnek ne proto, že je nakřápnutý a nedá se z něj pít, ale proto, že ho nakřápl Napoleon.

Vady velkých jsou lákavější než přednosti malých.

17

Zatímco Vojtěch plnil svůj humoristický koutek vtipy, kvůli kterým vyhazovali už před staletími pasažéry z kosmických lodí, psaly se dějiny naší galaxie a já se pomalu začínal počítat mezi ty písaře.

Dokonale jsme podrobili sto dvacet planet, osmnáct galaxií jsme neměli sice obsazeno, ale jen z toho důvodu, že jsme už neměli dost lidí, abychom je dokázali obsadit, víte, drazí maršálové, i ten největší imperialismus má nakonec své hranice. Dělali jsme, co jsme mohli, jeden náš vojenský přidělenec měl na starosti třeba dvě tři hvězdy plné porobených usedlíků, a stejně nám to nestačilo… Ale osmnáct galaxií uznalo naši svrchovanost a platilo daně. A tehdy jsme se v expanzi dostali až k hvězdě 6789, která oddělovala naši sféru vlivu od sféry vlivu Modré galaxie, a začalo jít do tuhého.

Jednou v noci mě budí manželka.

‚Co je?‘ ptám se a hned vyskakuji z postele. Za oknem se řítí zelená a oranžová světla a jeden výbuch práská za druhým –

‚Mobilizace,‘ vydechla manželka. Vyděšeně stála v puntíkované noční košili, spínala ruce v tom zeleném a oranžovém světle.

Pamatuji se, že jsem se rozesmál a zatleskal.

Prostě jsem byl tehdy zupák.

Generál, ale zupák.

18

A tenkrát jsem se setkal s Vojtěchem znovu.

Válka se nám vyvedla.

Vojtěch byl přidělený na nově získané území, kde měl na starosti pár nepřátelských vesnic, žili v nich lidé mírní a neinformovaní, v politice Modré galaxie se příliš nevyznali, a tak se Vojtěchovi nebouřili. Chodil s nimi do hospody a vedl jejich noviny. Staly se tam velmi populární, zvlášť humoristický koutek byl oblíbený, čtenáři si ho trhali z rukou a nemohli pochopit, kam Vojtěch na ty báječné fóry chodí. Z toho je vidět jejich zaostalost i to, do jaké opuštěné divočiny byl Vojtěch odkomandovaný.

Po vítězství nad Modrou galaxií přišla na řadu Velká galaxie.

A na té jsme si málem vylámali zuby.

Jak už říká název, nebyla to galaxie malá. A její opěrné body byly od sebe hodně vzdáleny, tříštily naši sílu. Tehdy jsem byl už ministrem války a tady Himmelmeyer mým pobočníkem; jistě se pamatujete, že jste se na kadetce učili o Johannově-Himmelmeyerově doktríně. Tu jsme tady s kolegou maršálem vypracovali. Týkala se toho, že musíme obyvatele Velké galaxie přesvědčit, že když prohrají válku, bude to pro ně obrovská výhoda. Nebudu příliš líčit, jak jsme to dělali – teď se za naši propagandu sám stydím. Ale součástí našeho naivního plánu bylo zpracovat Velkou galaxii vysíláním pořadů, ve kterých budeme zdůrazňovat, jaké je štěstí prohrát válku. Neodhadli jsme tehdy s Himmelmeyerem situaci, jak decentně říkají příručky na kadetce, dnes si musíme sebekriticky přiznat, že jsme, milý Himmelmeyere, byli dost praštění. Povolali jsme zálohu novinářů a mezi nimi i Vojtěcha, aby tu naši doktrínu prosazovali. Pamatuji si, že jsme jako znělku toho vysílání měli refrén Prohrát válku, prohrát válku, ano, slibuji ti, lásko, že prohrajeme.

Ale málem jsme válku prohráli my.

Nebýt Vojtěcha.

Vojtěcha Universalis, Vojtěcha Vesmírného, jak dostal přídomek, podobně jako velký vojevůdce Scipio byl podle míst svého vítězství zván Africanus.

19

Vojtěch byl přidělen k zpravodajskému štábu a byl několik dní i na mé velitelské raketě, odkud se jeho hlášení přenášela do propagačního vysílání. Nevím, proč vybrali zrovna jeho, dělal to dost špatně, mám dojem, že ho vybrali podle abecedy a všichni od W, X, Y, Z byli už mrtví.

Seděl jsem jednou při bitvě společně s Vojtěchem na velitelském stanovišti naší bojové rakety.

Vojtěch si dělal poznámky do zápisníku a já se díval na blížící se nepřítelovy koráby, nesly se šedým světlem, měly dlouhé radary, které vypadaly v tom přízračném svitu jako pavoučí nohy, vůbec ty nepřátelské koráby vypadaly, jako by k nám vesmírem přibíhali gigantičtí pavouci.

20

Měli jsme pár nových vynálezů a já se těšil na válku jako malé dítě, které se nemůže dočkat chvíle, až si vyzkouší novou hračku –

Zbraně pro mě byly tím, čím pro děti hračky –

Tyhle koráby, které se nesly blíž a blíž, neměly lidské posádky a toho jsem trochu litoval – když jsem ničil a nezahynuli při tom lidé, měl jsem vždycky nepříjemný pocit –

Jako bych ani nevítězil –

Jako bych jen –

Jako bych jen něco kazil.

Vítězství se mi tehdy pevně pojilo s tím, že zahynou lidé a zahynou mou vinou – tehdy jsem ovšem ještě říkal zásluhou.

Pavouci se blížili a já je pečlivě zaměřoval –

Těšil jsem se, těšil – oslnivě se roztřpytí, jakmile dostanou zásah – – vystříknou do stran v ohnivém gejzíru –

Měl jsem nakonec přece jen takovou radost, když se mi podařilo takhle rozprsknout protivníkův koráb, jako dítě, které je opojené, když roztlouká cizí hračku –

‚Tam nejsou lidé?‘ zeptal se Vojtěch.

‚Ne,‘ chtěl jsem říct, ale mlčel jsem, ani jsem nezvedl oči od zaměřovacího pultu. Dal jsem se do smíchu, takového zlostného smíchu, jaký mají jen nadřízení před podřízenými, tak mi šel ten nenapravitelný civilista v uniformě na nervy, že jsem s ním nemohl mít ani stín slitování –

‚Dva tisíce v každém,‘ řekl jsem. ‚Dva tisíce v každém pavoukovi.‘

Vojtěch strnul a vytřeštěně se díval na pavouky, kteří přibíhali po třpytných nohou ve vesmírné tmě –

Později mi řekl, že tahle chvíle byla chvílí, ve které se teprve rozhodl, že svůj objev, svou nejtajnější zbraň přece jen použije –

Vystřelil jsem –

Ale pavouci běželi dál.

Málokdy cítím strach – a v těch dobách jsem tak přivykl sousedství smrti, že jsem se nebál ani v nejnebezpečnějších situacích – bral jsem ji jako možnost. Ne jako zlo. Kuřák doutníku bere jako možnost, že mu doutník vyhasne, nepočítá s tím, ale považuje vyhasnutí za možné –

Kouřit kvůli tomu ovšem nepřestane.

Ani já neopouštěl kvůli smrti svůj válečný opojný nikotin –

V tom okamžiku jsem se vyděsil –

Na pavoucích, kteří pádili vstříc naší raketě, bylo něco pohádkového, jako bych byl malý a vyskočil na mě přelud z pohádkové knížky, něco strašnějšího než smrt –

Zřejmě koráby kolem sebe vytvářely clonu, která likvidovala mé střely –

Kdyby tam nebyl Vojtěch, byl bych možná vykřikl hrůzou –

Takhle jsem jen zkusil střílet znovu a znovu a hledal v zaměřovači nějakou možnost záchrany, jako asi moucha, zmítající se v pavučině, hledá v nejvyšším zoufalství záchranu před netvorem, který k ní pádí po vesmíru pavučiny – Zkoušel jsem střílet všemi zbraněmi, které jsem ve velitelské raketě měl k dispozici –

Vojtěch si stále psal, nechápal nebezpečí.

‚Pane generále,‘ řekl najednou, ‚vypadají jako pavouci. Já mám pavouky docela rád.‘

A já si byl jistý, že nenávidím básníky.

21

Tehdy jsem netušil, že Vojtěch ví o válce tolik jako já.

Zná pavouky, kteří se blíží, má prostudované zbraně protivníka i naše jako málokterý odborník a vlastně si ze mě dělá legraci.

Nebyl to ten nevědomý starý dobrák jako před lety.

Ti nejrafinovanější lidé často předstírají naivitu. Vědí proč.

Ale to, že se nemohu do pavouků strefit, nevěděl ani on –

A pavouci se přikrádali, zvětšovali –

Obrátil jsem raketu na útěk – –

Pak mě napadlo, abych zkusil ještě jednu hlaveň na zádi rakety, zkušební zbraň, kterou vyvinuli mladí inženýři z balistického střediska –

Pavouci jeden po druhém vzpláli –

Hynuli úžasně dekorativně, rozprskávali se a se zelenooranžovým sršením vykvétali po obloze jako zázračné kytice – – Jejich dlouhá chapadla letěla oblohou jako ulomené stonky – – Vytáhl jsem z kapsy kapesník a třel jsem si čelo, tváře, jako bych si chtěl semnout vystrašenou podobu, která mě zahanbila… Voják umírá, ale nebojí se, říkalo se v naší rodině.

‚Tohle dám do fejetonu,‘ řekl Vojtěch, ‚pan generál si otírá svůj hrdinský pot.‘

A já měl z básníkových slov nepříjemný dojem. Tím, že mě oslavuje, jak mě oslavuje, dělá Vojtěch vlastně velezradu.

22

Galaxie se nevzdávala –

Ničili jsme je, jak jsme mohli, ale oni se nevzdávali, naopak napadli několik našich slabých míst a rozdrtili dvě divize v pověstné bitvě u Talaminy u Ocúnového měsíce.

Vstoupila do našich národních dějin jako černá středa –

Osmnáct galaxií, které nám slíbily poslušnost, odpadalo jedna po druhé a sto dvacet planet, které jsme dříve podrobili, vřelo.

Být imperialistou je úžasná dřina, aspoň někdy –

A Velká galaxie shromáždila úderné jednotky, pronikla přes nekryté území čtrnácté galaxie a vpadla nám přímo do boku.

V příručkách se tomu říká severovýchodní operace…

Tehdy ještě nikdo netušil, že to je poslední válečná operace ve vesmíru.

Usadil jsem se v bezpečném krytu na Hlavní hvězdě a odtamtud řídil operace. Situace byla pro nás zoufalá. Naše vojsko podmaňovalo v dálce několik orientálních kót a zatím se nepřítel řítil přímo k našim nejprůmyslovějším hvězdám.

Kolem krytu běhaly zástupy lidí, všichni volali mírová hesla – ti naříkající civilisté mi šli vždycky víc na nervy než nepřátelé.

V lidském životě jsou někdy body, kdy člověk ví, že na rozhodnutí příští minuty záleží celý život. Jako na výhybce, která mění jediným pohybem dokonale směr jízdy. Takové chvíle bývají v lásce, kdy se celý vztah může otočit na jediném slově jako na čepu a zamířit někam úplně jinam. Takové chvíle bývají i ve válce, kdy někdy záleží na jediném zmáčknutí knoflíku, na jediném pohybu ruky, prstu, a rozhodne se o osudu desítek miliónu občanů i o vlastním osudu –

A já měl tu chvíli tehdy.

Bubnoval jsem prsty o velitelský stůl –

A říkal si bum, bum, bum – snažil se soustředit na toto bubnování, jako se orientální filozofové koncentrují na jediný zvuk nebo myšlenku, a uvědomoval si, že mezi tím tupým klepnutím ukazováčku a následujícím klepnutím prostředníku je celá věčnost – čas, ve kterém mohu nechat zničit celou svou hvězdu –

Nebo ji zachránit –

Ale já nebyl schopný rozhodnout –

Díval jsem se na monitory, po kterých se jako dětské pohádkové přeludy blížili pavouci stokrát větší než ti, kteří mne vylekali za mého letu s Vojtěchem –

Počítal jsem minuty – – pět, čtyři, tři –

A věděl jsem, že nemohu podniknout nic, zbývají jen komická gesta, protože všechny jednotky, které by mi mohly pomoct, podmaňují kóty, na kterých mi v tu chvíli vůbec nezáleží –

Pak jsem počítal vteřiny do okamžiku, než pavouci zaútočí –

Měl bych říct nějaká poslední slova, nějaká hodně patetická slova, jaká se hodí na ministra války, ale žádná mě nenapadala –

Napadlo mě slovo chrpa, nevěděl jsem proč, proč, vybavila se mi louka u cesty za generálním štábem, jak by bylo hezké na ní ležet a nezemřít – chrpa, chrpa, – toužil jsem to slovo zavolat do mikrofonů –

A slovo chrpa se mi v tu chvíli zdálo krásnější než všechny mé čestné tituly –

Důležitější –

Počítal jsem vteřiny –

Tak takhle končí moc – chrpa, chrpa – blouznil jsem –

Dvacet –

Deset –

Dvě –

Ale pavouci se náhle zastavili ve vzduchu. Jako by zahlédli zoufalství a bolest v očích nás, nešťastných much, jako by pochopili, že soucit není slabost, ale síla, největší síla ve vesmíru. Stáli na monitorech a já věděl, že v tom soustředění zaměřují naše domovy a že každým okamžikem se změním s celým krytem v ohnivý sloup, který vzápětí zhasne. Zaměřování trvalo příliš dlouho – napadlo mě, že si s námi sadisticky hrají a nechávají mě a ostatní členy generálního štábu trpět nad monitory, abychom procítili sladký čas odvety. Pavouk, který stál na monitoru nehybně ve výšce, jakoby připravený ke skoku, má větší radost z naší hrůzy než z toho, že vítězí –

Pavouci se vznesli ještě výš –

A pomalu odlétali, jejich dlouhé nohy se krátily jako stonky odlétajících zázračných kytic –

Severovýchodní fronta se zlomila –

Bez příčiny.

Bez příčiny?

Seděl jsem nad řídicí deskou a plakal radostí, že –

Že se s naším domovem nestalo to, co jsme chtěli udělat s domovy nepřátel – –

A pak jsem šel na poradu generálního štábu a jen jsme popleteně mlčeli.

23

Během příštích deseti minut přišly zprávy, které potvrdily, že se fronta rozpadla, a zcela bezdůvodně.

Ale kupodivu – my jsme válku nevyhrávali –

A soupeř také ne…

Během příštích dnů přicházela zpráva za zprávou a všechny byly tak nepochopitelné, až se v nás, co jsme ustavičně bděli v generálním štábu, tajil dech –

Naše vojska se vracela –

Naši vojenští velitelé předávali funkce do rukou původních obyvatel.

Oslavy Týdne vítězství se v několika galaxiích změnily do oslav týdne pro pochopení nepřátel.

A není pochopení –

… není pochopení toho druhého tím jediným vítězstvím, trvalým vítězstvím, jakého můžeme dosáhnout?

Vítězstvím, které je vítězstvím nás i toho druhého zároveň?

24

Tehdy harcoval Vojtěch v raketě redaktora propagačního odboru, harcoval vesmírem jako čmelák nad loukou –

Zavazadlo, které jsem považoval za klec s papouškem, měl rozbalené. Zbraň měl dokončenou.

A z této své zbraně, nejstrašnější zbraně, vyzařovalo vlnění tak mocné, že pronikalo vesmírem jako nejmocnější zbraně –

Teď už je Vojtěchovo záření dávno prozkoumáno a zpracováno monograficky. Název fantaziogenní, který se pro ně ujal, není zrovna přesný, jak poukazují jazykovědci i vojáci.

Jistě víte, milí maršálové, že hlavní součástí tohoto záření je vlnění, které povzbuzuje fantazii, stejně jako vitamín X1 pomáhá tvorbě červených krvinek.

Sám jsem se o účincích Vojtěchova fantaziogenního poetografu přesvědčil vzápětí po odchodu našich nepřátel. Když Vojtěch dorazil se svou novinářskou raketou na dosah generálního štábu.

Chtěl jsem zrovna vyslat pokyny několika orbitálním základnám, aby se pokusily stíhat ustupující nepřátelskou frontu, když jsem dostal zásah. Pamatuji se, že jsem se po zasažení projevil velmi trapně – roztrhal jsem svou generálskou čepici –, a protože roztrhat takovou čepici není jen tak, pamatuji se, že jsem ji trhal i zuby.

Když jsem přišel na schůzi generálního štábu, přivítali mě podřízení písní Prohrajeme, prohrajeme, slibuji ti, má lásko, že prohrajeme – idiotským sloganem, kterým jsme se pokoušeli ve zvláštních relacích oslabit bojovou morálku nepřítele – ale generálové, i ty, Himmelmeyere, jste se při té písni tvářili, jako byste jí oslavovali vítězství – –

A Vojtěch létal dál, mířil svým poetografem, jak říkal své kleci na papoušky, na další a další místa a oblétal jedno středisko odporu za druhým –

Teď už je dlouhá léta zpracované zdůvodnění lidské nenávisti a školáci na základní škole musí odříkávat, že nenávidět někoho znamená nemít fantazii.

Pro nás tehdy to nové poznání působilo jako zjevení – byli jsme fantazií zasaženi poprvé, a žasli jsme nad svou minulostí –“

25

Maršál Himmelmeyer si vzal slovo.

„Potkal jsem básníka Vojtěcha za dvacet let. Pracoval jako ředitel fantanziogenního střediska. Tehdy se už dávno dozvěděl, že nikoho nezabil, a byl opět veselý a dobrácký jako dřív. Jak dřív neměl armádu rád, tak ji dnes zbožňuje, nevynechá ani jedno vystoupení našeho souboru písní a tanců, ani hostování nějaké jiné armády. Tleská, když my maršálové tančíme, tleská, až má rudé dlaně. Mám strach, že z něj na stará kolena bude třeba ještě militarista.

A víte, co navrhuje?

Aby se v našem městě postavil pomník nazvaný Tomu, kterého jsem nezabil.

Nebo Tomu, kterému jsem neublížil.

Lidé se podle něj moc málo starají o ty, kterým mohou neublížit. O ty, které mohou nezabít.

A Vojtěch říká, že každý má někoho takového.

V míru víc než za války.“

Maršálové si nasadili medvědí čepice a vstali od stolu s vázou plnou modrých růží.

Z kasáren houkal poplach.

Bude třeba přezkoušet několik nových tanců. Jak vypadají, je hotová katastrofa, a tak si maršálové musí na zavolání sirény pospíšit. Siréna ječela a maršálové pospíchali na cvičiště zalité sluncem.

Kybernetický klaun

(příběh klauna)

1

Nebyl jsem v cirkuse už kolik let.

Ani mě nenapadlo, že se do cirkusu brzy podívám, pracuji jako konstruktér ve firmě Roboteum a mám tak málo času. Nedostanu se ani k mnohem nutnějším záležitostem, než je návštěva cirkusu.

Ale přece, když jsem včera pospíchal do naší firmy, upoutal mě veliký plakát napjatý nad ulicí, vlál ve větru a oznamoval, že do našeho města přijel cirkus Bartum s nevídanými atrakcemi. Nejsem malé dítě, a nezmocnila se mě dětská touha po slonech, krasojezdkyních a akrobatech, přejížděl jsem plakát lhostejným pohledem. Ale vtom jsem si všiml v rohu plakátu mezi reklamou na řadu dalších atrakcí i nápisu, který oznamoval, že v cirkusu vystupuje kybernetický klaun.

Kybernetický klaun?

Moje profese se okamžitě přihlásila a já se rozhodl, že musím cirkus Bartum navštívit, musím ho navštívit co nejdříve.

Naše firma se zabývala výrobou kybernetických prodavačů, šoférů, číšníků, policistů, jedna profese za druhou se postupně měnila do profese vykonávané automaty, roboty, to bylo celkem přirozené. Dvě stě patnáct profesí bylo v seznamu naší firmy od kybernetických kominíků po kybernetické překladatele.

Ale to, co vlálo na reklamě nad mou hlavou, mě šokovalo –

Nikdy by mě nenapadlo, že kybernetika zasáhne i oblast smíchu.

Kybernetický klaun…

2

Hned po práci jsem se vydal do cirkusu. Je mi pětapadesát a celý život jsem působil jako vážný člověk a vážený vědec, přiznám se, že jsem se cítil trochu trapně mezi hejny rozesmátých vzrušených dětí, hrnuly se kolem mě do cirkusového stanu na odpolední představení.

Kybernetická krasojezdkyně – to bych tak ještě chápal. Robot by jistě dokázal na koni tančit mnohem bezpečněji a jistěji než člověk, to ano, kdyby se napojil na citlivá počítačová čidla, dokázal by kousky, na které by si dívka krasojezdkyně nikdy netroufla. I krotitele šelem robota bych si uměl docela dobře představit, takový krotitel by se nemusel obávat, že se zvěř rozzuří a vrhne se na něj, dokonce mě napadlo, že by bylo rozumné nahradit všechny krotitele automaty. Rozhodl jsem se, že seznam umělých zaměstnanců navrhnu o krotitele doplnit.

Je to přece jen rizikové zaměstnání, stejně jako zaměstnání umývačů oken na mrakodrapech a tam okna už dávno myjí kybernetičtí umývači –

Ale ve smíchu jsem ctil něco posvátného.

Představa, že mě bude rozesmávat stroj, se mi zdála nehorázná.

Trapná.

Posadil jsem se do šapitó, na první lavici hned u okraje manéže. A snažil se soustředit, nevšímat si dětí, které kolem mě povykovaly –

Nepamatoval jsem si, kdy jsem byl tak rozčilený.

3

Během svého života jsem zažil překotný vpád automatů do lidského světa, zažil jsem rok, ve kterém opustili naši školu učitelé a přišly automaty, nikdy jsem si na ně nezvykl.

Automaty si vynucovaly kázeň rákoskami.

Pamatuji se, jak jsem byl ponížený, když si mě robot vychovatel přehnul přes koleno… V tom vstupu automatů do mého života bylo něco hrůzně komického. Když jsem na ně vzpomínal, usmíval jsem se, ale smích mi těžkl na rtech.

Byl jsem zvyklý, že mi každé dopoledne donese poštu kybernetický listonoš, že mě češe a stříhá stroj, že mám doma kybernetickou posluhovačku.

Ale smích –

Dosud mi připadalo, že si lidé dvojníky jen ulehčují život. Teď mě napadlo, jestli se vlastně nenahrazují…

Nejsou zbyteční, stále zbytečnější…?

Koupil jsem si lístek do cirkusu kvůli klaunovi.

Na hrazdách nad mou hlavou poletovali artisté, vznášeli se v motýlích piruetách u samé klenby šapitó. Občas některý z nich předstíral, že padá, a na poslední chvíli se zachytil lana – všiml jsem si, jak se mi v tu chvíli zastavil dech – –

Ne, artisté budou těžko kybernetičtí, člověk by nemohl cítit ten strach, jaký cítím teď –

Pozoroval jsem jednu atrakci za druhou, medvědy, kteří jezdili v manéži na motorkách a předstírali hromadnou srážku, divoce povykovali a klepali si do chlupatých čel…

Pak přišla krasojezdkyně, vířila manéží a posílala polibky, kybernetické polibky by se také nehodily, mohl by se vůbec nějaký malý chlapec zamilovat do stroje krasojezdkyně? Do kybernetické víly?

Styděl jsem se za to trochu, ale nemohl jsem si pomoct, nudil jsem se.

I otřepané vtipy tlustého ředitele mě nudily…

Byl to dost banální cirkus, nezaujal mě ani lev, který se ospale ploužil manéží a ztěžka proskakoval hořící obručí –

Vlastně jsem jen čekal na šaška. Na umělého šaška.

4

Když přišel do manéže, přistihl jsem se, že se hlasitě směji –

Už jak se blížil, byl tak směšný – Šel chůzí, kterou bych mohl těžko napodobit – křížil nohy a zároveň mával rukama ve stejném rytmu, vypadalo to, jako by šel po čtyřech, i když šel po dvou.

Dorazil doprostřed manéže a začal vykládat vtipy, hrát na maličké housličky, které mu při staccatech vybuchovaly, běhal přes manéž a křičel, honil se s medvědem, který ho nakonec dostihl, přehnul si kybernetického klauna přes koleno jako nás ve škole umělí vychovatelé a naplácal mu –

Slyšel jsem podivný smích, smích basem, a ohlédl jsem se, kdo se to tak směje, vtom jsem si uvědomil, že je to můj hlas, můj hlasitý smích. Tak dlouho jsem se hlasitě nezasmál, že mě můj vlastní smích ohromil – Slzy mi tekly po tvářích a omývaly mě vlny smíchu, jasné a čisté… Po klaunovi pokračovaly atrakce, cvičení tučňáci oblečení do uniforem pochodovali manéží jako maličká rozkošná armáda –

Ale mě už neupoutalo nic.

Vyběhl jsem ze šapitó a běžel dozadu, k maringotkám. Musím se na toho úžasného klauna podívat zblízka –

Jak umí být lidský –

Jaká je do toho stroje zakletá lidskost –

Možná mi i dovolí sejmout z něj kryt a podívat se na jeho psychiku –

Za šapitó stály maringotky, vyrovnány tak, že prostor mezi nimi tvořil malé náměstíčko. A přes to náměstíčko šel zrovna klaun –

I když nedělal nic směšného, dal jsem se do smíchu – vzpomínka na šapitó ve mně zůstávala a všechno na tom klaunovi se mi zdálo směšné.

Plížil jsem se mezi maringotkami, díval se na klauna.

Vstoupil do maringotky. Čekal jsem, že teď k němu přistoupí zřízenec, který ho vypne a uloží do bedny –

Ale nikdo nepřicházel. Klaun se posadil na schůdky u maringotky, vzdychl, sundal si z nosu rozpůlený míček. Sáhl za sebe a vytáhl z maringotky láhev vína.

Napil se.

Hodně zhluboka –

Stál jsem za maringotkou a žasl –

Tohle byl –

Tohle byl přece člověk.

5

„Co tady děláte?“

Za mnou stál statný muž s bílými kníry a podezřívavě si mě prohlížel. Představil se mi jako ředitel cirkusu a já se mu představil jako člověk, kterého okouzlil umělý klaun – –

Ředitel cirkusu se na mě chvíli díval a mlčel.

„Vy jste viděl, že je to člověk?“

Přikývl jsem.

„Už na tom vlastně nezáleží, večer odjíždíme,“ zakroutil si ředitel velkolepý knír, „je to člověk. Myslíte si, že bychom měli plno, kdyby tady byl ohlášený lidský šašek? Teda, myslím člověka klauna. I vy jste jistě přišel kvůli tomu kybernetickému…“

Ředitel na mě smutně pohlédl –

„Vy jste si opravdu myslel, že je možné, aby stroje nahradily lidi i v tomhle? Ve smíchu?“ řekl ředitel cirkusu a zatáhl se za knír. „Ne, ne, pane. Smích, to je člověk.“

Přikývl jsem a rozpačitě se díval na klauna, který vytáhl housku a salám a pustil se na schůdcích maringotky do svačiny.

„Umělé je všechno ostatní,“ pokračoval ředitel cirkusu s úsměvem, „umělí jsou krasojezdci, akrobati, tučňáci i medvědi, i lev je umělý. Ale to zase nikomu nesmíme říct, nebo nám do cirkusu nikdo nepřijde,“ zakroutil si ředitel bílý knír a jak za něj příliš zatáhl, zůstala mu v ruce celá hlava, houpala se na vousu a oči jí mrkaly… Pomohl jsem umělému řediteli nasadit hlavu zpátky a odcházel z cirkusu.

„Za měsíc jsme tu zase,“ zavolal za mnou klaun, „přijdete zase, pane?“

Mlčel jsem –

Modré parohy aneb Rasa

(příběh gastarbeitra)

1

Dostal jsem se na hvězdu Grf 777 jako gastarbeiter.

Říkalo se nám také starworkers nebo sternarbeitři. Jak kdo chtěl. Ale ať se nám říkalo jak se chtělo, nic se na našem postavení nezměnilo. Práce byla pořád stejně nepříjemná a pořád stejně nesnesitelná –

Vyštvala mě na tu hvězdu žena, prý, podívej se, kdekdo vydělává víc než ty, snad se nechceš u nás zakopat a takové řeči, jako mívá určitý druh manželek, které vidí jen cizí štěstí. Ale aby se staraly o vlastní štěstí a hledaly je, to je ani nenapadne.

A aby se staraly o štěstí svého muže –

Svých bližních –

Tohle je nenapadne nikdy. Protože podle nich je štěstí něco, co mají jen ti druzí. A mají štěstí, pochopitelně, nezaslouženě.

Nežili jsme si špatně, měli jsme všechno, co jsme potřebovali, i hezký dům a kdeco. Dvě zdravé dcery. Ale žena považovala to, co má, za samozřejmé. A toužila jen po tom, co mít nemůže –

Jsou takoví lidé. Chtějí mít jen to, co mít nemohou.

Ale já už její lamentace a nářky nemohl snést, když jsem šel večer z práce, až jsem se bál jít domů – Rozvádět jsem se nechtěl, rozvádějí se jen lidé bez fantazie. Co mi zbývalo. Nechal jsem se zlomit.

Žena zajásala a zabalila mi zavazadla.

A odletěl jsem, odletěl na hvězdu, o které jsem nikdy nic pěkného neslyšel, až na to, že tam budu mít trojnásobný plat.

Díval jsem se na světla naší rodné hvězdy. Záře jejích měst se rozplývala, měnila se do světelné mlhy –

Byl jsem nešťastný.

A proč? Protože si moje žena moc přála být šťastná. Kdyby si lidé tolik nepřáli být šťastní, snad by opravdu šťastní byli. Oni, i ti, co žijí s nimi.

Vytáhl jsem obložený chléb a začal ho jíst.

Neměl jsem hlad. Jen vztek. Aspoň jsem drtil vzteky v zubech okurky a chléb, když už jsem nemohl dát svůj vztek najevo jinak. Nejradši bych byl na ženu zařval. Ale bylo pozdě. Byla tak daleko, že by můj řev nezaslechla. Měl jsem asi dřív vysvětlovat – Moc lidí musí řvát jenom proto, že si včas neudělali chvíli na to, aby vlídně šeptali.

Tak jedu.

Jedu, kam nechci.

To byl celý můj život: jít tam, kam jsem nechtěl, dělat něco jiného, než jsem chtěl.

Vzteky jsem se zakousl do fólie, do které byl chleba zabalený –

A drtil chladný stříbrný pokryv zuby.

2

Ani mě nepřekvapilo, že na hvězdě, kam jsem podepsal pracovní smlouvu, nežijí lidé.

Neuvažoval jsem vlastně ani o tom, jací jsou na té hvězdě obyvatelé. Ale než jsem se oženil, hodně jsem s přáteli cestoval po obloze. Měli jsme za studií správnou partu. Každé prázdniny jsme se toulali po hvězdách. Tak, po studentsku, do jedné kapsy mýdlo, do druhé ručník a kartáček na zuby, do kapsičky u košile studentský průkaz na jízdenky a stravenky v celém vesmíru. Poznal jsem, že hvězd osídlených lidmi je ve vesmíru menšina –

A proto mě ani nepřekvapilo, když jsem zjistil, že obyvatelé hvězdy, kde budu pracovat, jsou bytosti asi dvakrát tak velké jako jeleni, ale přesto silně podobné jelenům, silně jelenovité. Až na to, že chodili po zadních a měli na končetinách prsty, ne kopýtka.

Měli rozložitá paroží. Překrásná. Prolamovaná. A modrá.

I když jsem byl zvyklý na všelijaké občany vesmíru, první den na hvězdě jsem byl přece vyvedený z míry. Šel jsem z letiště na ubikaci sternarbeitrů, nesl své tlumoky a díval se na davy obyvatel, které plynuly po chodnících kolem mě. Obrovské namodralé postavy s překrásným azurovým parožím.

Od první chvíle jsem si připadal trochu méněcenný, sahal jsem jim sotva ke stehnům. Nejsem nijak velký, ale byl jsem zvyklý z domova, že ti vyšší jsou větší než já leda o hlavu, o dvě. Ale že byli dvakrát větší než já, mě šokovalo a znepokojovalo – – –

Dovlekl jsem se na ubikaci.

Bydlelo nás dvacet v jednom pokoji. Všechno lidé. A pokud vím, každého sem poslala manželka nebo snoubenka. Pryčny byly dřevěné a tvrdé.

Od modrého jelena, který nás zapisoval, jsme každý fasoval deku a špatně nacpaný polštář.

A ještě jsme museli podepsat, že je při odchodu vrátíme.

Polštář byl dost propocený a vadilo mi čichat pot někoho, kdo zde spal přede mnou. Dal jsem si radši pod hlavu tlumok.

Na mé pryčně bylo vyryto Oswalld. S dvěma l. A tak jsem usoudil, že tu bydlel někdo z Velkého vozu, tam se píše Oswald s dvěma l. V ubikaci bylo dusno, ale postele byly přiraženy k oknům a nedalo se větrat. První noc byla moc smutná. Vůbec jsem neusnul.

Díval jsem se kolem sebe, byli tu černoši, Japonci, ale nejvíc bělochů.

3

Jak domýšlivě se na mě ti jeleni dívali –

Jak nadřazeně –

Můj koníček byl dějepis a znal jsem hodně ze sociologie těch dávných pravěkých plemen, dost dobře jsem znal i dějiny hvězdy Praotců.

Věděl jsem, že na té hvězdě v daleké sluneční soustavě, na hvězdě, ze které se rozstříkl život do ostatních galaxií, byly problémy už v dávnověku. Problémy s rasami. Stávalo se, že jedna rasa, jeden národ, jedna skupina lidí se prohlásily za něco víc, než jsou ostatní rasy, národy, skupiny lidí. A ve jménu svého přesvědčení přišly s nějakou myšlenkou, za kterou zakrývaly svá zvěrstva.

Zvěrstva?

Není to silné slovo? Myslím si, že není, a pokud se někdo z mých přátel zabýval třeba jen dějinami své galaxie – o hvězdě Praotců ani nemluvě –, každý, kdo znal poněkud lépe historii, mi dával za pravdu. To, co dělali třeba vodní orlové z hvězdy 777/6 s ostatními živočichy na té hvězdě, s osadníky ze Země i s rostlinami, o tom byly napsány celé knihy. A jednu z nich, Hanba orlům, jsem si prostudoval.

Bylo jedno, jaká to byla rasa, jaké byla barvy, jestli zelená jako obyvatelé hvězd v Malém vozu, bylo jedno, jaká byla ta rasa, která sama sebe vyhlásila za nadřazenou ostatním rasám. Jednou to byly inteligentní svlačce, jednou to byly ropuchy na hvězdě 674/6, které si uzurpovaly moc.

Ale pokaždé to byla skupinka, která používala podobných mocenských postupů, aby ovládla ostatní.

Myslím si, že by bylo zajímavé, kdybych se pustil do práce, kterou jsem chtěl určit za své životní dílo – Dějiny rasových omylů. A ke které jsem po léta sbíral materiál. Žena mi jednou materiál spálila a přinutila mě, abych se věnoval vydělávání peněz. Žena byla prostě taková – Co se nedalo nahmatat, to podle ní nebylo. A když jsem jí říkal, že moje kniha by se mohla stát celogalaktickým bestsellerem a vynést nám víc peněz, než kdybych pracoval sto let ve svém povolání, jen se mi smála. Stále naříkala, jak máme málo peněz. Žena byla příliš chytrá na to, aby zbohatla. Nebohatnou, jak se tak dívám kolem sebe, lidé chytří, ale lidé moudří. Jediné bohatství je klid duše.

Je možné se klidu duše zbavit několika způsoby, ale dva jsou osvědčené – někoho zabít, nebo se oženit. Já se rozhodl pro ten druhý – k prvnímu jsem neměl dost síly. A proto jsem nepsal své vysněné pojednání, ale letěl na hvězdu Grf 777.

Rekapituloval jsem si svůj život, své sny, všechno, čeho jsem chtěl dosáhnout a čeho jsem se vzdal –

Naslouchal jsem dechu dvaceti sternarbeitrů, kteří se převalovali na ubikaci kolem mě, bylo ticho, drtivé ticho, čeřené jen těmi dvaceti dechy nešťastných lidí, kteří se sem rozjeli vydělávat. Ani vrzání postelí netříštilo to ticho plné dechů. Všichni byli tak vyčerpaní, že se zhroutili a usnuli, jak dopadli na lůžka. Ani tolik síly v nich nebylo, že by se v noci převalovali, neklidně převalovali z boku na bok, jako jsem se v té první noci převaloval já.

Jsem sternarbeiter, říkal jsem si hořce.

I na naší hvězdě bývali sternarbeitři a já jimi pohrdal.

A teď jsem se stal já jedním z nich.

Jak často se člověk stává tím, kým pohrdal.

4

Druhý den ráno vešel do naší ubikace modrý jelen s pyšně pozvednutým parožím a volal naše jména.

Museli jsme se postavit do pozoru vedle paland a hlásit se.

„Zde.“ „Zde.“ „Zde.“

Ponižovalo mě to, připadal jsem si jako na vojně nebo jako vězeň –

A moje ponižování vlastně teprve začínalo. Kolikrát jsem si musel v příštích dnech smutně říkat: jsem ponižován, tedy jsem.

Modrý jelen nám každému podal papír s určením naší pracovní činnosti na ten den. Všichni se k němu chovali servilně, tak servilně, až mě to uráželo, co na tom, že si tu vyděláte o hodně víc než doma, chtěl jsem volat. Ale když modrý jelen podal i mně mou kartu, přistihl jsem se, že jsem se mu uklonil.

Otroctví je nakažlivé.

Stačí, aby se ve společnosti objevil jeden otrok, a jeho názory se šíří jako mor. A tady bylo otroků tolik –

Na kartě, kterou mi modrý jelen podal, stálo: náměstí Parohů, křižovatka.

„To musíte jít tam, kam vám píší,“ vysvětlil mi jeden Číňan, který viděl, jak bezradně točím kartou. Ani mi nikdo neřekl, co budu dělat, uvědomil jsem si. Jen jsem podepsal smlouvu, jen jsem prostě podepsal sternarbeitrovskou smlouvu.

„Tam bude taková budka a v té budete pracovat,“ dodal černoch, který spal na palandě naproti mé a který se také slitoval nad mou bezradností.

Zastrčil jsem kartu do kapsy a vyšel ze dveří.

„Nevíte, kde je náměstí Parohů?“ zeptal jsem se blondýna, který spěchal z jiného bloku ubikace.

„Taky tam jdu,“ řekl mi, „jestli chcete, pojďte se mnou.“

Chtěl jsem?

Žil jsem a musel jsem dělat, co ode mě život vyžadoval. Pustil jsem se na cestu po boku rozložitého blondýna. Zaváděl jsem řeč na naše postavení, ale on si jen pískal, měl sešklebené úzké rty a odpovídal mi hvízdáním nebo nejvýš jednoslabičně. Vypadal, že se bojí mluvit. Neznal mě přece.

Za půl hodiny jsme došli na náměstí. Vysoké šedé stěny, jen občas prolomené oknem, které svítilo do jitřní tmy, vroubily náměstí.

Ukázal jsem blondýnovi kartu.

Soucitně kývl. „Tamhle vylezte na to lešení a čekejte, až přijde první zákazník.“ Ukázal na lešení nad chodníkem.

Poslechl jsem.

Vyšplhal jsem na lešení, bylo podobné posedu, jaký jsem znal z naší rodné hvězdy. Můj otec byl lesník a brával mě s sebou občas do lesa, do jednoho z posledních lesů na naší hvězdě.

Posadil jsem se na malou lavičku na tom zvláštním městském posedu. Budu čekat. Na zákazníky. Ale na jaké. A proč. Kdybych nebyl příliš ospalý, byl bych jistě začal dostávat pořádný strach. Když jsem něčemu nerozuměl, bál jsem se toho.

Ale takhle jsem jen seděl, seděl otupělý v tom podivném nahnědlém svítání na hvězdě Grf 777.

5

I na naší hvězdě bylo hodně obyvatel vesmíru, kteří se rozhodli pracovat u nás. Hospodářství naší hvězdy bylo na takové úrovni, že se jim mohlo platit – platit sice málo – ale relativně mnohem víc, než by dostali doma.

Většinou k nám chodívali Uuuové, podivná zvířata, která připomínala šedé tuleně, ale měla krátké a tuhé packy opatřené tuhými prsty.

Uuuové pracovali na naší hvězdě v průmyslu – v kancelářích – a jeden z nich udělal kariéru v showbusinessu jako zpěvák populárních a nesmírně sentimentálních kantilén.

Většinou však vykonávali práce, jaké nikdo u nás nechtěl dělat. V baru, do kterého jsem občas zaskočil, když se moje žena zdržela na schůzi, jsem pootevřenými dveřmi vídal do kuchyně. Jeden Uuu tam myl nádobí, vypadal mlsně a kamarádsky. Když jsem byl hodně opilý, mával jsem na něj do otevřených dveří a on mi mával v odpověď svou malou tuhou pacičkou. Jednou jsem mu dokonce poslal po barmanovi nějaký drink.

Ale abych byl upřímný, bavil jsem se s Uuuy většinou jen tehdy, když jsem byl opilý. Jinak jsem je dost podceňoval a trochu jsem se jich i štítil. Slýchal jsem o tom, že jsou docela rozumní, na své hvězdě prý mají docela slušnou kulturu, zvlášť v hudbě a v literatuře jejich umělci prý vynikli. Ale já příliš nečetl a hudbu neposlouchal. Nemohl jsem kvality uuuovského umění posoudit a ani jsem o to nestál. Někteří naši politikové se Uuuů zastávali a chtěli pro ně dokonce vybojovat v parlamentě stejná práva, jako jsme měli my, domorodci, ale myslím, že ani ti politikové to nebrali příliš vážně a počínali si takhle proto, že chtěli, aby naše hvězda vypadala před vesmírem humanisticky.

Aby oni –

Aby Uuuové měli stejné platy –

Už sama myšlenka na něco takového mi připadala velice absurdní. Jako žert, to ano, jako žert byla zajímavá.

Nikdy jsem se o Uuuy nestaral.

Slýchal jsem, že bez jejich levné práce by naše hvězda nikdy nestanula na úrovni, na jaké stanula, ale ani to mě nepřesvědčilo, samozřejmě že ne, abych byl za to Uuuům vděčný. Přece jim platíme. A když jim platíme méně než nám, jejich chyba, ne naše.

Vzpomínal jsem na Uuuy teď, na jitřním posedu. Cizinec v cizím světě. Co jsem tu měl? Jen stesk. Takhle asi bylo těm ubohoučkým dobráckým Uuuům, když přijížděli na letiště mé hvězdy. Vídal jsem jejich průvody, capkali z letiště v celých houfech, někteří s sebou vlekli rance s kdovíčím, jiní si vedli i manželky, velké a vlídné, s některými capkali i malí Uuuové, mláďata, dívala se na nás se zvláštní směsí zděšení a důvěřivosti leskle užaslýma očima –

Vzpomínal jsem na ně.

Na jejich vlídné, laskavé a ustrašené pohledy, měli oči jako děti. I dospělí Uuuové mívali oči jako děti, jako děti, které nic neprovedly, a přece se bojí výprasku. V těch očích byla láska a vděčnost a strach.

Hledali práci.

Dívali se kolem sebe nejistě, nejistě jako já – Já – Teď –

6

Cosi mě bodlo –

Ucítil jsem bolest v ruce a ve stehně a zaúpěl.

Rozednilo se. Přicházelo první denní světlo a pod mou plošinkou stál modrý jelen, stál na zadních a napřahoval paroží k dalšímu úderu –

Odskočil jsem a ostré hroty jeho paroží jen prosekly vzduch.

Jelen se smál.

„No tak co, člověk?“ řekl mi svou řečí.

Než jsem se rozjel na hvězdu, učil jsem se zdejší jazyk v rychlokursu. „Moc se toho nenaučíte, ale poznáte, co od vás budou chtít,“ říkal učitel a upozorňoval nás, ať raději nemluvíme, jen posloucháme. Jeleni nemají rádi, když cizinci pitvoří jejich řeč. Také říkal, že jeleni nás oslovují „člověk“ a toto slovo neskloňují. Říkal, že si to nesklonné oslovování nemáme vysvětlovat jako urážku, ale mně v tuhle chvíli zaznělo dost významně. A zle. Ale já přece také Uuům neříkal jinak než Uuu a tykal jsem jim. Ani jsem vlastně nevěděl, jestli mají nějaká jména, uvažoval jsem zamyšleně první den na hvězdě před usnutím. Ale nějaká jména jistě mít museli, přece aby se jeden rozlišil od druhého – –

„No tak, člověk, pohni se,“ zatroubil jelen.

Měli protivně sonorní hlasy. A kdyby aspoň nechodili po dvou, ale po čtyřech – Vypadalo by to pohádkověji, snesitelněji, nebyli by tak velcí –

„Co po mně chcete?“ zeptal jsem se.

„Co po tobě mohu chtít,“ smál se jelen a rozehnal se po mně opět nádherným parožím. „Přece čistit parohy, ne? Člověk?“

Všiml jsem si, že pod lavičkou je hadr, kartáč a nějaká tuba, sprej. Abych se nevystavoval nebezpečí, že hroty jeleních parohů na mě opět vyjedou, vzal jsem kartáč a hadr a začal jelenu čistit parohy. Stál pokojně a nehýbal se, ani když jsem mu parohy postříkal sprejem.

Vyleštil jsem mu je –

Vyleštil báječně.

Ale ruce mi div neupadly, prsty jsem necítil. Měl na koncích parohy jako struhadla, a jak se mi smekal hadr, rozedřel jsem si horlivostí ruce do krve.

Ani mi nepoděkoval.

Odcházel.

Chová se ke mně, napadlo mě, jako bych byl – nějaký – Uuu –

A copak, blesklo mi v myšlenkách, copak nejsi – pro něj – ty sám – – Uuuem?

K mému posedu doklusal po zadních další jelen a bodl mě špičkou paroží do ruky. Aby mě na sebe upozornil – Nesmím se zamýšlet, nesmím – A vzal jsem hadr a čistil parohy – A pak přišel další a další a chodili jeden za druhým až do večera, kdy jsem se spustil z posedu se zničenýma rukama. A odpotácel se na ubikaci.

7

Druhý den ráno zase vstát, přijmout od modrého jelena novou kartu a jít na místo, kam mě karta vysílala.

Střídal jsem jeden posed za druhým, ale práci jsem měl pořád stejnou, čistit parohy. Město, ve kterém jsme žili, bylo dost prašné a parohy choulostivé, jeleni sami si na parohy nedosáhli a potřebovali někoho, kdo by se toho ujal místo nich. Dříve prý chudší jeleni čistili parohy bohatším a děti svým rodičům, v nové době přišli sternarbeitři –

Lidé z jiných ubikací vykonávali i jiné práce. Ale myslím, že čištění parohů, které připadlo na naši ubikaci, bylo ze všech prací nejbolestivější a nejnepříjemnější.

Zvlášť neomalenost jelenů mi vadila, ne aby se slušně zastavili pod posedem a zaťukali na něj parožím, nebo aby mě oslovili. Ohlašovali se tím, že mě bodli hrotem parohů, a ještě se tomu smáli –

Ani je nenapadne, že mám cit –

Ani je nenapadne, že mě to může bolet –

Dívali se na mě ne jako na někoho, kdo jim pomáhá a kdo se o ně stará, dívali se na mě jako na věc, jako na nástroj. Jako by pohledy, kterými po mně občas přejížděli, pohledy úzkých očí, jako by ty pohledy procházely skrze mě –

Na rukou jsem měl mozoly. Hlavně konce prstů mě bolely. Koupil jsem si rukavice, ale bylo už pozdě, někdy jsem měl rukavice nasáklé krví –

Platili dobře.

To tedy ano.

Ale za co? Doma jsem si ani boty nečistil, na to jsem měl vždycky nějakého Uuua, který mi je přešmudlal tlapkou. A tady čistím parohy.

Co mi vlastně doma scházelo, uvažoval jsem, když jsem se někdy probudil a nemohl dál spát pro bolest v dlaních. Pro to protivné svědivé pálení. Z paroží se mi na moje rozbolavělé ruce přenesl ekzém a já se to bál ohlásit, aby mě nevypověděli. Nemocné sternarbeitry vypovídali pravidelně. Měli zájem jen o zdravé.

Co mi doma scházelo. Představil jsem si svou vilku se zahrádkou, rodinu, svou práci, svou společnost v hospodě. Tady jsem se s nikým nepřátelil. Jeleni to viděli neradi, byli proti jakýmkoliv našim spolkům.

Jednou jsem vyslechl rozpravu dvou jelenů. Jelen si stěžoval druhému jelenovi, že se nás bojí. Probudíme se, říkal, a před každým domem bude stát jeden člověk a čekat se zbraní. Oddělají nás. Měli bychom se bránit a vypovědět je, tvrdil ten vystrašený jelen –

Ale co byste si bez nás počali, chtěl jsem volat.

Jenže jsem mlčel.

Nikdy bych nevěřil, že se před někým dokážu ponižovat, jako jsem se ponižoval na téhle hvězdě.

A k tomu mi žena ještě napsala, že se za mnou chce rozjet. I s dětmi. Prý tady, jenom tady, musí být krásný život. A ona má dost živoření na naší staré hvězdě. Kdo ví, jestli jí nenasazuji parohy –

Parohy – –

Já si tady žiji v přepychu a v radovánkách, a ona – a ona – –

Její dopis jsem únavou ani nedočetl.

Usnul jsem.

A když jsem se ráno probudil, držel jsem dopis stále v ruce, v nepřirozeně křečovitě stisknutých prstech.

8

Odepsal jsem jí, že nemůže přijet. Zlobila se, ale nakonec si dala říct. A tak tu žiji.

Jsem zde tři roky. Ruce mi dost zhrubly, už mi nekrvácejí, umím čistit parohy velmi obratně, mám už své stálé zákazníky. Sním o tom, že bych si jednou ušetřil na samostatný parožní salón. V něm se staral o parohy jen vysoce postavených jelenů.

Zkrátka udělal bych se pro sebe.

Rasa.

Jsou jiná rasa –

Mám je rád? Nevím. Nevím ani, jestli mám rád svou rasu. Jsou mezi nimi někteří, které mám rád, a jiní –

Občas, když přijede nějaký jednorožec, jako vy, pane, svěří mi ho náš šéf, protože já mám z celé ubikace nejšikovnější ruce.

Tak, už to bude –

Ještě vám roh trochu přeleštím –

Všichni se za vámi budou ohlížet, opravdu – – věřte mi –

Co jsem to ještě chtěl říct?

Ptáte se, jestli jsem šťastný? O tom radši neuvažuju, myslím si, že o tom, jestli jsou šťastní, uvažují jen velmi nešťastní lidé.

Ti šťastní – ti nemají na takové přemýšlení čas.

Vyměnil jsem svůj život za blahobyt – za blahobyt, to ano, a trpím proto. Blahobyt – na naší hvězdě se tomu říká blahobyt.

Mohl jsem žít, a místo toho vydělávám – – Chcete na roh fialkovou voňavku? Prosím.

Jak se ke mně chovají jeleni? Mluvme radši o něčem jiném, třeba o počasí. Ale já se, pane, těším na jednu věc.

Moc se na ni těším.

Až se jednou tady zhorší hospodářství nebo až manželky těchhle nafoukaných jelenů vyštvou své manžele daleko – – Na nějaké jiné hvězdy – – Vidíte, co jich svítí nad jejich parohy – Na to se moc těším, až oni budou muset jako sternarbeitři klusat po vesmíru a hledat práci. Pak si snad vzpomenou na starého Meiera, co jim čistil parohy.

Až oni budou třeba voskovat křídla těm bohatým masařkám na hvězdě 676/9. Za to se moc dobře platí. Žena by mě tam viděla radši než tady, no nevím.

Pak, u masařek, si snad ti jeleni uvědomí, že i já žil. Že jsem měl nejen existenci, ale i život. Myslím si, že je to zatím ani nenapadne.

Voskovat křídla – to může být docela zajímavá práce – voskovat křídla masařkám –

Tak, pane jednorožec, váš roh je naleštěný, navoněný, vidíte, jak se leskne pod těmi velkými stříbrnými hvězdami? Děkuji, děkuji, to nemuselo být, pane –

Hudba

(příběh průzkumníka)

1

Když se Buen vrátil z hvězdy Asuru, měl zvláštní pocit.

Těžko by ho mohl popsat. Nic ho vlastně nebolelo, dýchalo se mu dobře, horečku také neměl, ani halucinace –

Doktoru Sdorovi, který se ho ptal, jak se cítí, řekl dokonce, že se cítí normálně, úplně normálně.

Ale to řekl Buen jen proto, že byl člověk exaktní, a to, co nemohl popsat, ignoroval. A svůj divný pocit popsat neuměl. Bylo mu prostě divně. DIVNĚ.

A divný pocit se jaksi popsat nedá –

Rozhodně ho nemohl k něčemu přirovnat –

Nebyl to nepříjemný pocit, ale divný byl. To, co na něm bylo nejvíc nepříjemné, bylo vlastně to, že se ten pocit nedal vysvětlit ani nazvat –

„Jako bych dospíval,“ napadlo jednou Buena, byl to samozřejmě nesmysl, a Buen, pozitivistický Buen, se za ta slova okamžitě začal stydět. Ale sám cítil, že ten popis jeho stavu, nepřirozeného stavu, je přesný. Přitom bylo Buenovi pětatřicet, a o nějakém dospívání nemohlo tedy být ani řeči. Měl čtrnáct dní volno jako po každém výsadku, a hleděl se dát do pořádku –

„Jsem přetažený,“ řekl manželce. Ptala se, co se s Buenem děje –

Je pravda, že na hvězdě, ze které se vrátil, bylo zvláštní růžové záření, které také neuměl popsat a o kterém mu na ústředí řekli, že se s ním nikde ve vesmíru zatím nesetkali – Ale Buen si záření nijak nedával do souvislosti se svým podivným stavem, všechny zdravotní testy, které podstoupil po návratu, mu přece dosvědčily, že je v pořádku, dokonale v pořádku –

2

A pak zjistil, že tak docela v pořádku není.

Zjistil to naprosto nečekaně –

Ráno se probudil jako každé ráno kolem osmé, žena už v bytě nebyla, chodila do práce od sedmi. Buen se probudil a zašátral rukou, aby rozsvítil –

Dotkl se peřiňáku za hlavou –

A ozvala se hudba.

Zvláštní, podivná, prazvláštní hudba, jakou Buen ještě nikdy neslyšel, ale tak krásná hudba – Stáhl ruku z peřiňáku a uvažoval, jestli ještě nespí. Nespal. Přejel rukou po peřině a hudba se ozvala zase, jiná, něžnější, ale stejně hlasitá a stejně líbezná. Vstal a dotkl se budíka, aby ho natáhl. Hned se ozvaly další tóny – Hudba neustávala. Buen se oblékl – Při oblékání se dotýkal užasle prádla, kalhot, kravaty –

Každý předmět hrál.

Hrál.

Jinak to nemohl Buen popsat. Jako by se každý předmět stal hudebním nástrojem. A jakmile se ho dotkl rukou, jako by k onomu předmětu přiložil smyčec, každý předmět se při sebelehčím dotyku rozezvučel – – rozehrál – –

Buen chodil celé dopoledne po bytě a vyhrával –

Ta hudba nepřipomínala žádný z nástrojů, na jaké dosud sám hrál nebo hrát slyšel –

Byla to naprosto fascinující hudba –

Ale hudba to byla.

Když si Buen vařil snídani, hrála všechna jídla, kterých se dotkl – vejce měla své tóny, i šunka, ta zněla trochu hebčeji a vlhčeji –

Hrál i kastrolek, ve kterém si Buen šunku s vejci připravoval.

Talíř, na který ji vyklopil –

Hrála vidlička, kterou jídlo nabíral –

A když v rozpacích při jídle hladil ubrus zpocenou dlaní, hrál i on a ta ubrusová hudba byla táhlá a plná citu, že se Buen div nerozplakal –

Uvažoval, jestli by neměl jít za lékařem, ale pak se rozhodl pro vlastní léčbu – –

Vytáhl z příborníku láhev.

Jak ji otevíral, hrála mu v prstech, skleněnými ostrými tóny –

Měl sto chutí láhev odhodit, ta hudba, kluzká a křehká hudba, jakou vyluzovala láhev v jeho prstech, měla v sobě něco zlověstného – – ale pak se Buen ovládl a zhluboka se napil –

Položil láhev na stůl a podíval se na své dlaně –

Jako dřív. Neporostly mu strunami, nenaběhly, nezměnily barvu –

Díval se užasle na své dlaně. Jiné části těla hudbu hmoty nevyvolávaly – – Hudbu hmoty, ano, to je to pravé, řekl si Buen, a nevěděl, jestli vymyslel novou definici nebo novou metaforu –

Ale hudba to byla.

A hudba hmoty to byla –

Jako by tím, že se hmoty dotkne dlaní, vyvolával Buen hudbu, jako by pootočil při každém dotyku neviditelným knoflíkem, zapnul neviditelný přijímač a ten hned působil, že se z hmoty řinula hudba –

Dlaně mám dobré.

Buen se ještě jednou zhluboka napil a složil si hlavu do dlaní. Jak při tom zoufalém gestu jeho dlaně přilnuly k vlasům, uvědomil si Buen, že mu vlasy hrají – I z nich stoupala hudba, i z jeho vlasů uvolnil dotyk dlaní hudbu, jako by vlasy celá ta léta čekaly, až se jich Buen dotkne, osvobodí v nich hudbu, jako by jeho vlasy celou tu dobu čekaly na okamžik, kdy budou moct začít vyhrávat –

Hrály.

A Buen si snažil marně vybavit nástroj, který by mohl vydávat tuto hudbu –

Pak si opatrně přejel bříšky prstů po tvářích –

Ano, nemohl se mýlit. Tváře mu hrály. I on, i on, Buen, byl plný hudby, jako by celé jeho tělo bylo utkáno z hudební příze, a ne z hmoty, jako by neměl v těle žíly a tepny, jako by byl celý ostruněn –

3

Když se po obědě vrátila žena, ležel Buen poloopilý v posteli –

Plakal.

Ale nebyl to smutný pláč, byl to pláč úžasu a bylo v tom pláči i něco velice vděčného –

Dostal dar –

Úžasný, velkolepý dar –

Dar, za který je velice vděčný, ale přitom je ten dar tak veliký, že ho nemůže pochopit, obsáhnout myšlenkou –

Má z něj radost, to ano.

Ale některá radost je tak veliká, že ji může unést jen pláč.

„Co vyvádíš?“ zeptala se Buena jeho žena, velmi realistická žena. Když viděla plakat opilého muže v posteli, neměla s ním soucit –

Buen k ní natáhl ruce –

Váhavě usedla na postel a zadívala se na něj –

Buen k ní blížil pomaličku prsty, pomaličku, jako by jeho žena byla výbušnina a on ji mohl neopatrným dotykem odpálit –

Pak se jí dotkl nadloktí a –

Žena uskočila.

„Všechno hraje,“ brumlal si Buen – A v tom hlasu byla rozkoš i hrůza, jeho hlas přeskakoval z rozkoše do hrůzy –

Přejel prsty po stěně –

A ozvala se hudba, temná a pevná, hudba plná, jak se Buenovi zdálo, plná obětování a soucitu – I zdi měly svou hudbu –

Hudba zdí.

„Jak to děláš?“ zeptala se žena. Buen si vozíval ze svých cest různé triky, a žena myslela, že to je jeden z dalších triků.

Buen rozpačitě pokrčil rameny –

„Všechno hraje,“ opakoval a pak se zase napil, láhev v jeho ruce se změnila v nástroj, který rozestříkl hudbu po pokoji –

4

Příštích čtrnáct dní se Buen potloukal po klinikách své hvězdy.

„Nemožné,“ říkali psychiatři.

„Neuvěřitelné,“ tvrdili neurologové.

„Blbost,“ prohlásil přednosta ušní kliniky –

Jenže Buen hrál. Nebo lépe svět kolem něj hrál, zvučel, jako by celý svět, celá Buenova planeta byla vystavěná z hudby –

„Já vím, nemožné, neuvěřitelné, blbost,“ říkával Buen ženě, když ji večer objímal. Seděli u televizoru a žena se tulila v jeho náručí. „Já vím, že to není možné, ale je to.“ Většina věcí, které nejsou možné, je. Právě to nemožné bývá nejčastější a Buen by přísahal, že jiné jméno pro skutečnost je nemožnost.

Díval se na televizní obrazovku. Hladil ženu, která seděla vedle něj, okouzlená a vyděšená zároveň. A naslouchal hudbě své ženy.

5

V příštích týdnech žil Buen v sanatoriu, kam ho žena poslala.

„Nezlob se,“ řekla mu konečně, „ale sám uznáš, že nejsi normální.“

„Co na mně není normálního?“ zeptal se Buen.

„Normální na tobě není nic,“ řekla žena, „nenormální na tobě je to, že nevím, co je na tobě nenormální.“

Jeho žena byla žena.

V tom je má potíž, řekl si Buen, má žena je žena, a proto se musím smířit s její logikou.

V sanatoriu mu nebylo špatně – – ale nudil by se tam –

Nudil by se, kdyby neměl své dlaně, muzikantské dlaně –

Procházel se rozlehlým parkem kolem sanatoria a dotýkal se stromů, květin, lehal si na louce a přejížděl prsty po stéblech –

Všechno hrálo.

A jak –

Večer se pořádaly koncerty pro chovance sanatoria. Buen si sedal na pódium, tam si sedali hudebníci, kteří sanatorium navštěvovali.

Neměl ale nástroj, jen přejížděl rukama po stole, dotýkal se šálku nebo květin ve váze, které mu nosily ošetřovatelky –

Zvlášť květiny báječně hrály.

Každá květina jinak, každá byla jinou skladbou –

Svět je hudba.

Ano, svět je hudba, říkával Buen, když se ho vedoucí pracovníci sanatoria snažili přimět, aby jim své tajemství odhalil.

Tajemství.

Buen neměl tajemství.

Rád by je odhalil, kdyby je měl. Ale jak mohl odhalit to, co neměl, jak mohl vysvětlit jiným to, co nemohl vysvětlit sám sobě –

Tehdy ho navštívilo i několik slovutných hudebníků.

6

Trimenius, věhlasný hudebník a šéf konzervatoře, trávil s Buenem několik dní.

Pozoroval ho od rána do noci –

Dokonce o něm vydal studii Hudební člověk.

Nepodal ale ani nejmenší vysvětlení Buenovy hudby, jen bezradně konstatoval, že hudba, kterou Buen vyluzuje, se nedá srovnat s žádnou hudbou, jaká se kdy po vesmíru provozovala. Jediné, co mohl s jistotou tvrdit, bylo, že hudba jabloní mu připomíná tóny louten – ale jaksi lahodnější. A to bylo co říct, protože on sám byl virtuosem na loutnu a nedal na ni nikdy dopustit.

Buen byl stále bezradnější.

Klidu mu také nepřidalo to, že hudba, kterou vyvolával z hmoty kolem sebe, se nedala nahrát. Zachytit. Vzpírala se jakémukoliv uchování – a přitom ji mohli slyšet všichni lidé, kteří se mu přiblížili, slyšet tak jasně a tak bezpečně, jako by naslouchali hudbě, kterou v jejich blízkosti vyluzuje kterýkoliv jiný hudebník. Z tohoto vycházela takzvaná halucinogenní teorie jedné vyhlášené kliniky, která prohlašovala Buenovo muzicírování za zvláštní druh telepatie a snažila se je tak vysvětlit –

Ale telepatie to nebyla.

Buen prostě hrál – Hrál na svět kolem sebe.

7

Někdy se ho zmocňovala až zuřivost.

Hudba mu vadila. Překážela. Nemohl se jí zbavit – jen jeho dlaně k něčemu na okamžik přilnuly, byl pokoj plný tónů.

Snažil se nosit rukavice, ale i rukavice, jakmile si je na ruce nasadil, se měnily v neobvyklý hudební nástroj a začínaly vyhrávat, jako by si Buen oblékl ruce do hudby –

Když si vlezl do vany a ponořil ruce do vody, začala voda hrát.

Jako by se koupal v hudbě, tekuté, vlhké hudbě, a ne ve vodě –

Utíkal z hudební lázně, jak mohl nejrychleji.

Zuřil.

V noci ho hudba budila. Byla to krásná hudba. Ale budila.

Navykl si spát na břiše s rukama svěšenýma z postele – – pokud se dlaněmi ničeho nedotkl, byl jeho pokoj rázem plný ticha –

8

Tehdy hvězda Asuru explodovala, roztrhla se a nebylo možné na ni vyslat expedici a pokusit se vyřešit záhadu jejího záření –

Zbyl zde jen Buen.

Jediný doklad o záření – –

Cestoval po různých klinikách, sanatoriích – ale nikde mu nemohli jeho schopnost vysvětlit. Ani ho hudby nedokázali zbavit.

Normální byl. To ano. To museli, i když neradi, konstatovat na všech klinikách, kde ho vyšetřovali.

Jak lehce se určité věci zlikvidují, když se označí za nepříčetné.

Jenže Buen byl normální.

Trapně normální, jak říkala jeho žena.

I v normalitě může být něco trapného, uvědomoval si Buen a navykal si nosit ruce co nejdál od těla –

Pracovat nemohl. Když se vrátil ke své profesi, nechtěl s ním nikdo létat, spolupilot se ho jednak bál a jednak hudba, kterou vyvolávaly dotyky jeho dlaní na palubních přístrojích, byla příliš hlučná, bránila v naslouchání akustických pokynů, činila palubní přístroje neovladatelné –

Dostal invalidní důchod.

A doporučení, aby se na veřejnosti příliš neukazoval, protože sama existence jeho rukou rozkolísává jeho spoluobčanům racionální obraz světa –

9

Spoluobčané –

Dívali se na Buena se soucitem a odporem zároveň.

Buen se děsil své schopnosti, styděl se za ni.

Nedal se ani zlákat na koncertní turné po vzdálených galaxiích, na které ho zvala majitelka cirkusu Ofelie.

Buen bude jen sedět v manéži. Nabízela ředitelka.

A klauni k němu budou donášet hudební nástroje.

Jeden za druhým.

Buen na ně ani nebude muset hrát, jen na ně, na křídlovku, na saxofon, na buben, položí ruce, a tak bude koncertovat, zázračně koncertovat –

„Máte to moc hezky vymyšlené,“ řekl Buen, „ale já nechci.“

Svou hudbu miloval, třebaže se za ni styděl. A to, že by z ní měl dělat cirkusové číslo, bral jako znesvěcení.

Poslouchal svou hudbu sám. Neměl nikoho, kdo by se k němu odvážil na delší dobu přiblížit –

I žena ho opustila. Žil sám.

Po čase si najal malý domek za městem.

Celé dny v něm sedal u okna, díval se na dlouhou louku, která se táhla od jeho domu na obzor. Dotýkal se světa kolem sebe. Hrnečků, starobylých malovaných hrnečků, trámů, židlí, dlaždic, kamenů, které si nanosil z louky, dotýkal se květů, které si trhal na zahradě a nosil do pokoje – Všechno hrálo, všechno hrálo a byly to nejen melodie, nejen jednotlivé tóny – Tóny se slévaly do celých symfonií a Buen nikdy nebyl sám, přestože byl tak osamělý –

Osamělý, a přitom ne sám –

10

Po roce se své hudby nabažil.

A vyšel opět mezi lidi –

Navštívil přítele básníka, kterým dříve pohrdal pro jeho rozevlátou povahu – –

Teď cítil, že i on, Buen, se stal tak trochu básníkem –

Když se mu svět změnil v hudbu, změnil se on v básníka –

Básník byl nadšený.

A protože, jak tvrdil, poezie není zmatek, ale řád, rozhodl se, že musí na Buenově hudbě pracovat, musí v ní její skrytý řád rozeznat –

Buen zprvu nechápal, co má básník na mysli. Myslel si, že jeho dlaně pouze hudbu uvolňují –

Ale když mu básník vyložil svou teorii, Buen byl uchvácený –

Svět je hudba.

To ano. Ale Buen dokázal přidat ke svým smyslům další – rozeznávat hudbu světa, tak jako jiní dokáží rozeznávat jeho vůně, jeho chuti, barvy –

Na své cestě získal Buen citlivost, neobvyklou, ale přesnou. Zrovna tak, jako by na jiné cestě občan země, ve které lidé nemají nosy, získal schopnost čichu –

Buen přikyvoval. Jak básník jeho schopnost popisoval, mu lichotilo.

Ano, možná já, právě já mám smysl, který byl celému lidstvu zcela odepřený –

11

Celé dny trávili nasloucháním podivné hudbě a jejímu zapisování.

A zdálo se, že řád v těch opojných melodiích nerozeznávají.

Stéblo trávy mělo podobnou melodii jako básníkův nůž na řezání papíru a dvě jablka ze stejné jabloně zvučela každé naprosto jinak –

Nedala se zjistit příbuznost mezi melodiemi, ani mezi odstíny akordů, ani mezi hlasitostí různých hudeb –

Až pak napadlo básníka naslouchat –

Lidské hudbě.

Tak tomu alespoň říkal.

Každý člověk měl hudbu. Svou hudbu, osobitě svou hudbu, kterou si nemohl s žádnou jinou zaměnit, jako si dva lidé nemohou zaměnit otisky prstů –

A tuhle hudbu s básníkem pozorovali.

Buen zjistil, že když si nasadí rukavice z jelení kůže, pak hudbu, kterou svět kolem něj vydává, ztlumí –

Chodíval s básníkem městem a dotýkal se nepozorovaně různých lidí –

Básník naslouchal hudbě – lidským tónům – –

Po dvou měsících pozorování už nemohli mít pochyb. Hudba svědčí o člověku, svědčí o něm zcela dokonale –

Pokud je celý svět opravdu vystavěný z hudby, pokud v základě atomického uspořádání světa je hudba, svědčí tato hudba o hmotě, kterou prostoupila.

Byli lidé, často i velmi vážení lidé, kteří po dotyku Buenovy dlaně vydali tóny skřípavé, řezavé, jako by Buen drhl kamenem o kámen –

Některé tóny působily bolest, zadíraly se do ucha –

Když se Buen dotkl ruky vedoucího pilotního učiliště, básník říkal, že zaslechl melodii tříštěného skla –

A byli lidé, často ubozí, nevzdělaní, opovrhovaní, ze kterých prýštila hudba –

Silná, jásavá, vítězná –

Beethovenovští lidé jim říkal básník, který miloval Beethovena a hovořil o těchto lidech s největším uznáním –

12

„Fantastické,“ řekl novinář, za kterým Buen s básníkem přišli a vyprávěli mu o Buenově schopnosti –

Buen se dotkl popelníku na stole a popelník se rozezpíval –

„Uděláme o vás dvoustranu,“ vykřikl novinář nadšeně –

Buen vzal do ruky tužku a pokoj rozvlnila teskná melodie jako z cikánských houslí, melodie, která všem třem vhrnula slzy do očí, teskná a vášnivá –

„Čtyři strany,“ rozhodl novinář, „čtyři strany a barevné snímky.“

Buen se lehce dotkl květiny, kterou měl novinář v klopě –

Pokojem se roztančila hudba – – závratně vlající hudba –

„Zvláštní číslo,“ spráskl ruce novinář.

A podal Buenovi ruku.

Ten mu ji vděčně stiskl –

Ale v tu chvíli prolnul pokojem zvuk vřeštících koček spojený s tónem nekonečně praskající struny a něčeho, co zděšený básník později popsal jako „skřípání zubů vzteklého dinosaura“ –

To byla hudba novináře –

Rozpačitě se s nimi rozloučil.

A nezanechal o Buenově schopnosti ve svých novinách ani noticku.

13

Buen pochopil, stejně jako pochopil básník –

Vrátil se do svého domku –

A žil sám, žil dál sám –

Jen občas ho navštívil básník, seděli na zápraží Buenovy chalupy a kouřili dýmky, dýmka u Buenových rtů zpívala –

Jednou přivedl básník za Buenem dívku, konzervatoristku –

Buen jí podal ruku a z dívčí dlaně vyšlehla píseň, čistá a pevná –

Valila se z její ruky, hlasitá a vášnivá, valila se po louce až k obzoru a slévala se s ním –

Hudba obzorů.

Ta dívka se podívala užasle do Buenových očí –

A když se jí zeptal, jestli nechce u něho zůstat, přikývla.

Zůstala.

A žili spolu. A žili se svými dětmi. Stárli a naslouchali nestárnoucím písním –

Písním světa –

Svět je hudba.

Občas je navštívil básník a hovořili o tom, jak by mohl být svět plný čistých tónů, kdyby, kdyby –

Dívali se na nekonečnou louku, která se vznášela u obzorů do oblohy –

A dýmka v Buenově ruce zpívala.

Všechno je hudba, všechno – myslíval si Buen.

A uvažoval, jak by bylo krásné vejít do světa, vejít do světa tam za tou loukou, za horami na obzoru –

Jen jestli bych tam našel, uvažoval –

Jen jestli bych tam našel někoho, kdo by se mi nebál stisknout ruku.

Svět je hudba.

Veliká symfonie –

A stačí tón, jediný nepatrný tón –

Zlý tón, který se prodere vesmírnou symfonií – –

A hned ta symfonie zazní falešně, smutně, potměšile.

Každý jsme tónem, říkal básník a naslouchal teskně hudbě, která tryskala ze spojených rukou Buena a jeho ženy –

Svět je hudba. A všechny tóny jsou potřeba… A my, my jsme tóny –

A byl šťastný, že našel kousek světa, ostrůvek, na kterém zní tak jasná a opojná hudba – o co jde jiného, říkal si, o co jiného.

Než nalézt ostrůvek harmonie – a snažit se ho rozšířit v pevninu.

1 + 1 = 3

(příběh učitele)

1

Bylo mi tehdy pětapadesát, měl jsem nárok na důchod, ale nestál jsem o něj.

Když odchází do důchodu učitel, cítí snad o mnoho víc než ti, kteří vykonávají jiná zaměstnání, že je starý, že je nepotřebný. Na konci.

Ve škole, kde jsem přes třicet let působil, byli zavedeni kybernetičtí učitelé. Všichni vyučující, celý profesorský sbor, jsme stáli před volbou: nechat se penzionovat, nebo se uchýlit na zapadlé hvězdy do provinčních galaxií, kde ještě kybernetičtí učitelé nebyli zavedeni…

Mnoho mých mladších kolegů využilo předčasného penzionování, jeden profesor, který právě na školu nastoupil, třiadvacetiletý mladík, využil okamžitě této pro něj lákavé možnosti a nechal se penzionovat. Přijal jsem pozvání na oslavu jeho výslužby. Pil jsem víno, seděl u stolku v zahradní restauraci a díval se na mladé lidi, šťastné, nadšené, opojené… Tančili přede mnou, mladí profesoři a mladé profesorky, celí u vytržení z toho, že jsou v důchodu, jako by důchod byl odměnou za pracovitý život, a ne jeho důsledkem… Já nemohl pochopit jejich vytržení, a čím víc se noc přelévala k ránu a na obloze vycházela tři zdejší slunce, tím jsem si byl jistější, že se penzionovat nedám.

Žasli, když jsem jim to pověděl.

Mladí profesoři mě obstoupili a přemlouvali, úpěnlivě přemlouvali v tom trojitém svítání –

Dívali se na mě udiveně jako na galejníka, kterého osvobodil soud od vesel a který prosí, aby mohl dál zůstat na galéře…

„Proč chcete dál učit?“ ptali se mě.

Neodpovídal jsem, i když jsem věděl proč.

Věděl jsem, že kybernetický učitel má mnoho předností. Ale škola není přece jen informatoriem o číslech, zvířatech a hvězdách. Má být školou postoje, školou lidskosti.

Snad jsem byl komický idealista, snad…

Ale důchod jsem odmítl a odletěl příští týden na hvězdu Asterio, maličkou hvězdu na samých hranicích naší Galaxie.

Celý život jsem prožil v nejcivilizovanějších střediscích, a proto když jsem vystoupil z rakety a spatřil venkovskou hvězdu, zůstal jsem stát a rozhlížel se – to přece není možné, říkal jsem si znovu a znovu.

Na mírném zeleném návrší stála škola. Prostorné bílé stavení. Kolem ní se krčily velké chalupy.

Šel jsem pěšky z letiště. S kufrem v ruce –

Na zápraží jedné chalupy seděl stařec ve vysloužilé letecké uniformě a kouřil dýmku.

Obrátil ke mně světlé oči a potřásl třaslavě dýmkou.

Pak se otočil do nitra domu –

„Děti, pojďte se podívat, nový pan řídící přijel –“

2

Odjakživa jsem byl nadšeným čtenářem starosvětských idyl ze školního života. Rád jsem je četl, to ano, ale přijímal jsem je jako pohádky. A že se někdy ocitnu na takové starosvětské škole, jsem samozřejmě pokládal za zcela vyloučené, stejně jako jsem nikdy nepočítal s tím, že se vydám do světa – – zachraňovat princezny před sedmihlavými draky nebo něco podobného –

Teď jsem vešel do idyly rovnýma nohama.

Škola byla příjemná. Staré stavení, i za největšího horka v ní byl svěží chládek, v zimě se ve škole topilo plynovými kamínky. Ale já si opatřil kamna na uhlí a dříví – – a topil jsem si v nich jako v historických dobách – –

Když už iluze, tak dokonalá –

Na Asteriu žilo málo lidí, do mé školy chodilo asi dvacet dětí, vědeckotechnický pokrok se hvězdě vyhnul obloukem. Několik meteorologů, starosta, skladník, letištní zřízenci, radiooperátor nebo jak se té profesi dnes říká, pár lidí, pár rodin, které spolu vycházely velice harmonicky, nikdo nikomu nezáviděl, nikdo nikomu nepřekážel.

Hned první večer mě sousedé navštívili a odvedli do místní hospody, kde jsem měl sedat u zvláštního, čestného stolu s panem starostou, hlavním technikem a místním ekologem, kterému říkali dojemně po staru pan lesní.

Ten první večer mě na hvězdě nejvíce zarazilo, že místní rody žily na hvězdě po pokolení, o vesmíru nad hlavami měly zprávy jen povrchní a pro mě dost komické. Sňatky uzavíraly také mezi sebou, pár desítek vesnic na hvězdě si bylo soběstačných kulturně i eroticky. Je pravda, že lidé zde byli trochu degenerovaní, měli nízká čela a volata, ale byli nesmírně dobrosrdeční a uměli velmi hezky jódlovat.

Večer mě chodili do hospody okukovat, a když jsem odcházel; všichni mě vyprovázeli. Byl jsem po sedmdesáti čtyřech letech první člověk odtamtud, jak říkávali okolnímu vesmíru. Před tři čtvrtě stoletím zde byl jeden pan řídící také ze světa, ale ten byl po přeslici z jejich hvězdy a jen se sem vracel. Zkrátka považovali mě za exota, a já věděl, že po desetiletí se o mně bude vyprávět jako o tom novém.

3

Druhý den jsem se přivítal s dětmi ve třídě.

Byly vylekané, pozorovaly mě velikýma, zkoumavýma očima a byly tak plaché, že některé nechtěly odpovídat, ani když jsem se jich zeptal na nejjednodušší látku.

Vím, že je třeba získat si nejdřív důvěru dětí, než se přistoupí k vzdělávání, a první dny jsem dětem jen vyprávěl o světě, z kterého přicházím. Pomalu tály, i ty nejustrašenější a nejzajíklejší mi po čase přivykaly a po týdnu jsem se s nimi docela skamarádil –

„Co s nimi děláte, pane řídící,“ říkal mi večer v hostinci starosta, „Pepík se těší do školy jako na pouť –“

Byl jsem pyšný, nebudu nic zakrývat, posedala mě pýcha –

Jen ať tohle dokáže nějaký ten –

Ten – – Ten kybernetický kantor – – A byl jsem šťastný, že jsem potřeba.

Jaké je to štěstí – být potřeba.

4

Kdyby mi někdo říkal, že na téhle poklidné hvězdě zažiji největší dobrodružství svého života, smál bych se.

Tady zažít dobrodružství… Tady… Člověk by řekl, že Asteriu se vyhýbají nejenom dobrodružství, ale i pouhé děje –

A přece –

Přece se z této starosvětsky mírné a konzervativní hvězdy měla pro mě stát hvězda úzkosti –

Hned první den po týdnu věnovaném seznamování, první den, kdy jsem zahájil výuku, jsem poznal, kde jsem, a sevřela mě tíseň, jakou jsem do té doby nejenže nepoznal, ale ani jsem nevěřil, že se zažít dá.

Začal jsem počítat s oddělením nejmladších žáků.

Pamatuji si to zcela přesně, ranní vyučování se mi vrylo naprosto jasně do paměti; křehké jitřní světlo se prodíralo záclonkami, já klímal za katedrou – – a na tabuli psal starostův Ian.

Dal jsem mu pár jednoduchých úkolů, těch nejjednodušších, abych žáky nevylekal obtížností hned zpočátku –

Základní úkony, jednoduché sčítání, jednoduché odčítání –

Hovořil jsem o něčem, obrácený ke třídě, a nechal chlapce počítat, když jsem domluvil, ohlédl jsem se –

„To snad ne,“ řekl jsem mírně –

Ian si znovu přečetl řádky na tabuli, četl je pomalu, důkladně –

Všechno na téhle hvězdě bylo jaksi pomalé, ale důkladné –

Podíval se na mě nechápavě –

„Tak, děti,“ oslovil jsem třídu, „kdo z vás přijde na chybu první?“

Děti mlčely.

Díval jsem se na jejich nízká čela, snaživé pohledy, které přejížděly řádky na tabuli zprava doleva, zleva doprava –

A přece na tabuli stálo docela jasně: 1 + 1 = 3.

Zaťukal jsem křídou na řádek s pozoruhodným výsledkem.

Ian na mě tázavě pohlédl.

„Kolik je jedna a jedna?“

„Tři, tři, tři,“ vykřikovaly děti v lavicích o překot a hlásily se. „Tři.“

„To snad ne,“ začal jsem mírně, abych je nepoplašil, ale v tu chvíli jsem začal propadat panice – Aby se spletl jeden dva, dejme tomu i polovina, ale přece není možné, aby byla plná třída dětí, které nevědí – ani tohle –

I děti z vyšších, starších oddělení na mě hlasitě vykřikovaly –

Ty přece už musely provádět daleko obtížnější výpočty.

Nechtěl jsem jít na děti tvrdě a už vůbec jsem je nechtěl zahanbit. Mísí-li se po staletí mezi sebou obyvatelé několika vesnic, je jasné, že se mezi nimi zřídka objeví matematický génius.

Nejsem tu od toho, abych vychovával geniální matematiky, ale abych děti naučil základům. A to dokážu, děti jsou bystré –

Bystré ano, ale –

Všiml jsem si, že Axa, dcerka ekologa, vytáhla v poslední lavici jablko a chystá se do něj zakousnout. Otevírala pusu –

„Axo, přines sem to jablko –“ zavolal jsem.

Zavřela ústa, poslušně vstala, pomalu, ale důkladně, a přišla ke katedře s jablkem. Opatrně je položila na stůl a odcházela.

„Vrať se,“ vyzval jsem ji.

Postavila se před katedru a mdle se na mě dívala.

Ten den jsem si nesl k svačině také jablko. Vytáhl jsem své jablko z aktovky a položil vedle jejího.

„Kolik máme jablek?“ zeptal jsem se.

„Tři, tři,“ zaburácela třída.

Vítězně jsem pozoroval žáky, kteří se hlásili, mávali vztaženýma rukama, vykřikovali –

Musím na ně jít zvolna, neponížit je –

Za své neznalosti vlastně nemohou, kdo ví, co jim minulý sklerotický učitel navykládal –

„Tak si je přepočítáme,“ řekl jsem důrazně.

Axa se na mě dívala, mdle, ochable, bez zájmu. Uhnul jsem očima –

„Počítej, Axo.“

„Raz, dva, tři.“ Holčička počítala pomaličku, jednotlivé slabiky protahovala, byla pozornost sama.

Pozoroval jsem třídu. Otevřela ústa, poulila oči na katedru –

Viděl jsem na ševelících rtech žáků, jak počítají, počítají potichu a počítají stejně jako Axa –

Raz, dva, tři –

„A teď budu počítat já.“

Rád jsem triumfoval, byla to má slabost. Je to slabost mnoha učitelů, ale neuvědomělá. Já si ji uvědomoval, styděl se za ni, a přece se jí nemohl zbavit –

Pohlédl jsem ještě jednou na Axu. Dívala se stále na katedru a počítala si znovu: „Raz, dva, tři, raz, dva…“ Opakovala si svůj výpočet a já měl dojem, že se stále přesvědčuje, že počítala dobře.

„Tak tedy –,“ začal jsem.

A podíval se na katedru.

Na katedře ležela tři jablka.

A já strnule počítal, počítal nahlas: „Jedna, dvě, tři, jedna, dvě, tři,“ počítal jsem znovu a znovu cítil, že trpím – Jedna, dvě, tři.

5

Setká-li se člověk s něčím, co se příčí veškeré jeho zkušenosti a veškerému jeho očekávání, má dvojí možnost – buď se přizpůsobí nové zkušenosti, nebo ji začne ignorovat.

Ta první je výhodná a svědčí o pružnosti ducha, ta druhá možnost je mnohem obvyklejší. A právě tato druhá nastoupila tehdy u mě, ani mě nenapadlo uvažovat o tom, že bych po všech svých matematických zkušenostech neměl pravdu –

Podíval jsem se na třídu přísně, sveřepě –

„Kdo tam položil to třetí jablko?“

Mlčeli.

Díval jsem se na ně a uvažoval, kdo by mohl být tak mrštný a vymrštit se, proplížit se ke katedře –

Seděli dost daleko od mého stolku a všichni byli v mém zorném úhlu, nebylo vlastně možné, aby někdo z nich se nepozorovaně ke stolku doplížil –

Usmál jsem se.

Jistě si to nacvičili a chtějí mě vyvést z rovnováhy –

Ale to se jim nepovede, zvítězím nad nimi úsměvem, tím jediným vítězstvím, které je v lidských vztazích absolutní –

Vzal jsem ze stolku tužku, položil k ní druhou a počítal –

Jedna, dvě –

Musel jsem se opřít o katedru.

Na stole ležely tři tužky.

6

Nijak jsem prapodivné počtářství nekomentoval, byl jsem vděčný školnímu zvonku, že ohlásil konec hodiny a konec dnešního vyučovacího dne.

Vypotácel jsem se ze třídy do svého bytu.

Napustil jsem si plnou vanu ledové vody, ležel jsem ve vaně se zavřenýma očima, vnímal jen bolestný chlad a svůj hlas, který opakoval, opakoval v šíleném transu: „Jedna a jedna jsou dvě, dvě…“

Třásl jsem se a namlouval si, že se třesu zimou, nechtěl jsem si připustit, že mou třaslavou křeč vyvolává poznání, příšerný druh poznání –

A tak jsem tam ležel a jektal si ten základní matematický údaj, o kterém nikdy nenapadlo pochybovat mě ani žádného z tisíců a tisíců mých žáků –

Otevřel jsem oči –

Vzal mýdlo z kraje vany. Rozlomil je.

Položil si jednu polovinu mýdla na zarostlé břicho a počítal v duchu „jedna“, pak jsem k němu přiložil druhou polovinu a zoufale vykřikl „dvě“. A díval se na své břicho, poloponořené do vody, na své zarostlé břicho, na kterém ležely tři poloviny mýdla.

A pak jsem se rozplakal.

Rozplakal z úžasu, z užaslého poznání –

Věděl jsem, že se může plakat z radosti, ze žalu, z bolesti –

Ale že se může plakat i z úžasu, z nečekaného oslnivého poznání – – o tom jsem se přesvědčil až nyní a zde – –

Na hvězdě Asterio.

7

Když jsem procházel literaturu o této zapadlé hvězdě, neobjevil jsem nikde podchyceno, že matematika je pro tuto hvězdu něčím jiným než pro všechny jiné hvězdy ve vesmíru –

Ve dvou sbornících jsem u referujících objevil jisté rozpaky, byly ale vyjádřeny tak elegantně, že se z nich nedalo vůbec nic vyčíst.

Nejprve jsem uvažoval o tom, že nezvyklost matematiky na této planetě se nepodařilo zveřejnit, protože nikdo z průzkumníků zde nepočítal a obyvatelům hvězdy byly jejich počty naprosto samozřejmé. Pak jsem usoudil, že tajuplná matematika není zveřejňována možná proto, aby nepoškodila základní poučky, aby nezměnila klid kolem výuky do nepopsatelné vřavy.

Konal jsem celou řadu pokusů a přesvědčoval se, že prapodivné sčítání platí absolutně, ať jsem sčítal sirky, talíře, listy papíru, pokaždé přede mnou místo dvou předmětů ležely tři –

Tři sirky, tři talíře, tři listy papíru – a já se na ně díval fascinovaně a přepočítával je znovu a znovu –

Na jiná čísla neobvyklá matematika neplatila, jen pro dvě jednotky –

Ten třetí předmět, který se objevil, nebyl kopií ani jednoho z předchozích, zachovával ale některé specifické znaky obou, tak abych se vyjádřil přírodovědně a nehorázně zároveň, jako by sirka, talíř i papír vznikly křížením předchozích dvou.

Nového předmětu jsem se už nedokázal zbavit. Když jsem odčítal dvě minus jedna, nikdy jsem nedostal nulu, stále zde ležely oba předměty.

U vyšších součtů všechno fungovalo normálně, nebylo možné najít ani jednu další skulinu v celé skladbě zdejších osnov, kterou by se mohlo prodrat tajemství.

Děti byly podobné žákům, jaké jsem vyučoval celý život, jen o trochu mdlejší, a zásadní rozdíl mezi nimi a mými bývalými žáky spočíval v tom, že děti zde věřily, že jedna a jedna jsou tři. Potvrzovala jim to zkušenost.

Nebouřil jsem se.

Uvažoval jsem o tom, že děti přesvědčím. Tento výpočet je nesmyslný. Ale neměl jsem ani jeden důkaz, kterým bych svoje tvrzení dokázal podložit, ony měly naopak důkazů pro svoje poznání, kolik chtěly, a jejich smysly i rozum jim potvrzovaly, že se mýlím já – a ony ne – – –

Při posezení v hospodě jsem si všiml, že si starosta přepočítává doutníky. Sečetl jeden s druhým… Třetí, který se vedle nich objevil, si zapálil.

Počítal jsem v duchu do dvaceti a pak jsem se zeptal, jestli na tomto zvláštním vyvracení matematických zákonů nevidí nic podivného. Přece zde vzniká něco z ničeho, neplatí tu matematika, fyzika ani chemie –

Podíval se na mě udiveně, a já náš hovor hned obracel do žertu, nechtěl jsem platit za podivína – – Podivína? Uvědomoval jsem si, že tu jsem podivín já, tvrdím-li, že jedna a jedna jsou dvě. Jsem podivín, protože celá hvězda ví, že tomu tak není. Jsem podivín, zrovna tak jako by jím byl kdokoliv ve vesmíru, známém a zmapovaném vesmíru, ten, který by měl tu nestoudnou odvahu tvrdit, že jedna a jedna jsou tři.

Přepočítal jsem znovu dva starostovy doutníky a on mi s úsměvem třetí, nový, věnoval. Novorozený doutník. Ruka se mi třásla, když jsem si ho zapaloval. Tohle pro mě není, uvažoval jsem, ne, ne. Ne – A věděl jsem, že je na mně, abych se smířil se skutečností, protože všichni, kteří zde žijí, se s ní už dávno dokázali smířit. Ostatně smířit se je zde velice výhodné a výnosné –

Zatínal jsem rty do doutníku a snažil se ovládnout, abych se nerozběhl ještě teď v noci na letiště a neodletěl z této podivné hvězdy –

8

Ta stará lidská drzost –

Setkával jsem se s ní dříve na každém kroku. Lidé si navykli na soubory pouček, prostudovali si učebnice a usoudili, že zákony, jaké poznali, platí všude po vesmíru. Ani je nenapadlo, že zákony, které se osvědčují v desítkách galaxií, nemusí být všeplatné. Pamatuji se, jak jsem ve škole jednou dostal důtku za to, že jsem protestoval proti formulaci celovesmírná matematika. Od té doby jsem si všechny protesty nechával pro sebe. Nevím, proč jsem tehdy vystoupil proti tomuto pojmenování, nic jsem netušil o této hvězdě, jenom se mi zdálo poněkud neomalené hovořit o tom, co jsem poznal já, jako o zákonu platném pro celý vesmír –

Jenže moderní věda byla, jak mi připadalo, na pochyby ještě alergičtější než středověká věda –

A pochybovače trestala mnohem rafinovaněji než středověká inkvizice, která pod nimi jen rozškrtla hranici – – Moderní věda trestala výsměchem, tím, že toho, kdo o ní pochyboval, označila za nevědeckého snílka, šarlatána – –

Zažil jsem několik takových vědců, čítal jsem o jejich marném boji – – a ani jsem pořádně nevěděl, co hlásali – –

Podlehl jsem klatbě, kterou nad nimi vyhlásily veličiny, podlehl jsem jí do té míry, že jsem se ani nestaral o to, co vlastně v klatbě je, jestli opravdu něco nesprávného, nebo jestli pravda –

Pokládal jsem na stolek ve svém pokoji jednu sirku ke druhé, jeden hrneček ke druhému. Když jsem seděl na lavičce v parku, hrnul jsem špičkou boty jeden kamínek ke druhému –

Nemohl jsem se nabažit té hry –

A pokaždé, i když jsem ten pokus opakoval třeba posté, mě zamrazilo v tu chvíli, kdy se mezi dvěma oblázky objevil třetí, třetí nejzáhadnější –

Samozřejmě, napadla mě hypnóza. Schovával jsem si proto předměty, které se objevily, a pozoroval je po týdny. Neměnily se. Zkusil jsem si vyfotografovat předměty, které se objevily – fotografický aparát hypnotizovat nelze –

Byly, trvaly, existovaly –

A mě ta existence, ta záludná a nepochopitelná existence, deptala –

Jinak bych byl na hvězdě spokojený. Takhle jsem však nemohl. Necítil jsem se tu bezpečný. Stačí, aby přestal fungovat jediný přírodní zákon, na který jsme byli zvyklí od dětství, a celý svět se rozkolísá –

Pokud by v této galaxii platil peněžní systém, dalo by se zdejší matematiky velmi snadno výhodně využívat. Ale takhle jsem nenacházel jiný účel, který by podobné sčítání mělo, než aby mě znepokojovalo – –

Měl jsem jít do penze, litoval jsem –

Poznání je krásné, ale toto poznání bych si velice rád odpustil, ušetřil si ho –

Na katedře přede mnou ležely dvě učebnice fyziky. Dva žáci si je zapomněli. Položil jsem je pomalu vedle sebe a sčítal. Tu třetí, která se objevila vedle oněch dvou, jsem otevřel.

A četl, četl – –

9

Po roce svého působení jsem se rozhodl, že poruším ignorování záhadného počtu, sepíšu veškerá svá pozorování a toto tajemství zveřejním –

Práce mi šla od ruky, za dva měsíce byla studie hotova –

Poslal jsem ji v pěti exemplářích na různá místa a doufal, že brzy objevím své jméno na titulní stránce novin –

Pokládal jsem se za otce moderní matematiky, za Einsteinova druha –

Udělal jsem vlastně to, co Newton. Všiml jsem si, čeho si všímalo mnoho lidí. Jenže já si všiml také toho, čeho si ostatní nevšímali – že to, co je prosté a každodenní, v sobě nese vyšší poznání –

Všech pět exemplářů mé studie se mi vrátilo.

Ze dvou vědeckých pracovišť přiložili chladně zdvořilé dopisy, ve kterých mi namítali, že nic takového není možné, a jeden asistent mi v dopise dokonce navrhoval, abych navštívil psychiatra –

Tři studie se mi vrátily dokonce bez průvodních dopisů, na výzkumných pracovištích mě neuznali za hodna ani toho, aby mi sdělili, že se mýlím –

Rozeslal jsem studii na další pracoviště a tak jsem to dělal celý rok. Základní poznatky jsem zpracoval v několikastránkové studii a rozeslal ji do novin. Doufal jsem, že budou mít zájem aspoň o bizarnost námětu –

V jedněch novinách můj článek opravdu otiskli a poslali mi dokonce výtisk a několik matematických knih jako honorář. Ale k mému znechucení považovali můj článek za humoristickou povídku –

Otiskli ji v rubrice Veselý vesmír, čtenáři se smějí s námi –

Čtenáři se smějí –

Každé poznání, které se vymyká běžnému stavu vědomostí, je k smíchu, říkal jsem si, abych si vymluvil hořkost, jaká mě posedala. Možná bylo už víc těch, co se pokoušeli novou matematiku formulovat, možná jich byla celá řada, ale všichni třeba skončili jako já, v nejlepším případě jako autoři humoristických příloh –

Někdy jsem se v noci probouzel mokrý potem –

Je to sen, sen, namlouval jsem si, to všechno byl jen sen a teď ses z toho snu probudil, probral – – A já v těch nocích cítil na okamžik ulehčení, je přece možné, aby to, co je pravda, nebylo pravda –

Ale pak jsem otočil hlavu a počítal prášky na spaní na nočním stolku a zavíral v hrůze oči, když mezi dvěma bílými pilulkami se objevovala třetí, bělostná, a jak se zdálo, pozorovala mě – výsměšné oko –

Pohled, který se na mě upírá z ironické krajiny –

Ironické krajiny poznání –

Spolkl jsem tu třetí pilulku, záhadnou pilulku pro spaní, ale stejně jsem nemohl usnout, díval jsem se na pilulky na nočním stolku a ze vší síly se přemáhal, abych je nezačal znovu přepočítávat, jen to ne – –

10

Jednou mě pozval starosta na vyjížďku.

Starosta byl velký přírodovědec amatér a předseda kroužku za povznesení vesnice. I já vstoupil do onoho kroužku.

Vyjeli jsme alejí z naší vesnice a ujížděli cestou v hlubokém lese –

„Na naší hvězdě je něco,“ začal starosta znepokojeně, „co mě dost vyvádí z míry –“

Ani při řeči nevyndával doutník z úst, málokdo uměl tak hovořit a já poznával i přes deformovanou řeč, že starosta je vzrušený, že se chystá hovořit o něčem, co ho znepokojuje stejně jako mě moje matematika –

„Když odjedeme dvě stě kilometrů jižněji, začnou se dít divné věci,“ zamumlal starosta a eskamotérsky přesunul jazykem doutník z jednoho koutku úst do druhého.

Divné věci –

Když i starosta říká divné věci, uvědomoval jsem si s tísní, co se teprve musí dít.

Projeli jsme několika vesnicemi navlas podobnými té naší –

Vesnice byly stavěny podle šablony a působilo až hrůzně, když jsem viděl na stejně upraveném terénu stejné vesnice, jako byla ta naše, ty kopie obývali docela jiní lidé. Přesto jsem měl tísnivý pocit, že ze školy uvidím odcházet své žáky a za nimi – – za nimi půjdu já –

Po obědě jsme překročili rovnoběžku, za kterou se měly dít, jak říkal starosta: divné věci.

Připravoval jsem se na cokoliv –

Nesmíš se dát znepokojit, říkal jsem si, nesmíš dát na sobě znát, že jsi překvapený, nařizoval jsem si. V těch chvílích, kdy jsem se potřeboval soustředit, jsem takhle v duchu hovořil sám k sobě, uklidňovalo mě to –

Starosta zabočil na odpočívadlo u cesty.

„Nevím, jak vám to mám říct,“ začal váhavě, rozhlédl se a v pohledu nesl bázeň –

Mlčel jsem a díval se na něj povzbudivě –

„Snad mi to ale nějak vysvětlíte,“ řekl nakonec starosta odhodlaně a vytáhl z náprsní kapsy pouzdro na doutníky, krásné starobylé pouzdro, na jehož stříbrném krytu se rozhlížel zádumčivý vytepaný buldok –

Starosta vyndal doutník a převracel ho rozpačitě v prstech.

„Jeden,“ řekl a přiložil k doutníku druhý. „Druhý,“ řekl a podíval se na mě vytřeštěně. „Představte si, že tady neplatí matematika,“ zaúpěl tichounce, „tady je jedna a jedna DVĚ!“

Vyhlédl jsem z okénka a díval se na smrkovou větev, chvěla se rytmicky ve větru –

Nesmíš se dát do smíchu, nesmíš se dát do smíchu, přikazoval jsem si a to, jak jsem hovořil sám k sobě, mě opravdu natolik uklidnilo, že jsem se nerozesmál –

11

Ano, on se děsí toho, co já považuji za normální –

Je na tom zrovna tak jako já, jenomže ze svého hlediska je teď u vytržení on a děsí se normality –

Chápal jsem, že musím reagovat – ale jak – –

„Zajímavé,“ řekl jsem nakonec po chvíli –

V určitých souvislostech mohou být i normální věci zajímavé a překvapivé –

Starosta si moje odmlčení vykládal jako úžas –

„Když jsem na to přišel poprvé, nemohl jsem kolik nocí spát,“ vyhrkl, „napsal jsem o tom dokonce do řady novin, že tady platí, že jedna a jedna jsou dvě, ale všichni mi článek vrátili –“

Tajil jsem dech, abych se nedal do smíchu –

„A nejhorší,“ pokračoval starosta, „nejhorší je, že těm lidem tady ani nepřijde divné, že se děje něco nenormálního –“

Rychle nastartoval – – a vyjeli jsme dál do lesních stínů –

Díval jsem se na starostovo zpocené čelo a napadalo mě, jak je normalita sporná záležitost a že možná ze všech věcí, co jich na světě je, je normalita nejméně normální –

Normalita – to je jen dohoda – jen směr pohledu – Snad zde, na tom kousku hvězdy, na kterém vyučuji, vzniká nová a dosud neprozkoumaná energie –

Bylo to docela přijatelné vysvětlení –

„Ale tohle všechno ještě nic není,“ vydechl starosta a zvýšil rychlost, řítili jsme se lesní cestou, „počkejte, až sjedeme ještě o pár rovnoběžek níž –“

12

Díval jsem se na les, který nás míjel. Při naší divoké jízdě les za okénky splýval do jednolitého zeleného pruhu –

Co ještě může být zvláštnější – co ještě –

A tehdy, za té jízdy, jsem poprvé po dlouhé době byl rád, že jsem se nedal penzionovat –

Bylo to všechno bláznivé, nesmyslné, prapodivné –

Jenže – bavilo mě to –

Bavilo mě to čím dál víc. Po několika hodinách jízdy starosta opět zastavil na odpočívadle.

Vyndal pouzdro na doutníky s vytepaným stříbrným buldokem a váhavě je otevřel.

Stříbrný buldok se zaleskl a přejel starostu i mě lhostejným, a přece poněkud potměšilým pohledem –

Starosta položil na palubní desku doutník a k němu druhý.

„Jedna a jedna –,“ počítal nahlas.

Jakmile dopočítal, neležely na palubní desce dva doutníky.

Jeden.

13

Před pár vteřinami jsem si ještě namlouval, že už není, co by mě překvapilo, ale teď jsem tuhl a nebyl jsem chvíli schopný ani uvolnit zadržený dech –

Starosta ke mně nezvedal pohled, díval se dál a dál na doutník a v jeho pohledu byl smutek i stesk –

Když jsem konečně vydechl, rozkuckal jsem se –

„Takhle mizí tolik věcí,“ řekl nakonec, „celý život počítáme a počítáme a nakonec vidíme, že čím víc jsme shromáždili, tím méně máme –“

Jistě, bylo možné dívat se na mizející doutníky jako na symbol –

Ale já byl pozitivista jako většina profesorů matematiky od antických dob, a šátral jsem rukou po palubní desce a pak jsem se sklonil a díval se na podlážku starostova vozu, nadzvedal jsem koberečky, nezapadl-li a nezakutálel-li se doutník pod ně –

Pak jsem se zase posadil a podíval se na starostu –

Starosta měl v očích slzy –

Slzy úžasu –

14

Na zpáteční cestě jsme nemluvili.

Starosta se díval upjatě na cestu před sebou a já na zbylý doutník na palubní desce –

Hvězda si s námi zahrála jako velký eskamotér, dělala z ničeho něco a z něčeho nic –

Pokud jsem mohl odhadnout, na severní polokouli planety při sčítání předměty přibývaly, kolem rovníku platily pozemské a vůbec obvyklé vesmírné zákony, a jak jsme sjeli níže, na jižní polokouli, předměty při sčítání zase mizely –

„Jak si to vysvětlujete?“ zeptal jsem se nakonec starosty, když ticho kolem nás zhoustlo k nesnesení –

„Nijak, nijak,“ vykřikl zoufale starosta a doutník mu vypadl z úst.

Podíval se na mě krátce a bezradně –

A já chápal, že jsou situace, kdy si člověk nevysvětluje, kdy jen trpí –

A pak jsme mlčeli až do příjezdu do naší vesnice.

15

Člověk mívá v životě několik chvil, kdy cítí, že přišla jeho šance – několik okamžiků, o kterých ví, že mu nabízejí životní vítězství. Napadlo mě, že toto je jeden z nich. Jsem na stopě zásadnímu objevu, takovému, jaký nemá obdoby od objevu zemské přitažlivosti, teorie relativity –

Pokud by se poznatek, jaký jsem na této hvězdě udělal, dokázal využít průmyslově – bál jsem se domýšlet, jakou revoluci by mohl znamenat –

Mohla by se zrušit výroba veškerých produktů, stačily by vždy jen dva prototypy, které by se dokázaly zázračně rozmnožovat pouhým sčítáním, a záhadná, dobrodějná energie by dodávala surovinu i pracovní sílu –

Kopie byly tak dokonale vyhovující, že jsem jen litoval, proč jsem nemohl objevit tuto množící sílu dřív – co předmětů jsem si mohl opatřit, předmětů, po kterých jsem se tak dlouho pídil. Knih. Co obrazů jsem mohl získat –

A na druhé straně schopnost odčítání do ztracena byla stejně důležitá jako ta první –

Na věky by se odstranil problém s odstraňováním odpadních látek, ekologové by mohli den odhalení zákonů tajemného odčítání slavit jako den, kdy se odstranilo znečišťování vesmíru – –

Celovesmírný ekologický den –

Rozhodl jsem se, že se vydám do boje za zveřejnění tajemství této hvězdy, a rázem jsem zapomněl na to, že jsem starý –

Stáří přece není závislé na věku, je závislé jen na našem cíli.

Do noci jsem sedal ve své třídě a pokrýval tabuli vzorci. Musím přijít tomuhle tajemství na kloub.

Dosud jsem věřil, že se nic neztrácí, všechno se proměňuje – teď jsem chápal, že to byla opravdu jen a jen víra. A přicházely kacířské myšlenky jedna za druhou.

Jsou přírodní zákony, na které jsem byl prozatím zvyklý, opravdu zákony? Nebo platí jen v distriktu, který jsem měl příležitost prozatím poznat? Tak jako občanský zákoník v historii platil jen pro malé státní útvary a ve vedlejších státních útvarech platil jiný? Nejsou přírodní zákony také jen místně omezeny podobně jako trestní zákony?

Jaká byla v lidech domýšlivost, že své přírodní zákony určili celému vesmíru, jaký trapný nedostatek fantazie v tom byl –

Vždyť mohou být stovky matematik, tisíce časů –

A věřit, že čas, který tiká v našem cípu vesmíru, je jediný čas všehomíra, je stejná domýšlivost, jako kdybych si myslel, že všichni lidé ve vesmíru se jmenují mým jménem a mají pihu pod nosem jako já.

Uvědomoval jsem si, že boj, jaký chci zvednout, je nesmírný – ale měl jsem nejen odvahu k poznání, ale i odvahu k tomu, abych své poznání prosadil.

A to je důležité.

Kdo ví, není-li ve vědeckém světě nejdůležitější právě to, aby se spojily tyto dvě odvahy, bez nichž se nic nedokáže prosadit –

16

Chápal jsem, že starosta a všichni moji bližní nepochopí, že se kolem nich děje něco zvláštního. Šokuje je naopak to, co já a celý známý vesmír považujeme za normální.

Bylo třeba staleté izolace, aby v nich vzniklo toto povědomí.

Ale je tu a každý s ním musí počítat – – a já především –

Vyzval jsem několik svých sousedů, aby se se mnou zapojili do vědeckého zpracování matematiky jejich hvězdy.

Měli dost času jako všichni lidé na hvězdě a přijali můj návrh s úlevou. – Odpočinou si od nicnedělání.

Konali jsme sta a sta pokusů, sčítali stébla trávy, kameny, zrnka nerostů – chtěl jsem se přesvědčit, že jejich přirozená matematika platí pro všechny druhy hmoty. Zkusil jsem – stydím se k tomu přiznat – sečíst dokonce i několik žáků ve své třídě – na děti to ovšem neplatilo, a já, když si večer uvědomil hrůznost svého experimentu, jsem byl šťastný, že nevyšel. Kdo by mohl vzniknout ze sčítání lidí – Nový člověk? Nadčlověk? Matematický přízrak? Sčítání neplatilo ani na zvířata, ale v nerostném a rostlinném světě platilo bez výjimek – ustavičně.

Když jsem měl zpracovánu naši matematiku, odebrali jsme se na rovník planety. Někteří sousedé se setkali s faktem, že jedna a jedna jsou dvě, poprvé v životě a pamatuji se, jak byli vyděšeni – Přepočítávali si znovu a znovu kameny, stébla, boty a jektali hrůzou. Jedna a jedna jsou dvě – – Díval jsem se do jejich vyděšených a nechápajících očí a chápal, jak to, co považuji za přirozené, je vlastně sporné, nepřirozené, plné tajemství –

Člověk si dokáže příliš rychle zvyknout, zvyknout na cokoliv, a v tom je asi většina jeho potíží, možná všechny –

A to, čemu člověk přivykne, pak pokládá nejen za normální, ale za zákoník pro všechny své bližní.

Zpracovali jsme matematiku i z hlediska rovníku hvězdy.

Přesunuli jsme se pod rovník. Zde se můj úžas pojil s úžasem mých spolupracovníků. Jih hvězdy byl neobydlený a nenašli jsme zde nikoho, kdo pokládal za normální, že jedna a jedna je jedna.

Prováděli jsme opět pokusy s různými nerosty a rostlinami. Všechno zde platilo stejně jako na severu, jenže s obráceným znaménkem. Co na severu přibývalo, na jihu se absolutně ztrácelo, a my, i když jsme provedli dohromady tisíce pokusů, nebyli ještě ani na začátku cesty za pochopením nové matematiky –

17

Všechny své výzkumy jsme uspořádali do mohutného rukopisu. Vyhotovili jsme ho v sedmnácti exemplářích a rozeslali jsme je na nejvýznamnější vědecké ústavy. Nedivil jsem se, že se dřív nikdo neozval – mé pojednání byly většinou jen shrnuté imprese, ale teď –

Všechno je doloženo, potvrzeno stovkami pokusů, datováno –

Rukopis byl notářsky ověřený a podepsal ho starosta i já a přidali jsme dokonce razítko, aby nás nikdo nemohl brát na lehkou váhu – Razítko hýbe vesmírem, uvažoval jsem hořce –

Pár týdnů se nic nedělo –

Učil jsem dál své žáky, zvykl jsem si na ně a měli mě rádi. Po večerech jsem sedal v hospodě a stával se ze mě zdejší patriot –

„Vykašlali se na nás?“ říkával mi starosta teskně.

A já přikyvoval. Chápal jsem, že ohlas tak zásadního objevu, objevu, který je s to vyvrátit vesmír zkušeností předků, se nedá ukvapit. Musí se nejprve utvořit komise, která přijede všechno prošetřit –

Tím jsem se uklidňoval, když se mi zdálo, že všech sedmnáct institucí podezřele dlouho mlčí.

Pak přišla odpověď –

Pro mě a pro starostu zvlášť.

Nedočkavě jsme se sešli, nikdo z nás neměl odvahu otevřít dopis o samotě.

„Že bychom je přepočítali?“ usmál se starosta a ukázal na dopisy.

Nebylo třeba. Měli jsme dva a k čemu by nám byl ještě třetí.

Dopisy byly krátké.

Já byl z moci úřední penzionován.

Starosta také.

Oba jsme dostali poukaz na čtvrtletní zdravotní pobyt ve věhlasných lázních.

Podívali jsme se na sebe a odvrátili oči –

Uvědomil jsem si, že největší objev v dějinách vesmíru se nekoná.

18

Po mně nastoupil kybernetický učitel.

Vtloukl do dětí, že jedna a jedna jsou dvě, a děti tomu nakonec uvěřily, rákosce se věří nejvíc.

Rákoska je prostě nejdůvěryhodnější ze všech argumentů, důvěryhodnější než lidé i než pravda –

Já se po návratu z lázní na hvězdě usadil, starosta mi pronajal podkroví ve svém domě.

A zase jsme každý večer chodili do místní hospody, hráli karty. A když jsme si chtěli zakouřit, tak jsme si přepočítali dva doutníky –

Jedna a jedna –

„Dvě,“ dodávali jsme ironicky já i starosta a zapalovali si třetí doutník, který se náhle objevil mezi dvěma, které jsme sčítali –

19

Jednou jsme seděli v sadu starostovy zahrady, když se k nám přiloudal starostův malý vnuk –

Desetiletý chlapec, pomalý a důkladný, s učebnicí v ruce –

„Dědečku,“ začal bázlivě, jako by se měl přiznat k něčemu, za co očekává trest, krutý trest, „já tomu nerozumím, že jedna a jedna –“

Mlčeli jsme.

„… že jedna a jedna jsou dvě,“ dodal chlapec.

Podíval se k zemi a sledoval dvě stébla kopretin, chvěla se mu u kotníků. Vtom se mezi dvěma kopretinami objevila třetí, rostla uprostřed dvou minulých a natáčela střed k slunci stejně radostně jako ony –

Pochopil jsem, že chlapec kopretiny přepočítal –

„Co je na tom k nepochopení,“ řekl starosta, který nechtěl dítě uvádět do zmatků a který se podrobil matematické výuce v lázních, přeškolil se stejně jako já, „je to jasné“. Uznal, že jedna a jedna jsou dvě. Všude, všude –

„No, když počítám jedna a jedna,“ řeklo dítě, „to jsou přece tři, ne?“

„Jaks na to přišel?“ řekl starosta a snažil se vypadat hrozivě.

Teď, teď se vmísím do hovoru a zastanu se chlapce, umiňoval jsem si –

Ale mlčel jsem.

K tomu vidět svět takový, jaký je, je třeba nesmírné statečnosti –

A já – Já ji neměl.

Už ne.

Podrobil jsem se stejnému matematickému přeškolení jako starosta. A už jsem starý, říkal jsem si, co si budu kazit poslední chvíle života –

„Takže jedna a jedna,“ říkal chlapec a odcházel.

„Vím, co si o mně myslíte,“ řekl starosta a zadíval se na tři rozechvěné stonky kopretin. „Ale přece mu nebudu kazit život. Jestli to chce někam dovést, musí se smířit s tím, že jedna a jedna jsou dvě i u nás.“

Zapálili jsme si doutníky a teskně se dívali za odcházejícím chlapcem.

Zapálili jsme si třetí doutníky –

Chlapec se najednou uprostřed sadu otočil a divoce na nás pohlédl –

„Tři, tři,“ zavolal, zavolal to s vášnivou zoufalostí –

Ještě se nesmířil s tím, s čím my, že poznání je někdy nebezpečné, tajné a soukromé –

Podívali jsme se na sebe se starostou. Třeba jednou to někdo řekne nahlas. Všem tím pomůže – – Všem, jen sobě ne – – Podíval jsem se do oblohy a napadlo mě, že bych mohl začít sčítat hvězdy. Pak by mi snad někdo uvěřil, kdyby se vesmír tak pronikavě zvětšil, roztáhl – – Jedna a jedna; díval jsem se na zvlášť oslnivou hvězdu a sčítal ji s její sousedkou, jedna a jed – – Ale včas jsem se zarazil. Proč, proč je sčítat. I kdybych pohnul vesmírem, stejně bych nikoho nedokázal přesvědčit –

Pokud by uvěřit nechtěl –

Tvary

(příběh sochaře)

1

Jako sochař dokáži velmi dobře ocenit moderní dobu.

Denně děkuji osudu za to, že mě neumístil do některého z těch primitivních století, kdy bylo třeba dělat sochy z mramoru, z hlíny, odlévat je z bronzu – a pak je postavit na nějaké nápadné místo, na náměstí, na křižovatku nebo na nábřeží, a myslet si, že jsme udělali ozdobu města.

Ještě za mého mládí se sice sochy dělaly tímto nemoderním způsobem a bylo právě mojí zásluhou, že jsem vnesl pokrok do sochařství, do jedné z mála oblastí lidského snažení, do které ještě nezavál svěží uragán moderního věku.

Kybernetika –

Matematika –

Lékařství –

Desítky a stovky oborů lidského poznání se vyřítily v závratném úprku kupředu, ale umění – a jak se zdálo sochařství především – zůstávalo pozadu a vývoj se jich dotýkal jen zběžně a povrchně –

Jistě, byly nějaké pokusy o nápravu i zde, můj přítel Arno Axel kupříkladu tesal sochy ze stínu a slunce, umísťoval na volná prostranství látky prostříhané tak, aby hra světla a stínu teprve vytesala sochu – jeho díla měla ale nevýhodu v tom, že galerie se dala navštěvovat jen za dne, a to ještě jen za slunečného dne.

Můj učitel Cecil Claussen, klasik sochařství v naší galaxii, vytvářel pomníky zasloužilých osobností a roztrpčovalo ho, že lidé nevědí, komu pomník patří. V testu, kterému podrobil obyvatele velkého sídliště, zjistil, že jen osm procent dotázaných vědělo, koho představuje pomník, vedle kterého po léta žijí. Navrhl proto, aby pomníky byly vybaveny knoflíky, stačí zmáčknout takový knoflík na podstavci a socha sama otevře ústa a promluví, pohovoří s turistou, který se na ni dívá, pohovoří o svém díle a životě, představí se.

U několika soch byly takové knoflíky skutečně zavedeny, a sochy byly tak vybaveny sebepředstavovací schopností, ale knoflíky brzy někdo ulámal a sochy byly dost poruchové. Monumentální socha Shakespeara, vrcholné dílo Cecila Claussena, začala kupříkladu zčistajasna o půlnoci vykřikovat, že psala tragédie a komedie, a tuto větu opakovala nesmírně hlasitě a tak vytrvale, že bylo třeba volat pohotovostní četu, aby sochu umlčela.

Upustilo se pak od sebepředstavování soch, k přiblížení géniů se jím stejně nedospělo. Shakespeare platil od svého nočního výstupu ne za velkého dramatika, ale za toho, co řve po nocích na sídlišti. Dokonce některým zvlášť hlučným opilcům se začalo přezdívat Shakespeare a jediný výsledek nového sochařského experimentu byl, že se jazyk obohatil o novou nadávku.

2

Byl jsem nejmilejší asistent Cecila Claussena, a navíc jsem se v posledním roce studia oženil s jeho dcerou. Claussen už přesluhoval, a protože tchán měl pro protekci velké pochopení, nastoupil jsem po dostudování na jeho místo.

Stal jsem se vedoucím sochařské katedry na Daidalově univerzitě.

Byl jsem mladý, a tak jsem se neuspokojoval jako můj tchán vyráběním bust, které bych si dal dobře platit, a jinak trávil svůj život už jen tím, že bych si od rána do večera stěžoval na své zažívací potíže.

Chtěl jsem něco dokázat.

A toto chtění je asi tím, podle čeho se poznají lidé, kteří nic nedokáží. Ten, kdo je skutečný talent, nechce, jak jsem se stokrát přesvědčil a jak se přesvědčuji dodnes, nechce nic dokázat, on dokazuje.

Ale já, i když jsem neměl příliš talentu, měl v sobě nesmírnou touhu něco dokázat, něco velkolepého, aby mé jméno stanulo nad jménem Feidiovým –

Přišla nová epocha, říkal jsem si, staří lékaři, matematici, přírodovědci jsou dokonale zastíněni, každý maturant by je zahanbil svými vědomostmi – všechno pokročilo neuvěřitelně kupředu – je na čase, aby i umění podlehlo modernizaci.

A kdo ji provede?

Já.

Nelákalo mě tvořit ani realisticky, ani abstraktně, obojí jsem považoval za velice zastaralé, nečasové –

Viděl jsem studenty kunsthistorie, kteří krčili rameny nad realistickými sochami mého tchána a krčili rameny nad oble otesanými skalami jiných tvůrců, podivnými tvary s popiskami jako Rozbřesk slunce na Venuši nebo Metamorphosa I nebo Setkání. Jednou jsem udělal ten hloupý vtip, který oběhl humoristické časopisy snad ve všech galaxiích, pozměnil jsem cedulky u soch a lidé považovali Setkání za Rozbřesk slunce na Venuši a Metamorphosu I považovali za Portrét horníka, jedno z posledních děl mého tchána.

Nic se nestalo, nikdo nic nepoznal – –

A mě tato anonymita sdělení deptala.

Nechci tvořit díla, která budou čekat v galériích na školní výpravy a zachycovat na svých skráních staletý prach –

Chci vytvořit díla, která budou sdělná, agresivně sdělná, promlouvající –

A navíc moje žena byla velmi ošklivá a velmi žárlivá.

Nedovolovala mi tesat akty, a když jsem chtěl akt tesat, vnucovala se mi za model sama.

Když jsem neměl uspokojení v lásce, co mi zbývalo? Hledat uspokojení v díle.

V převratném díle.

3

Nové sochařství –

Řekne se to velmi snadno, kritikové po něm volali stále… Ale když člověk stojí s dlátem před velkým kvádrem mramoru, je bezradnější než kterýkoliv sochař v minulosti…

Rozhodně jsem si nemohl stěžovat na nedostatek objednávek, nedostatek zájmu nebo na nedostatek uznání… Moje postavení bylo přímo předurčené k tomu, abych vykonal něco pozoruhodného, abych zahájil novou éru v plastice… To na tom bylo nejsmutnější, jen moje postavení mi dávalo naději. Všichni očekávali od člověka, který zaujal tak důležité místo, že něco dokáže. A já nevěděl vůbec, co bych měl tesat, jak bych měl tesat, proč bych měl tesat… Přiložil jsem dláto k mramoru a váhal, váhal dlouho, dokud jsem dláto neodhodil…

Tvůrčí krize?

Odpovědnost?

Dá se tomu říkat všelijak, já tomu ale říkal zcela jednoduše – byl jsem prostě v koncích. Když jsem byl desetiletý chlapec a vyřezával jsem z dřevěných špalíčků loutky s tvářemi svých příbuzných a přátel, byl jsem plný nápadů a všichni říkali, že jsem talent. Teď jsem nepotřeboval slávu ani peníze, byl jsem třicetiletý a třicet let je magický věk – člověk už hodně umí, a přece ještě nepropadl rutině, chce něco, NĚCO dokázat. Skončil věk hledání, a ještě nezačal věk nalezení.

Nebylo se mnou k snesení…

Manželka plakala, byl jsem na ni hrubý, žáci se mě báli, vyhazoval jsem je od zkoušek a jejich výtvory jsem jízlivě komentoval, byl jsem nesnesitelný jako každý člověk, který hledá svou cestu, a přitom ví, že jeho není žádná. Hodně jsem pil, flámoval s modelkami… Občas se mi zdálo, když jsem hodně vypil, že kolem sebe rozeznávám podobu nového sochařství. V ohybu ruky dívky, která seděla vedle mě a pozvedla sklenicí s vínem, jsem spatřil linii, která v sobě tajila tvar, jaký měl určit melodii mého díla… Připadalo mi, že se jednotlivá umění prostupují, splývají barvy s ději a podobami a ta podivuhodná zázračná směs zní úžasnou melodií – všechna umění se slučují do veliké syntézy, kterou chápu, cítím, provádím – – – Ale pak jsem vystřízlivěl a ležel jsem na podlaze v prázdném ateliéru, kolem se povalovaly sklenice, láhve a já byl sám – jen se sluncem, vcházelo rozpačitě do okna, sám se svítáním –

A přece jsem si byl jistý, že to sdělení, které hledám, je ode mě vzdáleno nepatrně, na centimetr, na nehet, na vlas –

A pak jednou, když jsem došel až na dno úzkosti a začínal pochybovat o tom, že hledání má smysl, jsem našel –

Procházel jsem se zrovna po nábřeží, díval se na lesklé, převalující se vlny šedozlaté řeky a přišel jsem na to –

Na největší objev, jaký kdy v moderním sochařství kdo udělal.

Člověk asi najde, co hledá, až když se rozhodne nehledat.

4

Nápad byl naprosto jednoduchý –

Dostal jsem před rokem zakázku, abych udělal sochu Abela Schulze, posledního klasika pozemské poezie, autora sbírky Hvězdy v srdci, základního díla nové vlny pozemské poezie.

Schulz byl jakoby stvořen pro sochu, málokdy se najde osobnost, která by se tak nabízela plastickému ztvárnění –

Zemřel krátce před mým narozením, ale žilo ještě dost pamětníků, bylo o něm natočeno mnoho filmů, byl nesčetněkrát zobrazován a fotografií byly desítky kilogramů. Schulz byl i jako stařec urostlý. Polobůh. Vysoký, štíhlý, svalnatý. Podobal se sochám z antické galerie. Měl krásnou tvář, mramorově řezanou, profil drsný, a přitom zženštilý – vyznačoval se tou zvláštní něžnou brutalitou, která charakterizovala jeho poezii, vyznačoval se jí ve svém díle i ve své podobě. Oblékaný chodil tak, jako by přímo počítal s tím, že jednou vystoupí na pomník. Měl velký širák a rozevlátý dlouhý plášť. Jen jsem si vzpomněl, jak se může plášť na pomníku rozevlát, a sbíhaly se mi sochařské sliny. Měl ve zvyku nosit v jedné ruce hůl a ve druhé růži; stará potíž sochařů, co s prsty sochy, tedy odpadala…

Měl jsem desítky variant sochy, náčrtky, modely v sádře, odlitky v kovu, a stále jsem nebyl spokojený. Ať bych pojal Schulze, jak bych jen chtěl, vždycky tu už byl předobraz v nějaké staré soše, a já toužil pojmout básníka, jak ho ještě nikdo nepojal, pojmout sochu, jak nikdo ještě nevytesal žádný pomník. Chtěl jsem, aby každý, kdo se na pomník podívá, si řekl: no teda.

A tehdy, za té procházky po nábřeží, jsem pochopil, jak to udělat –

5

Hlavní potíž všech soch, které kdy vznikly, byla v tom, že byly odkázány na jediné místo, na kterém musely stát, dokud je někdo nestrhl, ať už lidé, nebo přírodní živly.

Dejme tomu, že pro některé sochy to bylo moudré a vhodné, ale pro sochu Abela Schulze se mi takové umístění zdálo nehorázné. On, který proslul jako nepokojný živel stále se o všechno zajímající a stále dychtivý po novém poznání, vyhlášený tanečník, debatér, filmový herec, nemohl přece působit věrohodně, kdyby stál před budovou akademie krásných umění, kde měla být jeho socha umístěna. A já se zavřel do ateliéru, přizval si experty –

Odmítal jsem novináře a všechny spolupracovníky jsem zavázal mlčením –

Chtěl jsem, aby socha ohromila už při svém odhalení, a nechtěl jsem, aby ti, kteří se odhalení zúčastní, předvídali, co se stane –

Záhadné mlčení, které se kolem mé sochy šířilo, vzbuzovalo o ni větší zájem, než kdybych každý den dával jedno interview a kdyby kresby sochy oběhly noviny v celé galaxii –

Sedmnáctý květen, den, kdy měla být socha Abela Schulze odhalena před akademií, se blížil tak rychle, že jsem se v ateliéru se svými spolupracovníky zavíral i na noc, jen abych termín odhalení přece jen stihl –

A podařilo se mi to.

Umístili jsme sochu před akademii v noci a hned ji zahalili. Čekal jsem u ní až do rána, aby se nějaký zvědavý novinář nepokusil v předstihu zjistit, jak socha vlastně vypadá…

6

Hlavní poslání nového sochařství, které jsem svou sochou Abela Schulze zahájil, spočívalo v něčem velmi prostém. Chtěl jsem přesvědčit návštěvníky galerií, že sochařství není na konci, jak mnozí tvrdili – je stále co zobrazovat, je stále kde nacházet novou formu i nový obsah –

I někteří skeptičtí studenti na akademii tvrdili, že lidstvo vybralo sochařské možnosti, jako by vybíralo med z úlu. Žádný úl není bezedný –

Dá se prý už jen opakovat, kopírovat, oprašovat –

Doufal jsem, že sochou Abela Schulze rozmetám tuto skepsi, vyvrátím dokonale tento pesimismus.

Po ránu trochu pršelo, ale kolem desáté se obloha protrhala –

Vyšlo slunce, jasné a palčivé, a celé prostranství před akademií se lesklo, jako by bylo pokryté roztaveným sklem –

Stál jsem s čestnými hosty na tribuně a díval se na velkou neforemnou siluetu pomníku, na které spočíval bílý přehoz –

Projevy akademických veličin mi připadaly nekonečné, naslouchal jsem jim jako v transu, neschopný se soustředit na velebení zásluh Abela Schulze –

Dav, který se tísnil před budovou akademie, byl nedohledný, nebyli tu zdaleka jen ctitelé básníka, přišli lidé, kteří čekali senzaci –

Díval jsem se na bílý přehoz na soše a cítil uspokojení, veliký rošťák Abel Schulz by byl jistě s tímhle zájmem spokojený…

7

Když skončil poslední řečník, dosedlo na dav nesmírné ticho –

Pamatuji se, že jsem slyšel ve vzduchu i třepot křídel racka, přelétl v prudkém slunci nad zahaleným pomníkem –

Předseda Společnosti přátel Abela Schulze, maličký pán v cylindru, přistoupil k bílému přehozu a lehce za něj zatáhl –

Měl jsem chuť sklopit oči k zemi –

V tu chvíli jsem se bál pohlédnout na své dílo, bál jsem se jako snad nikdy ničeho v životě –

Přehoz klouzal ze sochy, klouzal, klouzal, neskutečně pomalu –

Když se svezl k zemi, ticho trvalo dál, neozval se potlesk jako při jiných odhaleních soch, neozval se ale ani křik a reptání –

Na lidi, kteří očekávali skandál, bylo to, co spatřili, asi příliš –

Rozhlédl jsem se po tribuně. Všichni se dívali vytřeštěně na podstavec, jako bych svou sochou způsobil, že se ze všech přihlížejících staly sochy – – –

Na podstavci stál, jak se zdálo, sám Abel Schulz.

Společnost přátel Abela Schulze, která stála kolem pomníku, poodstoupila, pamětníkům básníka připadala podoba asi tak otřesná, že odstoupili, jako by před nimi vystoupil duch –

A žena Abela Schulze, jak jsem si všiml, si zakryla dlaněmi oči – proslýchalo se, že Abela podváděla s jedním kritikem, za kterého se pár měsíců po manželově smrti provdala – –

Po chvíli se dal dav do řeči, do tichounkého šepotu, připomínal mi šelest v trávě, kterou proběhl zajíklý vítr –

A vtom Abel Schulz usedl na podstavec pomníku, spustil z podstavce nohy a opatrně seskočil…, slezl z pomníku a pomalu se vydal k přihlížejícím lidem –

Myslím, že kdyby se na ně vyřítil rozzuřený býk, neutíkali by rychleji a nekřičeli vystrašeněji. A přitom Abel šel pomalu a usmíval se –

Zvlášť Mistrova manželka, malá drobná stařenka, se dala na útěk, její druhý manžel, editor Mistrových děl, za ní cupal a cosi vyděšeně vykřikoval –

Z dálky, z tribuny, to vypadalo, jako by vykřikoval omluvy –

Ale i lidí na tribuně se zmocnil nepokoj, někteří rychle tribunu opouštěli, unikali zadním vchodem pryč, pryč, aby se co nejvíce Abelovi vzdálili –

Všiml jsem si úředníka, o kterém se vyprávělo, že připravil Abelovi několikaleté trápení, když zamezil vydávání Mistrových děl. Úředník utíkal z tribuny tak rychle, že si na ní zapomněl deštník –

Ministr kultury, který měl mít proslov u odhaleného pomníku, nasedl do limuzíny a rychle odjížděl postranní uličkou –

Vyprávělo se, jak jsem si vzpomněl, že radil Mistrovi, jak má psát, a vybízel ho, aby změnil svou poetiku, jinak že si může následky připsat sám.

Členové akademie vešli postranním vchodem do budovy, věděl jsem, že dokud Abel žil, nepřijali ho nikdy mezi akademiky ani mezi kandidáty akademie, teprve čtrnáct dní po smrti ho přijali do svého středu, přijali ho aklamací a ještě mu udělili velkou zlatou plaketu za poezii. Udělili mu ji in memoriam – – –

I nakladatel Mistrových sebraných spisů se rychle vytrácel, vyhrnul si límec u saka a klobouk si nasadil do očí. O tom, co na Schulzův úkor vydělal, se vyprávělo široko daleko – A právě tento muž financoval stavbu pomníku…

Za pár vteřin bylo náměstí prázdné a na tribuně jsem zbyl já.

Jen já a zapomenutý deštník.

Abel Schulz se ke mně vrátil, těžce vystoupil, vyšel o holi na tribunu.

Usmál se na mě.

A já na něj.

„Chtějí mě jenom mrtvého, jenom mrtvého, řekl bych,“ poznamenal Abel Schulz a já přikývl.

8

Když se druhý den vysvětlilo, že Abel Schulz neobživl, že jsem jen zhotovil jeho naprosto věrnou podobu, lidé se uklidnili –

Manželka Abela Schulze mu dokonce donesla k pomníku kytici rudých růží, nakladatel vavřínový věnec a ministr kultury mu nechal k pomníku přinést obrovitý věnec z jehličí s vpletenými karafiáty, nesli ho dva gardisté…

A tehdy jsem přijal první novináře, vysvětlil jim, že hlavní úmysl mé sochy je v tom, přiblížit klasika jeho čtenářům. Abel Schulz nebude zůstávat na svém pomníku jako bidýlko pro racky, ne, na to je příliš životný i živý, bude procházet městem, rozmlouvat se svými čtenáři, recitovat své básně, objasňovat sporná místa ve své biografii –

Experti, kteří se na mé soše podíleli, vypátrali kdejaký detail z Mistrova života, všechno, co po Mistrovi zbylo, uložili do jeho paměti a robot Abel představoval Mistrovu odliku –

Z mé sochy se stala atrakce prvního řádu.

Socha se stala pamětihodností, kterou musel vidět každý, kdo k nám z vesmíru zavítal, stejně jako musel vidět orloj, hrad a pověstnou pivnici Vesmírný batalión.

Často jsem potkával Abela Schulze na jeho pochůzkách městem. Zdravil mě tak, že si ukazováčkem pravé ruky cvrnkl do krempy klobouku –

A usmál se –

Časem si na sochu všichni zvykli. Nikdo před ní neutíkal, ani malé děti. Školáci zastavovali Mistra na chodníku a nechávali si recitovat jeho verše –

Jen Mistrova žena se, jak jsem se dozvěděl, přestěhovala z galaxie. Nemůže prý ze žalu vydržet tam, kde jí má socha připomíná manžela –

A za měsíc po odhalení Abela Schulze jsem měl třicet nabídek na sochy v různých koncích vesmíru.

Založil jsem společnost Statuis, která zaměstnávala experty z mnoha oborů, a pustil se do práce.

9

V krátké době se každé větší město ve vesmíru mohlo pochlubit nějakou sochou velikána, sochou, která nepostávala na kusu kamene, ale chodila po ulicích, zdravila se se svými ctiteli –

Je pravda, že se objevila i reakce. Někteří považovali takovéto přibližování velikánů nové době za neuctivé a toužili po starých časech… Jiní zase tvrdili, že mrtvé vydávám za živé, že životnost získávají mou zásluhou dávno odbyté veličiny, a nejvíc si stěžovali ti, kteří byli interprety děl mnou zpodobovaných velikánů. Ti, jak tvrdili, přišli o chleba.

Mistři se interpretovali sami –

Nic nešlo zatajit, žádnou epochu z jejich tvorby nešlo zamlčet.

Klasik seskočil každou chvíli z pomníku a přistoupil k hloučku školáků, odpovídal na dotazy, hladil je po vláscích – –

Nebo se večer odebral do svého oblíbeného hostince, usedl mezi návštěvníky a besedoval s nimi, besedoval jako za živa –

Na některých hvězdách došlo k zákazu mých soch, někde byly sochy dokonce zatčeny, než se vysvětlilo, že nejsou živé – Ale každý takový zmatek jen přispíval k popularitě nového sochařství –

Až jsem se divil, jak se mění vztah občanů k některým velikánům. Ty, kteří byli dřív považováni za mrtvé a zastaralé, si obyvatelé oblíbili, moje sochy vlastně vyvolaly novou vlnu zájmu o jejich dílo. Některé veličiny, které oficiálně platily za živé, trpěly naopak, když ožily, otřesným nezájmem…

Dnes už dávno opadl zájem o mé sochy, tedy ten prvotní zájem, užaslý, který je kdysi provázel. Ale přesto nezevšedněly. Vstoupily do života. Jen v tomto městě můžete kromě Abela Schulze potkat Cervantesa, van Gogha, Louise Pasteura, Gogola, Aischyla a desítku dalších velikánů lidské historie. Ale můžete potkat i čerstvé klasiky – – –

Lidé si zvykli na mé sochařství, jako si zvykli staří Řekové na sochařství Feidiovo – –

Vešlo do života –

A když se dívám kupředu do svých dnů jako do černého tunelu, vidím na konci světlo…

Pomohl jsem snad takhle trochu svým dílem ke vzkříšení –

A co je krásnější v lidském životě –

Než trochu dopomoct ke vzkříšení.

Aspoň o kousek, o kousíček zatlačit smrt – zapudit ji – –

A jednou, až skončí moje poslední vteřina, možná –

Možná –

Možná některý z mých žáků bude mít nápad, že udělá moji moderní sochu, a já se zase budu procházet tímhle městem –

Městem, které jsem měl tak rád –

A budu se dívat do očí těm, kteří mě znali.

Jsem zvědavý, jestli ten pohled unesou –

Dřevo

(příběh úředníka pro návštěvy z jiných hvězd)

1

V tu dobu bylo už na Zemi mnoho návštěvníků.

Lidé si zvykli, že nejméně jednou dvakrát za měsíc, někdy i jednou dvakrát za týden, se někde objevil kosmický koráb, ze kterého vystoupili jinohvězdní turisté.

Nevěnovalo se tomu ani příliš pozornosti, zprávy o jejich příletu se objevovaly na druhé třetí straně novin.

Vždycky se stalo něco důležitějšího, co bylo na první stranu vhodnější. Úřad pro jinohvězdné návštěvníky se takových návštěv ujal, poskytl jim požadované prospekty, zařídil jim exkurze do závodů.

Většinou nebyli zdaleka na takovém stupni rozvoje jako pozemská civilizace. Dávno opustili vědci tezi, že bychom se mohli od obyvatel vesmíru něco pozoruhodného dozvědět, něčím obohatit svoje poznání.

Obyvatelé vesmíru dokonce vstoupili do humoristických časopisů, začali nahrazovat ten užaslý typ, kterému se dříve říkalo „venkovský balík“. Dokud to Úřad pro jinohvězdné návštěvníky nezakázal, točily se o návštěvnících z kosmu i filmy a hrály se hry, příchozí byl vždycky líčen jako žasnoucí hlupáček. V boji proti vesmírnému rasismu byly takové podívané zakázány, ale určitý despekt vůči návštěvám z jiných planet u pozemšťanů přetrvával.

Nebylo divu –

Stačilo je zahlédnout třeba jen jednou, jak cupají po letišti a v údivu kroutí svými velikými pestrobarevnými hlavami, žasnou nad tím, co zde vidí. Spínají pestré tlapky. Tak nějak si asi připadali primitivní domorodci, které za dávných časů vzal cestovatel s sebou do své metropole.

Úřad pro jinohvězdné návštěvníky se obyvatel vesmíru velice zastával, ale nedařilo se mu měnit náladu, která vůči nim panovala.

Začalo se šířit mínění, že nějaký soucit nebo pocit ochránců tu není na místě. Až k nám příště zase přijedou, mají se jich pozemšťané zmocnit a udělat z nich otroky. Zvlášť příchozí z Velkého vozu by se prý jako otroci velmi vyplatili, byli to siláci se širokými rameny a velcí dobráci.

Všem těmto tendencím se ale dařilo zamezovat.

Všichni obyvatelé vesmíru jsou si rovni, hlásal nápis na budově Úřadu pro jinohvězdné návštěvníky. A byl to takzvaný Lex Universalis, zákon vesmírný, který platil jako ostatní pozemské zákony.

V té době se na obloze objevila malá zelená jiskra – Blížila se –

A v zelené jiskře přilétala návštěva naprosto neočekávaná a vlastně nejzáhadnější ze všech návštěv, které kdy na Zemi z vesmíru vůbec dorazily.

Nejzávažnější návštěva – – s podivuhodnými důsledky –

2

Raketa s návštěvou přistála nedaleko australské filiálky Úřadu pro jinohvězdné návštěvníky.

René Richter, vedoucí filiálky, si zrovna čistil dýmku a sypal popel z okna, když zahlédl, jak se snáší za večerního šera zelená jiskra.

Zaklepal dýmkou o okenní rám –

Usmál se –

Přistávali přímo na louce za filiálkou, jako by chtěli Renému ušetřit cestu. Jindy musel za návštěvníky létat pěkné štreky, než je dovezl na základnu. Teď se budu moct málem jen vyklonit z okna a pozvat je dál, pomyslel si.

Zvedl sluchátko, vytočil číslo Hlasatele z buše. Ozval se Tudor, jeho přítel, který měl na starosti tuzemské zpravodajství…

„Hej, Tude, jsou tady zase.“

Ve sluchátku zaznělo mlasknutí, Tud zřejmě právě večeřel –

„Nebudeš o nich chtít pár řádek?“

„Nevím,“ zauvažoval hlas na druhé straně a mlaskl, „to víš, čtenáře to nebaví. Tak patnáct řádek, nejvejš, ale kdy ti to otiskneme, nevím.“

René smutně, ale chápavě přikývl. Dřív si zprávami o návštěvnících docela dobře přivydělával, ale zvykl si, že takové zprávy v poslední době už nikdo nechce.

„A fotku bys k tomu chtěl?“

„Leda kdyby byli nějak moc divní,“ mlaskl hlas na druhé straně a Tud zavěsil.

Moc divní –

René Richter se zadíval na setmělou louku.

No počkáme.

Hvězdolet byl, jak se Renému zdálo, dost primitivní válec, na jednom konci zešpičatělý. Pomaličku se začal odklápět zešpičatělý konec, vstup.

René Richter si zapálil dýmku a přezul se, neobratně, jen jednou rukou, v druhé ruce držel dýmku a polohlasně nadával –

Že si nedají pokoj –

V televizi zrovna vysílali seriál a René aby se brouzdal v orosené louce a vítal se s nimi –

Taková otrava –

Ale přemohl se, naladil tvář do co nejveselejší noty, aby je nevítal zamračený obyvatel – Pro ně to, kluci, je něco úplně jiného než pro vás, pro ně jste velký životní zážitek, kladli při školení na srdce pracovníkům Úřadu pro jinohvězdné návštěvníky –

Na chodbě si René vzal fotografický aparát. Možná budou opravdu divní a někde mi jejich fotografii vezmou –

Ale jak se znám, uvažoval hořce, já mám takové štěstí, že nebudou vůbec divní, ledaže by měli křídla jako ti minule, a to nic není –

Vypustil z dýmky obláček kouře a vykročil na orosenou louku –

Vstup do rakety byl už spuštěný.

3

René se zastavil na dva metry od rakety –

Nevystupovali.

René přešlápl. Večer se sneslo ochlazení a Reného zábly nohy.

Musím to skončit co nejrychleji, uvažoval, odvedu je na základnu, dám jim horký čaj a přikrývky, pokud jsou aspoň trochu našeho rodu, a půjdu se vyspat. Zítra s nimi sepíšu dotazníky – – a dám jim vyplnit formuláře –

Z nitra rakety vytryskl pramínek světla –

Že by –

Že by to byly jiskry… Předloni přistály na louce za filiálkou jiskry – Chvíli poletovaly nad loukou a rozhlížely se. René věděl, že by jim měl jít naproti a přivítat je, ale v televizi běžel jeho oblíbený muzikál, a René spěchal. Když muzikál skončil, René přece jen vyšel na louku, ale už tam nebyly –

Odletěly –

Ani o tom René nepodal hlášení. Potřebuju, aby mi někdo dělal nohy –

Možná to jsou ty jiskry, co tady byly předloni, vrátily se –

Stejně je divné, že přistávají tak blízko základny.

Z otvoru do rakety se ozval zvláštní zvuk.

René přešlápl a snažil se představit si zvuk znovu a ještě jednou, to, co mu zvuk připomněl, bylo neuvěřitelné –

Zvuk se ozval znovu –

A René pochopil, že se nepřeslechl. Ten zvuk byl stejný jako poprvé.

V raketě někdo kýchl.

4

René zapnul svůj analyzátor řeči. Teď. Teď snad vystoupí –

Dýchl si do dlaní. Teda ti na sebe nechají čekat. Ale já jim ukážu, schválně jim nedám k čaji cukr, rozhodl se zlomyslně – –

Z rakety vylétl šramot a ve vstupu se objevila silueta.

Docela lidská silueta – – – René rozeznával dvě nohy, po kterých sestupovala ze žebříčku, dvě ruce, které se jí kývaly kolem trupu –

Nebylo moc dobře vidět, to ne, ale obrysy měla postava docela lidské.

René si přiložil analyzátorek řeči před ústa a zavolal: „Pěkně vítáme.“ Jestli jsou na stejném stupni kultury jako my, zahraju si s nimi karty. Na moc nízkém stupni zase být nemůžou, když se sem dostali –

Takovou dálku.

A karty, to se snad dokáží naučit.

Temná postava sestupovala zvolna po schůdkách rakety.

„Pojďte dál,“ řekl René do analyzátorku. Jistě mají podobné zařízení na analyzování mluveného projevu a odpoví srozumitelně –

Uvažoval, jakým jazykem asi zrovna deformuje analyzátor jeho slova –

Postava sestoupila po schůdkách a stála na louce.

Obracela temnou tvář k Renému –

René rozsvítil maličkou svítilnu a posvítil postavě do tváře.

Vykřikl a svítilna mu vypadla z ruky.

5

René musel projít velmi namáhavým kursem, než ho dosadili do téhle filiálky, musel se podrobit nejrůznějším testům, skládat zkoušku z nepozemské psychologie, seznámit se podrobně s dosavadními návštěvníky z nejrůznějších cípů vesmíru, jací kdy na Zemi dosedli, musel dokonce skládat zkoušku z dějin mimozemských návštěvníků na Zemi v dějinné perspektivě, což byla nejobávanější zkouška, jakou mohli skládat studenti na katedře sociologie –

A přece se teď zajíkl v hrůze –

Chlubíval se v baru ve městě, že v celém vesmíru nežije taková potvora, aby se jí lekl, smál se oranžovým pavoukům, kteří přistáli v Austrálii krátce před jeho příchodem do filiálky a pořádně poplašili obyvatelstvo, velcí, čtyřmetroví pavouci –

Ale teď jen zajíkle stál a nemohl ani vydechnout –

A přitom byl René ze staré rodiny vesmírných průzkumníků, měl dobrodružství v krvi, po otci i dědečkovi, a sám si po léta uvědomoval, že asi nejvíc v životě touží po tom, aby se lekl, konečně se jednou pořádně lekl –

Stál a díval se –

Před ním stál René Richter.

Před ním stál on sám.

Viděl svou hlavu, dobráckou kulatou hlavu s řídnoucími vlasy a řídkými vousy, viděl své rty, které se chvěly rozčilením tak jako jeho –

I postava před ním byla vytvarovaná do podoby jeho těla –

Malé krátké nohy, tučný trup –

Prostě z rakety nemohlo vystoupit snad opravdu nic, co by Reného šokovalo, očekával opravdu všechno.

Ovšem kromě toho, že na louku za filiálkou přistane on sám.

Zvedl ze země svítilnu.

Posvítil si na postavu znovu a ruka se mu třásla rozčilením –

Ten proti němu –

Ten proti němu neměl jen jeho podobu, jeho dokonalou podobu –

Ten proti němu měl i jeho šaty –

6

Ani nevěděl, kdy se naposledy viděl takhle zřetelně jako v tuto chvíli – Před měsícem si rozbil zrcadlo a dosud si neopatřil nové. Není na mně nic tak krásného, abych se musel pozorovat, řekl si tehdy, nedíval se ostatně do zrcadla, ani dokud bylo celé –

Ale teď stálo zrcadlo proti němu –

Nebo lépe: jeho vlastní odraz, který ze zrcadla seskočil, stál před ním – –

René Richter měl dobré nervy.

„Vítám vás na planetě Zemi,“ řekl jinohvězdnému návštěvníku, „doufám, že se vám u nás bude líbit. René Richter, vedoucí filiálky Úřadu pro styk s jinohvězdnými návštěvníky.“

Sice si uvědomoval absurdnost toho, co dělá, představuje se sám sobě.

Jenže chápal, že je to nutné, a byla to ostatně formule, kterou měl předepsanou, byla to součást ceremoniálu vítání jinohvězdných návštěvníků.

Zdálo se mu, že ten proti němu je ještě rozčilenější než on –

„Jistě jste po cestě unaven,“ pokračoval René naučenou formulkou, „když dovolíte, odvedu vás na místo, kde –“

Ale postava před ním už vykročila.

A René Richter se zajíkl znovu.

Stál, stál – A nemohl se odpoutat od země. Chápal, že ten, který přišel, to tady zná asi stejně dobře jako on.

A vyšel, vyšel rychle, předešel temnou postavu, šel před ní, aby měl aspoň iluzi, že ji vede –

Vedl sám sebe k sobě domů –

Snad je to někdo z hvězdy, která je dokonale podobná naší. Proč by… ve vesmíru… nemohly vzniknout dvě úplně podobné hvězdy. Jednobuněčné hvězdy, snažil si René Richter svou představu přiblížit… Proč by stvoření nemohlo postupovat dvěma způsoby naprosto stejnými. Někde tam nahoře je planeta úplně stejná jako naše, na ní žiji já, tedy někdo úplně podobný mně, kouří dýmku jako já – – – a pak jednoho dne vsednu do rakety a přicestuji –

Šel fascinovaně za sebou –

Ten druhý já šel úplně stejnou chůzí, také se kýval ze strany na stranu. Rukama narážel na vysoká luční stébla, jako by si s nimi hrál –

Ano, je tam úplně stejná hvězda a na ní je všechno stejné jako u nás, začátek všeho byl dokonale stejný, i pokračování musí být tedy dokonale stejné –

Když si René všechno takhle vysvětlil, jeho znepokojení pohaslo –

Šel sám za sebou a táhl z dýmky jeden voňavý doušek za druhým –

Jde jenom o jedno: všechno si vysvětlit.

Třeba nesmyslně.

Ale vysvětlit –

7

Uvedl neznámého do pokoje pro jinohvězdné návštěvníky, ukázal mu, kde je kuchyňka, sociální zařízení –

Stále neodkládal fotoaparát – Váhal – – –

Je tohle něco divného? Je to divný návštěvník?

Tud by takovouhle fotografii jistě nechtěl.

Ani by mi neuvěřil, že jsem přistál já, tedy jiný já, ten druhý já. Obvinil by mě z velikášství a myslel by, že si chci tisknout svoji fotografii –

Ale stejně –

Stejně je tohle něco, co by mohlo čtenáře novin zajímat –

Každý se do toho přece může snadno vžít – uvidí, jak přistává jinohvězdný návštěvník, přijde se podívat blíž k raketě a uvidí z ní vystupovat sám sebe –

Pro jistotu si udělal pár snímků.

Kdyby mě tohle napadlo. Koho by tohle napadlo –

Udivilo ho, že si neznámý počínal, jako by tu žil odedávna –

Otočil dokonce knoflíkem na radiopřijímači a našel si Reného oblíbenou stanici. Jen Renému vadilo, že host mlčí –

Pořád mlčel –

Z toho mlčení šla na Reného úzkost –

Neznepokojovalo ho, že se tu příchozí tak vyzná. Přichází-li z úplně stejné hvězdy, je to přece přirozené. A znepokojovat by naopak mělo – – kdyby se tu nevyznal –

Reného zaráželo mlčení neznámého –

Když už přiletí někdo takhle podobný z takové dálky, měl by přece přivézt nějaké sdělení – nějakou –

Nějakou zprávu –

René sice vůbec nevěděl, co by měl René 2 přivézt, ale přikládal příchodu neznámého už teď vyšší, důležitou úlohu – – –

Neznámý se osprchoval, padl na lůžko a usnul.

René se vrátil do svého pokoje.

No prosím, detektivka právě skončila…

Vypnul televizi.

Ti z jiných planet si taky vyberou vždycky nejnemožnější dobu, aby sem přišli, uvažoval ospale. S tím by se mělo, s tím by se mělo něco udělat, byla jeho poslední myšlenka, než usnul.

8

Druhý den vstal dříve než obvykle.

Připravil snídani –

Co bylo dříve starostí, čím vesmířany krmit, uvažoval, a zatím většinou jedí to, co my, chutná jim právě to, co nám –

Modré listy, které přiletěly ze začátku Reného působení, měly dokonce rády ředkvičky jako on – Položily si ředkvičky na svá těla, shrnuly se kolem nich, zabalily ředkvičky do svých těl jako do papíru a pak je vysály, vzpomínal René.

Udělal vajíčka naměkko –

A šel ho vzbudit.

Šel se vzbudit – –

9

Muž, kterému René přezdíval svým obráceným jménem, Ener, stál u stolu a přejížděl okouzleně prsty po jeho dřevěné desce. Enerem nazval René příchozího, protože cítil, že si ho musí nějak pojmenovat, a nazývat ho svým jménem nechtěl – když svoje jméno četl pozpátku, bylo to stejně jeho jméno, a přece to jeho jméno už tak docela nebylo. Prostě měl ke jménu Ener zrovna takový vztah, jako měl k neznámému známému příchozímu.

Ener si zprvu Reného ani nevšiml –

Bubnoval bříšky prstů na stůl a okouzleně se díval na jeho desku –

No tedy – no prosím –

Reného napadlo, že příchozí je možná z civilizace, která je ještě příliš zaostalá, nedospěla ani do stadia stolu –

Proč by kdesi ve vesmíru nemohla vzniknout celkem vyspělá civilizace, které přes všechny úspěchy byl odepřený vynález něčeho natolik obvyklého jako stůl. Některé civilizace vznikaly, a neznaly kolo – René si vzpomněl na dávné domorodce – kde to jen bylo – jak ti by museli žasnout, kdyby viděli prostou obruč. Stejně by asi žasli jako tenhle vesmířan, který ohmatává desku stolu – –

„Přinesl jsem vám snídani,“ řekl René do automatického tlumočníka. Příchozímu vykal. Vykal si. Uvědomoval si, že to je divné, ale nemohl se odhodlat, aby si začal tykat –

Zvláštní, uvažoval, ale celé tohle setkání je takové zvláštní – exoticky všední –

„Děkuji,“ řekl příchozí a řekl to hlasem Reného –

„To je dřevo?“ zeptal se a zabubnoval znovu konečky prstů na desku stolu.

René kývl.

„Opravdu dřevo?“

René kývl –

„Pravé dřevo?“ příchozího se zmocňovalo rozčilení, které René dobře pozoroval, i když se příchozí snažil působit nevzrušeně –

Přikývl. Samozřejmě, stůl byl ze dřeva –

„Říkali nám to,“ vyjekl Ener, „říkali nám to –“ a šťastně zabušil do stolu.

10

Když se nasnídali, posadili se na terasu za filiálkou. A dívali se na svítající slunce.

„To nejdůležitější bych zapomněl,“ řekl Ener a plácl se do čela. Tak přece to nejsem já, nejsem to tak dokonale já, pomyslel si René. Nikdy se neplácal do čela. Tohle gesto prostě nesnášel – Všiml si, že s napětím pozoruje příchozího – – a lpí na sebemenších detailech, které ho od něj odlišují, dokazuje si tím svou identitu – –

„Nezlobíte se, že jsem si vypůjčil vaši podobu?“ řekl Ener.

René chtěl zdvořile říct: nic se nestalo nebo jen si poslužte, ale nemohl se k tomu přimět, jen pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že taková maličkost nestojí za řeč – –

„Uvažoval jsem, jak se mám objevit,“ pokračoval Ener, „abych vás co nejméně překvapil, a náš kybernetický psycholog mi poradil mimikry, abych se vám připodobnil. Je to asi nesmysl, že? Omluvte mě, prosím –“

11

René mávl rukou.

Taková maličkost – –

Ale nejradši by příchozímu poděkoval. V tu chvíli, kdy se dozvěděl, že jeho podoba je pro cizince jen maskou, ucítil ulehčení, závratné ulehčení –

Teď bylo na čase, aby s novým příchozím vyplnil dotazník –

René se rozhodl porušit pravidla. Nechtěl příchozího, který se mu stal náhle sympatickým, zaskočit zjištěním, že se dostal na byrokratickou planetu –

„Nechtěl byste se projít?“

„Velmi rád,“ usmál se Ener – – a rozhlédl se k obzorům –

Ještě nikdy nevykonával René s nějakým vesmířanem takovou zvláštní procházku. Jakmile se přiblížili k nějakému stromu, Ener se zimničně rozechvěl a snažil se vypadat nevzrušeně – ta jeho vzrušená nevzrušenost byla zvlášť nápadná. Když míjeli kůlnu v rohu filiálky, neudržel se Ener a popošel k ní – přejížděl dlaněmi po prknech, z kterých byla kůlna sbita –

„To je také pravé dřevo?“

René přikývl –

To tak, ještě budeme falšovat dřevo na kůlny –

Ener přejížděl horečně dlaní po kůlně a zajíkle potřásal hlavou –

Dotýká se kůlny, jako by –

Jako by byla ze zlata –

René se díval na Enera nedůvěřivě –

„Vy jste strašně bohatý,“ řekl Ener s úctou a odtrhl dlaň od kůlny –

12

V blízkém lese byl Ener k neudržení.

Začal poskakovat mezi stromy, bušil do nich pěstí, jako by se chtěl přesvědčit, že to nejsou jen kulisy –

„Stromy?“ volal.

„Pravé?“ volal.

„Z opravdového dřeva?“ volal.

René znechuceně přikyvoval. Nemohl pochopit, co Enera uchvacuje na obyčejném, chemickým spadem dost poničeném lese –

Díval se na rezavé jehličí, které se zoufale bránilo náporům chemických oblaků a vzdorovalo, letos ještě vzdorovalo –

Kdyby ten Ener neměl aspoň moji podobu, uvažoval René.

Bolelo ho, když viděl sám sebe takhle nesmyslně a vzrušeně poskakovat –

Konečně se Ener jakž takž uklidnil a byl schopný jít dál, neposkakovat, nevykřikovat, netěkat užaslýma očima z jednoho stromu na druhý –

Ale přece šel, jak René pozoroval – – v jakémsi transu –

Jako by se díval na les ze zlata –

Ze zlata –

René si zkusil představit, že kolem je zlatý les. Ta představa na něj mocně zapůsobila, a byl s to Enerovo rozechvění pochopit –

René tušil, že je na stopě něčemu velmi jednoduchému, a stále nebyl schopen dotknout se té jednoduché a prosté pravdy –

Ener šel po jeho boku a díval se rozšířenými zřítelnicemi na les –

„Tady jsou miliardy,“ zašeptal, zašeptal to tak tichounce, že to snad ani nebylo určeno jeho průvodci, jako by zoufalé poznání vyklouzlo z Enerových rtů bezděčně, smeklo se na dechu – –

René se rozhlédl na okoralé větve, větve bez jehličí, na listnáče se zpuchřelými listy postiženými snětí –

A pak mu to došlo –

Ener přilétl z planety, na které je ze všeho nejvzácnější dřevo. Ano, to je docela možné. Dřevo je u nich možná vzácné jako u nás zlato. Díval se na umírající les a uvědomil si v hrůze, že jednou možná bude i na jeho hvězdě dřevo vzácnější než diamanty –

Ten, který přiletěl a přijal jeho podobu, je podobný dávným conquistadorům, je podoben Pizarrovi. Ten přistál v říši Inků a děsil se, co všechno je tam ze zlata – I motyky ze zlata a nikdo – si zlata – necení –

Jak musí žasnout Ener, chudák Ener, uvědomoval si René. Asi jako kdyby Pizarro přistál v říši, kde rostou stromy ze zlata, ze zlata se stavějí domy a dělají stoly –

13

„Vrátíme se.“

Ener přikývl, otočil se jakoby hypnotizován a kráčel k budově filiálky –

„Neznám bohatšího člověka, než jste vy,“ řekl konečně –

Dobré, dobré, smál se v duchu René. Hodí se mi každý obolus, každý sebemenší obnos, i ten, co by mi Tud dal za fotografii – a jsem nejbohatší –

Ale – ale – napadlo ho náhle, tohle může být pro Tuda hit. No tohle. Hned teď to sepíšu.

Předal Enerovi k vyplnění několik formulářů a sám odešel sepsat zprávu o příchozím, který žasne nad dřevem –

Když večer Tudovi článek předal, až se divil, jak nadšeně jeho článek ocenil. Bylo léto a v létě se vždycky dává přednost oddechovému skandálu, letní noviny se živí nehoráznostmi. A co mohlo být oddechovějším skandálem než tenhle humorný příchozí –

Podle statutu Úřadu pro jinohvězdné návštěvníky měl být Ener tři dny na stanici. Během těchto tří dnů mu měl René podat základní informace o své planetě a teprve pak se měla vesmírná návštěva odebrat do výzkumných ústavů. René se z toho docela radoval. Ener mu byl stále sympatičtější.

14

Druhý den Enerova pobytu chtěl René příteli nějak zpříjemnit –

Už dávno si chtěl v bytě vyměnit nábytek a rozhodl se spojit příjemné s užitečným. Nabídl dřevěný stůl Enerovi –

Byl to prastarý stůl, pořezaný noži – – stůl z Reného bohatýrského mládí se stopami pradávných rozlitých vín –

Když stůl Enerovi nabídl, nevěřil svým uším –

„Ne, ne, ne,“ zaúpěl Ener –

Snad jsem se zmýlil, uvažoval René –

Snad nemají ke dřevu ten vztah jako my ke zlatu – – měl jsem se ho nejdřív zeptat, než jsem ten článek sepsal –

„Proč ne?“

Ener stál proti Renému celý bílý a bělel rozechvěním stále víc a víc, když René viděl sám sebe takhle rozčileného, začal se rozčilovat také –

„Proč ne?“

„Nemohu od vás něco tak nesmírně cenného –,“ polkl Ener, „přijmout.“

René si zhluboka oddychl. Tak přece se nemýlil –

Ještě dobře, že tenhle příchozí není agresívní jako Pizarrovi vojáci, pomyslel si s úlevou. Ti by se mě neptali, nezdráhali by se, nerozmýšleli by se, vzali by mě pěkně pod krkem a stůl si hodili na ramena –

„Jen si ho klidně vezměte, jsme přece přátelé, ne,“ pokračoval René a díval se do svých očí, do očí příchozího –

„Opravdu si to nezasloužím,“ říkal Ener a díval se do země, ale v jeho přízvuku bylo znát, že ho možné vlastnictví stolu nesmírně vábí.

Jak bych se musel stolu složitě zbavovat a tenhle, tenhle Ener, mi ještě bude vděčný –

Ener přejel stůl plaše dlaní, dotýkal se jeho desky i jeho nohou –

„Jen si ho vezměte –“

René pomohl Enerovi pronést stůl dveřmi. Donesli ho k raketě. V jejích dveřích se Ener ještě ohlédl –

Jestli si dárce nedělá legraci, jestli opravdu –

Vešel s darovaným stolem do rakety a chvíli trvalo, než se vrátil –

Přinesl zlatou cihlu. Nesl ji nedbale jako křemen, podal ji Renému. René nečekal, že bude cihla tak těžká, a div mu nevyklouzla z ruky –

„Tohle má prý u vás cenu,“ řekl Ener a zadíval se ironicky na zlatou cihlu.

Vida, přece jen o nás něco ví –

René zajíkle pozoroval Enera.

„Můžeme si dopřát, jakou chceme podobu,“ uvažoval Ener, „můžeme si vyrobit hmotu, jakou chceme, jen dřevo ne –“

A pak se vraceli k filiálce, mlčeli.

A oba byli šťastní a oba trochu provinilí, protože cítili, že nejsou hodni darů, které dostali.

Ošidil jsem ho – uvažoval René.

Pořádně jsem ho ošidil.

A přitom si on myslí, jistě si myslí, že ošidil mě.

Docela ho to bavilo.

15

Tak přišel první z hvězdy 377 K.

Nenápadně, nečekaně, na osamělou filiálku Úřadu pro jinohvězdné návštěvníky – A nikoho nenapadlo, že tento nenápadný příchod je začátkem nejpodivnějších událostí, jaké Úřad pro jinohvězdné návštěvníky pamatoval…

První zpráva, která o návštěvě vyšla v novinách, velmi zaujala. Byla to ona zpráva, kterou sepsal René a doprovodil fotografií podivného návštěvníka. Tud si ani nemyslel, že někdo takový opravdu přiletěl, ale článek otiskl, považoval ho ovšem za kachnu. A když se díval na fotografii svého přítele, uvažoval, že to je docela vtipná kachna. Ale René pokračoval v článcích, a protože nebylo co tisknout, otiskl Tud o novém příchozím v novinách celý seriál.

Jednou časně zrána dostal René návštěvu – Kdosi divoce bušil na dveře – –

Vylezl z postele a vyhlížel, kdo ho může takhle časně ráno vyburcovat – V pyžamu sešel k brance filiálky.

„Tady bydlí ten host, host z vesmíru?“ ptal se malý mužík –

Oči mu bystře přebíhaly z Reného po oknech domu, jako by chtěl návštěvníka zahlédnout a svým pohledem ho vytáhnout z domu jako na udici –

René kývl a zívl –

„Mám tady pro něj,“ začal muž zvolna, „mám tady pro něj –“

René si všiml kůlu, který byl opřený o plot.

„Nesete mu dárek?“

Muž přikývl.

„Zadarmo?“

Muž se ošíval a díval se na Reného pohledem „vždyť si rozumíme“ –

„Vezměte si ten kůl a jděte,“ řekl René a zavřel branku. Muž si položil kůl na rameno a pomalu odcházel –

16

Po odletu Enera do centrály Úřadu pro jinohvězdné návštěvníky rozruch kolem něj utichal. René se dozvěděl, že se zde Ener nezdržel příliš dlouho, slabý týden, a hned nečekaně odlétal zpátky. Míjely měsíce a René dál vykonával svou profesi. Přijímal návštěvy jinohvězdných obyvatel, krmil je a posílal do centrály.

Přesto si často vzpomínal na Enera a na jeho podivný vztah ke světu, žádný z nových příchozích, i když byli sebepodivnější, nedokázal z jeho paměti vytlačit toho, který žasl nad psacím stolem –

Ener o sobě nedal zprávu, nebylo zvykem, aby si René se svými návštěvníky dopisoval, a René už přestal počítat s tím, že se s někým z Enerovy planety ještě setká –

Až pak, jednou na jaře, se René doslechl, že z Enerovy planety přiletěli další hosté. Přiletěli v několika obřích korábech a přistáli na různých místech země. Jeden z takových korábů se za několik dní objevil i v území, které spadalo pod pravomoc Reného filiálky.

17

Když René dorazil k obrovitému korábu, užasl –

Koráb stál na louce a po louce se od korábu k obzoru klikatila nepřehledná řada lidí. Stáli trpělivě, odhodlaně, čekali, jako se čeká málokdy, čekali s radostí. Tvářili se, jako by čekali na radost. René viděl, že každý v té dlouhé frontě drží nějaký předmět. Byli tu lidé, kteří přišli s kůly, tyčkami z plotů, ale i takoví, kteří ke korábu dovláčeli skříňku, dřevěný rám obrazu, všiml si i skupinky žen, která stála ve frontě s pianem, zřejmě ho musela s nesmírnou námahou dotlačit po měkké louce.

Někteří příchozí drželi jen lať a byli i takoví, kteří v ruce svírali větev, čerstvě odlomenou větev ještě se zelenými lístky. Ve dveřích rakety seděl host, který, jak si René s ulehčením uvědomil, neměl jeho podobu.

Seděl u malého kovového stolečku, na kterém byly podivné váhy. Z vah vylétal každou chvíli paprsek, dotkl se předmětu, který chtěl host zvážit. Na ciferníku vah, velkém ciferníku, se okamžitě objevila váha a vesmířan sáhl do obrovského pytle vedle vah. Vytáhl z něj drahokam, drahokam, který odpovídal podle jakéhosi záhadného ceníku velikosti a váze předmětu, se kterým „kupující“ přicházel – – –

René došel k hostu a představil se.

„Promiňte, ale teď nemám čas,“ řekl host a ani nevzhlédl od stolku. Právě vážil velké proschlé poleno. Z rakety vyšel muž, také nebyl podobný Renému, a odnesl poleno do rakety. Nesl je posvátně, s úctou, jako by nesl půlmetrový diamant, a ne kus dřeva.

René si všiml, že muž byl k nerozeznání podobný muži, který přijímal dřevo u stolečku – –

Přijímají naši podobu, úmyslně ji přijímají, ale nemají fantazii, a tak přijímají podobu, a neobměňují ji –

A my –

A my máme fantazii? napadlo Reného, když se díval na frontu, která se táhla od rakety a mizela v nedohlednu kdesi mezi obzory –

Odcházel a doléhala na něj tíseň, tíseň, jako by za ním byl nějaký velký nesplněný úkol, úkol, který je nutný a nezbytný, ale který René nerozeznává –

Snad právě proto, že ten úkol je tak velký –

Největší přece bývá nenápadné.

18

Večer se René procházel po louce kolem filiálky –

Přemýšlel o tom, že stejný obraz, jaký viděl on dnes odpoledne, je možné vidět u všech raket hostů, které přistály z Enerovy planety –

Na všech světadílech se dlouží nedohledné fronty od korábů k obzorům – A lidé se k nim sbíhají zeširoka zdaleka, nesou své stoly, židle, lůžka, lámou své zahrady, roztloukají ploty kolem zahrad –

Viděl ty fronty v televizním šotu a slyšel rozhovory, které měli reportéři s lidmi čekajícími ve frontě –

Znepokojovalo ho, jak všichni ve frontě jsou přesvědčeni, že provádějí něco chytrého, něco nesmírně chytrého, a někteří z dotazovaných dokonce na reportéra vrhali spiklenecké pohledy: to jsme je doběhli.

Další den se šel René znovu ohlásit ke kořistnické raketě. Muž u stolku zrovna přeměřoval kmen jabloně, čerstvě poražené jabloně, ze kterého ještě prýštila míza, a zase řekl Renému, že na něj nemá čas –

Mělo by se jim to zarazit, uvědomoval si René, za chvíli nám tady zničí kdeco, jen aby to mohli vyměnit za brilianty – –

Ale René byl sám a bez vlivu, a mlčel – – Všiml si, že ve frontě je i kamión naložený dlouhými krásnými borovicovými kmeny, a ten kamión byl označen jako majetek ministerstva lesnictví –

I ministerstvo lesnictví – proč ne – proč vlastně ne. Zlepšuje si finanční situaci – Když si René večer zapnul televizi, uslyšel hlášení, zlověstné hlášení – – – Den co den přilétala nová série korábů z Enerovy hvězdy. Přistála jich záplava, a mnohem větších než ty první. Už také nevykupovali jen mrtvé dřevo, ale lépe platili celé stromy, vyrýpnuté z hlíny i s baly, a uskladňovali je v raketách. René se ráno probudil, rozespale vyhlédl z okna, užasl – – Filiálka měla kolem sebe malý smrkový lesík, během noci ho někdo celý zničil. Velké smrky byly podříznuty a odneseny. Po menších smrcích zbyly v zemi díry – Reného napadlo, že to vypadá, jako by zde stromy nebyly spokojeny a odešly, odlétly, dobrovolně –

Proč tak tvrdě spím, litoval –

Mohl jsem –

Až teď ho vlastně napadlo, že mohl smrky sám odstranit a vyměnit u korábu za drahocenné kameny nebo zlato. Zastyděl se za tu myšlenku.

Ale styděl se jen krátce. Pak se rozhlížel po domě, co by mohl vyměnit.

Nebudu bláznit, rozhodl se nakonec –

Nebláznil. Ale cítil, jasně cítil, že lituje toho, že nestojí ve frontě –

19

Během příštího týdne přistálo dalších dvanáct set obřích korábů.

Vykupovali i keře, pokud měly velký bal, sazenice, skupovali i drny s trávou. René se zase zašel podívat k novému korábu a pokusil se promluvit s návštěvníky, teď se už muž za stolečkem ani nenamáhal, aby Renému řekl, že na něj nemá čas, jen na něj mávl rukou, aby odstoupil – Když René projížděl zpět k budově filiálky, všiml si, jak se krajina změnila. Velká kaštanová alej, kterou jel ráno, zmizela celá, jen pár lidí tu zbylo, namáhali se s vykopáním pařezů. V korábu vykupovali i pařezy…

Zmizely i jednotlivé stromy, které stály na rozcestích, lípa na kopci vedle filiálky. Domy měly vylámány okenní rámy a zvyrážené dveře… René dokonce viděl mladou ženu, která u svého domu pracně vylamovala dřevěný práh…

Zatelefonoval Tudovi –

„Musíme jim to zatrhnout –,“ křičel do sluchátka.

„Co?“ ptal se Tud netrpělivě.

„Aby nám odvezli všechno dřevo –“

„Promiň, kámo,“ netrpělivě se ozval Tud, „nemám teď čas, odvážíme teďka naše redakční stoly –“

„Kam?“ zeptal se René, ale sluchátko už mlčelo. Pochopil.

20

Když se večer díval na televizi, viděl je znovu – Přilétali –

Noví a noví –

Z oblohy se ustavičně snášela oslnivá světla obrovitých korábů –

Hlasatelé ohlašovali, kam přistanou další. Dalo se snadno předpovídat, kdy se nový „výkupní“ koráb objeví. Přilétali zřejmě podle přesně stanoveného plánu, museli mít Zemi rozdělenou na úseky a rozhodli se nevynechat ani jediný.

Nejvíc Reného roztrpčovalo, že nám dřevo neloupí. Chápal by, kdyby sem vtrhli a odváželi strom po stromu, les po lese –

Oni jen seděli u stolků před raketami a čekali, až k nim sami dovlečeme dřevo, lesy… Všechno dřevo, které máme.

Neplatili špatně, to ne. Z našeho hlediska rozhodně ne –

Ale je naše hledisko správné hledisko?

To bylo poprvé, co si René položil otázku takhle. A radši se nesnažil odpovědět.

Pravidelně dojížděl za korábem a pravidelně odjížděl, nechtěli s ním hovořit. Neměli čas.

Dřeva ubývalo –

Když odjížděl z filiálky ke korábu, neviděl už ani jediný strom, dokonce ani jeden jediný pahýl. Postupně mizely i všechny keře a zmizelo i dřevo, které bylo součástí domů – Dokonce i invalidní zahradník se ploužil po záhonech filiálky velmi neobratně s kovovým hákem místo dřevěné protézy. I tu vyměnil, jak se Renému chlubil, za několik velkých smaragdů…

Tehdy se začínala Země bránit.

Zákonodárné sbory se radily o novele zákona, která by zavedla clo na dřevo nebo by jeho vývoz z planety vůbec zakázala. Ale řada zákonodárců si vybírala letní dovolené, a tak se konečné rozhodnutí odročilo na podzim.

To už René neměl ani postel, ani židle. Kdosi se vloupal do filiálky a dřevěný nábytek zmizel…

Policista nepomohl Renému v ničem, a když se z filiálky ztratilo příští den dřevěné štokrle, byl René přesvědčen, že se pro ně vloupal policista – Všiml si, jak při své prohlídce bytu masívní židličku okukoval –

Okolí filiálky se začínalo podobat poušti –

A každý den přilétaly nové a nové koráby –

Nic nevymáhali, nenaléhali, nepřemlouvali –

Jen otevřeli dveře –

A přijímali –

21

Na podzim byl konečně vyhlášen zákaz vyvážení dřeva –

Vyvážení dřeva –

Reného napadlo, že je to už celkem zbytečné opatření –

Široko daleko nebylo vůbec žádné dřevo…

Lesy, které dříve vystupovaly na obzorech kolem dokola filiálky, byly dokonale pryč, vyrýpány i s kořeny –

Keře zmizely, stejně jako nábytek z bytů, obklady stěn, sochy svatých –

Obrazy byly vyňaty z dřevěných rámů, opřeny o stěny. Zmizely dveře moderních bytů i vyřezávaná vrata paláců a kostelů –

Zmizely i dřevěné dětské hračky a René vídal malé děti, jak si cvrnkají valounky zlata…

René se procházel po louce, louce, na které sem tam zbylo trochu trávy, a uvažoval, co teď –

Do domu mu fičelo otvory po vylámaných dveřích a oknech, neměl postel ani stůl. A neměl ani tužku, aby mohl napsat smutnou báseň –

Pár knih mu zbylo, jak budou teď knihy vzácné, napadlo ho, oni, Eneři, vykupovali přece i výrobky ze dřeva. I knihy…

Procházel lesem, plání, která byla dřív lesem a která teď vypadala jako obrovitý hřbitov s hroby, se zejícími dírami po vyhrabaných pařezech – –

22

Pozemská vláda dospěla k jasnému a snadno očekávanému rozhodnutí. Ve vesmíru se musí objevit hvězda, na které je klima podobné pozemskému, hvězda, na které roste dřevo.

A je třeba se na tu hvězdu vypravit, okamžitě vypravit –

A dřevo skoupit.

Koloběh pokračuje, napadlo Reného a uvažoval, jestli mu Tud přijme článek s tímhle názvem –

Koloběh –

Ale je to koloběh? uvažoval René.

Díval se do oblohy, která jiskřila tmou a zlatem –

Je vůbec někde tam mezi těmi světly jediné, na kterém rostou a dýchají stromy, ještě rostou a ještě dýchají stromy?

Vytáhl z kapsy dýmku a nacpal si ji –

Poslední dýmka, uvažoval, poslední dýmka široko daleko, možná vůbec poslední dřevěná dýmka v celé Galaxii –

A pak si všiml maličkého dubu u svých nohou –

Nebyl delší než dlaň –

Hrdě pozdvihoval k obloze dva lístky, které se chvěly ve větru, a René se sklonil, aby stromek pohladil –

Tak aspoň něco, uvažoval a napadlo ho, že má ve spíži jablko. Zkusí zasadit jádra. Možná vyrostou – Nějak, nějak se začínat musí –

A možná v tom mém jablku jsou skryty všechny jabloně budoucího světa –

Pohřební maxislužba

(příběh budoucího nebožtíka)

1

První inzerát té podivné firmy jsem uviděl na hostinci.

Žijete?

Pamatujte na to, že jednou žít nebudete

To se ví, že takový inzerát se na naší vesnici neobjevuje každý den, tak jsem šel blíž, abych si ho přečetl celý.

Přihlaste se u

To bylo všechno, co pod tím velkým titulkem stálo, zbytek někdo utrhl a asi si odnesl na památku. U nás lidé sbírají všecko, všecko se může na něco hodit. Na co se komu hodil kus inzerátu, jsem ale nechápal –

Podruhé jsem uviděl jiný inzerát na drůbežárně.

Pohřební služba

Vita

Vám nabízí

své služby

Je to dost divné, když se pohřební služba jmenuje Vita, Život.

Ale přečetl jsem si celý inzerát, a i když jsem celkem inteligentní a číst umím všechna písmena, moc jsem tomu nerozuměl.

Zapamatoval jsem si adresu, která byla na konci inzerátu, a když jsem jel jednou do města domluvit dodávky hnojiv, tak jsem se tam stavil.

2

Firma Vita byla docela solidní.

Velký prosklený palác na hlavní třídě.

Samé hostesky v uniformách, usměvavá děvčátka, viděl jsem jim na očích, že takový strejc z venkova je jim pro legraci, ale nedávaly to na sobě příliš znát a odvedly mě do informační kanceláře –

Malá nosatá paní za stolkem. Vypadala jako slepice.

A také tak kvokala.

Že prý je ráda, že jejich firma má zájemce i na naší vsi – A prý že mě může udělat hnedka –

„Já vám říkám, že ničemu nerozumím,“ začal jsem, a pěkně zostra. Jak ze mě někdo dělá to, co jsem, teda ne zrovna chápavého člověka, vždycky vypěním.

Ta malá slepice se jen tak usměje, pohodí vlasy –

A už mě vedou do takové malé místnosti.

A za chvíli ven.

Kdyby mě vodili nějací chlapi, já bych se bránil, ale když mě vodí děvčátka, usměvavá, veselá, tak se ani nebráním –

I když vůbec nevím, co se mnou udělají, kam mě to pořád vodí sem a tam kolem dokola, pořád něco bzučí, vrčí, šumí –

Přikládají ke mně šumivé poklice –

Osvěcují mě –

3

Pak mě posadí k malému stolečku a dají mi kávu.

Chvíli čekám, a nevím co a jak, čekám, a nevím na co, a tak se tvářím, jako bych věděl co a jak, aby si neřekly, přišel strejda z venkova a ničemu nerozumí.

Většina lidí, co ničemu nerozumí, se tváří, jako by rozuměla všemu.

A najednou se otevřou dveře –

A proti mně jde –

Jde –

Proti mně jde já.

Ustupuju, ustupuju – taky je to nějaké setkání, poprvé v životě jsem se setkal sám se sebou.

Když jsem došel ke zdi, už se nedá nic dělat.

Přistoupím sám k sobě.

Podám si ruku.

A řeknu si něco jako jak se prej mám.

No dobře, dobře, řeknu, a co já.

Taky že dobře, dobře, a že prý vypadám moc dobře a jak vypadám já, a tak jsme se tam chvíli bavili, já se sebou, a oba jsme se pěkně potili –

Když už jsme byli nejvíc rozpačití a tak tam stáli v trapném tichu, oba zajíknutí, snažili jsme se nedívat jeden na druhého. Dost nás to teda vzalo. Mě i mě. Pak se otevřou dveře a vpadnou tam rozchichotaná děvčátka a ta paní, co vypadá jako slepice –

A že prý tohle je to, o čem jsme mluvili –

Nevěděly, jak by mi to vysvětlily, a tak si řekly, že mi to předvedou přímo – tak jak to funguje. Je to prý velký vynález, největší vynález v dějinách pohřební služby, a na jiných hvězdách se to prý už rozšířilo docela běžně –

Jářku, co to má být?

A ta děvčátka povídají, že ten já, co přišel, je můj odlitek.

Prý dvojník nebo co, měli pro to i cizí slovo, ale já ho zapomněl. A tak tam dál stojím a dívám se na sebe a sám se před sebou za sebe stydím.

4

Nikdy by mě nenapadlo, že vypadám tak, jak vypadám –

Ale co. To si říkám vždycky: „Ale co.“ A pomáhá mi to.

Řekl jsem si to i teď a poslouchal je, vykládaly, a jakpak učeně, o tom, že je zvykem, aby si každý udělal ještě zaživa takovéhohle dvojníka, a toho si pak posadí na hrob místo těch náhrobních andělů, plačících soch nebo všelijakých statuí, co hroby dřív zdobívaly.

Prý je to nejlepší a taky, když se to tak dokola propočítá, přijde to o hodně levnějc než nějaká umělecká socha plačícího anděla.

A ten dvojník prý sedí na hrobě a rozpráví s těma, co chodí okolo –

Prý na těch hvězdách, kde je Vita docela běžná a zaběhnutá, chodí lidi na hřbitovy jako do nějakých klubů a celé dny tam klábosí s těma, co sedí na hrobech –

Nenosí jen tak svíčky na hrob –

Nevzpomínají.

Ale porozprávějí si.

Dvojníci jsou dokonalí, a tak vědí zrovna to, co věděl ten, kdo je v hrobě pod nima, a můžou mluvit o všem, o čem by moh mluvit on –

Moc velká zábava, říkala ta paní, co vypadala jako neklidná slepice.

Jak pro koho, jak pro koho, myslím si.

Ale koneckonců proč –

Proč ne.

Představil jsem si, jak půjde moje stará na Dušičky na hrob a jak jí tam pěkně povím od plic, co si o ní myslím –

Když budu mrtvý, to se už odvážím být upřímný –

A vedle mají hrob ti od vedle, ti budou také jistě chodit na Dušičky ke svým a těm já to, ó jé, povím, jak to bylo s tou lípou a s kradeným dřívím –

Pořád mi říkala ta moje, mlč, ale teďka – když už nebudu –

Já myslím, že takovej mrtvej – si může vlastně říkat, co chce.

Teda mrtvej – Vím, že to už jaksi nebudu já, ale ten dvojník dokáže to, k čemu já neměl odvahu.

Neměl odvahu, dokud žil.

Tam, co máme hrob, je taková nízká zídka a je vidět na ulici, pane, co já povím těm, co na ně dohlédnu, a jestli půjde okolo taky starosta – No, až jsem se při té představě začal usmívat. A pak, jak se krade, jak se u nás na hřbitově krade, jen dá někdo svíčičku nebo kytku na hrob, už to někdo vyrejpne a odnese, ukradne kytku a svíčičku na jinej hrob nebo domů –

To ne, já si budu na svým hrobě sedět –

Všechno si ohlídám –

„Darebáku,“ zařvu, „necháš tu svíčičku, pro mě za mě, kraď si živejm, jak chceš, ale mrtvejm nech jejich majetek na pokoji –“

To nevadí, že z náhrobku se nebudu moct hnout, že k němu budu upevněnej jako socha, však já si ty nezdoby zapamatuju a povím to na ně hrobníkovi, že mně, chudákovi mrtvýmu, kradli –

Nebo řeknu ženě, ať mi připraví nějaký kameny, a těma po nich vždycky mrsknu – mířit já umím –

Ale to mě nejvíc těší, že si budu konečně moct říkat, co chci –

Budu si moct říct, co si myslím –

Každému řeknu, co si myslím, jeden by plakal.

Já jsem si na to myslel kolikrát, že až budu mrtvej, a moh bych teda říct lidem, co si o nich myslím, pěkně bez obalu, že už jaksi nebudu moct, a to mi bylo dost líto, protože co z toho pak člověk vlastně má, že je mrtvej, on si tu svobodu svojí huby ani neužije. Ale tohle je něco jinýho, říkal jsem si a v duchu jsem si sumíroval, co komu povím, jen až budu mrtvej –

To se ví, že jsem toho dvojníka zaplatil.

I s montáží.

Vyplnil jsem jim papíry a podepsal, že ho mají přidělat na náš hrob hnedka, co budu mrtvej –

5

Povídám to ženě a našim doma, jaká je ta vědeckotechnická revoluce číman –

Naši kroutí hlavama a říkají, ať s tím dám pokoj, že se budou bát chodit na hřbitov, až na každým hrobě bude sedět strašidlo.

Ale co se stalo potom –

Za dva roky umřela tchyně.

Musíme tam všichni, řek jsem si – ona se vám ale nálada v domě tak nějak pročistila, ona tchyně pořád nadržovala mé ženě, znáte tchyně –

Jen ale jdeme poprvé na hřbitov –

Na hrobě sedí tchyně.

Mnou to škubne, jen tak tak se nedám na útěk ze hřbitova –

Ale hned se upamatuju, že to není ona, že to je asi jen taková ta socha z pohřební služby Vita –

Ale tchyně mě už zmerčila.

„Anton,“ volá na mě a šklebí se, „jen sem pojď, chlapče, já ti konečně povím, co jsem všecky ty léta v sobě dusila –“

Co jsem měl dělat.

Jednou je to žena, a pak je to matka mojí ženy –

Takovou těžko vzít laťkou přes nos –

No dala mi to, dala. A já jen mlčel, nechtěl jsem jednak dělat lidem na hřbitově divadlo –

A pak mi žena taky tiskla dlaň – div mi ji nerozdrtila –

Lidé kolem se koukají a smějí se – Jen se smějte, myslím si, však na vás taky trhne, až si vaši bližní sednou na hroby –

Zatím to polykají, dávají si pozor, ale až nebudou, to vám to povědí –

Některým lidem to asi docházelo, protože se smáli rozpačitěji a rozpačitěji, a někteří se dokonce smát přestávali a vytráceli se, aby je jako tchyně neviděla –

Mluv si, mluv, říkal jsem si a těšil jsem se na tu chvíli, až mě posadí vedle ní, jak jí to povím, to už mi na ničem nebude záležet, tak si nebudu brát servítky, jak já jí to povím – A času bude – Budeme sedět vedle sebe celá léta –

Jak jí to povím – až nebudu –

6

Teď už je celý náš hřbitov taky plný soch, jako bývají hřbitovy na okolních hvězdách –

Firma Vita dělá obchody, tisíciprocentní dividendy vyplácí –

Řeklo by se, jaká to bude zábava, na každém hrobě sedí pár lidí a jak ti se do sebe pouštějí – A jak na sebe pokřikují z hrobu na hrob –

A přece jsou hřbitovy pusté, lidé tam už ani moc kytky nenosí nebo svíčky nezapalují, a když, tak tam jen vběhnou s kytkou nebo svíčkou – rychle pryč –

Bojí se. Bojí.

Já se nedivím – –

Když jsou jednou lidé mrtví, ono jim už na ničem nezáleží a řeknou si, co chtějí, řeknou si třeba to, co si opravdu myslí. Řeknou to na hřbitově.

I já –

I já přece jednou řeknu, co si o tomhle světě myslím…

HVĚZDNÉ LÁSKY

Dívky z Ikareionu

(příběh švadlen)

1

Ikareion byl pěkná díra.

Když Klárka poprvé uslyšela, že má nastoupit jako švadlena na Ikareionu, souhlasila okamžitě a v tom okamžitém souhlasu bylo něco velice vděčného –

Vášnivá vděčnost –

Ředitel krejčovského závodu, který s absolventy projednával umístění, byl překvapený, jak bleskurychle souhlasila.

Zvykl si, že si švadlenky vybíraly, dožadovaly se přesných informací, například je-li u budoucího pracoviště dost velký bazén nebo jaké je na navrhované hvězdě procento svobodných mužů.

Klárka ne.

Jak slyšela Ikareion, okamžitě podepsala pracovní dohodu. Svým přítelkyním na Ikareionu pak říkala: „Mně se děsně líbilo to slovo, holky.“ Taková byla Klárka.

Poetická. Impulsívní.

Ale když se pro něco rozhodla, držela se toho, a byla proto na Ikareionu už třetí rok. Přestože Ikareion byl taková díra.

2

Celá planeta, na které byl Ikareion zbudovaný, měla jen jedinou výhodu – podnebí naprosto snesitelné lidem.

Třicet tisíc obyvatel miniplanety nemuselo nosit skafandry ani žít v umělých městech vystavěných pod obrovitými poklopy.

Jenže když Klárce skončila v pátek po obědě práce a začal víkend, mohla do nedělního večera obejít hvězdu kolem dokola. A ještě šla docela pomalu a v hospodě, které se říkalo U Opilého kosmonauta, si dala zmrzlinový pohár, kávu a vykouřila kolik cigaret.

Nic proti Ikareionu, říkala si Klárka někdy před usnutím, když ji napadlo, že by si život představovala přece jen trochu jinak. Nic proti Ikareionu, jen by tu mělo žít víc volných kluků.

To byla největší potíž na Ikareionu.

Osmdesát pět procent děvčat od šestnácti do pětadvaceti let.

A těch pár procent mužů, kteří zde byli, si dokázaly manželky tak ohlídat, že těch pětaosmdesát procent děvčat muselo být velmi rafinovaných, když jim nějakého chtělo přebrat –

Když se to některé podařilo, nemluvilo se po Ikareionu kolik dní o ničem jiném. Šance, že člověk bude tou šťastnou, se zdála ale moc malá.

I pro tak hezkou dívku jako Klárka.

Klárka. Ale byla tak hezká, že jí kamarádky přezdívaly Afrodíté.

3

I krásná dívka na hvězdě dívek propadá po čase melancholii –

Ať vejde do obchodu, do parku, ať jde na plovárnu, nikde nepotká zpravidla nikoho jiného než samé dívky.

Malé, tlusté, pihaté, nosaté, štíhlé jako viržinské jalovce i tlusté jako rododendrony – dívky mdlé, které dokáží lízat zmrzlinu tak pomalu, že se jim nakonec v kornoutku rozteče, i zbrklé, které zmrzlinu nevydrží ani lízat, přímo ji z kornoutku dychtivě ukusují – a pak se zklamaně dívají na ty mdlé, kterým jí ještě tolik zbylo –

Někdy si Klárka říkala – takhle asi vypadá peklo –

Samé dívky.

A ani jeden muž.

I ti čerti jsou jen ženského pohlaví, mužné čerty drží jejich paničky někde pod pokličkou, aby se k vábně bublajícím kotlům ani nepřiblížili –

Ikareion vznikl omylem v počítači.

Na této hvězdě měla být vybudovaná továrna na pánské košile a Ikareion měl být vybudovaný podle obvyklých sociologických hledisek. Ale mladík, který počítač brigádnicky obsluhoval, jedl jablko. Už je docela snědl, ale když okusoval ohryzek, zaskočilo mu zrníčko, a chlapec se dusil. Přítel u vedlejšího počítače začal chlapce bušit do zad – zrníčko z hrdla vyletělo, ale na pár desítek vteřin chlapec zapomněl mačkat knoflíky, a počítač vyplivl návrh na Ikareion nesmírně zveličený – továrna, která měla být v docela obvyklých, lidských měřítcích, získala kvůli tomu jablku hříchu surrealistické rozměry a pohltila celou hvězdu. Vedoucí architektonického pracoviště, který měl plány přehlédnout, odjížděl se sekretářkou přes víkend na svou aerochatu a počítačům důvěřoval – na projekty se ani nepodíval, a protože je na chatě přistihla manželka, neměl ani dodatečně myšlenky, aby se na počítačovou architekturu soustředil… Zatímco se rozváděl, vyrůstal na Ikareionu gigantický komplex, noční můra oděvnického průmyslu, velkovýrobna pánských košil pro celou Galaxii.

Samozřejmě, všechno se urovnalo, omyl se nazval novátorským řešením, architekt dostal ocenění, novináři se rozplývali nad velkorysostí. Jen na toho brigádníka přišel na školu špatný posudek a ztratil stipendium.

Přijal to sportovně, za tu legraci to stálo, myslel si, když sledoval reportáže o dívkách z Ikareionu a interviewy velkého architekta. Chlapec si koupil jablka – jen dvě, protože neměl stipendium – a tím to pro něj skončilo.

Ale na Ikareionu všechno začínalo.

Patnáct tisíc švadlen bylo povoláno k řízení košilových strojů.

A oblohou létalo velkoměsto Ikareion.

Dívčí velkoměsto. Dívčí hvězda.

Básníci o ní říkali, že její světlo je jiskřením dívčích snů.

4

Klárka nic nevěděla o osudovém jablku, které způsobilo vznik podivné dívčí hvězdy.

Seděla v okně ubytovny, jedla jablko a kývala z okna nohama v šortkách. Těm, kdo šli po chodníku, mohly její nohy připadat jako udice, které spouští na hladinu, aby na ně zachytila – koho? – –

Po chodníku korzovaly jen zástupy dívek v šortkách, plavkách, krátkých letních šatech. Bylo takové vedro, jaké na Ikareionu nepamatoval ani nejstarší počítač 8889 a ten byl považován za praotce hvězdy.

Páteční odpoledne.

Dva volné dny – Co se tu jen dá dělat – – Klárka vztekle hodila ohryzek doprostřed ulice –

„Nic proti nám ženskejm nemám,“ řekla hořce, „ale jen když nás není tolik pohromadě.“

„Podívej,“ zavolala Pietra a vyfoukla kouř. Zase nic. Kouř se rozplynul do šedého sloupce a matně těkal ke stropu pokoje – Zase se jí kroužek nepovedl.

„Že bysme zase obtrajdaly hvězdu?“ ptala se Klárka a naklonila se pro další jablko.

„Neva,“ řekla Pietra. To bylo její obvyklé úsloví. Pietra snad od svého příchodu na hvězdu neřekla ani jednou ano nebo ne. Říkala jen neva – věci se jí netýkaly a nevadily jí. To bylo její stanovisko ke světu, mírně znechucené, ale velice loajální. Svět ji nebavil, ale nevadil jí.

„Můžeme si vzít plavky a vykoupat se u rybníka,“ navrhla Klárka.

„Neva.“

5

Práce v továrně na košile byla jednotvárná. Celý den seděla Klárka i Pietra u velkého stolu, na kterém se rozsvěcely žárovky. Jakmile se nějaká žárovka rozsvítila, zmáčkly pod ní dívky knoflík. Říkalo se jim švadleny, jenže zrovna tak, jak obě věděly, pracovaly cukrářky, a jejich kamarádka Brunhilda, zvaná Brůna, říkala, že zrovna takhle to vypadalo, když vyráběla boty. Klárka nechápala, že tuhle práci místo nich nedělají automaty. Ale slyšela něco o tom, že knoflíky prostě musejí mačkat lidé. Taky se hodně povídalo, že jinak by vůbec nebylo jasné, co s mladejma holkama, kdyby nemačkaly knoflíky. To se jí zdálo trochu kruté – Sama si přiznávala, že se v neděli večer někdy těší do práce – byla tam sice absolutní nuda, ale Klárka si aspoň mohla při mačkání knoflíků namlouvat, že ta nuda má smysl.

Tahle nuda – nedělní – smysl neměla.

Tím si byla Klárka stoprocentně – – a trapně – jistá –

6

Obcházely hvězdu.

„Zlej sen,“ řekla Klárka a ukázala na zástup černovlásek, dobře dvě stě jich mohlo být, ležely na hrázi rybníka a slunily se.

Pietra mlčela. Teď jaksi nepovažovala za vhodné říct neva.

Přecházely hlavní poledník a Pietra si zapálila cigaretu. Pokusila se vydechnout kroužek.

„Ani ty kroužky člověk neumí,“ vzdychla si.

Šly od rybníka směrem k distribuci košil, nekonečně dlouhé nízké budově, táhla se dobře přes pětinu hvězdy.

Nějak ani neměly chuť se vykoupat.

Bylo tu moc lidí.

Klárka s Pietrou měly své místo v nedalekém lese, hned za pavilónem na žehlení límců.

Málokdo sem zašel, muselo se přes nepokosená luka.

U pavilónu na žehlení límců byla malá tůňka.

Krásná jako z pohádkové knížky. Tady se občas Pietra a Klárka v noci koupaly. Pak vylezly na břeh, lehly si do vysoké a hebké lesní trávy, pozorovaly modrostříbrnozlatou záři na obloze a snily o chlapcích, které jednou potkají. Klárka snila hlasitě, ale Pietra nebyla dobrý společník snů. „Máš ráda černovlasé?“ ptala se Klárka.

„Neva,“ říkala modrostříbrnozlatá socha, vlhká socha, která ležela vedle ní.

„Nebo zrzavý?“

„Neva,“ vzdychla socha.

Bylo lepší snít o samotě. Ležely nahé na vlahé trávě a snily. O tom, že Ikareion není taková noční můra, je to město jako jiná města v Galaxii, plné naděje a dobrodružství a lásky –

Když došly k tůňce, koupalo se v ní asi dvacet blondýnek. Cákaly na Klárku a Pietru vodu a pokřikovaly na ně –

Klárka i Pietra se znechuceně odvrátily a dál bloumaly hvězdou.

„Blondýnky vlezou všude,“ řekla Klárka, „nenávidím blondýnky.“

„Neva,“ připomněla Pietra.

A šly dál kolem hvězdy. Vysoké pavilóny se střídaly s nízkými a s loukami, s háji.

V parcích byly lavičky, na nich posedaly dívky a četly, kouřily a lízaly lízátka, která se stala na hvězdě hitem. Na lízátkách byla jména chlapců a každé jméno mělo svou chuť. Richard byl malinový a Alois angreštový. Klárka s Pietrou si koupily v kiosku u parku dva ananasové Ivany, melancholicky je lízaly a bloumaly k vyšším rovnoběžkám.

„Už aby bylo pondělí,“ vzdychla Klárka a ukousla kus ananasového Ivana.

„Neva,“ podotkla Pietra.

7

Bloumaly kolem pavilónu knoflíkových dírek –

A tam ji uviděly. Stála uprostřed trávníku. Stará cirkusová maringotka.

„Hele,“ řekla Klárka Pietře.

„Helám,“ souhlasila Pietra.

Zahákly se kolem ramen a ve vrcholné nudě se potácely k maringotce.

Za jejím oknem bylo několik štětců.

Klárka na maringotku zaklepala. Líbilo se jí, že jsou za oknem štětce, a napadlo ji, že by se štětce mohly dávat do květináčů místo květin –

Někdy absurditou přemáhala nudu. A někdy příliš nepomáhalo ani to.

Dveře maringotky se otevřely a vyhlédla vousatá hlava.

Starej, napadlo Klárku i Pietru současně. Nic proti starým mužům neměly, ale tenhle nebyl ani dědeček, tohle byl rovnou pradědeček.

Měl huňaté vlasy, huňaté obočí, huňaté kníry i huňatý plnovous, však mu také potom na hvězdě říkaly Huňáček. Ta huňatost byla docela zvláštní huňatost a Klárka ani Pietra se s takovou huňatostí v životě nesetkaly – byla to huňatost jaksi botanická, huňatost lišejníků a uschlých mechů – ale rozhodně to byla veselá huňatost.

A ze vší té huňatosti se díval laskavý měkký pohled.

„Nazdárek, dědečku,“ řekla Pietra.

Uklonil se.

„Můžete přes ty vousy mluvit?“ zeptala se Klárka.

Drzost je někdy báječná zábava.

Dědeček pokrčil rameny, jako by to ještě nikdy nezkoušel. Jako by ho to napadlo až teď a sám se divil, že ho to nenapadlo dřív.

Obě znaly takovéhle maringotky. Čas od času vyjížděly na jejich rodných hvězdách z gigantických transgalaktických kosmických korábů a vezly za sebou lochnesky, kolotoče… V poslední době zanikaly i ty poslední. Domyslely se, ten starý pán je asi starý cirkusák, skončil s živností a chce se někde usadit. Ani je nenapadlo, že se vydal na dívčí hvězdu kvůli dívkám, tak vypadal dobrácky, nevášnivě a dědečkovsky. Proč se sem vydal a proč si postavil maringotku uprostřed trávníku, je vzrušovalo.

„Na návštěvu, dědečku,“ řekla Klárka, „na návštěvu?“

Dědeček neurčitě přikývl.

I ta neurčitost byla taková příjemná, přikývl s roztomilostí, jakou se vyznačují někteří dědečkové a všichni mývalové.

Často si Klárka s Pietrou představovaly, jak bude vypadat okamžik, kdy budou stát na dosah svého snu –

A teď stály –

Jak často je člověk tam, kde být chtěl, a neuvědomuje si to –

8

Ten den se stařečkem příliš nemluvily, jen mu pomohly vynést před maringotku stolek se zahradní židlí, sedl si ke stolku a otevřel knížku, jako by tu Klárka a Pietra ani nebyly.

Stařeček jim nepřipadal příliš zajímavý. Docela rády ho opustily a procházely se dál po hvězdě.

Za sobotu a neděli ji prošly celou kolem dokola a v neděli večer seděly opět ve svém pokoji na ubytovně.

„Docela jsme se opálily,“ řekla Klárka, před chvílí se osprchovala a teď se prohlížela v zrcadle.

Pietra přikývla.

„Když bude hezky i příští víkend, budeme úplně černý,“ radovala se Klárka.

„Neva,“ souhlasila Pietra a pokoušela se vyfouknout cigaretový kouř do kolečka. Měla dojem, že se jí to užuž daří.

Než usnuly, hovořily i o podivném stařečkovi. Moc zábavy s ním nebude, usoudily, ale navštívit ho můžou a můžou mu tu jeho maringotku třeba uklidit. Klárka ani Pietra nebyly zvlášť pořádné ani zvlášť dobročinné, jenže v obou propukala touha, jaká se občas u svobodných dívek projeví: starat se o nějakého muže. Huňatý stařeček v maringotce na louce byl jediný člověk, který padal v úvahu – –

V noci měla Klárka zvláštní sen.

Létala mezi oblaky nad Ikareionem.

Stačilo jí lehce pohnout pažemi – jako pohybuje plachtící dravec křídly – a mohla letět, plynule klouzat povětřím. Mraky, kolem kterých prolétala, byly pastelové, barevné a vlídné – jako ze sladké pěny, z té bývaly sladké návěje, prodávaly se na Klárčině rodné hvězdě při poutích. Na špejli bývaly hebké růžové obláčky – jako ty, kolem kterých teď poletovala. Tyhle byly přitom větší a neskonale krásnější. Mezi oblaky uviděla Klárka maringotku. Plula oblohou, třpytila se jako krásná a podivná cirkusová planeta. Klárka k ní dolétla několika vzmachy paží a chvíli u ní šlapala vzduch, stála na místě, zrovna jako když v rybníce šlapala vodu.

Zaklepala na dvířka maringotky. Vyhlédl usměvavý huňatý stařeček. Ale – – sňal vousy. A Klárka viděla, že vůbec není starý, že vůbec není stařeček, pod maskou z vousů se ukázala vysněná tvář, tvář mladého muže, který Klárku ve snu už často navštívil –

Mladý stařeček, vlastně omládlý stařeček, vyskočil ze dveří maringotky, pohnul elegantně pažemi jako sokol křídly, popolétl ke Klárce, pohladil ji svou rukou-křídlem po paži-křídle a pak letěli zářící oblohou, klouzali spolu k velkému jasu. Letěli vstříc svítajícímu světlu –

A pak se Klárka probudila.

9

Nastaly krásné, horké dny, obloha vedrem zlátla, jako by tisíce dívek nežily v zádumčivém dívčím městě Ikareionu, ale byly zasazeny do zlaté etuje jako nejkrásnější ozdoby –

Klárka s Pietrou bloumaly po hvězdě.

Na Ikareionu byly dvě velké skupiny dívek: blondýnky a černovlásky – a obě skupiny na sebe nevražily. Klárku napadlo, že se takhle rozlišily jen proto, aby překonávaly nudu – nenávist je někdy výborný lék na nudu. Ostatně stačilo, když si některá dívka dala přeliv, a mohla se vmísit do nepřátelského tábora. Klárka a Pietra byly brunetky, a tak měly přístup do obou táborů, ale černovlásky i blondýnky se jim zdály stejně nudné.

O čem se dalo hovořit?

O čem mohou ženy hovořit, když nemají muže?

I paráda se stala marnou, dívky si po čase připadaly jako ptáčníci, kteří hrají na vábničku, i když vědí, že široko daleko není nikdo, kdo by se nechal přivábit – – A tak časem opomíjely své šaty i líčení…

Stařeček nebyl zábavný.

Ale –

Ale i ve střídání nezábavných věcí je možné nalézt jakousi úlevu.

Klárka s Pietrou ho znovu navštívily.

Seděl před maringotkou a četl tlustý román.

Sedly si ke stařečkovi, posadily se mu k nohám, do trávy.

„Povídejte něco,“ začala Klárka, „prosím vás.“

„Já?“ podivil se stařeček. Odložil knihu.

„Já mám povídat?“

„Neva,“ povzbudila stařečka Pietra, „vůbec nám nebude vadit, když budete něco povídat.“

A stařeček začal. Asi už dlouho nevyprávěl, a proto své vyprávění vychutnával jako ten, který dlouho nepil dobré víno a pak dostane sklenici nejlepšího – Klárce připadalo, že stařeček slova, než je vysloví, občas válí na jazyku a zkoumá jejich chuť, odstín, a když je vysloví, zkoumá jejich vůni –

Chodily pak k stařečkovi s Pietrou často.

Stařeček byl starý cirkusák. Pamatoval slavnou dobu cirkusů, kdy na každé hvězdě byl bezpočet kolotočů, zápasníků s medvědy, střelnic, vyprávěl o slavných poutích na Merkuru i o fakírech z Venuše, kteří polykali oheň tak dobře jako nikdo nikde. Vyprávěl o zvěřinci, se kterým harcoval Mléčnou dráhou a ve kterém měl podivuhodná zvířata, dvoumetrové motýly, na jejichž hřbetě prováděl za letu se svou ženou a syny úžasnou akrobacii, vzpomínal na desetimetrového psa Rexe, táhl jim po Uranu všech dvacet maringotek a na jeho hřbetě měl stařeček řemeny připjatý rozkošný domeček, ve kterém žil. Podobné, ale mnohem menší domečky se připínaly na hřbety slonů. Hou – hou, jak bylo krásné usínat na kymácivě houpavém Rexově hřbetě…

Ale stárl, synové v živnosti nechtěli pokračovat.

Žena mu utekla na Orion s takovým ošklivým, jak tvrdil stařeček, paťatým krotitelem housenek z Venuše.

Zbyl sám.

Jezdil po Mléčné dráze s jedinou maringotkou a s poslední atrakcí…

Stárl víc a víc. Měl malou penzi, kterou mu vyměřil Svaz majitelů lochnesek, do kterého celý život platil příspěvky, i když už lochnesku dávno musel prodat… Kam se měl podít… Vzpomněl si na tuhle hvězdu, byl na ní kdysi velice dávno se svým strýcem, slavným Železným Oskarem z Velkého vozu, když u cirkusu začínal. Tehdy tu bylo jen pár vesnic a strýc se zde rozhodl přezimovat. Stařečkovi bylo šestnáct.

A poznal tu za té dávné zimy svou první lásku –

Klárku.

Jmenovala se jako Klárka, která dědečka napjatě poslouchala –

Vyprávěl, jak spolu chodili pod jiskřící zimní oblohou, celí zkřehlí i v kožešinových kombinézách, jak Klárce zahříval dlaně dýcháním – a jak se jednou osmělil a políbil ji na dlaň – Jak si vypůjčili od jednoho hospodáře někdy sáně a jindy prastarou rozvrzanou raketu a vyjížděli si buď po zasněžené hvězdě, nebo na krátké lety nad svítící závěje –

A teď se stařeček rozhodl vrátit se sem –

Nevěděl, co se s dívkou stalo. Na jaře odlétal se svým strýcem, Železným Oskarem z Velkého vozu, přísahal si s Klárkou věčnou lásku – jenže čas se nějak zamžil, a už se nikdy nespatřili –

Ale dožít zde chtěl.

Poznal v životě stovky hvězd – a hodně žen – a hodně štěstí –, ale dožít chtěl zde –

Klárka naslouchala vyprávění o stařečkově lásce a uvědomovala si, jak se zamilovává –

Do koho?

Do zamilování.

Nebyla to láska k něčemu, bylo to opojení, jaké cítila z toho, že by bylo krásné být opojený – Klárka se v sedmnácti na té podivné dívčí hvězdě zamilovala do lásky –

„Chtěla bys být zamilovaná?“ zeptala se Pietry večer, když se vrátily od stařečka.

„Neva.“

10

Jednou zase seděly v trávě u dědečkových nohou a naslouchaly jeho vyprávění, jak bylo nebezpečné osedlat motýly, protože motýli milovali svobodu a stačila chvilka nepozornosti a motýl škubl uzdou a cirkusový jezdec se řítil dolů –

Ale Klárka neposlouchala.

Už dlouho se odhodlávala, že se stařečka zeptá, musí se ho zeptat –

„Co to bylo za atrakci, s kterou jste jezdil nakonec?“

Stařeček mlčel.

„Máte ji tady?“ vyptávala se Klárka.

Stařeček mlčel ještě hlasitěji.

„Já jen že byste nám ji mohl ukázat –“

Ten den stařečkovi vygruntovaly maringotku, vytřely mu podlahu, umyly okna a vypraly záclonky – U sebe na ubikaci dívky nikdy tak pečlivě neuklízely jako u stařečka a Klárku napadlo, že by jim stařeček za to mohl pomoct nějak zahnat nudu –

Klárka pomalu nechtěla od života nic víc, jen aby ji nenudil –

„No,“ povzbudila záhadně se zdráhajícího stařečka Pietra.

„Radši vám budu, děvčátka, něco vyprávět, třeba jak se nám jednou Rex splašil a dal se s náma na útěk, já se ženou a dvěma malými syny jsme seděli v altánku na jeho hřbetě, a on se dá najednou do trysku – – dvacet maringotek bylo k němu přivázaných, on tak s náma pelášil –“

„Nemusíte nám tu atrakci ukázat,“ řekla Klárka, „jenom nám povězte, co to bylo.“

Napadlo ji, že se proto stařeček takhle chová, proto její přání zamlouvá, že atrakce vyžaduje něco, co stařeček v maringotce nemá –

„No,“ povzbudila stařečka znovu Pietra –

Rozpačitě zatěkal očima ze strany na stranu –

„Prosím, prosím,“ škemrala Klárka a spínala u stařečkových nohou ruce.

Stařeček zrozpačitěl nejvíc, jak to jen šlo. Celý zrudl. Klárka měla dojem, že co nevidět začne stařeček hořet, jak byl rudý –

„Někdy jindy, děvčátka,“ zašeptal.

„Proč jindy?“

Klárka byla sedmnáctiletá a v sedmnácti jindy znamená nikdy –

„Jednou byste byly třeba moc smutné –“

Nepřemluvily ho.

A přemlouvaly ho, jak jen mohly. Pietra dokonce vyslovila při tom přemlouvání víc slov, než jich vyslovila za celý minulý týden.

„Smutný, smutný,“ vzdychla Klárka, než usnula, a dívala se na temnojasnou rozpálenou oblohu. „Někdy si říkám, že by bylo docela dobrý trochu smutku, jen kdybych se tak nenudila. Pietro, jsi ráda smutná?“

„Neva,“ promluvila Pietra, a Klárka nevěděla, jestli už nepromluvila ze spánku.

11

Od toho odpoledne měly Klárka a Pietra program.

Přemluvit stařečka.

Měl je rád, byly jediné, kdo se s ním na hvězdě stýkal. Donášely mu obědy, vyprávěly si s ním posazeny v trávě u jeho nohou, uklízely mu, praly. Věděly, že jim nakonec o své atrakci poví. Při úklidu zkoumaly, kde by ji mohl mít ukrytou – v maringotce bylo moc málo úkrytů – někdy si Klárka s Pietrou myslely, že si dědeček celou atrakci vymyslel.

Jen velká bedna zastrčená pod stařečkovou postelí jim byla podezřelá.

„Tam to bude,“ říkala Klárka pokaždé, když při úklidu z bedny stírala prach. A pokaždé podržela chvíli dlaň na bedně, přilnula dlaní pevně k dřevěnému víku, jako by se mohla dotknout tajemství –

Jako by mohla nahmatat jeho tvar přes pevné dřevěné víko –

I Pietru přepadaly návaly zvědavosti.

U ní to bylo co říct.

„Třeba tam má zvíře,“ snila jednou v noci, když ležely u tůňky a dívaly se na hvězdy plující na hladině. „Možná tam má nějakého velkého motýla, jako byli ti, co na nich létal –“

„Motejl by se do bedny nevešel,“ smála se Klárka.

„Třeba mu sroluje křídla,“ myslela Pietra nahlas, „víš, sroluje mu je jako roletu –“

„Spíš tam má cylindr a kouzelné kytice –“

Žádný předmět nebyl dost podivný, aby ho mohly vyloučit, žádné zvíře nebylo tak neskladné, aby se do bedny ve stařečkově maringotce nevešlo, žádný sen, který Pietra s Klárkou měly u černě planoucí tůně, nebyl tak neskladný, aby ve stařečkově bedně nenašel místo –

12

Léto vrcholilo, stromy dostávaly bronzové, starozlaté a temně rudé listy a horko bylo nesnesitelné.

Jednou zase ležely dívky u stařečkových nohou a opalovaly se.

Klárka hovořila s tváří obrácenou do oblohy a s listy na zavřených očích, hovořila o tom, půjde-li jí dědeček na svatbu za svědka –

„Ty nemáš rodiče?“ ptal se jí.

Zavrtěla hlavou, až jí listy spadly z víček.

Nechtěla vyprávět o matce, která žila v souhvězdí Lyry, ani o otci, který žil na jednom ze Saturnových měsíců. Rozvedli se, když byl Klárce rok, a ona je znala jenom ze svatební fotografie, na které se oba velice usmívali.

Ani si s nimi nepsala.

Radši o nich stařečkovi nevyprávěla – – Ať si myslí, že rodiče jsou mrtví, bude to vypadat nějak přirozeněji –

„Já nemám ani ženicha,“ řekla, aby to zamluvila.

Posadila se.

Po pěšině mezi loukou a pavilónem přecházela celá armáda blondýnek.

Nesly si míč.

I na dálku rozeznávala Klárka, jak jsou otrávené.

„A chtěla bys –,“ zajíkl se stařeček.

„Neva,“ škytla Pietra, která zrovna pila limonádu a zakuckala se.

Stařeček se chvíli nejistě díval na mizející dav blondýnek –

„Pomozte mi, děvčátka –“

Řekl to plaše a užasle, jako by toto rozhodnutí překvapilo i jeho a sám dobře věděl, už když se rozhodl, že rozhodnutí bude – a brzy – litovat –

Otevřel dveře do maringotky.

Klárka zajásala.

Vběhla dovnitř a vycloumala zpod postele velkou dřevěnou bednu.

Tázavě se na stařečka podívala.

Přikývl.

Sáhl do kapsy a vyndal velký kovaný klíč.

Držadlo klíče bylo vykované do srdíčka a to se Klárce moc líbilo.

13

Když později uvažovala Klárka o tom, co následovalo, často se ptala, jestli by nebylo bývalo lepší dědečka požádat, ať vrátí klíč zase do kapsy.

„Snad jo,“ uvažovala – ale –

Klárka věděla, že i kdyby to bylo lepší, stejně by nedokázala dědečka nechat, aby tajemství neodemkl.

Stařeček poklekl a odemykal.

Pomalu.

„Deset let jsem to neodemkl,“ omlouval se, „je to moc starý zámek, tak se nezlobte, děvčátka.“

Klárka si vložila palec do pusy a skousla –

Tohle dělala od dětství, když byla vrcholně rozčilená, co jen se jí robot vychovatel v dětském domově za to naplácal přes ruku –

Dědeček konečně odemkl.

Pomalu otvíral víko.

„Vy jste to chtěly, děvčátka,“ zašeptal.

Otevřel.

A bedna byla prázdná.

Klárka se nad ní sklonila.

Pietra se nad ni sklonila a přejela prsty po dně, jako by nevěřila tomu, že v bedně nic není, a chtěla nahmatat neviditelné tajemství –

Ale prsty prohrábla jen vzduch –

14

Stařeček se díval překvapeně. Ne do bedny, na dívky. Jako by bylo samozřejmé, že v bedně nic není, a jako by ho to vůbec nepřekvapilo –

„Dobrej fór,“ řekla uznale Pietra.

„Vždyť nevíte, co tam je,“ řekl stařeček a zavřel bednu.

„To, co tam je, bych nechtěla,“ řekla Klárka.

Vstala a pomalu vycházela z maringotky, v životě nebyla tak zklamaná – –

„Nechtěla bys,“ řekl stařeček, „nechtěla, a přitom nevíš, co tam je.“

Klárka byla tak zklamaná, až cítila, jak jí tečou po tvářích slzy.

Poprvé v životě plakala ze zklamání –

„No abysme šly,“ řekla Pietra.

Řekla to hlasitě a statečně, ale Klárka v jejím hlase poznala, jak Pietře je.

Je nám do bréče, myslela si Klárka, ale ne z toho, že tam nic není, vždyť my jsme od něj nic nechtěly. Je nám do bréče, protože si z nás udělal takovou legraci –

Pomalu se loudaly od maringotky.

Klárka se ohlédla.

Stařeček stál na schůdkách maringotky a díval se za nimi.

Mluvil –

A Klárka se sama divila, že slyší, co stařeček říká, i když on šeptá a ony jsou daleko –

„Jestli se chcete vrátit,“ šeptal stařeček v dálce, a jeho hlas byl přesto slyšet jasně, jako by stařeček křičel, „vraťte se“.

Zastavily se.

A obě napadlo, že nevědí, jestli se opravdu k maringotce vrátit chtějí, v té chvíli bylo něco zlověstného –

„Hele,“ řekla Klárka a ukázala na dědečka ve dveřích maringotky.

„Helám,“ souhlasila Pietra.

Vzala Klárku kolem ramen a potácely se, vrcholně znuděné, ale přesto trochu znepokojené, zpátky ke stařečkově maringotce.

15

„Co bys chtěla,“ řekl stařeček Klárce, měl ji raději než Pietru. Její jméno mu připomínalo jeho první lásku.

I když Klárka II. vypadala úplně jinak.

„Jablko,“ řekla Klárka bez rozmýšlení. V tom horku zoufale chtěla jablko.

Stařeček přešlápl na schůdcích u maringotky.

„Tak si ho pojď vzít,“ řekl.

Klárka vešla do maringotky. Přece tam žádné nemá, to věděla přesně, celou maringotku s Pietrou pořádně vygruntovaly a vydrbaly.

Stařeček ukázal na bednu.

Klárka vzdychla. Tihle staří sklerouškové, pomyslela si.

Odklopila víko.

V bedně leželo jablko.

16

Klárku neohromilo nejvíc, že v dříve prázdné bedně našla jablko.

Ohromilo ji, jaké to jablko bylo.

Velké, žluté s bílými skvrnami, jablko, jaké měla na ubytovně na stole, pamatovala si je přesně, bílé skvrny na žluté slupce jí připomněly kamarádku Brunhildu, přezdívanou Brůna. Když jablko ukázala Pietře, taky hned poznala, že na slupce vlastně vyrostl Brůnin portrét, smály se tomu, ještě když šly ke stařečkovi –

Nemohl k nim přece vlézt na ubikaci – – a ukrást jablko –

Přiložila k jablku zuby.

„Ď,“ poděkovala stařečkovi, zahákla se do Pietry, vybloumaly z maringotky užaslé, ani se se stařečkem nerozloučily –

Ani se za ním neohlédly.

Klárka se cestou přes louku zakousla do jablka a podala je Pietře.

Pietra odkousla Brůně ucho.

Klárka žvýkala svěže trpké sousto a žasla –

V tom úžasu bylo něco trpkého –

A svěžího zároveň.

17

I Pietra poznala na jablku Brůnin portrét.

„Ty jsi chtěla just tohle jablko?“ zeptala se Pietra Klárky.

Přikývla.

Jedly jablko a vracely se domů.

Když vešly do pokoje, leželo jablko na stole.

Klárka vykřikla.

Ale Pietra vzala jablko ze stolu a zakousla se do něj.

„Neva.“

Pietra na tajemství nevěřila. Jednou se rozhodla, že nejsou, a na tom trvala. A to, že ji tajemství navštívilo, ji nedokázalo přesvědčit. Jednou se rozhodla, že tajemství nejsou, tak co.

„Teda ale je to atrakce,“ řekla před usnutím Klárka Pietře a dívala se rozpáleným pohledem na rozpálenou oblohu –

„Nějakej podfuk,“ řekla Pietra.

„Jak to podfuk?“ zařvala Klárka, zařvala poprvé za ty tři roky, co přišla na dívčí hvězdu.

„Jednoduše,“ vysvětlila Pietra.

„My jsme to jablko viděly,“ posadila se Klárka na posteli a divoce gestikulovala, až jí vlály krajky noční košile v té nazlátlé tmě, „my jsme to jablko snědly.“

„Ale jdi ty,“ broukla Pietra ospale, „vždyť to není možný. Takový věci přece nejsou možný.“

Klárka se zhluboka nadechla, aby odpověděla, ale nevěděla co. Radši se nadechla zlatočerné tmy a zase si lehla.

Ležela na zádech a dívala se do oblohy –

Do tmy –

A věděla, že hned tak neusne.

Protože Pietra má vlastně pravdu. Tohle není možné.

18

V sobotu se zase u stařečka zastavily.

Seděl na zahradní židli před maringotkou, četl si tlustý román. Zastavily se na louce a dívaly se na maringotku.

Červené rty mořské panny, která byla namalovaná na boku maringotky, se k nim výmluvně točily – jako by jim mořská panna chtěla něco důležitého sdělit – ale váhala –

Klárka měla pocit, že ta mořská panna varuje –

Ale před čím?

Dobloumaly ke stařečkovi.

Posadily se mu u nohou jako dva krásní, věrní psi s dlouhou psí hřívou –

„Měla by mě vidět,“ řekl stařeček.

„Kdo?“ zeptala se Klárka.

„Moje žena,“ zasmál se stařeček. „Jak mi tady leží u nohou takové krásné dívky,“ pohlédl na Klárku a Pietru s laskavostí, jakou se vyznačují někteří dědečkové a všichni mývalové. Byl roztomile huňatý, člověk měl zrovna chuť ho pohladit, jako mívá chuť pohladit koťátko –

Klárka zalitovala, že dědeček není aspoň o šedesát let mladší –

„Nepůjdete se koupat?“ zeptal se dědeček.

Klárka i Pietra se na něj podívaly užasle.

Nenapadlo je, že bude takhle mluvit – – jako by minule –

Jako by minule nebylo nic.

Ale co vlastně bylo –

Dal jim jablko.

„Chtěla bych,“ řekla Klárka, „kilo třešní.“

Stařeček znepokojeně zaklapl knihu. „Tak si je kup.“

„A nejsou nějaké,“ řekla Klárka a připadala si podivně, jako by se ptala autora pohádkové knížky, kde bydlí Kašpárek – –

„Nejsou nějaké v bedně?“

Stařeček znejistěl.

„Myslím, že ano,“ řekl po chvíli přemítání.

Klárka vyběhla po schůdkách k maringotce, vřítila se dovnitř, vycloumala bednu a prudce ji otevřela –

V bedně byl sáček.

Rozbalila ho.

V sáčku – – kilo třešní – –

Přesně těch, jaké si přála.

Báječných, ohromných, pamatovala se na ně dobře, rostly jen v zahradě dětského domova –

Dala si jednu do úst a v první chvíli čekala, že se jí třešeň rozplyne mezi rty –

Seskákala ze schůdků maringotky.

Na posledním schůdku vyplivla pecku.

Posadila se zase stařečkovi k nohám. Nabídla třešně ze sáčku Pietře i stařečkovi. A seděli tam, jedli třešně a plivali pecky kolem sebe.

Všechno je normální, normální – – říkala si v duchu Klárka –

A přece jí připadalo, že nikdy v životě nedělala nic tak tajemného, jako když teď jedla třešně –

Cucala zamyšleně pecku a dívala se na stařečka a Pietru.

Jedli třešně.

Naprosto neznepokojeni. A Klárka věděla, že kdyby se zeptala Pietry, proč se nebojí, proč nemá úzkost, jako ji má Klárka, že by Pietra řekla: „No tak nám někdo dal třešně, co ti na tom vadí.“ Pietra věděla, že zázraky nejsou. Stařeček věděl, že zázraky jsou… Oba přijímali zázraky vyrovnaně, nevzrušeně, jen Klárka těkala pohledem z jednoho na druhého –

„Chtěla bych trumpetu,“ řekla, vyrazila to ze sebe zoufale a skoro v pláči jako dítě, které se setká s něčím, čeho se děsí, s něčím, co je pro ně nepochopitelné, ale pro ostatní samozřejmé, a dítě tím trpí o to víc, „trumpetu s nápisem Klárka a –“

Vyběhla do maringotky.

O téhle trumpetě snila celé dětství, každý dárek, který v dětském domově rozbalovala, skrýval nejprve pod svým obalem tenhle sen.

Nedostala ji nikdy.

Teď byla velká a na starý sen si dlouho nevzpomněla – a v tuhle tajemnou chvíli se jí vybavil – sama nevěděla proč –

Otevřela víko tak rychle, až si narazila klouby, a vykřikla bolestí.

Pomalu otevírala oči, dívala se do truhly nesměle, výhled si rozmazávala řasami. Měla hrůzu z okamžiku, až se podívá dovnitř –

Nevěděla, jestli se víc bojí toho, že tam trumpetu uvidí, nebo že ji neuvidí – v obojím bude pro ni velké zklamání – Buď zklamání dospělého, který v ní už žil, nebo zklamání dítěte, které v ní ještě žilo –

I přes stisknuté řasy rozeznávala třpyt –

Trumpeta v truhle byla.

Klárka vyjekla. Zdvihla trumpetu. Bylo na ní ozdobně vyryté Klárka.

Klárka zaúpěla, pozpátku pomaličku scouvala po schůdkách maringotky, pak zmateně rozhodila rukama a dala se na útěk od maringotky – od Pietry, od stařečka –

Pádila dívčí hvězdou s trumpetou v ruce, a vůbec nevěděla, kam utíká –

Jsou chvíle, kdy se nedá utéct –

Snad každý, kdo utíká, nemá utéct kam –

19

Ikareion se táhl všemi směry, Klárka běžela mezi lukami a pavilóny a vnímala zvláštní ovzduší hvězdy – vyprahlé ovzduší vyprahlé hvězdy – – – tu podivnou náladu, která je tím víc plná nadějí, čím je vyprahlejší –

Ta dívčí hvězda byla hvězda plná touhy –

Touha vzlínala z otevřených oken ubikací, ve kterých povlávaly záclony a šňůry sušených hub –

Touha vystřelovala z očí davů dívek, které Klárka míjela, a ta touha byla ostrá, a přece mdlá –

Po chvíli se Klárka uklidnila.

Připadalo jí trapné jít po hvězdě s trubkou v ruce.

Schovala trubku za záda a zamířila k ubytovně.

„Ty jsi taky v hudebním kroužku?“ oslovila Klárku Brunhilda, potkala ji ve dveřích ubytovny a pobaveně se dívala na trubku.

„Ano,“ špitla Klárka.

„Já se, holka, nudím, že asi začnu psát verše,“ zabrumlala Brunhilda a vyšla z ubytovny na rozpálenou pláň –

Ještě když vybíhala po schodišti ke svému pokoji, měla Klárka před očima Brůninu tvář, tvář tak podobnou jablečné tváři – a Klárka byla ráda, že se s ní nezdržela, i z Brůny na ni šla úzkost –

Doběhla do pokoje –

Hodila trumpetu na stůl, až zaduněla zvláštním – medovým – zvukem, napadlo Klárku.

Padla na postel, ležela na břiše, tvář bořila do polštáře a vzlykala.

Nevěděla ani, proč pláče –

Vždyť dostala, co chtěla –

20

Když se vyplakala, usedla do okna a dívala se na dívčí oceán.

Nic se nestalo –

Pokoušela se namluvit si, že se nic nestalo, a přitom byla stisknutá nezměrnou úzkostí i nezměrným štěstím – a štěstí i úzkost byly tak nesnesitelně silné, až jí vháněly slzy do očí, a Klárka nevěděla, co víc –

Jestli pláče víc z tísně, nebo z radosti –

Uvažovala, jestli se nemá vrátit ke stařečkovi a k Pietře.

Ale kde k tomu vzít sílu –

Seděla na okně až do večera, kdy se vrátila Pietra.

„Ahojhoj,“ pozdravila Klárku ochable a rovnala si před zrcadlem obočí.

„Cos říkala tý trubce –“ vydechla Klárka nedočkavě.

„No co,“ oslovila Pietra zrcadlo. „Měl doma trubku a dal ti ji. Co je na tom divnýho, že starej cirkusák má doma trubku.“

„Ale stojí na ní Klárka,“ namítala Klárka plaše. Vzdorovat nerealistickému realismu je namáhavé, nevděčné –

„Něco na tý trubce muselo stát, ne,“ řekla Pietra.

Vytáhla z kapsy kalhot krabičku cigaret a nabídla Klárce.

„Nechceš? Neva.“

21

Tu noc nemohla Klárka usnout –

Převalovala se, jako by její prostěradlo bylo z rozpáleného plechu, dívala se do žhavé tmy za oknem –

Trubka se leskla na stole, přízračně se leskla, záhadná bytost – a přitom velmi přátelská –

O půlnoci vyskočila Klárka z postele, rychle se oblékla a vyšla do noci.

Dívčí hvězda mlčela –

Hvězdy, velké a nepohnuté, stály na obloze –

Klárka se brouzdala po stříbrných loukách a uvažovala, jestli to všechno, co zažila, nemohlo být jen mámení –

A padla na ni pod těmi podivnými nebesy úzkost, jakou nezažila od doby, co opustila dětský domov. Když ho opouštěla a odcházela do učení, říkala si, že teď začíná život –

A zatím –

Zatím život nezačínal, ještě vůbec nezačal –

Ticho nekonejšilo, dráždilo – – bylo pichlavé a hořké –

Zamířila k maringotce, zastavila se pár metrů od ní. Ve světle neznámých hvězd se maringotka leskla, hořela studeným světlem –

Studeným ohněm –

Klárka neváhala –

Přikradla se ke dveřím maringotky –

Zaklepala.

A klepala, škrábala a šeptala za nimi, až se dveře otevřely a v nich se objevil stařeček v županu –

22

Seděla u něj tu noc dlouho.

Naslouchala vlídnému a bezradnému hlasu. Nejprve se jí snažil namluvit, že jablko, třešně i trubku měl doma –

Pak se vzdal –

Lhát lze jen tomu, koho nemáme rádi.

Vyprávěl Klárce o podivné bedně, dostal ji od svého strýce Oskara z Velkého vozu, procházela jejich rodem po pokolení.

Nejpodivnější dědictví.

Když mu ji Oskar předával, byl stejně rozpačitý jako stařeček dnes.

V bedně se ukáže vždycky to, co si přeje ten, kdo ji otevírá – ale jen pokud si to přeje opravdu vášnivě a – stařeček dodal plaše, protože chápal, že tato slova mohou znít banálně: „s čistým srdcem.“

Dívali se na bednu, stříbrněla pod dechem noci, poetická a realistická, jako by je sama chtěla přesvědčit, že v ní a v její moci není žádné tajemství – – –

23

Když Oskar z Velkého vozu předával stařečkovi bednu, pohladil ji, jako by nepředával věc, ale zvíře, které mu bylo dlouho věrné a na které si zvykl –

Poplácal ji.

„Nepoužívej ji,“ řekl stařečkovi, který byl tehdy docela mladý.

„Proč ne?“

Oskar mlčel a díval se, jak z transgalaktické rakety vystupují kolotoče, lochnesky, velbloudi, jak cirkus vychází, stejně nádherný a pohádkový, jako byly ty v minulých staletích.

Ta bedna byla dědictví po jakémsi příbuzném. Zmizel ve tmě paměti, ale platil za zakladatele stařečkova rodu.

V rodině se vyprávělo, že pracoval před staletími jako Einsteinův sekretář. Stařeček tomu nevěřil.

Klárka naslouchala a měla chuť pohladit bednu –

„Vy jste si nic nepřál?“ zeptala se stařečka.

Zatvářil se podivně, snad přeslechl, a Klárka pochopila, že se ptá na jeho sen – a plaše zmlkla –

Možná už bednu léta neotevřel –

Až kvůli Klárčinu jablku –

Ztichli.

Po obloze letěla transgalaktická raketa a Klárce se zdálo všechno jako iluze – jak by teď mohla zažít něco takového –

Kdo ví, napadlo ji, možná právě pohádky jsou nejmodernější ze všech dějů, jaké na světě jsou –

Rozpačitě vzala z misky na stole třešni a dotkla se jí rtů –

Ale v poslední chvíli třešni od rtů odtrhla a vrátila zpátky na misku.

24

Několik dní u stařečka nebyla a Pietra také ne.

Přihlásily se do volejbalového družstva a trénovaly.

Tělocvična měla umělou klimatizaci a bylo v ní příjemněji než v přírodě.

Ať byla Klárka v práci a mačkala knoflíky, ať pobíhala s míčem v tělocvičně, myšlenka na stařečka ji provázela.

A za týden, o půlnoci, znovu vstala a vykradla se z ubytovny.

Ikareion jí byl stále nesnesitelnější. Dívčí hvězda ji deptala. Klárka nesnášela debaty o kosmetice, módě, volejbalu – toužila opustit celé to nepřirozené prostředí –

Poslední dny s Pietrou ani nemluvila. Nesnášela její filozofii nevadění, zoufale toužila, aby jí něco vadilo a aby mohla něco milovat –

Brouzdala se stříbrnou trávou k maringotce –

Jaká jsem směšně malá proti vesmíru, vedle všech těch hvězd, které mi krouží nad hlavou, jak jsem nepatrná vedle světů, které se mi přeskupují nad hlavou, chladně a lhostejně, podobné svou lhostejností Pietře –

Zaklepala na maringotku.

Dveře se hned otevřely.

Jako by stařeček na druhé straně dveří čekal –

Jako by věděl –

Usmál se.

„Chceš?“

Přikývla.

Vzlykla.

Vzal ji za ruku a vedl do rohu maringotky.

Společně vytáhli bednu.

Nikdy si ji Klárka neprohlédla takhle pečlivě jako teď.

Stařeček rozsvítil v maringotce lampu a Klárka viděla bednu docela zřetelně.

Obyčejná bedna, polepená zpuchřelou koženkou –

„Nerozmyslela ses?“ zeptal se stařeček a smutně se podíval Klárce do očí.

Znovu vzlykla –

Vzlykala, a přitom věděla, že nikdy v životě nebyla tak šťastná.

Podal jí klíč.

Odemkla.

A pomalu, pomaličku zvedala víko, jako by v bedně bylo něco nevýslovně křehkého, něco, co může roztříštit i neopatrným dechem –

Otevírala bednu se zavřenýma očima.

Už byla bedna chvíli otevřená, a Klárka stále nevěděla, co v ní je, křečovitě k sobě tiskla víčka –

„Dobrý večer –“

Otevřela oči.

V bedně seděl mladík asi dvacetiletý, tmavovlasý a modrooký a Klárka věděla, že to je on.

Podala mu ruku a pomohla mu z bedny vylézt.

Znala ho, znala ho jako žádného ze všech těch lidí, které v životě potkala – a znala ho dokonale, jako lidé znají své sny.

A sen vytáhl z kapsy kapesník a podal jí ho.

Klárka si utřela oči.

A pak si sedla vedle bedny a plakala, houkavě a šťastně – – tím pláčem, jakým se pláče jednou v životě –

Pláčem, jakým děkujeme za štěstí, které nemůžeme unést –

Ještě že tu není Pietra, pomyslela si, ta by mi řekla: „Holka, jsi ty ale bulidlo.“

„Vezmeš si ho s sebou?“ zeptal se stařeček.

Podívala se na něj nechápavě –

„Něco se s ním musí udělat, když je na světě,“ řekl stařeček měkce.

Přikývla –

Něco se s ním musí udělat.

Ale vlastně vůbec neuvažovala o tom, co se stane, až se její sen splní. Jako by tím, že se sen splní, mělo všechno trápení začít, a ne naopak všechno trápení skončit.

Sen stál v rohu maringotky a skláněl hlavu, maringotka mu byla malá.

Vždycky jsem si přála, aby byl vysoký –

Bezradně se podívala stařečkovi do očí –

Potřásl huňatou hlavou a zavřel bednu.

„Vy –,“ řekla Klárka.

Chlapec na ni pohlédl pobaveně –

„Přece si nebudeme vykat.“

Zrudla.

„Známe se už tak dlouho,“ dodal.

Ano, znali se už dlouho, od Klárčiných třinácti let, kdy o něm snila poprvé. Bázlivě k němu vzhlédla –

Byl to opravdu on. I tu pihu měl nad pravým koutkem úst, jako měl její otec na svatební fotografii –

A vůbec se jejímu otci hodně podobal –

Až na to –

Až na to, že tu byl –

Až na to, že ji měl rád – –

25

Chlapci, které Klárka dosud poznala, nebyli špatní, to ne, někteří byli dokonce velmi hezcí – Ale ani jeden z nich nebyl ten z jejího snu. Vlastně jejímu snu nesahali ani po kotníky, i když byli sebehezčí a sebeurostlejší. A je těžké vyjít s někým, kdo se nevyrovná vašemu snu, uvažovala Klárka, když v tanečních, pořádaných domovem mládeže, prohlížela dlouhou nastoupenou řadu chlapců s motýlky a bílými rukavičkami –

„Koho chceš?“ smály se jí kamarádky v domově mládeže, „… víš, koho chceš?“

A Klárka se usmívala –

Sen jí znovu podal kapesník.

Klárka si utřela obličej.

„Děkuju,“ zašeptala mu vděčně. Na víc se prostě nezmohla.

Taky na tohle nebyla připravená –

Že bude někdy mluvit se svým snem.

Stařeček zavřel bednu. Pořádně to klaplo. Ten zvuk Klárku vzpamatoval. Vstala a řekla: „…“ Vyslovila ticho. Ale sen jí rozuměl. Usmál se.

26

Svítalo.

Stařeček se na oba hosty soucitně zadíval.

„Může zůstat u mě na noc,“ řekl zmatené Klárce. „A zítra řekneš Pietře, že za tebou přiletěl –“

Políbila stařečka na huňatou tvář.

Sice by radši políbila sen –

Ale neodvážila se.

Líbat sen –

Co kdyby se rozplynul –

Vyběhla z maringotky a běžela napříč Ikareionem, prozpěvovala si jednu písničku za druhou, poskakovala po chodnících jako malá holčička –

V kiosku u letiště měli otevřeno.

Prohlížela lízátka se jmény –

Alfons, Karel, Josef, Tihamér, Alois, malinový Richard –

Až teď ji napadlo, že sen nemá jméno. Sny nemívají jména a v tu chvíli, kdy jméno dostanou, často přestávají být sny. Proto se snům musí volit jméno velice pečlivě, aby nepřestaly být sny –

Ale jaké jméno –

Ponechala to náhodě.

Hrábla do nádoby, ve které byla lízátka vyrovnána, pohladila toho lízátkového ježka napjatou dlaní a bez rozmýšlení vytáhla první lízátko, které jí přišlo pod ruku. Hned je zaplatila, ani se nepodívala na jméno, které je na něm napsáno –

Vložila lízátko do úst.

Přejížděla jím po rtech –

Mělo zvláštní chuť, jakou Klárka ještě nikdy nepoznala –

Sen přece nemůže mít obyčejnou banánovou chuť, nebo malinovou, jako má Richard.

Sen musí mít chuť snu.

Lízátko chutnalo po dětství – – i po vůni javorového lesa –

Vůně javorového dětství, napadlo Klárku.

Podívala se na lízátko.

Yan.

Proč ne. Tak Yan. Nikdo, koho znala, se tak nejmenoval, a právě to se Klárce hodilo.

Sen má mít neobvyklé jméno.

Yan. Rozesmála se a vzlykla.

27

Pietra ještě spala.

Klárka vklouzla do postele a tvrdě usnula, spala, spala, spala až do poledne –

„Jsem už myslela, že je po tobě,“ probudila ji Pietra, když byl čas jít na oběd. „Jsem už myslela.“

„Já ti měla sen,“ vzdychla Klárka –

„Jakej?“

Klárka se zarazila.

Pietra nebyla ten nejlepší člověk, kterému chtěla vyprávět svůj sen –

Ten, s kým sdílíme sny, nám musí být bližší než jiní. Sny jsou na nejhlubším dně našeho soukromí –

Rychle se najedly v obří jídelně, Klárka se při jídle stále usmívala, už jí ty davy dívek kolem dokola nevadily –

Až tohle bude vyprávět stařečkovi –

Vzaly si s Pietrou kus melounu – – a vyšly před jídelnu –

„Dnes nepůjdu na volejbal,“ řekla Klárka a zakousla se do melounu.

„Vyhodějí tě,“ kývla Pietra zamyšleně, „trénujeme na mistrák.“

„Neva,“ řekla Klárka vesele –

A vyrazila ke stařečkově maringotce – –

Jak se dobře spí, když má člověk sny, uvažovala cestou, nepamatovala se, že by se někdy za celou dobu, co žila na dívčí hvězdě, tak sladce vyspala –

Mávala na dívky, které bloumaly po chodnících Ikareionu a které znala jen povrchně z práce, z kina, z koupaliště – mávala na ně, jako by se s nimi znala odedávna a dobře a byla kdovíjak šťastná, že je potkává. Klárka byla šťastná – a šťastní lidé mají dojem, že znají celý svět a že je potřeba, aby mu dokazovali, že ho mají rádi.

Chvíli se zdržela na louce, kde si pár sedmnáctiletých blondýnek házelo s míčem, a pinkala s nimi –

Brzy ji to přestalo bavit, odrazila míč, zamávala děvčatům a rozběhla se ke stařečkovi –

Už sen pozapomněla, ale hlavní obrysy snu si pamatovala –

Napadlo ji, jak by bylo veselé, kdyby to byla pravda a u stařečka seděl v maringotce ten černovlasý a modrooký –

Smála se a utíkala –

Klárka, Klárka – – prozpěvovala si své jméno, bylo refrénem v písni, která se stala celogalaktickým hitem –

Klárka Afrodíté –

Stařeček seděl na zahradní židli před maringotkou.

Vedle něj někdo seděl –

To Klárku rozladilo.

Chtěla mít stařečka sama pro sebe.

Přiloudala se k nim.

Host k ní seděl zády –

Přiloudala se k nim ještě blíž.

Host k ní seděl zády –

A pak se otočil –

A pohlédl Klárce do očí.

28

Sen ji vzal za ruku a políbil ji plaše na konec prostředníku a prsteníčku –

Pak se vzali za ruce a vyšli po Ikareionu.

Třetí rok byla Klárka na Ikareionu – – a ještě nikdy se na té smutné dívčí hvězdě nevedla za ruku s chlapcem –

Snad kdyby si vedla přes louku šimpanze, nevzbudila by takový úžas jako teď se snem –

Dívky se zastavovaly – – a vytřeštěně na Klárku zíraly –

Když nenápadně mžikla přes kadeř, aby nebylo vidět, že se dívá, spatřila zástupy černovlásek, blondýnek a zrzavých, jak se za ní dívají –

S užaslou závistí –

Na ty závistivé se ráda dívala –

Ale k tomu, aby jen krátce mžikla na sen po svém boku, musela chvíli shromažďovat sílu. Pak vytáhla z kapsy lízátko a lízala – při lízání se na něj mohla podívat a nevypadalo to, že sen okukuje.

Jméno na lízátku už bylo docela slízané a Klárka ho stejně přejížděla jazykem – –

„Yan,“ řekl sen.

Věděl, jak se jmenuje. Sny vědí všechno. Sny vědí o nás všechno.

Dovedla ho k tůňce. Nikdo u ní nebyl.

Sedli si do trávy a mlčeli.

Mluvit má cenu jen s tím, s kým si nemáme co říct, napadlo Klárku. S tím, s kým si máme hodně co říct, s tím si nemusíme říkat nic –

Dívala se na hladinu, na svůj odraz a na odraz snu; jak po hladině přebíhaly vlnky, její obraz a obraz snu se mísily, splývaly, jeden se přeléval do druhého a v obou odrazech se zrcadlilo slunce –

„Proč nemluvíš?“ řekla snu a dávala si pozor, aby při tom neplakala, tiskla ji taková radost, jakou ještě nepoznala.

„Nemluvím, protože jsem šťastný,“ řekl sen.

A Klárka mu rozuměla. Ke štěstí, k velkému štěstí patří ticho.

Stejně jako k velkému smutku.

Dívala se na rozpálenou oblohu a představovala si, že dívčí hvězda letí vesmírem a celý Ikareion putuje tou nesmírnou tmou –

Ale nebála se –

Ten, kdo má někoho rád, se přece nikoho bát nemusí.

29

Sen políbila poprvé až po večeři.

Později se divila, jak to mohla tak dlouho vydržet. Vysvětlovala si to tím, že byla užaslá jako nikdy v životě –

Od toho prvního polibku začaly dny krásné, až Klárka cítila úzkost, že se probudí, že nejen on je sen, ale že i ona je postavou snu, a až sen skončí, ona i on se rozplynou.

„Kdo to je?“ ptala se Pietra.

„Jeden kámoš,“ řekla Klárka a dívala se, jak Pietra vyfukuje obláčky kouře, už se jí kroužky docela dobře dařily.

Vyšlo jí to, pomyslela si Klárka. A mně taky.

Každému vyjde to, co chce. Jen dobře si vybrat, co chceme – –

30

Nikdy si Klárka nepředstavovala, že by uměla žárlit. Ale teď žárlila ustavičně.

Sen bydlel u stařečka, protože ubikace byla jen pro dívky z továrny.

Vrátná se nedala přemluvit, aby tam Yana nechala bydlet –

U stařečka mu bylo dobře.

A co hrůzy stálo Klárku, když si představila, že ve dne v noci obcházejí maringotku zástupy dívek –

I dopisy mu psaly, ukazoval jí je.

Byl věrný, tím si byla Klárka jistá. Ale jak dlouho?

Rozhodli se, že za měsíc budou mít svatbu, za svědky půjde Pietra a stařeček. Klárka doufala, jako tolik dívek, že svatbou získá nad svým snem právo, vlastnické právo, že sňatkem získá bezpečí –

Sen neprotestoval. Ke každému přání kývl, vlídně se usmál a řekl, že právě tohle si přál už dlouho –

Přesně takový byl, jak si ho Klárka vysnila.

Povolný, laskavý, čestný –

„Má malý uši,“ řekla jednou večer Klárce Pietra. Byla půlnoc, obě seděly na okně a klátily nohama.

„Kdo?“

„Ta tvoje nádhera…“

Druhý den si Klárka prohlížela Yanovy uši. Nebyly velké. Skoro by se dalo říct malé. Mrzelo ji to.

„Máš malé uši,“ řekla snu, „a pusu máš taky malou.“

„Nemůžu za to.“

Klárka stiskla vztekle rty. Ona za to mohla, ona, protože ho takovéhohle chtěla, to je pravda, ale jaké má právo jí to vyčítat –

Měl právo snů. Sny nám mají právo vyčítat –

A také to dělají.

Když je zrazujeme –

31

Neminul den, aby někdo neupozornil Klárku na nedostatky snu.

„Má hubený lýtka,“ řekla jí hubená blondýnka, když se koupali u řeky, Yan a několik tisíc dívek.

„Ty taky,“ odsekla Klárka, ale dívka se jí smála do očí –

Některým lidem dělá moc dobře, když druhým vyčítají vlastní chyby.

Měl hubená lýtka.

„Je takovej mdlej,“ řekla jí kamarádka při volejbalu. Až dodnes si Klárka myslela, že sen je obdivuhodně chápavý, vlídný a moudrý –

Až teď ji napadlo, že ty tři vlastnosti se dají nazvat jinak: je mdlý.

„Nemá moc černý vlasy,“ řekla jí druhá spolupracovnice a svěsila ret –

Měl medové vlasy.

Nebyly ani moc tmavé.

Ani moc světlé.

„Máš divné vlasy,“ řekla mu večer Klárka.

Usmál se a pohladil ji po vlasech. „Mám vlasy, jaké jsi chtěla –“

Zrudla. Tak on jí nepřestane vyčítat –

Příští den ho zahlédla, jak mluví s dívkou, která lízá lízátko s nápisem Yan. Ta lízátka přišla náhle moc do módy.

„Co ti chtěla?“

„Ptala se, kolik je hodin,“ řekl a chtěl vzít Klárku za ruku.

Vytrhla mu ji. „Máš divné vlasy, hubené nohy a jsi mdlý, a ještě mi zahýbáš,“ vykřikla.

„Nezahýbám,“ řekl smutně, „a jsem tvůj sen. Nekřič na mě. Nemůžu za to, jaký jsem –“

„Nemůžu, nemůžu,“ opakovala vztekle, „umíš říkat něco jiného?“

„Mám tě rád,“ řekl.

Podala mu ruku a šli přes luka. Dívala se na jeho profil. Má malé uši, říkala si. Jak taková malá chyba dokáže člověka změnit, uvažovala –

Jindy jí sen vyprávěl příhody o hvězdách, které jim svítí nad hlavou, o životě, jaký spolu povedou, o dětech, které budou mít – Poslouchávala ho napjatě. Měla moc ráda, i když vyprávěl o knihách, o oblacích, o jejích očích –

Teď ho okřikovala, jak jen začal.

„Je takový upovídaný,“ řekla jí ráno Pietra. „Ty sis toho ještě nevšimla?“

Ne, nevšimla.

Ta Pietra si všimne všeho. „Dneska mě nakrk,“ řekla Klárka stařečkovi ten večer, když se sen šel projít. Sám. Poprvé bez ní. Nechtěla s ním.

„Proč?“ Stařeček se teskně díval na Klárku, jako by v ní rozeznával podobu něčeho blízkého, něčeho tragicky blízkého –

„Moc vykládá, má malé uši a je takový mdlý –“

„Je vtipný, neodstávají mu uši a je vlídný,“ řekl stařeček. Klárku tím jen rozzlobil.

„Vy byste taky uměl udělat z ďábla anděla,“ odsekla, cítila, že je nespravedlivá, a byla ještě nespravedlivější, jako by tím mohla nespravedlnost zahnat –

Žárlila.

Druhý den se plížila kolem maringotky.

Dívky si házely míčem na louce a míč jim zapadl před maringotkou. Hodil jim ho. Triumfovala.

„Flirtuješ –“

„Nevím, co je s tebou,“ řekl jí ten večer. „Jsem tvůj sen, nebo sen těch jiných?“

Mlčela. Byl její, ano, její – a přece –

Vadil jí.

Neviděla už jeho – viděla malé ucho, hubené nohy, upovídaná ústa –

Den svatby se blížil.

Stařeček si vytáhl z kufru komediantský oblek, temně modrý, se zlatými výložkami, a prohlásil, že bude jistě ten nejlepší svatební svědek na celé hvězdě –

„A co si vezmeš ty?“ zeptala se Yana.

Pokrčil rameny.

„Co budeš chtít –“

Snila o tom, že svému chlapci vybere svatební oblek, snila o jeho obleku málem jako o něm –

„Taky co já, já, ty si snad beze mě ani nezavážeš tkaničku –“

Vadil jí stále víc.

Pietra seděla v noci na okně a dívala se na Klárku.

„Teda takovýho bych nechtěla – ani kdyby mi platili –“ škytla.

„Proč?“

„Tak a vůbec,“ řekla důrazně a pouštěla dýmové kroužky k hvězdám –

Rozplývaly se. A nejen ony, nejen ony, Klárka to věděla –

32

Druhý den šla k dědečkovi.

Maringotka zmizela. Jen na trávníku byl světlý pruh trávy a stébla na sobě nesla stopy kolejnic.

„Odjeli oba dva,“ řekla Klárce správcová letiště.

„Takovej paťatej s malýma ušima a hubenejma nohama?“ zeptala se Klárka vztekle. „A jeden starej pán?“

Správcová, krásná třiadvacetiletá dívka, se na ni podívala zmateně. „Ne, jeden dědeček, úplně pohádkový, a jeden mladík, asi jeho vnuk, krásný jako sen –“

Klárka zmateně polkla –

Ohlédla se –

Ulicemi Ikareionu se valily tisíce dívek a v očích jim svítily sny –

Tenistka

(příběh tenistky a jejího míčku)

1

Já to říkám vždycky, tenis má budoucnost.

Vůbec se nedivím, že v naší Modré galaxii se tenis stal nejrozšířenějším sportem. Pinkají si tu všichni –

Malé děti, co ještě nechodí do školy, si pinkají, pinkají si mladí lidé, tenisové turnaje jsou nejnavštěvovanější ze všech sportovních disciplín. Dospělí pomalu nedělají jiný sport –

I starší hrají tenis, kamarádčinu dědečkovi je sto třicet, a hraje tenis každý den dopoledne, a kdyby babičce, které je sto sedmdesát, nezačala před polednem haprovat ruka v zápěstí, myslím si, že by hráli až do večera –

A všechno to okouzlení tenisem je kvůli novým míčkům, které do Modré galaxie přišly.

Já jsem přebornice dorostenek v tenise a jsem tedy něco jako filmová hvězda, plakáty s mým forhendem můžete najít pomalu v každém bytě. Jsem, jak říká jeden novinář, „nejhezčí tenistka ve vesmíru“ –

Prý kdyby tenistky nenosily krátké bílé sukýnky, musely by se kvůli mně vymyslet.

Ale lidi neláká na tenisu ani pohyb, ani elegance, ani soutěžení, lidi lákají na tenisu jenom míčky.

Je mi to trochu líto.

Ale co se dá dělat. Ty míčky –

Ty míčky stojí za to –

2

Vlastně to nejsou obyčejné míčky, ale neolové.

Neolové.

Jsou to inteligentní obyvatelé planety Neol III a byli objeveni celkem náhodou. Dva piloti, kteří na té planetě přistáli jako první, byli vášniví tenisté a hráli i při průzkumu. Udělali si na neznámé hvězdě kurt, nalajnovali ho na skále podobné antuce. Jenomže nedaleko kurtu bylo hořící šarlatové moře a míčky jim do těch jedovatých par často padaly a v moři shořely. Po třech týdnech neměli ani jeden míček a byli z toho dost přešlí.

A tehdy k nim přiskákaly bílé hebké koule, velké zrovna tak jako tenisáky. Neolové. Dívali se na tenis už dlouho a obdivovali oba piloty. Dorozumět se s neoly moc práce nedalo, analyzátorky řeči měli piloti s sebou, a slovo dalo slovo a neolové se uvolili, že budou ty ztracené míčky zastupovat. Moc pěkně se těm pilotům hrálo, míčky byly inteligentní, a tak dosedaly na struny raket ne tak jako ty staré míčky, ale pěkně, aby letěly co nejpřesněji, a mohly samy let usměrňovat. Moc se to neolům líbilo, analyzátorky tlumočily, že to je „príma sranda“, a piloti byli spokojení, že se to neolům líbí.

Oni ti neolové moc inteligentní nebyli, to ne, ale hraví byli, to zas ano.

3

Následující historie jednoho z těch pilotů, Ivara Ivaria, je dost známá. Vzal si jednoho neola s sebou. Zvykli si na sebe. A ten neol ho měl rád jako kamaráda. Při tenisových utkáních neol kazil soupeřům servisy a létal tak, aby jeho pán vždycky vyhrál – Prasklo to. Pilota vyloučili z tenisového svazu a pak se několik let prováděly dopingové zkoušky míčků, protože stačilo, aby si hráč ochočil míček, sehnal svého neola. A hned vyhrával. Neolové byli přítulní, a když se s někým skamarádili, tak mu dělali, co mu na očích viděli.

Po čase nastoupilo nové, pružné vedení tenisové federace. Uvážilo se, proč tenis nezmodernizovat.

A neolové se zavedli jako součást tenistovy výzbroje.

Nejdřív jen zkušebně a jen pro určité turnaje.

Ale pak se neolové vžili a tenisový turnaj by si bez nich nikdo snad ani neuměl představit.

Neolové.

Mám je moc ráda, jsou hebcí a přítulní, když ho vezmete do dlaně, je to, jako byste v ní drželi – koťátko. Nejdřív jsem s nimi ani nechtěla hrát, myslela jsem, že je to bolí –

Ale pak jsem se s nimi dala do řeči.

„Náhodou je to moc příjemný,“ říkal mi jeden neol, „takové šimrání.“

Pochopila jsem, že tenisem se neolům neubližuje, naopak se neolové ranami raketou hýčkají. Jako bych hladila kočku po srsti, tak jim ty údery připadají, usoudila jsem. A nebála jsem se do nich švihat raketou –

Už ani tak nezáleželo na tom, jak tenista umí hrát, záleželo na tom, jakého má neola a jaký má ke svému neolovi vztah.

Do mě se můj neol málem zamiloval.

Učitel tenisu mi říkal, že mávám raketou jako koštětem, ale co naplat, můj neol se snažil, snažil, dokonce i v noci, když jsem spala, si poskakoval na kurtu, zkoušel si různé úhly dopadu, aby byl druhý den připravený a udělal mi radost –

Vyhrávala jsem všechny dětské turnaje na hvězdě.

Kroutili nade mnou hlavou – – techniku jsem neměla –

Ale vyhrávala jsem –

„Holka, ty nevyhráváš, že bys byla dobrá, ale jenom proto, že máš toho svýho neola ráda a protože on tě miluje,“ kroutil hlavou trenér –

Byla to pravda.

Neměla jsem na světě vlastně nic než neolka. Rodiče se mi rozvedli a já je ani neznala, ani jejich fotografii jsem neměla – Když jsem chodívala do školy, měla jsem nejraději hru na rodiče. Šla jsem ze školy do dětského domova co nejpomaleji a dívala se na lidi, kteří chodili kolem mě. A vybírala si, kteří z nich asi jsou nebo by mohli být moji rodiče – A o těch vymyšlených rodičích jsem pak zbytek dne snila. Byla jsem prostě taková uplakaná, romantická holčička –

A pak jsem jednou na Vánoce dostala pod stromeček neolka. Neolové byli levní, a tak se z nich často dělaly dárky na dobročinné účely.

Dárky do dětských domovů.

Bylo mi tehdy devět – – a byla jsem opuštěná jako nikdy –

Když mi školní robot podal krabici s neolem, nejdřív jsem se bála – ale neol byl tak něžný, měkký, chundelatý –

„Ahoj,“ pípl na mě z krabice.

„Ahoj,“ řekla jsem mu.

Ten večer jsme si dlouho povídali, byl také opuštěný jako já. Lovci ho vybrali z hnízda docela malého. Sklizeň neolů se těm lovům říkalo –

Položila jsem si ho na noční stolek.

Každou chvíli jsem se probouzela, probouzela tak jako celé dětství, sevřená úzkostí –

Ale teď jsem už mohla natáhnout ruku –

A dotknout se bílého neola, svého neola, věrného neola. Ležel mi pokojně na nočním stolku –

Poprvé v životě jsem nebyla sama. Možná není jiné štěstí než nebýt sám.

4

Když mi bylo jedenáct, napadlo naši vychovatelku v domově mládeže, že bych mohla hrát tenis –

Bývala jsem tehdy zádumčivá, třeba celou neděli jsem nepromluvila; jen jsem sedala v koutku ústavní zahrady, držela neolka v dlaních a hladila ho – – –

Nechtěla jsem hrát.

Až když neol sám po tom zatoužil –

Hned první den jsem porazila i vychovatelku.

Hrála jsem dál a dál – na každou polovinu zápasu měl svého neola jeden hráč a na druhou volil neola druhý, ale ať byl soupeřův neol jakkoliv zdatný, já ve své půlce zápasu vždycky získala pořádný náskok.

Ve třinácti jsem už byla přebornicí žákyň na celé hvězdě.

5

Samozřejmě, že jsem za to nemohla já. Ale neol. Také v monografii, která o mně vyšla, se o tom píše. V naší době už nezáleží na tom, jakou dovednost hráč má, ale jak je schopný lásky –

Ten vyhraje, kdo víc miloval.

A já, která jsem v celém dětství neměla příležitost milovat nikoho jiného než svého neola, jsem si s ním vytvořila vztah, jaký neměl obdoby –

Slavné hráčky své neoly často hýčkaly, ale jen je rozmazlily –

Někdy, když jsem hrávala s tenisovými roboty, kteří jsou na každém kurtu jako sparring partneři k dispozici, jsem si říkala, že můj neol vyloženě podvádí. Létal tam, kam jsem ho ani nevystřelila, létal tam, kam bylo dobré doletět. Protože s tím soupeř nepočítá. Zvládl takové triky, že si při odrazu sám vybíral místo na struně, napřel se do něj a pak dokázal až o třicet stupňů změnit úhel odrazu –

Krok jsem bez něj neudělala.

Dbala jsem na to, abych měla vždycky nějakou kapsu tak velkou, aby se do ní vešel, nebo abych měla pohodlnou kabelku, ve které by se neotlačil o tužku, rtěnku nebo hřebínek –

Nejraději sedával v kapse neolce.

Ta kapsa bývala na svetru na břiše – – vyhlížel z ní – –

A v patnácti jsem vyhrála pohár studentů na naší planetě.

6

Tehdy jsem byla delegovaná na celogalaktický turnaj.

Protože byl téměř na druhém konci vesmíru, trvala cesta dlouho. Letěla jsem ve velmi moderní raketě, ale i tak jsem se nudila –

Bylo mi málem šestnáct let a neměla jsem do té doby v životě jiného koníčka než tenis –

Číst mě nebavilo, filmy v projekčním sále jsem také neměla ráda, byly si všechny podobné –

Tak jsem bloumala po korábu a pinkala si neolem o stěny.

Hrála jsem si s ním jako holčička s pejskem.

Neol poskakoval, hopsal, skákal a jeho údery se rozléhaly korábem –

Pak za mnou přišel stevard a i tuhle zábavu mi zakázal.

Co jsem měla dělat –

Co udělá šestnáctiletá dívka, když se nudí, když se bezmezně nudí?

Zamilovala jsem se.

ON byl také tenista a také letěl na celogalaktický přebor. Bylo mu osmnáct a vypadal o hodně starší – Nevšímal si mě.

Měl na korábu jednu tanečnici z nočního klubu a moje zamilované pohledy prostě ignoroval.

Ale já vzplála. Ploužila jsem se chodbami, nešťastná, sladce nešťastná –

Na neolka jsem zapomínala. Nechávala jsem ho ležet celé hodiny na stole – i když jsem věděla, že to nemá rád, že se na rovné malé ploše bojí, trpí úzkostí –

Musím vyhrát, musím, říkala jsem si. Pak si mě snad ON všimne.

7

Vítězové jsou nepřehlédnutelní, utěšovala jsem se a snila o turnaji.

Nastoupila jsem s neolem. Stála jsem na kurtu s raketou půvabně opřenou o bradu. Věděla jsem, že tak se líbím fotografům, kteří kolem mě cvakali –

Dívaly se na mě obrovité tribuny, rozlité kolem mě jako pestré vlny. Hrála jsem na kurtu, který architekt umístil na dno velikého květu. Tribuny, pohyblivé tribuny se tyčily kolem kurtu jako pestré okvětní plátky, svažovaly se z oblohy. Když jsem vzhlédla vzhůru, připadala jsem si jako včela ponořená do velikého skleněného květu –

Provázela mě skvělá pověst. A na téhle hvězdě jsem dokonce měla svůj fanklub –

Začala jsem hrát –

Dodnes, když na svůj první souboj vzpomenu, je mi trapně – Nedala jsem – Nedala jsem prostě ani jeden servis – Prohrála jsem jako snad ještě žádná mistryně v naší galaxii, zkazila jsem všechny servisy, které jsem měla, a nedokázala jsem ani jednou dostat míč přes síť. Nakonec jsem odhodila raketu na kurt a utekla.

Celou noc jsem proplakala.

8

Ráno, za svítání, jsem vybloumala z hotelu –

Došla na prázdný kurt.

Neol ležel v koutku – –

Byl celý žlutý od písku, v noci pršelo, a vypadal velice zuboženě. Zvedla jsem ho a políbila –

Přilnul mi ke rtům –

„Odpusť,“ zašeptala jsem. Věděla jsem, že se omlouvat mám já, a ne on.

Cítila jsem, jak se mi zachvěl v dlani –

„Odpusť,“ šeptala jsem, „odpusť.“

Chvěl se mi v dlani, jako by taky plakal –

Házela jsem si s ním v tom teskném svítání a on se odrážel od antuky a poskakoval, poskakoval na milimetr přesně –

A já nechápala, jak jsem na něj mohla tak zapomenout, tak se rozzlobit. Věnovat svou lásku tomu, kdo o ni nestál a kdo si ji ani nezasloužil –

A pak jsem šla s neolem za město a nesla ho v dlani a povídali jsme si a povídali –

9

Od těch dob jsem neprohrála ani jedno utkání –

Ani jedno –

Všichni se diví, jak to, že já, která jsem se nezmohla na servis, dokážu nyní servisem, právě jím, rozmetat i nejobávanější soupeře –

Říkají, že to tehdy byla indispozice.

Indispozice.

Indispozice lásky.

Zase s sebou nosím neola, svého důvěrníka – Svého nejlepšího kamaráda. Je mi líto, že jediný, o kom vím, že mě má rád, opravdu rád, je neol –

Ale jsem ráda, že to je aspoň on.

Koneckonců je mi sedmnáct, a tak mám před sebou ještě tolik setkání, ještě tolik možností s někým se setkat –

Ale už teď vím, že nemohu jednou láskou zabíjet druhou.

Že nesmím jedním citem trápit druhý.

Vyhrávám. Vyhrávám každé utkání, každé utkání v životě –

Někdy mě ale napadá, jak dlouho – – jak ještě dlouho –

Miluji, tedy vyhrávám.

Snad je to zákonité, snad to není jen hezké úsloví. Úsloví, které se tak líbí mému neolovi. Ale teď už musím jít za neolem. Slíbila jsem mu, že si s ním po obědě trochu zapinkám. Jistě se na mě těší, jistě už na mě netrpělivě čeká –

Vždycky na nás čeká někdo, kdo nás má rád, netrpělivě čeká –

I teď.

Miluji, tedy vyhrávám.

Touha, absolutní touha

(příběh vedoucí drůbežárny)

1

Františka se vdávala v pětatřiceti.

Nebyla zrovna tím typem, který se vdá, když se mu někdo líbí a má si kde vybírat. Když to řeknu méně decentně: nebyla vůbec tím typem.

Do pětatřiceti let se setkala jen se třemi muži, kteří o ni projevili jakýsi zájem – a všechny tři odmítla tak rychle, že se jí ještě za své vyznání omluvili, a jeden z nich dokonce řekl, že jen žertoval.

Přitom Františka nebyla zlá a nebyla ošklivá.

Měla ale vlastnost, která se asi dá ze všech vlastností nejméně ovládat… Františka byla přísná.

Byla přísná už jako holčička. Na fotografiích z dětství vypadá mezi svými kamarádkami jako jejich dozorce, mračí se do objektivu a pevně svírá úzké rty –

Pak byla přísné děvčátko, přísná dorostenka, přísná mladá žena –

Když ji Gustav poznal, byla to kvetoucí přísná žena. V nejlepších letech. Ale na svatební fotografii se mračila hrozně. Jako by její první slova po snímku měla být: „Té legrace už bylo dost. Zpátky do cely.“

Přitom Františka nebyla ošklivá. Byla veliká a silná, to ano, ale ošklivá ne. Sama nemohla pochopit, čím muže odpuzuje.

Do pětatřiceti jí ani nevadilo, že žije osaměle, ale v pětatřiceti se zúčastnila maturitního sjezdu a zjistila, že ze všech spolužaček je svobodná jen ona. Dosud jí stačilo vést velkodrůbežárnu a vedla ji natolik dobře, že získávala už po osm let Cenu zlatého zrna, cenu udělovanou nejlepší drůbežárně v Galaxii.

Ale když se vdaly už všechny – i ta pihovatá Lota, napadlo Františku, že je cosi, co ještě nemá. Měla kdeco. Krásný byt v areálu drůbežárny, dvě rakety, jednu turistickou a jednu na nákupy, lenošku, plavecký bazén pod bytem ve sklepě, papouška, dvaatřicet detektivních románů, umělé křišťálové zuby, ledničku plnou nejlepších lahůdek i postel „ludvíkačtrnáctéhoalepravého“ – ale něco neměla –

Muže.

Za dva týdny po sjezdu abiturientů si vyhlédla ošetřovatele kuřat, starého mládence. Když Gustav později uvažoval, proč se vlastně ženil, nemohl si vzpomenout.

„Ona je prostě silná osobnost,“ napsal jednou v dopise, když líčil motivy svého sňatku.

Silná osobnost.

To tedy Františka byla.

2

Hvězda Kuřecí, jak se jí mezi piloty přezdívalo, měla jedinou úlohu – pěstovat kuřata. Kromě Františky a Gustava na ní žila jen fantastická záplava kuřat. Automaty obsluhovaly kuřata uložená v nekonečných mnohopatrových hangárech. Automaty je krmily, opatrovaly i podřezávaly a pak je balily do sáčků, ve kterých byla kuřata z hvězdy distribuována, nebo je zpracovávaly do konzerv.

Františka měla za úkol pouze dohlížet na pár velkých ciferníků ve své kanceláři, a pokud by nastala komplikace, přivolat opraváře. A sem tam pohnout některou páčkou. Gustav jí byl podřízený, byl jí, jak říkala, „k ruce“.

Čas od času spolu procházeli dlouhými pípajícími chodbami a kontrolovali teplotu ovzduší, vlhkost, stav krmiva, váhové přírůstky – všechno bylo vždy v pořádku. Práce nebylo mnoho. Spíš než pracovat měli za úkol dohlížet, aby automaty pracovaly.

Za celá ta léta, co zde Františka žila, nenastala ani nejmenší komplikace.

Až teď.

Už při svatebním obřadu si Gustav všiml, jak ho Františka upřeně pozoruje.

„Děje se něco?“ zašeptal koutkem rtů.

Františka otevřela ústa, snad chtěla promluvit, pak jen mávla rukou.

Jako by nepromluvil Gustav, jako by jenom píplo, nesměle píplo některé z těch miliónů kuřat, která tu s nimi letěla vesmírem.

3

„Jsi malý.“

Takhle to řekla Františka Gustavovi hned druhý den po svatbě. Přímo. Byl opravdu o třicet centimetrů menší než Františka; malý nebyl – to jen Františka byla příliš velká – – Chtěl jí to říct, neřekl, jen mlčel.

Byl ženatý sice první den, ale už pochopil, že má pravdu, jedině pokud mlčí.

„Jsi moc malý,“ pokračovala Františka a dívala se na Gustava stále zkoumavěji.

A i když o jeho velikosti v příštím týdnu nehovořila, ten pohled ho provázel… Chodívali v podvečer na procházku po drůbežárně, loudali se obrovskými hangáry. Ruku v ruce.

Obrovská, rozložitá Františka a Gustav. Vypadal vedle ní se svým metrem sedmdesát jako její stín –

Takhle ho nemohu vzít na příští maturitní sjezd –

Františka uvažovala, co si s Gustavem počne, a v duchu už slyšela smích svých spolužaček, a hlavně té Loty, té pihovaté Loty –

Jednou se Gustav zmohl na jakýsi odpor.

„Jsi příliš velká –,“ začal – –

Ale to byl také poslední odpor, na který se v manželství zmohl.

Koneckonců nejsem velký, usoudil, a ještě se Františce omluvil.

Teskně pozoroval po příští měsíce kuřata.

Rostla – jak rostla…

Když je v tu dobu začali krmit Magnitem, přípravkem na rychlý růst, rostla přímo zázračně.

Gustav byl zvyklý na všelijaké přípravky a na všelijaká umělá krmiva, a tenhle Magnit ho přesto fascinoval – kuřata rostla jako v pohádce, z maličkých a hubených tělíček se stávaly vzápětí hroudy masa…

4

Když mu Františka položila na talířek ke kávě kostku Magnitu jako dezert, dal se do smíchu – –

Bral to jako dobrý – poněkud ovšem drastický žert. Františka už byla taková – dobrá a drastická –

„Jez.“

I ten pokyn bral ještě jako žert.

Dokonce se zdvořile usmál, aby Františku neurazil.

I když mu to vlastně moc směšné nepřipadalo.

„Jez.“

Dovolil si namítnout, že kostka je velká, stačila by pro celé hejno kuřat.

„Do tebe se taky vejde plno kuřat,“ usoudila Františka.

„Neměli bychom se poradit s lékařem?“ zeptal se Gustav.

„O čem?“ vykřikla Františka. „Není se o čem radit.“

A Gustav vzal z talířku kostku, spolkl ji a zapil kávou.

5

Týden se nic nedělo –

Františka mu nařídila sníst další kostku. Opět se nic nestalo, Gustav se nezvýšil ani o centimetr –

Za čtrnáct dní ale začal Gustav růst.

Milimetr denně.

Do roka byl tak právě k Františce.

Litovala, že maturitní sjezd bude až za čtyři roky.

Zatím se nechala s Gustavem vyfotografovat a fotografii rozeslala svým spolužačkám.

Byl to docela hezký pár – fotograf sám poznamenal, že málokdy se najde takový vhodně urostlý pár –

Tak to řekl: vhodně urostlý pár.

6

Ale Gustav rostl.

Jeho růst byl stejně rychlý, nebo stejně pomalý. Milimetr denně. Další rok přerostl Františku o tolik, oč byl dříve menší než ona.

Františka zneklidněla.

Gustavovy plaché pokusy o to, aby mohl navštívit doktora, rázně odmítla. Bála se, že by se přišlo na to, jak přípravkem určeným kuřatům krmila svého manžela, a za tuhle nepoctivost by přece mohla ztratit putovní Standartu zlatého zrna, na kterou byla velice pyšná.

Třetí rok Gustavova růstu ji už plnil hrůzou.

Gustav sice rostl stejně pomalu jako dříve, ale Františka vypadala vedle něj titěrně.

„Řeknou mi, že jsem si vzala trpaslíka,“ bála se předtím. Teď si zase říkala, „řeknou mi, že jsem si vzala obra, a budou se mi smát – – –“

Snažila se Gustava přemluvit, aby nerostl.

Gustav jen bezmocně rozhazoval rukama a tvrdil, že se snaží.

Konečně lepší obr než trpaslík, usoudila Františka.

7

Ale Gustav rostl dál.

A co bylo nejstrašnější, jak Františka pozorovala, Gustav rostl stále rychleji.

Čtvrtý rok rostl o dva milimetry denně a rychlost stoupala.

Asi se mu Magnitem změnil genetický kód nebo něco podobného – uvažovala zděšeně Františka –

Teď jí bylo jasné, že ho na maturitní sjezd nebude moct s sebou vzít za žádnou cenu, a po nocích plakávala –

„Děláš mi to schválně,“ tvrdila Gustavovi.

Nejenže nemohl spát v posteli, nemohl spát ani v pokoji. Ustlal si na dlouhé chodbě drůbežárny a tam prochrupával celé noci. Františka soužená výčitkami svědomí ležela s otevřenýma očima v posteli a dívala se na černý strop –

Měřila Gustava a zjišťovala, že roste pořád rychleji. A nejen rostl víc a víc, stále víc také jedl. Většina jejích příjmů padla na stravu pro Gustava.

Raději ho neměřila.

Rostl snad deset centimetrů denně.

„Nemohu za to,“ tvrdil Františce. „A teď k doktorovi stejně nemůžu, nevešel bych se do rakety,“ namítal, když nesměle začala, že by se měl dát vyšetřit.

Když se nasoukal na noc do chodby drůbežárny, obtáčel zkrouceným tělem velký kus hangáru.

8

A rostl dál.

Proplazil se do prázdného rezervního hangáru a v něm žil. Rostl.

Dokud se do něj vešel –

Františka pročetla kdejakou knihu o hormonech, o růstu, o výživě kuřat – nikde se nedočetla, jak růst zastavit –

Františka byla statečná žena. Ale tohle bylo na ni příliš.

Přestala muže nejen měřit, už jeho výšku raději ani neodhadovala, zvětšoval se přímo fantasticky. Na jeho výživu si musela vypůjčit v bance –

Začínala se Gustava bát.

Kdyby to nebyl takový starý dobrák, byla by celou situaci asi dávno nahlásila na ústředí – Nemohla by zde žít – – Jako by tu žila se strašidlem – – –

Vždyť on roste – snad už o metr denně –

Ale zůstávala zde, mlčela a trpěla – svírala ji vina, stále víc ji svírala –

9

Chtěla jsem si ho připodobnit sobě, zoufala si Františka v bezesných nocích.

A zatím – zatím se nestal takovým, jakým jsem ho chtěla mít, zatím se stal nesnesitelným.

I kdyby se jí podařilo Gustava dopravit na místo maturitního sjezdu, neuměla si představit, jaký dojem by tam vzbudil – manžel větší než celý hotel… Postával by na letišti vedle hotelu jako skromná hora.

Plachá hora.

„To je můj muž,“ říkala v děsivých snech spolužačkám a ukazovala na Gustava, jehož hlava mizela v oblacích.

Jak bylo krásné probudit se –

Často prohlížela svatební fotografii a radovala se, jaký je Gustav malý – – všechno je sen – – namlouvala si – – představa – – Jak je krásné mít malého muže – – Ale pak vešla do hangáru a tam ho spatřila.

Jako mytický kolos se tyčil do výšky –

Postávala mu u kotníku. Dosahovala hlavou k manžetě manželových kalhot.

Nejnepříjemnější pro ni bylo, že Gustav potřeboval jíst, a protože nebylo co, živil se kuřaty. Pojídal je v tak obrovských množstvích, že výkonnost drůbežárny prudce poklesla. Františku stálo mnoho výmluv, aby to na ústředí vysvětlila. Chápala, že jim nemůže říct pravdu, že ty tisíce tisíců kuřat jí její manžel –

Sype si je do úst jako mák, říkala si vztekle.

10

Tehdy začala Františka toužit –

Toužila, aby se vrátilo, na co si dřív stěžovala.

Prosila o to osud ze vší síly.

Ať se vrátí to, čím jsem trpěla, protože to přece bylo štěstí. Člověk nechápe, že bude možná vzpomínat na bolest, kterou cítí, jako na chvíli štěstí a radosti –

Pokoušela se Gustava změřit.

Nedokázala ho změřit.

Občas ji bral na dlaň, přikládal si ji k uchu a ona mu vší silou křičela do ucha – tak spolu konverzovali.

Františka se bála výšek, a když se musela vznést do výše v manželově dlani, zavírala oči, vykřikovala strachem – přitom si říkala, že musí všechno vydržet, všechno to přece způsobila ona.

Přesto na ni čas od času přicházel vztek.

„Co tě to napadlo?“ lamentovala a vykřikovala u manželova boltce.

„Poslechl jsem,“ šeptal Gustav, až na jeho ženě vlála sukně.

Nejvíc trápení si připravíme tím, že nás poslechne ten, komu jsme něco rozkázali.

11

Přišel den sjezdu.

Františka přiletěla sama.

Tentokrát byl sjezd – na její původní přání – s manžely. A Františka s úžasem viděla, jak jsou manželé jejích spolužaček malí a jak je malý Lotin manžel.

„Tvůj manžel je k tobě akorát,“ špitla závistivě Lota, když se dívala na starou Františčinu fotografii. Lota. Pihovatá Lota.

„Mám ráda malé muže, měla bych radši malého muže,“ rozplakala se Františka. Nikdo nepochopil, proč pláče, a protože se ten večer hodně pilo, mysleli si všichni, že přebrala.

Ale Františka si vzpomněla na svého manžela, který se tyčí na pusté hvězdě jako mytické božstvo, mytický gigant, obrovitý Pantagruel, roste a roste – Usnula a zdálo se jí, jak manžel závratně vzrůstá, trhá z nebe hvězdy, rve je a plné hrsti hvězd si cpe do úst –

Jestli už nesnědl celou drůbežárnu, napadlo ji ráno.

Když se Františka blížila vesmírem domů, plakala do kapesníku –

Věděla, ať bude v myšlenkách pokračovat kteroukoliv cestou, každá z těch cest ji dokáže jedině rozplakat. Na žádné z nich nenalezne řešení –

Uvažovala, kolik její manžel váží.

Kolik váží hora.

Nedokázala to ani odhadnout.

Jak se blížila své planetě, toužila uletět. Ještě nepřistála, a už snila o útěku.

Někdy se žena ničeho tak nebojí jako domova.

Vypadalo to, že schopnost růstu je u Gustava neomezená. Bude-li mít dost potravy, vzroste tak, že zaplní svým obrovitým tělem vesmír –

„Proč pláčete?“ zeptala se Františky letuška a pohladila ji.

„Kvůli manželovi,“ vzlykla Františka.

„To znám,“ dechla letuška a dívala se na nekonečné pustiny vesmíru –

Neznáš, neznáš, chtěla říct Františka, každé trápení, které má žena s manželem, bledne před tím, jaké mám já – – ale mlčela a mlčela a uvažovala, co řekne Gustavovi.

Až ji uvidí –

Zvedne –

Až se Františka vznese k nebesům na špičce jeho ukazováčku. Zastaví se před manželovým lalůčkem jako před sněžnou stěnou vysokohorského štítu.

12

Chtěla jsem, co jsem neměla. A dostala jsem, co jsem neměla, napadlo Františku. Uvažovala o dvojím smyslu slova nemít. Člověk míří k bodu touhy, ale neodhadne svůj krok, a bod touhy překročí. A tehdy začíná bolest, bolest stokrát větší než bolest, která se pojí s nenaplněním v touze – –

Vystoupila z rakety a bloumala k manželově končině hvězdy, v obou rukou plné tašky jídla.

Gustav jí vyšel naproti.

Malý jako předtím.

„Nevím, co se se mnou stalo,“ bázlivě zašeptal. „Neměl jsem co jíst, tak jsem spolkl celou zásobu kuřecích léků a –“

Odhodila tašky a objala ho.

Jak je to báječné mít malého muže.

Láska a manekýnka

(příběh manekýnky)

1

Mám povolání, o kterém sní tolik dívek.

Podle statistiky, kterou jsem onehdy prohlížela, vím, že na jednu manekýnku připadá sto tisíc dívek, které manekýnkami nejsou. Nebo, abych to řekla jinak, na sto tisíc děvčat ve věku, ve kterém by manekýnkami mohly být, připadám já.

Lidé si o nás myslí kdovíco.

Snad v těch dávných časech, v takovém dvaadvacátém století a v těch primitivních dobách před ním, opravdu vedly manekýnky nějaký zajímavější, vzrušující a divočejší život –

Ale teď. Myslím si, že je málo tak nudných povolání po celém vesmíru, a že tu nudných povolání je dost.

Jako děvčátko jsem ráda šila na panenky, a když přišlo rozhodování, čím budu, vybrala jsem si módní návrhářství – Představovala jsem si dost naivně, že budu pečovat o svůj vzhled a při té příležitosti i o vzhled těch ostatních –

Od dětství jsem byla parádnice.

Maminka mi vyprávěla, že když mi dala růžový bryndáček s modrými obrázky, plakala jsem a odmítala jíst, musela jsem mít bryndáček celý růžový. Byla jsem od dětství dost rozmazlená, a i když jsem už dávno nenosila bryndáčky, dokázala jsem pěkně řádit, když mi rodiče přivezli místo květinových punčoch punčochy vodní – Dostala jsem tehdy hysterický záchvat, a to jsem byla patnáctiletá holka.

Rodiče hned sedli do vozu a dojeli mi pro květinové punčochy.

Ty punčochy byly tenkrát hit, „rostly“ na nich květiny, které byly, nevím jak, oživeny, chvěly se dívkám na lýtkách, jako by dívky stály na louce. Punčochy byly velmi dekorativní. Na lýtku jsem měla kopretinu, chrpu a vlčí mák a plno zelených rozechvělých stébel –

Vodní punčochy, které mi rodiče přinesli, protože se v dívčí módě příliš nevyznali, byly zastaralé, nosily je leda babičky. Převalovaly se na nich modrostříbrné vlny, dívkám přeplouvaly po lýtkách a po kolenech malé zářící rybky – no hrůza –, všechny holky ve škole by se mi smály, kdybych se objevila v něčem takovém, staromódním –

Květinové punčochy byly moc hezké a slušely mi, chlapec, který mě tehdy miloval, napsal dokonce báseň o mých kopretinových lýtkách –

Škoda, že ty punčochy už nejsou v módě, vzít si je dnes, byla bych úplně nemožná – –

2

Studia na naší výtvarnické a návrhářské škole byla dost zábavná a dost nudná, jako všechna studia, co nás baví. Aspoň mě bavily jen části u všeho, čím jsem se kdy zabývala, nikdy mě nebavil celek. Pokud mě bavilo vymýšlet šaty, nebavilo mě vymýšlet boty nebo klobouky. A my jsme studovaly komplexně a musely jsme umět navrhovat všechno.

Navrhovat pro lidi, to mě tak ještě bavilo, i ty boty a ty klobouky. Ale musely jsme navrhovat módu pro různé tvory.

Různé obyvatele vesmíru.

Někdy mi moje práce připadala vyloženě nesmyslná, třeba vymýšlet šaty pro modré jeleny nebo podobné občany – Ne že bych byla rasistka, ale říkala jsem, že modří jeleni mají své návrháře a že si nás stejně mluvit do svých šatů nenechají. To přece není tvoje věc, říkala mi moje profesorka, ty prostě musíš umět oblékat i modré jeleny, a basta. A tak jsem je oblékala a oblékala jsem tvory ještě podivnější. Kdybych o nich a o jejich módě měla vykládat, měla bych historek na kolik večerů.

Ale nebavilo mě to. Vůbec ne.

K čemu potřebuju vymýšlet nákřidelníky, když ti modří andělé mě stejně do svých módních salónů nepustí, věděla jsem, že námi lidmi pohrdají. Jako bychom za to mohli, že jsme na nižším vývojovém stupni, to se přece může stát každému.

No ne?

Proto jsem se snažila nějak elegantně se ze svého studia vyvléknout, ale tak, abych se zároveň navlékla do něčeho zábavnějšího. Aby to vyvléknutí nebolelo mě ani rodiče.

Ti si totiž na mých studiích moc zakládali.

Jednou jsem slyšela v čítárně naší školy, jak se baví vedle v pokojíčku pro knihovnice vedoucí knihovny s nějakým návrhářem. Učení mě nebavilo, poslouchala jsem raději jejich rozhovor. Slyšela jsem, že návrhář potřebuje nějakou holku na módní přehlídku a ptá se knihovnice, jestli by o nějaké nevěděla. Jo, jedna hubená by tu byla, říkala vedoucí knihovny a vyslovila moje jméno. Dost mě urazilo, že se o mně mluví jako o hubené – tu sezónu platila vychrtlost za krásu, a já bych očekávala, že se o mně bude mluvit jako o té krásné. Ale pak se otevřely dveře a návrhář – až jsem přivřela oči, jak jsem byla ohromená –, sám velký Lewis, se na mě podíval. Být manekýnkou u Lewise – největší obchodní dům v naší Galaxii. Lewis obléká anděly i jeleny i tebe, Lewis šije šaty z nebe, naskočil mi jeden z idiotských Lewisových sloganů.

Lewis se na mě díval.

Ne na mě.

Na moje tělo.

3

Znala jsem dobře ten pohled.

Hodně mužů se takhle na mě dívalo, asi jako na většinu hezkých dívek, ale já to nesnášela, věděla jsem, že je nezajímám já, já vůbec ne, zajímá je jen moje tělo. U ostatních mužů byl ten pohled spojen s touhou a to mu nějak ulamovalo ten cynický hrot –

Ale Lewis po mně netoužil.

Vůbec ne.

„Projdi se, kozo,“ řekl.

A mě vůbec nenapadlo, abych se urazila, Lewis byl příliš slavný a příliš obdivovaný, prostě nemohl urazit. Nebyl nezdvořilý, jen zajímavý.

„No,“ řekl a v jeho hlase nebylo znát znechucení –

„Trochu se vohni –“ Trochu jsem se ohnula.

„Nemáš špatnej zadek,“ řekl Lewis a já cítila, že se mnou mluví dokonale nevhodně, a přitom jsem věděla, že mě jeho slova neurážejí, dokonce mi dělají dobře –

„Vysoukej si rukávy,“ řekl mi a já jako poslušná opička jsem soukala svoje balónové rukávy –

Lewis mě vzal za ruku, pak za druhou –

„Potřebujeme zkoušet večerní šaty s nahejma rukama a nějaký kalhoty, a dvě holky, co s náma měly jet, si zlomily nohy,“ řekl, „jedna levou a jedna pravou, říkal jsem jim, nánám, ať se dohodnou a jedna půjčí tu zdravou levou haksnu druhý nebo ta tý pravou, ale to víte, jaká je s těma blbejma modelkama řeč.“

Lewis vždycky žertoval tak, že lidé nepoznali, kdy říká vtip. Říkal všechno se strnulou tváří – Občas, jak jsem si později všímala, se stalo, že si někdo myslel, že Lewis dělá vtip, a dal se do smíchu na dokonale nevhodném místě – a v dokonale nevhodném okamžiku –

Teď jsem se zasmála.

Koneckonců to jako vtip vypadalo.

„Zejtra na nádraží,“ řekl Lewis, „ještě ti někdo z produkce zavolá a moc nežer k snídani, ať na tobě hábky neprasknou,“ dodal Lewis a práskl dveřmi.

Patřil k lidem, kteří vždycky, když odcházejí, prásknou dveřmi.

Stála jsem a stála –

„Už se nemusíte ohýbat, slečno,“ řekla mi vedoucí knihovny, křehká a něžná dáma. Nechápala jsem, jak se může s Lewisem snést – Přestala jsem se ohýbat. Ohýbala jsem se až do téhle chvíle…, jak mi Lewis přikázal. Úplně mě zhypnotizoval.

„Promiňte,“ zasmála jsem se.

„Také jsem byla kdysi manekýnkou u Lewise,“ řekla knihovnice a podívala se do zdi před sebou takovým zvláštním pohledem, jako by se dívala na něco velmi krásného v dálce, na něco velmi krásného, čeho se ale také trochu bojí –

4

Moje první turné bylo šok.

Znala jsem práci manekýnek, povrchně, jako ji zná tolik dívek. A i když jsem měla poněkud víc informací, přesto se mi jejich práce jevila jako vír, kouzelný vír nádherných šatů, dějů a cest –

Odlétaly jsme v pět ráno a Lewis, který nás doprovázel, nám řekl, že jsme nevyspalá strašidla, a ať se rozkoukáme, v jedenáct že máme vystupovat, ve dvě znovu, pak ve čtyři a v šest.

Nikdy jsem nevěřila, že jsou manekýnky takové dříčky.

První představení – „představení“ jsem tomu říkala já před našimi a matka to slovo měla ráda – připomínalo jí práci herečky – první představení jsem měla před svazem kentaurů.

Lewis našemu vystupování neříkal představení, říkal mu koukačka a chtěl, abychom se chovaly, ať je na co koukat.

Představení pro svaz kentaurů přijal Lewis v nadplánu. Podařilo se mu úplatkem sehnat zvlášť dobrý kšeft na kentauří galaxii, a snažil se předvést kentauří kolekci. Do doby Lewisovy expanze se kentauři moc o módu nestarali, nosili na sobě, co dům dal. Kožešiny. A zamotávali se do kusů látek. Ale když se na jejich hvězdě objevily módní žurnály, zatoužili i kentauři a jejich ženy po kultuře, jak říkali módě. Zajímavé, kolik lidí říká módě kultura a módnímu kulturní.

Jenomže Lewis prošvihl čas, kdy mohl udělat nábor na kentaurky manekýnky – aspoň to říkal –, já si myslím, že nic neprošvihl, Lewis nebyl z rodu lidí, kteří něco prošvihnou. Myslím si, že jen chtěl ušetřit, a tak dal kentauří módu předvádět svému stálému placenému týmu.

Šaty pro kentaury byly dost odporné, já alespoň bych nic takového na sebe nevzala, i kdybych byla kentaur. Ale takhle jsem je musela předvádět, i když jsem byla člověk – – Já a ještě jedna manekýnka, dvacetiletá melancholická Cleo, jsme byly vybrány předvádět večerní kentauří róby. Já, protože jsem byla mladší a novicka mezi manekýnkami navíc, jsem pochopitelně musela jít dozadu. Teď jsem pochopila, proč jsem se musela před Lewisem ohýbat. Cleo si vlezla do přední části kostýmu, efektních upjatých večerních šatů; dala si na krk nějaké korále a vyšla, já za ní klopýtala v předklonu jako zadní část kentauřího zjevu.

Lewis nám kladl na srdce, abychom se neprozradily, „kócy, to by byla přímo nesmrtelná ostuda“. Já se zalykala a dostávala křeče, jak jsem klopýtala po předváděcím molu.

Nos jsem měla zabořený doprostřed Cleiných zad a čichala její odpornou voňavku.

Ta voňavka měla fialovou vůni. Dávala jsem vůním barvy, Cleina byla fialová, a to je podle mě ta nejodpornější vůně na světě. Bylo mi dusno, horko, zmalátněla jsem a pořád jsem si jen opakovala: nesmíš upadnout, nesmíš upadnout.

Řízla jsem sebou. Ale až v šatně a roztrhla jsem šaty, Cleo spadla na mě a já se začala dusit. Lewis nás vymotal, byl vlídnost sama a moc nás chválil, zvlášť já jsem prý nejpůvabnější kentaurka, a mohl na mně oči nechat.

U Lewise si nikdo, nikdo nebyl jistý, kdy si dělá legraci.

5

Naše cesta byla dost trapná a vyčerpávající, pro kentaury jsme měly jednu přehlídku za druhou. Holky, které dělaly „prsní kentaury“, jak zněl terminus technicus, říkaly, že kentauři a kentaurky byli u vytržení, a zvlášť mladí.

Kentauří teenageři moc tleskali a obdivovali. Já patřila při všech podívaných k „odcloněným kentaurkám“ a žádné nadšení jsem neviděla, jen tmu, zpocenou tmu.

Dokonce jsem ani neslyšela ve svém látkovém úkrytu tleskání, jen klapot svých kramflíčků –

Odpočívaly jsme v krátkých pauzách v šatně, celé rozmlácené, ztuhlé a vyčerpané.

„Ještě že nemusíme předvádět módu pro krávy,“ zívla Cleo.

Ale my byly tak utahané, že se nikdo nezasmál.

Po každém předvádění jsem se šla osprchovat. Mé vystoupení trvalo čtvrt hodiny. Kentauři si prý potřebují na nové modely zvyknout. Musela jsem se procházet a klusat, v té neprodyšné látce a v předklonu, až ze mě lilo – Domluvily jsme si s Cleo signály. Když jsem ji třikrát klofla nosem do zad, znamenalo to, že můžeme klusat.

Holky mě litovaly, říkaly, že na první štaci mě měl Lewis vzít na něco lehčího. Při poslední, půlnoční koukačce jsem byla tak utahaná, že jsem při přehlídce usínala, a Cleo musela jít pomalu, abych jí zpod vlečky nevypadla.

Spaly jsme v aerobusu, vsedě, a nadávaly Lewisovi, který seděl vedle řidiče a hrál nám na kytaru, abychom přišly „na lepší náladu“. Lewis nám říkal, ať si jen pomyslíme, že nám závidí všechny holky na celé hvězdě a že se ho několik kentauřích frajerů šlo ptát na adresy krásných dívek a jeden mu prý řekl, že se přímo zamiloval do Cleiných zadních nohou.

U Lewise si nikdo nebyl jistý, kdy si dělá legraci.

6

Kentauří turné bylo ještě dost zábavné a odpočinkové proti tomu, co následovalo.

Lewis byl vydřiduch a spočítal si, kolik na nás vydělá, když budeme všestranné. Byly jsme mladé a ještě trvanlivé. Ale nezničitelné jsme nebyly, měla jsem kolikrát dojem, že už už omdlím –

Naše další turné bylo na hvězdě 99, hvězdě přidružené ke kentauří, ale kentauři na ní nežili. Lewis nám sliboval zajímavé zážitky.

„Děsíme se předem, šéfe,“ zavolala na něj Cleo. Byla z nás nejhezčí, mohla si dovolit být nejdrzejší. Je určitý druh krásy, která prostě musí být drzá, aby byla sama sebou.

A Cleina krása byla vyloženě drzá krása…

7

Obyvatelé další hvězdy byli vysocí v průměru čtyři metry, a my jsme byly normální urostlé dívky.

Když nám šéf řekl, že budeme muset vlézt jedna druhé na záda a druhé vlézt na záda třetí, zděsily jsme se a prosily šéfa, že nejsme artistky, ať nás toho ušetří, že si jistě srazíme vaz.

Jenže měl už vyjednanou tělocvičnu a tam nás celé odpoledne učil jeden artista tomuhle kousku. Já byla dost lehká, a tak jsem byla na samém vrcholku, seděla jsem na zádech Cleo a Cleo seděla na zádech Neveně, která předváděla módu pro silnější postavy. Ostatní dívky se také sesedly a pak na nás Lewis ze žebříku navlékl večerní róbu. Jako by natahoval šaty na krk žirafě.

Děsně jsem se bála držet při přehlídce balanc –

A to šéf se na mě ještě zezadu šklebil a vybízel mě hroznými grimasami, ať se usmívám.

Když přehlídka skončila, dostala jsem záchvat hysterického smíchu a musela jsem si dát studenou sprchu. Vždycky, když jsem byla příliš vylekaná, jsem dostávala záchvaty hysterického smíchu.

Smích je asi nejlepší zbraň proti strachu –

Manekýnky to nemají lehké. Ve čtyřiadvacátém století zvlášť.

8

Létaly jsme s Lewisem celou sezónu po nejrůznějších přehlídkách a předváděly naše šaty všelijakým pronárodům. Objeli jsme za tu sezónu tři galaxie. A já musela předstírat, že jsem tím a tím, musela jsem se připodobňovat kdekomu a kdečemu – –

Měla jsem ale úspěch, a když Lewis rozpouštěl svou starou sestavu a zakládal novou, mě jedinou přejal do nové.

„Líbíš se, sůvičko, moc se líbíš,“ plácl mě po zádech, až jsem hekla.

A pak jsem se rozjela na nejpodivnější přehlídku.

Myslím, že takové přehlídky, jako já měla tehdy s Lewisem, se neúčastnila ještě žádná manekýnka, a že jich bylo v lidských dějinách už hezkých pár miliónů.

Moje cesta začala zvláštně –

Lewis mi zatelefonoval, že teď pojedu na přehlídku jen já.

„A co ostatní holky?“ zívla jsem do telefonu, Lewis volal o půlnoci, probudil mě, Lewis volával v nejnevhodnější dobu –

„Jen ty,“ zařval do sluchátka, až mi v ruce málem nadskočilo, a zavěsil.

A tak jsem jela na svou první samostatnou přehlídku.

Lewis měl s sebou jen svůj obvyklý kufr, žádné kufry s róbami s sebou nebral. Když jsem se ho zeptala, kde jsou hadry, které budu předvádět, utrhl se na mě, ať ho neruším, že si něco potřebuje promyslet.

9

Když jsme vystoupili na hvězdě 6453/11, neviděla jsem nikde ani člověka, všude samí roboti.

Byla to jedna z průmyslových hvězd, na kterých pracovali jen roboti a na které se čas od času vypravila pouze inspekce. Přemístit průmysl z hvězd obývaných lidmi na hvězdy robotů byl výborný nápad a inženýra, který ho vyprojektoval, odměnili Celogalaktickou cenou lidskosti. Věděla jsem o tom, jenom jsem nechápala, proč jedeme právě sem.

Ujížděli jsme v aeroautě od letiště a já se dívala na nehybné tváře spolucestujících robotů, na nehybné tváře robotů, které náš vůz míjel, padala na mě ze vší té nehybnosti úzkost –

„Tuleni,“ říkala jsem Lewisovi Tuleň, neměl to rád, a já mu tak schválně říkala, těšilo mě dělat mu něco nepříjemného, „Tuleni, co tu budeme dělat?“

Tuleň neodpovídal.

„Tůlo, snad nebudu předvádět robotům?“

Podíval se na mě nepřítomně. Ale rychle se do sebe vracel a za okamžik byl opět ve svých očích.

„Jasně, jedeš dělat přehlídku robotům.“

Vzpomněla jsem si na Cleo. Ta, kdyby tohle slyšela, by si vzala bradu do dlaní, unyle se rozhlédla a řekla: „Holky, to je zase konina.“

Já nesvedla říct ani to.

Jen jsem si vzala bradu do dlaní a dívala se na nehybné tváře robotů kolem sebe.

Přehlídka –

Budu předvádět robotům –

10

Za tu dobu, co jsem s Lewisem jezdila, jsem pochopila, kdy je opravdu soustředěný a kdy jen soustředěnost předstírá, aby mohl odpočívat. Teď byl opravdu soustředěný, snad nikdy jsem Lewise takhle soustředěného nezažila.

Dojeli jsme k velikému sálu, nad kterým visel nápis: První módní přehlídka robotů.

V šatně mi Lewis nedal žádné šaty.

„Co budu předvádět, Tuleni?“

Podíval se na mě zaraženě. „Sebe samu.“

„Sebe samu?“

Čekala jsem, že mi to Tuleň nějak vysvětlí, ale on beze slova vyšel z mé šatny…

11

Vyšla jsem do sálu, na okamžik mě oslepil reflektor, ale brzy jsem zase rozeznala publikum. Před takovým publikem jsem nikdy nešla. Dívaly se na mě oči, ale na tvářích nebyly nosy ani rty, jen otvory. Postavy byly dost neforemné, jako by je ještě nikdo neopracoval –

Šla jsem před nimi a oni ke mně vzhlíželi, nemohla jsem v těch bezvýrazných tvářích číst žádný cit –

Když jsem se vrátila, střídala mě další manekýnka a pak manekýn, kterého jsem už jednou potkala. Byli od konkurenční agentury ze sousední galaxie.

„Konina, co?“ řekla jsem dívce.

„Bude to hezký, když bude tolik robotů vypadat jako já, bude to takové sladké,“ řekla dívka a slova jí vyplouvala ze rtů stočených do kroužků, byla z rodu křehkých manekýnek, a ty vypouštějí z kroužkových rtů oblá slova –

Pochopila jsem.

My předvádíme sami sebe. Na téhle hvězdě si roboti nevybírají šaty a doplňky. Tady si roboti vybírají svou podobu –

„Ale jo,“ potvrdil mi Lewis, „na téhle hvězdě se vyrábějí roboti a správní rada se rozhodla nechat je, aby si svou podobu vybrali sami –“

„To budou,“ řekla jsem a snažila jsem se, aby mi pod hlasem příliš neprosvítala hrůza, „to budou pak některé robotky vypadat jako já?“

„Některé?“ Lewis se rozesmál. „Tisíce, desetitisíce.“

„Ale to já nechci.“

„To jsi tak špatná, když nechceš, aby ostatní vypadali jako ty?“ zeptal se Lewis a dodal: „Sůvičko?“

12

Už dávno nedělám manekýnku, ale dosud potkávám na ulicích naší Galaxie svou podobu. Byla jsem na přehlídce nejúspěšnější a podle mě sjeli celou velkosérii. Jsem první manekýnka, která nedělala reklamu na to, co bylo na ní, ale na to, co je ona sama.

Trochu se za to stydím.

Utěšuji se tím, že jsem těm robotím dívkám dala jen svou fyzickou podobu. Bylo by mi dost nepříjemné, kdybych měla jednat s ostatními, kteří by byli založeni stejně jako já. Několikrát jsem o tom uvažovala. Děsila bych se toho. Ale teprve tahle myšlenka mi ukázala mě samu – sebe samu –

Dívala jsem se zatím na sebe, jako se na mě dívalo publikum. A chtěla jsem vypadat tak, aby se mnou byli spokojeni oni, jen oni – ne já –

Za Lewise jsem se provdala. Vedu velkou agenturu pro manekýnky.

Miluji ho?

Ne. Přijala jsem ale módní podobu světa, ve kterém žiji. Jako by svět kolem mě byl velkou manekýnkou, která mi nepředvádí, co je dobré a krásné, ale co je výhodné. A já podléhám sugesci té manekýnky, jako ubozí roboti podlehli sugesci mé podoby.

Bojím se, že kdyby šla u nás na přehlídce láska, sama trpělivá láska, že bychom ji vypískali. Alespoň dnes. Alespoň na naší hvězdě. Na naší hvězdě není láska moderní. Někdy uvažuji, že svět je zrcadlem a ukazuje nám naši podobu –

Snad proto je podoba světa kolem mě taková smutná, že odráží mě.

Právě mě.

Nejbohatší muž Galaxie

(příběh boháče)

1

Lidé se mně často ptávají, jak jsem mohl tak zbohatnout.

Co jim na to mám odpovídat?

Jmenuji se Midás.

Tohle vysvětlení přijímají jako bonmot, ale stačí jim. Lidé potřebují vysvětlení, a je jedno, jestli to vysvětlení něco vysvětluje, nebo ne.

Nerad o tom, jak jsem zbohatl, mluvím.

Být bohatý je příjemné, ale nebývá příjemné vzpomínat na to, jak jsme bohatství dosáhli.

2

Začínal jsem jako soukromý docent při Roboteu, firmě, která ovládala výrobu robotů a vztahovala svá monopolní chapadla i po dalekých hvězdách –

Vydělával jsem si tak tak.

A zdálo se, že nemám žádné vyhlídky.

Na těch místech, která vynášela, seděli pevně staří zaměstnanci Robotea, na místech, která vynášela méně, seděli jejich blízcí příbuzní a na místech, která vynášela jakž takž, seděli vzdálení příbuzní. My, kteří jsme nebyli s žádným z šéfů příbuzní, jsme vydělávali jen tak tak.

Bydlel jsem na svobodárně.

Malý pokojík. Postel. Stůl. Jedna židle a na ní popelník.

Sedal jsem na posteli.

Stůl jsem měl zavalený literaturou, nákresy. Čím moje vyhlídky vypadaly beznadějněji, tím jsem byl pilnější, tím víc jsem se snažil něco dokázat. Všiml jsem si, že nejvíc dokáží většinou ti, kteří byli bez vyhlídek.

Za nocí jsem se díval z okna na světla Robotea, kolosu, který se táhl po obzory, na světla hal, jejich prosklené střechy plály do noci, jako by stavba byla vytepaná ze světla –

Připadal jsem si bezvýznamný, malicherný – trapný –

A nejvíc jsem nenáviděl Lucia Walla, svého představeného. Oženil se s praneteří Joshuy Lema, ředitele Robotea, a hned dostal místo vedoucího oddělení, ve kterém jsem pracoval já. Lucius byl nejneschopnější ze všech zaměstnanců Robotea. O jeho omylech se vyprávělo v tovární kantýně, a byly to omyly nehorázné. Kdybych nevěděl, že nejsou vymyšlené, byl bych je bral jen jako některé z těch anekdot, které po Roboteu kolovaly. Když Lucius programoval aeroauta pro Venuši, popletl dohromady dva programy, a továrna poslušně vyrobila sérii několika tisíc aerovozů, než se při výstupní kontrole přišlo na omyl. Aeroauta měla vepředu na kapotě, kde bývá značka výrobce, umělou hlavu, kterou nepozorný Lucius přiložil k výrobnímu kódu. Ta hlava se rozhlížela a mluvila, hýbala mimickými svaly – Odmontovat hlavy stálo víc než výroba aeroaut, protože se musely odmontovávat ručně. Ale ani to Luciovo postavení neohrozilo. Někteří lidé jsou dokonale zaštítěni svou neschopností. Pokud jsou příbuzní šéfa.

A tenhle Lucius mě týral. Každý můj plán vracel k přepracování, a ne třikrát, pětkrát, některé projekty mi vracíval i desetkrát i víckrát. Věděl jsem přitom, že to je jen jeho zábava, nemohl jsem na svých projektech mnoho měnit, ale kvůli nepatrným úpravám jsem musel přerýsovávat a přepočítávat celé velké archy a celé sloupce propočtů.

Někdy jsem byl už tak zuřivý, že jsem si musel dávat ruce do kapes, abych na Lucia neskočil a nezačal ho tlouct.

Zatínal jsem ruce v kapsách.

Ne, ne –

Jakmile ho udeříš, opustíš Roboteum.

A i když jsem tu trpěl, věděl jsem, že Roboteum je firma, kde se něco dokázat dá. A čekal jsem. Čekal jsem na svou příležitost. Někteří lidé tak dlouho čekají na svou příležitost, až ji pro samé čekání zmeškají.

Večer jsem sedal ve své ubikaci a dusil se vzteky. Viděl jsem na sídlo Lucia a neteře Joshuy Lema. Velká okna jejich bytu planula do noci a za nimi se míhaly postavy ve večerních šatech. Usměvaví lidé, protekční lidé – Někdy jsem zahlédl i samotného Joshuu Lema. Věděl jsem, že jsem schopnější než Lucius, tím jsem se ale ani nemohl pyšnit. Schopnější než on byl snad i náš kybernetický vrátný. Měl jsem nápady, které by se daly realizovat, a snadno a rychle – – A místo toho jsem si musel rozsvítit lampu a pustit se do překreslování celého výkresu kvůli jedinému kolečku, které si přál mít Lucius navíc. Jako ozdobu.

A tehdy na mě přišla –

Stydím se na to jen vzpomenout –

Tehdy na mě přišla zoufalá chuť Lucia zabít.

3

Vraždy se na naší hvězdě nedály už po několik generací, i když romány, které o nich pojednávaly, byly velmi oblíbenou četbou.

Nevraždilo se. Ne proto, že by poklesla agresivita.

Ani ne proto, že by lidé neměli chuť vraždit.

Nebo že by nebylo proč vraždit.

Policejní aparát byl prostě dokonalý, každou nekalost dokázal odhalit velice rychle. Prostě civilizace dokázala to, co nedokázala morálka – potlačila zločiny. Byly snadno odhalitelné, a tedy zbytečné.

Ale já přesto toužil Lucia zabít.

Chápal jsem, že ze subjektivních důvodů by bylo dobré, abych ho odstranil, a uvědomoval jsem si, že by bylo dobré ho odstranit i z objektivních důvodů, ten člověk blokoval tolik velkých projektů.

A pak jsem dostal nápad.

Nápad velice prostý, jako už největší nápady bývají.

4

Za pár dní seděl Lucius v mém pokoji. Seděl s tou arogantní ledabylostí, s jakou sedal vždycky, nohu přes nohu a cigaretou si poklepával do dolního rtu.

Nenáviděl jsem toho na něm hodně, ale poklepávání cigaretou snad nejvíc.

„Tak co, Midási,“ řekl a vyfoukl mi kouř do tváře –

Neohrozitelný jako vždycky, neschopný a neohrozitelný –

Ale to bylo také to poslední, co řekl, ten výdech kouře do mé tváře byl jeho poslední výdech. Uchopil jsem masívní popelník ze židle a udeřil – uhnul, a tak jsem ho udeřil do ramene místo do hlavy – reakce měl, copak o to, a pak jsem do něj bušil –

Dokud ze mě vztek neopadl.

5

Nevím, jak přežívají v moderním člověku starobylé pudy – neuměl bych je pojmenovat, ale procítit je dokážu dokonale.

V tu chvíli, kdy jsem do Lucia bušil popelníkem, jsem cítil rozkoš, a bylo mi úplně jedno, co bude následovat, jaké bude mít má rozkoš následky.

Takovou svobodu jako to vraždění mi dávala jenom láska.

Láska a smrt, možná to jsou jediné dvě svobody, jaké člověk má.

Lucius ležel přede mnou, krev z něj tekla, z některých ran rychle, z jiných pomalu – –

Vzal jsem hadr, utřel krev a pak jsem figurínu Lucia uklidil do skříně.

Po večeři ho vyspravím a zítra ho můžu zabít znovu.

6

Vyprávěl jsem svému strýci o tom, jak jsem zavraždil Luciovu figurínu. Zajásal a poprosil mě, jestli bych mu neudělal figurínu vedoucí jeho oddělení.

Nesnášel ji, jako já nesnášel Lucia.

Strýc už byl starý, ale bez nejmenšího nároku na postup, stejně jako já.

Udělal jsem mu slečnu Schumsteinovou, konstruktérku, která vedla jeho oddělení – a strýc tu starou vyzáblici s pichlavým nosem a pichlavým pohledem zabil.

Pak jsem si nechal svůj nápad patentovat.

A otevřel jsem firmu Midás a spol.

Zprvu to byla jen malá dílnička, ve které jsme já a strýc vyráběli na zakázku figuríny svým přátelům. Snad každý má někoho, koho touží zabít nebo aspoň zfackovat nebo aspoň seřvat.

Objednávek bylo brzy tolik, že jsme najali od Robotea opuštěnou halu a zahájili průmyslovou výrobu. Nápad byl prostý a zdokonalit se dal snadno. Už nebylo třeba čekat na „fackovacího dvojníka“ týden, za hodinu byl hotový a za hodinu mohl zákazník firmy Midás a spol. odejít z bran našeho „psychologického salónu“, jak jsme se strýcem začali naší firmě říkat – odejít i s tím, koho nenávidí. Někteří ze zákazníků se na svoji objednávku vrhali hned za branami závodu, někteří už přicházeli dělat objednávku se železnou tyčí v ruce. Zřízenci našeho salónu vždycky večer vymetali z parčíku pozůstatky zničených robotů. A já bohatl. Bohatl stále, bohatl nepředstavitelně.

7

Měl jsem monopol, a mohl jsem na své fackovací panáky dát cenu desetkrát větší, než jakou měli normální roboti ve stejném provedení, měl jsem tisícinásobný zisk, a odbyt přitom neklesl.

Vydělávám na nenávisti –

Občas mě ta myšlenka navštívila a zneklidnila.

Tak jako staří pasáci vydělávali na „lásce“, já vydělávám jako pasák na „nenávisti“. Pasák robotů –

Zřídil jsem filiálky, kde se dalo, jako dříve byly automaty na rychlou stravu, na všelijaké hamburgery. Umísťoval jsem na bulváry své rychlé možnosti psychologické úlevy. Doba vzniku dvojníka se ještě zkrátila.

Když jsem se probíral archívy společnosti, všímal jsem si, že si často manžel nechal udělat dvojnici manželky a manželka dvojníka manžela – oba se zavraždili v pomyslné podobě a pak – pak se ani nerozvedli –

Z archívu mé firmy by se daly psát celé filozofické eseje. Ale nejsem filozof. Jsem obchodník.

Peníze vydělané na rozkoši z nenávisti investuju do kdečeho, podporuju kdeco, mám tolik dobročinných nadací, kolik jich stačím zakládat.

Někdy si ani nejsem jistý, jestli jsem lidumil, nebo – nebo ne –

Zbavuju lidi nenávisti? Tím, že je nechám zabíjet?

Trápit? Mučit?

Sám jsem si pořídil – pro jistotu – dvojníky svých bližních, abych nemusel křičet na své bližní, tlouct je nebo jim ubližovat – –

Nepoužívám je. Ale mám je. Uklidňuje mě to.

8

Minulou neděli jsem procházel křídlem své vily, ve kterém bydlí manželka. Z jejího pokoje jsem slyšel rány –

Pootevřel jsem dveře – Ani si nevšimla, že se na ni dívám –

Bušila do figury muže na zemi, tloukla ji a ve tváři měla rozkoš –

Podíval jsem se do rozmlácené tváře té figuríny – A zamrazilo mě, protože ta figurína měla mou tvář. Mé vytřeštěné oči, plné bolesti –

Bylo mi smutno. Co proti mně má. Co jen proti mně má. A začal jsem myslet. Kdo myslí, napadlo mě, nepotřebuje nenávidět. Není nenávist způsobená jen tím, že o svých bližních a sami o sobě málo přemýšlíme?

Naslouchal jsem ránám z pokoje své ženy – A umiňoval si, že musím o ní a o sobě začít přemýšlet – ještě, ještě je čas – Ještě?

Moje milá palmo

(příběh profesora)

1

Profesora Haleba jsem poznal náhodou.

Bydlel jsem v hotelu v lázních na hvězdě Atroio.

Takové malé lázně na zkažené žaludky. Primář se mi smál, prý mi toho asi moc leželo v žaludku, a žaludek to nemohl vydržet. Uklidňoval mě, že po třech týdnech se dám úplně dohromady. Na všechno máme léky, říkal primář, jen ne na žaludeční neurózy. A hovořil o tom, jak jsou některé choroby těla vlastně chorobami našich nervů. Klid, klid, klid – to jsou tabletky, nejlepší tabletky na každý neduh, smál se – a čisté svědomí.

Mezi pacienty se říkalo, že primář je tak trochu šarlatán, ale byl příjemný. Malý tlustý pán. Rozuměli jsme si. Když se dozvěděl, že jsem básník, svěřoval se mi s podivnými příběhy, které zažil. Bylo by mu líto, aby upadly do zapomenutí. Tak to říkal: upadnout do zapomenutí. Měl vůbec sklon vyjadřovat se poněkud nadneseněji a jednou se mi svěřil, že i on psal v mládí básně.

V mládí –

Mládí se potřebuje o něco podepřít. Podpírá se o zářivé nohy poezie, aby uneslo samo sebe –

Teprve když člověk stárne, nachází všelijaké protézy, které místo těchto nohou používá. Je celkem jedno, jestli jim říká majetek, společenské uznání. Milenci nebo milenky. Anebo jestli má protézu jednu jedinou, svou pýchu – –

Jednou, když jsme vpodvečer s primářem korzovali ve vilové čtvrti za lázeňskou budovou, natáhl primář ruku do tmy.

„Profesor Haleb.“

Bylo temno. Na hvězdě Atroio se stmívá velice brzy a tma padá na hvězdu náhle, drtivě, jako kámen. Nic jsem nerozeznával v temné zahradě u zarostlé vily, ale přesto jsem se zastavil a díval se. Rozeznal jsem stín nějakého stromu, snad palmy, a stín, který mohl být, s trochou fantazie, srostlým stínem muže a houpací židle.

Pokývl jsem.

Byl jsem zvyklý, že mi primář ukazoval některé své známé nebo své pacienty.

„Profesor Haleb,“ opakoval primář.

A řekl to takovým tónem, že jsem pochopil, tenhle profesor Haleb nebude jen tak nějaký obyčejný profesor nebo pacient.

„Mohl by vás zajímat, jako básníka,“ díval se lékař dál do tmy, „myslím, že jeho příběh lásky je jeden z nejdojímavějších milostných příběhů, co se kdy v naší Galaxii odehrály –“

2

Profesor Haleb patřil k první generaci badatelů, které vyslalo Sdružení pro průzkum nových galaxií do terénu. Bylo mu dvacet let. Ani ještě univerzitu nedokončil a dal se Sdružení do služeb. Tehdy se nové a nové hvězdy jen hrnuly k evidenci, každou chvíli nějaký výsadek objevil další hvězdu a žádal o její kartografické a biologické zpracování. Těch, kteří by se mohli této práce ujmout, bylo moc málo. Profesor Haleb získal tedy profesorskou hodnost honoris causa. Sdružení ji tehdy moc rádo udělovalo, aby zvábilo nové zájemce. Dostal svou raketu, robota a vyrazil.

Vyjel ani ne tak z touhy po dobrodružství nebo aby už nemusel studovat. Ani moc idealismu nebylo na jeho touze změnit místo v Galaxii. Profesor Haleb vycestoval kvůli nešťastné lásce. V prvním roce studií ho svedla stárnoucí žena jeho profesora, krásná Albovia. Mezi studenty se jí přezdívalo krásná šenkýřka. Byla kdysi servírkou a měla pro vědce zvláštní půvab. Provdala se za vedoucího katedry botaniky a pak se zaměřila na docenty, pak na asistenty. Jak stárla, lákaly ji víc a víc mladší ročníky. Ve čtyřicítce se zaměřila přímo na manželovy studenty.

Profesor Haleb byl pro ni vhodný objekt. Zakřiknutý mladík. Jeho rodiče se rozešli, když byl ještě docela malý, a vychovával ho otec. Haleb senior, velká kapacita v botanice, oč víc rozuměl květinám, o to méně rozuměl lidem. Na chlapce, který žil v jeho domě, zapomínal, jakmile se pustil do práce. A kdyby malý Haleb za otcem nedolezl a neplakal, nebyl by mu dal jíst ani by nezavolal robota vychovatele, který chlapce ukládal do postýlky a vyprávěl mu pohádky. Malý Haleb vyrůstal bez něhy a lásky. Otec mu po čase zakoupil robota, s kterým chlapec prožil dospívání, robota rádce, jak se jim říkalo. V Halebovi ale zbyla velká touha po lásce. Na střední škole se zamiloval do jedné ošklivé spolužačky, ale ta dívka se Halebovi jen smála. Haleb vyrůstal většinou pouze mezi roboty a otcem. A přitom v něm trvala nesmírná touha po ženské lásce.

Manželka jeho profesora byla chytrá žena, a když Haleba svedla, působila na něj trojmo – jako kamarádka, která mu dodávala sebevědomí, jako žena, která ho miluje, a jako matka, která je připravena ho chránit. Snad kdyby nebyla předstírala tuto trojí lásku, nebyl by se do ní Haleb zamiloval tak silně, s celou svou zoufalou potřebou někoho milovat. Po několika měsících mu jeho láska napsala dopis na rozloučenou a odjela s manželem, kterého jmenovali rektorem Daidalovy univerzity na Orionu.

Haleb osaměl.

Všechno mu připomínalo jeho první lásku, jeho jedinou naplněnou lásku –

Nesmírnou lásku.

Aleje, kterými s ní chodil, květiny, které jí nosíval, lavičky, na kterých na ni čekával, i hvězdy, které spolu pozorovali –

Musel odejít.

Přišel o lásku, to bylo kruté. A on chtěl tuto krutost smýt a zmenšit tím, že opustí rekvizity své lásky. Krajinu, prostředí, hvězdy –

Bylo mu dvacet, přijal mimořádnou profesuru a odletěl.

3

Tohle všechno mi profesor Haleb vyprávěl sám a já to zde zapisuji, jak se ve mně jeho vypravování uchovalo.

Primář, který mi ho tehdy za noci ukázal, mi později profesora Haleba představil. Na golfovém hřišti. Na hvězdě Atroio byly velké lučnaté pláně a správa lázní na nich levně zřizovala golfová hřiště.

Profesor Haleb byl členem klubu, do kterého jsem vstoupil i já.

Primář byl členem stejného klubu. A hrávali jsme spolu.

Jednou jsme vyrazili na hřiště, bylo po dešti a tráva rychle osychala.

Takové svěží prostředí, plné naděje –

Šli jsme v měkké půdě a za námi šelestila kola vozíků s holemi. Táhli je za námi roboti, vozíkoví roboti, propůjčovala je správa klubu. Nikde jsem neviděl diskrétnější roboty, než byli ti naši golfoví. Zelení. Styloví.

A tehdy jsem zaslechl podivnou otázku. Primář ji kladl profesorovi zrovna tak, jako se někdo ptá na zdraví dětí nebo rodičů.

„Jak se vede vaší palmě, profesore?“

„Děkuji, dobře,“ odpověděl profesor Haleb zdvořile s tou strohou zdvořilostí, která byla pro něj příznačná. Došel právě k míčku a odpálil ho po greenu velmi šikovně –

„Děkuji za optání.“

„Viděl jsem ji včera, když jsem šel kolem vaší vily,“ pokračoval primář, „vypadá velice mladě.“

„Ano,“ řekl s dvornou upjatostí profesor a vydal se za míčkem. Jeho vozíkový robot ho následoval.

Nepřikládal jsem této rozpravě žádnou důležitost, ale přesto jsem si ji zapamatoval. Vykládal jsem si její smysl po svém. Znám hodně lidí, kteří si pěstují květiny, proč by si někdo, a botanik zvlášť, nemohl pěstovat palmu. Proč ne.

To, že se na ni primář ptá neobvyklým konverzačním tónem, může znamenat jenom to, že se primář snaží být vtipný.

Primář nás opustil, spěchal na odpolední službu do lázní. Obloha se zatáhla a po chvíli se spustil vytrvalý déšť, jaké bývaly na hvězdě Atroio zvykem. Usedli jsme s profesorem Halebem do klubu.

Zapálili jsme si luepty, zdejší speciality, dýmky ve tvaru dlouhých dívčích postav, nepřirozeně štíhlých jako secesní víly.

Dívali jsme se obrovskými okny klubu na zmoklé golfové hřiště –

„Vy se mi nedivíte?“ řekl z ničeho nic profesor Haleb.

„Proč bych se vám měl divit?“

Profesor se na mě nedůvěřivě zadíval. „Přece kvůli té palmě.“

Dosud jsem nechápal, o čem je řeč, a nasál jsem jantarový dým z palce dívčí nohy, z palce své dýmky. Chvíli jsme mlčeli.

A pak profesor Haleb pozval svůj příběh. Příběh své lásky. Největší lásky.

4

Na hvězdě, kde profesor Haleb ve dvaceti letech přistál, toho moc zajímavého nebylo.

Lišejníky.

Mechy.

Sem tam něco, co vypadalo jako nějaký kaktus.

Práce profesora Haleba nebavila. Těšil se na usilovnou práci, která by mu přinesla zapomenutí na jeho lásku. Ale takhle se jen rýpal ve skalních rozsedlinách a sbíral kousky mechů, obkresloval je a fotografoval. Vůbec se nebavil, nudil se, a jak se nudil, nuda jeho nešťastnou lásku zveličovala, tohle už nuda mívá ve zvyku.

Život, zoologický život, tady nebyl.

To ostatně věděli ve Sdružení už dávno, proto sem také poslali Haleba, a ne lovce šelem – zoologa –

I to bezpečí, naprosté bezpečí, Haleba rozlaďovalo.

Kdyby tu byla aspoň nějaká nebezpečná zvířata, bylo by tu snesitelněji. Každou noc se mohl třeba Haleb probudit a na prsou by ho drtil velký zubatý rosomák, jací žili na planetě 79/6, nebo by mu kolem jeho stanu krákoral dvoumetrový netopýr, jací žili na planetě 67/8. Ale tady nic, nuda, nebylo třeba být obezřelý, a svou nešťastnou lásku si profesor Haleb nemohl vytěsňovat ničím, ani nebezpečím, ani strachem – Aby ho přepadl lišejník, bylo směšné, a nic jiného na téhle hvězdě profesora Haleba ohrozit nemohlo.

Počasí bylo pokojné, ticho kolem nevtíravé a sladké, ticho sanatoria –

A ještě ke všemu si vzal Haleb s sebou verše o lásce.

Sedal po večerech se starým robotem Huou u stanu a buď on četl robotovi, nebo robot předčítal profesoru Halebovi.

Hua měl melodický, hluboký hlas, prostě hlas, který dokázal profesora Haleba vždycky nejvíc roztesknit. Hua recitoval strofy o dlouhých dívčích vlasech a profesor uvažoval o vlasech, hebkých a měkkých, které cuchá kdovíkdo tam na druhém konci vesmíru.

Tesknil. A po nocích dokonce plakával. Plakával samotou. A láskou.

5

Každý měsíc si brával dovolenou a na týden létal na civilizované hvězdy v okolí.

Haleb patřil k těm mužům, kteří vidí svůj životní cíl v tom, aby se oženili. Podlehli iluzi, že sňatek vyřeší všechna jejich trápení.

Ale člověk, který příliš touží po svatbě, ať muž nebo žena, svatbu odpuzuje, nejvíc upadají do manželství ti, kteří se mu snaží unikat. Profesor Haleb navázal do svých dvaadvaceti několik vztahů se ženami, které vypadaly perspektivně. Ty ženy měly různý věk i názory, vypadaly různě a jednaly různě. Haleb si nevybíral jeden typ jako tolik mužů, kteří se rozvedou se svou ženou a ožení se znovu se svou ženou, jenomže ta druhá žena má jiné jméno a trochu jinou podobu.

Haleb hledal.

Některé z těch žen dokonce přiletěly na jeho hvězdu. Opalovaly se na jejích návrších, zatímco on rýpal lišejníky. Jedny mu vařily, jiným vařil on. Ale jedno měly společné všechny. Nakonec Halebovi ujely.

„Nezlob se, ale bude to lepší.“

„Prostě jsem si všechno uvážila.“

„Věř mi, bude to tak nejlepší.“

Tohle byly věty, kterými se s Halebem loučívaly. Neměly žádný jasný důvod, proč ho opouštějí, a Haleb uvažoval, co asi je na něm takového, že dokáže ženy celkem lehce dobývat a vášnivě milovat, ale že si je nedokáže udržet. Stával na letišti, maličkém plácku vedle svého stanu, a díval se na světla raketek, kterými mu jeho ženy odlétaly.

Jedna po druhé.

A opouštěly ho zpravidla v tom okamžiku, kdy jim navrhl sňatek.

Do té doby byly roztomilé, vypadaly zamilovaně, byly povolné a zábavné – ale jakmile je požádal o ruku –

Za starých dob se dívky rozčilovaly, když se s nimi muži tahali a nechtěli si je brát, uvažoval Haleb teskně. Jak by to bylo krásné žít za těch starých časů. Teď se dívky rozčilují a znechucují, když jim muž navrhne, aby si ho vzaly. Viděl, že není ve své osamělosti výjimkou, ženy v jeho galaxii se prostě, jak prohlašovaly, „nechtěly vázat“. Nechápaly, říkal si Haleb, že svoboda není v tom, od něčeho se oprostit, ale naopak v tom, k něčemu se přimknout. Rozhodnout se, k čemu se připojíme. Nebo ke komu.

A tak se patlal dál a dál s lišejníky.

Večer mu robot Hua přednášel svým spanilým hlasem milostnou poezii, přednášel nádherně, jako by místo něj přednášel profesoru Halebovi stesk sám.

Profesor Haleb se trápil i tím, že o lásce snil.

Čekal netrpělivě, kdy zase začne další dovolená a on vyjde do ulic vedlejší hvězdy. Rozhlédne se po ženách na chodnících, v aerobusech, v krámech a bude mezi nimi vyhlížet tu, kterou osloví.

A které nabídne sňatek.

Profesor Haleb byl už takhle daleko, vlastně nevyznával lásku, on rovnou vyznával manželství.

6

A pak našel palmu.

Přelezl skalní úbočí kvůli zvlášť nudnému lišejníku, který v jeho souboru chyběl, a podíval se do údolí.

Údolí bylo vyprahlé, vyschlé, nahnědlé –

Tak asi vypadá cesta do pekla, uvažoval profesor Haleb.

Vzal si dalekohled a zkoumal srázy údolí, neobjeví-li na některém z těch strmých úbočí zelenou linku. Nový lišejník.

A pak ji uviděl.

Stála uprostřed údolí. Sama. Opuštěná, dokonale opuštěná.

Neměla na dohled ani ten nejnudnější lišejník.

Palma. Vysoká asi dva metry, palma se zelenými listy a chlupatým kmenem, listy se jí chvěly v průvanu, který protékal údolím.

Slezl k ní.

A trávil pak u té palmy většinu večerů. Byla tichá, neuměla mluvit jako Hua a neuměla recitovat, uměla jen šelestit svými dlouhými listy, mnohem měkčími, než mívaly palmy, které profesor Haleb měl dosud příležitost poznat.

Nebyla jako Hua, ale byla přitom něco víc.

Byla živá.

Rostliny považoval profesor Haleb odjakživa za živé. Ale nemohl přistoupit na to, že jsou živí roboti. Roboti byli inteligentní, to ano, byli potřební a byli prospěšní – jenže to všechno není přece ještě důkaz života. Všechny tyhle vlastnosti mělo hodně lidí, které profesor Haleb ve svém teskném životě poznal, a také ty lidi jaksi nemohl považovat za živé. Natož roboty. U rostlin to bylo jiné. I za studií míval na svém psacím stole květináč s pokojovou růží, a když byl nejopuštěnější, když se mu zdávalo, že ho všichni lidé opustili, sedal u svého stolu proti růži a vyprávěl si s ní – Tedy vyprávěl jí, a přestože mu růže neodpovídala, měl dojem, že si vypráví „s ní“. Mnoho jeho přátel, s kterými vedl dialog, v něm naopak budilo pocit, že oni „vyprávějí“ a profesor Haleb také „vypráví“, ale že si nevyprávějí.

Rostliny mu odpovídaly chápavým tichem. A on jim byl vděčnější než svým přátelům, kteří mu odpovídali nechápavými slovy, skutky, pohledy –

Dokonce si do toho nehostinného údolí přenesl stan.

Ráno se postavil před palmu a řekl jí: „Dobré jitro, palmo,“ a vzpomínal na otce, který dal profesoru Halebovi do vínku svou opuštěnost. Ten začínal den podobně. Postavil se před květinový stojan a zdravil: „Dobré jitro, kytičky…“

Palma zašuměla v odpověď.

Profesor Haleb se s palmou bavil, jako by nebyl na této pouštní hvězdě sám. Jako by ve výsadku byli dva. On a palma.

Občas si při svých dialogických monolozích připadal trapně a někdy se za své chování i styděl. Ale uklidňovalo ho. Harmonizovalo. A on se těšíval na večery, až si se svou palmou popovídá. To bude palma koukat, říkal si, když ten den zažil něco neobyčejného, to bude palma koukat, až jí tohle řeknu.

Jak musela vymizet důvěra a spolehlivost mezi lidmi, uvažoval někdy hořce, když dnes lidé věnují raději svou důvěru a lásku rostlinám.

Opouštějí vlastní rod –

7

Když se rozešel se servírkou z restaurace Kosmický asparágus, obvyklého místa schůzek mladých botaniků, začal se Haleb stranit lidí.

Servírka zprvu neměla nic proti tomu, že by se za Haleba provdala. Dokonce ji těšilo vědomí, že po sňatku se stane paní profesorovou, aniž by musela studovat.

Ale profesor Haleb, který ve vděčnosti neznal míru, jí koupil obrovskou tašku, poslední výkřik módy. Dal za ni polovinu všech svých úspor. Taška byla velmi inteligentní. Uměla sama chodit na nákupy. Také se mohla používat, jak říkal její návod, jako hlídací taška. Nahrazovala psy, kteří na hvězdě už dávno vyhynuli. Hlídání byl její druhý program, když donesla nákup, běhala po zahradě kolem domu a štěkala, hlídala. Ostrá držadla nahrazovala dávné psí čelisti. V domech, které byly opatřeny hlídacími taškami – tvrdily prospekty –, kleslo závratně procento vloupání. O šedesát tři procenta.

Dívka si vzala tašku a s Halebem se rozešla.

Nechápal to.

Snad má pravdu starý filozof, uvažoval. Když někomu prokážeme příliš velké dobrodiní, začne nás obdarovaný nenávidět.

Vrátil se na svou hvězdu.

Vyprávěl celou historii palmě a docela se přitom dojímal –

Palma vlídně šelestila měkounkými listy. Kolem byl poklid, konejšivé ticho, měkká tma. A profesor Haleb si byl jistý, že má palmu rád –

Rozuměla mu.

Pane, se mnou je to už pěkně zlé, pomyslel si tu noc, když se díval na temnou oblohu, po které se přechvívaly palmové listy. Mně už rozumějí jen rostliny.

8

Galaktická samota, která na profesora Haleba doléhala, nezmenšila jeho touhu po porozumění, po důvěře. Zveličila jeho touhu po tom, aby měl někoho, kdo by se na něj mohl spolehnout. Galaktická samota neumenšila ten složitý cit, který profesor Haleb nazýval prostě: láska.

Profesor Haleb přestal jezdit na dovolené.

Trávil je ve svém vyschlém údolí, katalogizoval lišejníky a povídal si s palmou. Chvíle, kdy si zapálil dýmku a posadil se k ní, byly nejhezčí chvíle z celého dne. Vyprávěl jí o své opuštěnosti, která začala jeho narozením a trvala po léta. Až podnes. Vyprávěl o míjení, které omylem považoval za vztahy. Vyprávěl jí, jak by rád našel někoho, s kým by mohl svou samotu sdílet.

A pak mlčel.

A palma mu odpovídala mlčením.

Měnili si mlčení, jako si lidé měnívají slova. Profesor Haleb se naučil mlčení palmy naslouchat a byl jí za to mlčení vděčný.

„To jsme si zase hezky zamlčeli,“ říkával spokojeně, když vyklepával v noci dýmku a šel do svého stanu. A nebyla v té podivné větě, v hebce teskném smyslu věty, ani kapka ironie.

S někým je krásnější mlčet než s jiným mluvit.

9

Profesor Haleb si to nemohl zapírat. I když se sám sobě proto posmíval. Mezi ním a palmou začal vzrůstat citový vztah.

Nebyl to perverzní vztah, jak si s ulehčením uvědomoval, netoužil, aby mu palma nahradila vztah s člověkem. Ale cit k palmě se podobal vztahu, jaký by měl profesor Haleb k matce, sestře nebo dceři, kdyby nějakou měl – –

Čas od času musel opustit hvězdu, aby podal o své činnosti hlášení nebo aby se zúčastnil nějakého botanického školení. A při těch výjezdech se opět seznamoval s ženami, s ženami svého věku, s mladšími i staršími. Občas vztah, který mezi ním a některou z těch zamýšlených manželek vznikl, nebyl zanedbatelný. Jenomže všechny ty vztahy končily stejně, končily s jednotvárnou pravidelností. V poslední době začaly ženy říkat profesoru Halebovi: „Ty si zasloužíš někoho lepšího, než jsem já.“ Ale to byl také jediný rozdíl, odmítaly jeho nabízenou ruku stejně. Jen se dostalo do módy elegantnější a vhodnější, dokonce lichotivé odmítání lásky než dříve.

Profesor Haleb byl sice radši odmítaný – – touhle formou –

To byl –

Jenomže odmítaný byl stejně.

Vzpomínal na svou palmu, i když seděl s některou z těch nápadnic na lavičce v nočním parku, černý suchý park se prostíral kolem restaurace U Kosmického asparágusu –

Tyhle dívky ho nudily –

Dřív si říkal: jsou tak hloupé, až jsou zábavné.

Teď si už neříkal ani to.

Žádná neuměla mluvit tak, aby se mu po ní stýskalo. A žádná neuměla mlčet jako jeho palma, mlčet s porozuměním –

Měly jiné přednosti, to ano.

Ale palma –

Copak moje palma, říkal si v duchu profesor Haleb, když se jednou probudil v hotelovém pokoji a naslouchal žvatlání své společnice v koupelně –

A padl na něj v tu ranní chvíli stesk. Z koupelny se nesl svěží a prázdný hlas ženy, se kterou se vydal na cestu ze své samoty, vydal marně. Padl na něj stesk a on začal v duchu skládat dopis své palmě: Moje milá palmo –

Věděl, že je nesmysl, aby jí psal, ale stejně ten dopis skládal. I tohle vědomí, že palmě o tom všem poví, poví bez zábran, poví s důvěrou, i tohle vědomí ho těšilo. Vstal, oblékl se a vyběhl z pokoje. Když se dívka vrátila z koupelny, zjistila, že profesor Haleb odešel a že ona hovořila dobře čtvrt hodiny do prázdného pokoje. Moc jí to nevadilo. Vytáhla z otevřeného kufru profesora Haleba jablko a zakousla se do něj.

Pak vyšla z hotelu i ona a až do večera ležela na plovárně.

Hezky se ten den opálila.

Byl to úspěšný den.

A seznámila se s křídlatým plavčíkem z Merkuru. Byla spokojená.

Opálená a spokojená.

10

Příští týden zase seděl profesor Haleb u své palmy. Mlčel s palmou. Dolehl na něj pod těmi neznámými nebesy a neznámými hvězdami veliký žal –

Odklonil oči od palmy do houstnoucí tmy.

„Neplač,“ řekla mu palma, „já tě mám přece ráda.“

Profesor Haleb považoval celou záležitost za halucinaci. Ve Sdružení ho varovali před halucinacemi a upozorňovali ho, že po několika týdnech samoty na některé badatele přijdou –

Ještě je nikdy neměl. Ale nelekl se jich.

Přijal je. Dokonce byl za ně vděčný.

„Děkuji,“ řekl palmě. Ani k ní neodklonil oči, neodklonil je od té houstnoucí a houstnoucí tmy –

Zadíval se na jediné stříbrné světlo nad obzorem a cítil, jak ho prostupuje vlna štěstí –

Jistě by mi něco takového palma řekla, kdyby mohla mluvit –

„Na ni se vybodni,“ řekla palma.

Jako by věděla, že myslím zase na onu manželku svého profesora, na její vlasy stejně černé jako tma nad obzorem – Profesor Haleb žasl, jak halucinace dokáže plynně sledovat jeho úvahy, a pak se lekl, protože si uvědomil, že to, co slyšel, není vysněný hlas, že hlas, který ho oslovil a vyznal mu náklonnost, byl opravdu hlas palmy – Palma mluví –

11

Příští týden označoval profesor Haleb za nejhezčí týden ve svém životě. Palma opravdu dokázala hovořit. A nejen to, uměla číst myšlenky. Tak si už uměl profesor Haleb vysvětlit její dialogické ticho, jak mlčení palmy nazýval – Uměla číst myšlenky a za ty stovky a stovky hodin, kdy s ní Haleb rozprávěl, našla v profesorovi zalíbení. Jak mluvila? Kmenem – Profesor Haleb poznal za studií několik mluvících stromů, a to, že je palma inteligentní a dokáže mluvit – i když poněkud potichu –, ho nezděsilo. Setkal se v literatuře s mnoha případy mluvících travin i keřů. Že někdo mluví, to ještě není nic podivuhodného nebo podstatného. Záleží na tom, co kdo říká, vyprávěl mi Haleb. A tvrdil, že jeho palma uměla mluvit kouzelně a konejšivě –

A profesor Haleb dál zpracovával lišejníky.

Dál trávil večery se svou palmou a těšil se stále víc na ty chvíle po práci.

Výjezdy na obydlené hvězdy odkládal. A když už se musel někam vydat, dbal na to, aby jeho nepřítomnost byla co nejkratší. Psával palmě také dopisy, pokud se musel vzdálit na delší dobu, adresoval je Huovi a robot je svým hebkým melodickým hlasem palmě Albovii předčítal. Profesor Haleb nazval palmu Albovií. Tak se jmenovala žena jeho profesora. Ale to byla také jeho poslední sentimentální vzpomínka na onu ženu.

Vzpomínka na rozloučenou.

12

Když rostlinnou říši hvězdy zpracoval, měl profesor Haleb odjet.

Ale představa, že by měl odjet a opustit Albovii, byla příliš bolestná – –

Vyrýpl si palmu den před odjezdem a dopravil ji ve velkém květináči do rakety. A od té doby vozil palmu s sebou. Všude, kam se rozjel.

V tom čase se ještě nevzdal naděje, že uzavře občanský sňatek se ženou svého rodu. Palma ho v tom dokonce podporovala, nutila profesora Haleba, ať se konečně ožení. Trpěla tím, že lidé považují profesora za úchylného, že za úchylný a nepřirozený, trapný považují celý jejich vztah.

„Tak mi někoho vyber,“ říkal profesor Haleb stereotypně palmě a palma jen bezmocně ševelila listy. Koho vybrat. Koho mu vybrat. Znala lidi a ženy – a tak mlčela. Protože profesor Haleb vozil s sebou palmu po světě, získala po čase i společenskou protřelost. Byla vlídná a bezelstná – její bezelstnost byla bezelstností moudrých – Za Albovií se táhly zástupy lidí. Zvlášť mladí muži a mladé ženy ji vyhledávali a prosili profesora, aby si s jeho palmou mohli popovídat. Pane, uvažoval profesor Haleb, když viděl tolik mladých žen, jak si dělají z jeho palmy důvěrnici, jak před ní pláčou. Pane, kam až lidstvo dospělo – Zklamalo se ve svém okolí a ve své živočišné říši, hledá a nachází útěchu u mé palmy.

Do padesáti let měl několik dalších vztahů se ženami – a jeden i vášnivý – Ale profesor Haleb už o sňatek nestál. Každou ženu srovnával se svou palmou. A která mohla před ní obstát –

Profesor stárl. Byl stále slavnější. Sbíral jeden čestný doktorát za druhým, jeho vědecké práce se staly pověstnými v několika galaxiích a mladé asistentky by si pokládaly za čest, kdyby je svedl. O tom, že by se s nimi oženil, si ani netroufaly snít. On, slavný Haleb – Jedna mladá asistentka mu přímo řekla, když s ní seděl v noci v hotelové kavárně: „Pane profesore, pokládala bych si za čest, kdybyste mě svedl –“

Když to v noci vyprávěl Haleb palmě, oba se tomu smáli. Mám rodinu, řekl Haleb palmě. Mám tebe.

13

Jenomže pak palma začala stárnout.

Byla stále nedůtklivější a zlostnější, začala žárlit na ženy kolem profesora a ten, aby měl od ní pokoj, se s ní nechal oddat. Použil výnosu ministerstva pro rodinu o tom, že jsou si všichni inteligentní obyvatelé vesmíru rovni, a vyložil si tento výnos ve smyslu, že jsou si rovni, i co se týká sňatků. Jeho sňatek s palmou vzbudil rozruch, ale většina čtenářů reportáže ze svatby pokládala zprávu za kachnu, a rozruch brzy utichl. A profesor Haleb žil dál, žil spokojeně se svou palmou.

Málokdo z jeho známých byl schopný pochopit, jak to, že s ní žije spokojeně. Palma byla „na stará kolena“, jak říkal profesor Haleb, hádavá, vzteklá, hašteřivá. Žárlila na profesora. Vyčítala mu. Hubovala ho.

Ale on se s ní přesto nerozešel.

„Je to krásné, že mám někoho, kdo mě neopustí,“ říkal primáři, když ho vybízel, ať se s tou hádavou rostlinou nechá rozvést. „Člověk má tak málo blízkých, o kterých ví, že ho neopustí. Musí si jich vážit. Neopustit je.“

Na penzi se přestěhoval sem.

Palmě se tu velmi líbilo. Jejím starým listům dělalo zdejší klima, jak prohlašovala, moc dobře.

Když mi profesor Haleb svůj příběh dovyprávěl, zapadalo už nad golfovým hřištěm zdejší modré slunce, celá krajina byla světle azurová –

Vyklepali jsme své dívčí dýmky.

Mlčeli.

Pak se mě profesor Haleb zeptal, nechci-li k němu ještě zajít na kávu. Představil by mě své palmě.

„Rád,“ vyhrkl jsem, a abych nevypadal příliš zvědavě, řekl jsem to ještě jednou a co nejlhostejněji. „Rád.“

Ale to druhé rád bylo – – ještě nedočkavější než to první –

14

Když jsme došli k profesorovu domku, stmívalo se.

Viděl jsem z ulice korunu palmy, kmen se palmě věkem ohýbal, koruna čněla proti modře setmělé obloze. Čněla poněkud schýlená –

Tak, v tom nasvícení, vypadala silueta palmy Albovie jako silueta staré shrbené ženy, stařenky, která postává u profesorova domu a čeká – –

Čeká na svého muže.

„No to je dost, to je dost,“ ozvalo se tmou. A hlas, jakkoliv byl tichý, byl přece nepříjemně znělý, křičel i svou tichostí –

Profesor odemkl branku.

„Necháš mě tu a běháš si, moc pěkný,“ hovořil ze tmy černý hlas a vztekle se třásl. Tak vzteklou kadenci má málokdo –

Profesor Haleb neodpovídal.

„A koho to vlečeš?“ ozvalo se ze tmy. „Hned ho vyhoď, pane, to jsou nějaké způsoby, chodit takhle pozdě na návštěvu,“ řekl mi hlas putující od shrbené siluety.

„Prosím vás,“ požádal mě profesor Haleb šeptem, „radši tu návštěvu odložíme. Albovička měla špatnou noc, a když nespí, je vždycky rozmrzelá.“

Přikývl jsem. Návštěvu jsme odložili. Odložili, a nedošlo k ní nikdy.

Šel jsem zpátky ulicí, ve které bydlel profesor Haleb. Šel jsem a slyšel z dálky rozčilený, horečný hlas, nepřirozeně tichý a nepřirozeně znělý. Vzteklý hlas, který profesoru Halebovi vyčítal a vyčítal – Taková podivná hudba byla v tom hlase, vzteklá hudba. Po čase jsem už ani nebyl schopný rozeznávat slova a výčitky, jen tu hudbu, hudbu, nepříjemnou hudbu –

Profesor Haleb a jeho palma.

A přece jsem profesoru Halebovi záviděl, i když jsem slyšel ten široký proud nadávek a obviňování –

Měl koneckonců někoho, kdo ho měl rád. I když ten někdo mu lásku dokazoval neobvykle. Měl někoho, o kom si byl jistý, že ho má rád a neopustí. Šel jsem dál temnou ulicí – – –

15

Druhý den jsem zahlédl z kolonády profesora Haleba s palmou. Profesor seděl na lavičce, palma byla usazena vedle něj. Viděl jsem je jen z dálky, ale věděl jsem, že se palma usmívá. Profesor Haleb se aspoň usmíval.

A profesor Haleb patřil k těm, kteří jsou šťastní, jenom když vědí, že jsou šťastní ti kolem nich.

Ohlížel jsem se za nimi ještě dlouho – –

Sirael

(příběh pilota Ikara)

1

Tenhle příběh mi nikdo, komu jsem ho vyprávěl, nevěří.

Ani se nedivím.

Umím si představit, že kdybych já nebyl tím, kdo tento příběh zažil, ale tím, kdo ho poslouchá, taky bych mu asi nevěřil –

Ale co si mám počít, když jsem ho zažil.

Našlo se pár lidí, kteří říkali, že by mi věřili, kdybych jim podal jediný nepatrný důkaz, přece i když mám prachšpatnou paměť, nějaký jasný důkaz si pamatovat musím.

Ale ano.

Něco si pamatuju –

Ale právě v tom je ta potíž –

2

Tehdy jsem si koupil los. Poprvé po letech.

Robot, který mi ho prodával, mi připomínal dědečka, kterého jsem měl moc rád, a tak jsem si los koupil. Vůbec jsem nepočítal s tím, že mohu vyhrát –

Ale vyhrál jsem.

A kolik.

Prostě, bylo mi jedenatřicet a byl jsem poprvé v životě bohatý.

Rozhodl jsem se, že uskutečním svůj dávný sen.

Nechal jsem si v galaktické firmě Raketeia vystavět samostatný koráb, nejmodernější, jaký se tehdy dal pořídit, nechal jsem na jeho bok napsat velkými bělostnými písmeny své jméno Ikaros.

Vždycky jsem o takovém kosmickém korábu snil.

Už jako malý chlapec jsem si ho malovával. Jednou jsem si maloval ve škole a kybernetický učitel mi výkres vytáhl zpod lavice –

„Co maluješ?“ ptal se.

„Loď, hvězdnou loď, kterou jednou budu mít,“ vydechl jsem.

Ale kybernetický učitel se dal do smíchu a označil mě za snílka, celá třída se mi smála. A ještě mi kybernetický učitel pohrozil rákoskou.

Teď jsem takovou loď měl –

I mé jméno, Ikaros, stálo na jejím boku jako na té dávné čtvrtce.

3

Samozřejmě, bylo to romantické. Ale koneckonců jsem romantik.

A myslím si, že ten, kdo není romantik, kdo není aspoň trochu romantik –

Prostě kdo není romantik, snad ani nemůže v životě být šťastný.

Vyletěl jsem na svém korábu – – a plul temnými nebesy –

Hvězdy ojínily dálky a já seděl v pilotní kabině a říkal si, to všechno je pravda, letím, letím –

Posádka hvězdoletu byla celá kybernetická, měl jsem ji nazvanou a zhotovenou podle vzoru starých námořnických příběhů –

Sen.

Ano, sen, trochu jsem se za své snění styděl, ale bylo tak příjemné –

Můj první důstojník, robot Silver, jinak i lodní kuchař, klapal protézou po hale. Obsluhoval řízení. Několik dalších robotů dbalo o přístroje, o náklad nebo byli na palubě jen proto, abych se necítil sám.

I kybernetického papouška měl na rameni robot kuchař Silver.

Nepopírám, že můj hvězdolet byl dost bizarní a ve firmě se divili, takovou zakázku ještě nikdy nezhotovovali.

Ale měl jsem dost peněz.

A kdo má dost peněz, může být směšný, jenže i v té směšnosti je úctyhodnost.

4

Křižoval jsem neprobádané končiny vesmíru, přímo za čárou, kterou na hvězdopisných mapách zakreslila galaktická správa.

Hlavně v 1118. galaxii, kam se tehdy nevypravovali ani průzkumníci. Byla to nebezpečná galaxie, a když jsem dostával povolení k její návštěvě, zavolal si mě kybernetický sekční šéf a varoval mě.

„Rozmyslete se,“ pokyvoval kybernetickými očnicemi.

„Proč?“

„V téhle galaxii –,“ zarazil se, jako by chtěl říct něco závažného, ale pak se disciplinovaně odmlčel, to závažné bylo zřejmě služební tajemství –

Vzal jsem si propustku a nenechal se zviklat.

A teď jsem seděl v pilotním křesle a díval se na vesmír, tál mi před očima. Opájel jsem se myšlenkou, že v tomto prostoru, kterým tryskám ve své raketě, nebyl přede mnou ještě žádný člověk – Jen já. Já, Ikaros.

Let byl klidný, harmonický –

Nemohl jsem pochopit, před čím mě šéf varoval…

Zapnul jsem vyhledávač a zkusil se orientovat, není-li někde v blízkosti hvězda osídlená inteligentními tvory –

To byl také od dětství můj sen.

Objevovat hvězdy obydlené záhadnými inteligencemi, sbírat je, jako moji přátelé sbírali známky, brouky nebo zkameněliny.

Byla tu.

Ta vysněná hvězda –

Její souřadnice růžověly na obrazovce vyhledávače.

Zapálil jsem si dlouhou dýmku a vesele bafal. Co mi chybí, co mi jen chybí – mám dobrý tabák, výbornou raketu a dobrodružství –

Tabák a dobrodružství, to byly dva velké požadavky, které jsem na život měl, a nedal jsem si ani jeden z nich vymluvit.

Seděl jsem celé dny v lenošce a kouřil. V županu. A snil –

A pomalu se přibližoval se svým korábem k té vyhlédnuté hvězdě –

5

Byla to ode mě neopatrnost, hloupost, nerozvážnost – všechno uznávám, mohl jsem dopadnout velice špatně. Ale copak dobrodruh někdy uvažuje, že by jeho dobrodružství nedopadlo dobře?

Jediné, čeho jsem se v životě vždycky bál, byla nuda.

A teď byla ode mě daleko, daleko, vzdálená celá světelná léta –

Hvězda se blížila.

Vyhledávač ji vyhledal, ještě když nebyla viditelná, „ucítil ji“, ale hvězda se pak blížila, rostla, nejprve jako žhnoucí konec doutníku, pak větší, větší –

Nazval jsem ji Daidaleon.

Na paměť svého otce, šéfa firmy Roboteum, který mi vždycky prorokoval, že ze mě nic nebude. Ten se bude divit, až po něm nazvu hvězdu –

Přistál jsem –

Vystoupil.

Měl jsem lingvizátor, strojek, který dokázal analyzovat jakoukoli řeč, jakýkoli projev inteligentního dorozumívání.

I kdyby tady mluvily chrpy –

Nebo oblázky v řece.

6

Jenomže tady nehovořily oblázky nebo chrpy.

Lidé, kteří zde žili – říkal jsem jim lidé, i když antropolog by měl asi pořádné výhrady, lidé, kteří tady žili a se kterými jsem se brzy spřátelil, byli velice milí. Těžko říct, jak byli velcí. Někteří malí, sahali mně asi po lýtka, jiní naproti tomu byli obrovští. Desetkrát tak velcí jako já.

Ale lidskou podobu, dokonalou lidskou podobu, takovou, na jakou jsem zvyklý, měli.

Byl jsem velmi rád, že to jsou lidé.

Nic proti inteligentním oblázkům nebo chrpám.

Ale i když je inteligence sebepronikavější, pokud se nepojí s lidskostí, odpuzuje mě.

Po pár dnech komunikace s těmi zdvořilými a upřímnými bytostmi jsem zjistil, že jejich velikost je pozoruhodně úměrná –

Zdráhám se to napsat, protože vím, že je to neuvěřitelné –

Jejich velikost byla úměrná – – jejich morálním kvalitám – – –

To, o čem hovořili tak dlouho lidé na hvězdě Praotců, na Zemi, o čem hovořili filozofové a básníci, se tady stalo skutkem. Slovo „velký“ přestalo být metaforou. Ti, kteří byli čestní, spolehliví, upřímní, byli větší než ti ostatní. A jejich velikost kolísala podle jejich „morálních“ vlastností, kolísala pozoruhodně zákonitě. Nechci být považován za báječe, ale byla to skutečně „morální“ hvězda.

Jakmile jste se s někým setkali, hned jste věděli, s kým máte tu čest.

Přitom velikost nebyla dána jednou provždy, měnila se, proměňovala se někdy dost rychle. Během svého pobytu jsem zažil takových dloužení nebo zkrácení celou řadu, po dobrém nebo špatném skutku se z trpaslíků stávali obři a z obrů trpaslíci i během jediného týdne. Je ovšem pravda, že takovéto proměny nebyly pravidlem, nastávaly dost zřídka a zřejmě jen v zásadních případech. Obvykle bylo třeba k dosažení vlastní malosti nebo vlastní velikosti celého života.

Obvyklí, ani příliš dobří, ani příliš zlí lidé, měli normální velikost. Normální? Byli velcí jako já.

Ráj pro našeho pana katechetu, uvažoval jsem.

A vzpomínal jsem pokorně a s úsměvem na jeho rozvláčné, ale teď aktuální výklady –

7

Přijali mě jako svého.

Moje velikost nebyla příliš morální ani příliš amorální, byl jsem prostě takový. Solidní daidaleonský průměr.

Tak velkých jako já byla na hvězdě většina.

Obrů, skutečně nadprůměrných obrů, a trpaslíků, skutečně podprůměrných trpaslíků, bylo na hvězdě dost málo.

A protože jsem byl průměrný, měl jsem vždycky hodně přátel.

Průměrní lidé jsou na tom nejlépe, tam, kde jsou nadprůměrní a podprůměrní osamoceni, tam průměrní žijí družně.

Často planě, ale družně –

Hvězda měla lahodné podnebí, dlouhé písčité pláže, louky voňavé a nekonečné, lesy nezamořené exhalacemi –

Rozhodl jsem se, že na té hvězdě budu žít.

Zvlášť když jsem se tam seznámil s velice krásnou dívkou. Byla dcerou jednoho z vážených obrů, jednoho z největších mužů na hvězdě.

Jmenovala se – to jméno mohu těžko transkribovat našimi znaky, mělo v sobě sedm hlásek, pro které nemáme ani písmena, ani zvuky, i když to bylo jméno neskonale malebné. Budu jí říkat, jako jsem ji pokřtil na oné hvězdě, abych její jméno nemusel překrucovat: Sirael.

8

Jak popsat Sirael?

Každý má nějakou dívku, kterou považuje za ideál krásy. Tedy stačí si představit tuto dívku –

Pak přimhouřit oči –

A zkusit si představit dívku desetkrát krásnější.

Pokud se to někomu povede, bude mít před sebou podobu Sirael.

Jistě jí imponovalo, že jsem z jiné hvězdy. Návštěvníci z jiných cípů vesmíru se na její hvězdě sice dost často objevovali, jak mi říkala, ale žádný prý nebyl bohatý jako já.

Když mě navštívila v mém hvězdoletu, tleskala nadšením –

Jsou temperamentní dívky, které když jsou nadšené, zatleskají.

Velmi se mi to líbilo a snažil jsem se Sirael přivádět do nadšení co nejčastěji, aby jí často zasvítily oči a ona zatleskala –

Snad mě má ráda, protože jsem bohatý –

Nejsem naivní víc, než je třeba, abych byl šťastný, a tak mi i tato myšlenka přicházela na mysl.

Ale kupodivu mi ani příliš nevadila –

Zamiloval jsem se do Sirael.

A proč ona miluje mě, mi připadalo docela vedlejší. Hlavně že mě miluje.

9

Obyvatelé hvězdy byli na dost nízkém civilizačním stupni a byli vděční za všechny tretky, kterých jsem si vzal s sebou velkou zásobu. A když jsem jim je rozdával, bavil jsem se jejich okouzlením. Prosím vás, co na tom mají. Sypal jsem jim korálky, zrcátka, brilianty, kapesníky –

Sirael jsem dal velký korálový náhrdelník.

Houska je u nás dražší.

Ale ona si připadala, jako kdybych byl král a dal jí královský dar, jako by byla odměněná nejvyšší hodnotou vesmíru.

Procházívali jsme se po lučnatém pobřeží.

A já byl zamilovanější víc a víc.

Otec Sirael, obr, se mnou rád rozprávěl, byl to opravdu ušlechtilý muž a během mého pobytu jeho ušlechtilost rostla, dloužil se – –

Nabídl jsem mu, že si jeho dceru vezmu za ženu.

Souhlasil.

Ale přesto mě jednou navštívil.

Seděl jsem před raketou a hrál se svým prvním hvězdným důstojníkem a kuchařem Silverem šachy.

Z oblohy se ke mně sklonil stín mého nastávajícího tchána –

„Ikare.“

Pozvedl jsem oči do oblohy –

„Ano, tatínku?“

Říkal jsem tomu obrovi tatínku, jako bychom už se Sirael byli svoji –

„Neber si ji.“

Říkal to teskně a smutně, jako hovořívají moudří lidé, měl sice na rtech úsměv, ale byl to úsměv moudrých, kteří vědí, že na tomto světě nemá cenu nic než úsměv.

Byl to zvláštní úsměv –

Úsměv čistého svědomí.

„Proč ne?“

Obr bezradně rozhodil rukama –

A pomalu odcházel. Díval jsem se za ním dlouho, dlouho, až se ponořil do červánků, až se jeho stín rozplynul ve stínech pohoří na obzoru –

Proč bych si ji neměl brát. Proč ne. Je krásná.

Ale chápal jsem jeho slova, chápal je srdcem, ne rozumem. I já věděl, že na Sirael je něco zlověstného –

A přece jsem měl za týden svatbu.

Sirael byla při svatebním obřadu úchvatná –

A já si říkal, ať už tohle manželství dopadne jakkoliv, nebudu ho litovat, protože komu se stane, aby jeho ženou byla krása sama –

Tchán čekal při obřadu před svatebním domem, dovnitř se nevešel.

10

Říká se, že se ženy po svatbě mění, říká se to tak často, až to zní banálně.

Ale jak se změnila Sirael –

Nejenže se mnou začala jednat přezíravě a vztekle, nejenže se na mě mračila, byly i dny, kdy na mě nepromluvila –

Změnila se i fyzicky.

To, co jsem dřív považoval za krásu, náhle přestalo být krásné, rysy, nad kterými jsem za našich lučních procházek jihl až k slzám –

Ty rysy přestaly být krásné. Staly se známé.

Někdy jsem žasl a nechápal, proč se někteří moji známí rozvedli s tak krásnými ženami. Ona je krásná? divili se exmanželé.

A říkali to upřímně udiveně. Krásné rysy, které jsou příliš známé, ztrácejí estetické hodnoty – – fluidum krásy –

Trpěl jsem.

Nechtěl jsem dát najevo svou prohru, hlavně ne před tchánem, a proto jsem se, aspoň v prvních týdnech po krachu, tedy po sňatku, snažil zachovávat dekorum.

Dost špatně.

Ale ne, nerozvedu se.

Jen jsem se stále méně zdržoval doma a stále více byl sám, teskně, a přitom radostně sám ve svém hvězdoletu. Radostný stesk… Hrál jsem se Silverem šachy.

Nebo vysedával po hostincích onoho města –

A pak se to stalo.

11

Jednou jsem přišel domů, naladěný co možná nejsmířlivěji, nebyl jsem čtrnáct dní doma, a nepřítomnost ve mně vyvolala sentimentální vztah k mé ženě –

Nebyla doma –

Procházel jsem z pokoje do pokoje –

Nebyla nikde.

Až pak jsem zaslechl slaboučké štkaní.

Chvíli jsem se orientoval, nemohl jsem odhadnout směr, odkud přichází –

Až – až po chvíli jsem ji uviděl – –

Seděla na stole. Lépe řečeno, seděla na kostce cukru a plakala.

Maličká jako můj nehet na malíčku.

Ještě, ještě že mám dobré oči, jinak bych si manželkou osladil kávu, napadlo mě.

12

Banální historie.

Všechny manželské rozvraty jsou banální – a právě to je na nich tragické – –

Byla mi nevěrná. A hned s několika přáteli – A zákony hvězdy se na ní projevily.

Zanesl jsem ji v dlani za tchánem, bylo chladno a já na ženu dýchal. Bylo mi jí líto, měl jsem s ní soucit a ze soucitu se opět rozhořel cit – – –

Tchán pokýval hlavou. Nic neřekl, jen měl na rtech zase ten svítící úsměv, úsměv plný vlídné bolesti –

„Nech mi ji tady,“ řekl. „Bude bydlet v cukřence, postarám se ti o ni.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Co říct, když vám někdo nabídne, že vám manželku ubytuje v cukřence.

Sirael mi seskočila z ukazováčku a něco křičela, na mě, křičela, až rudla, ale já rozeznával, nepřesně rozeznával jen její výraz. A lehký šum –

Jako kdybych – – klepal peříčkem do měkkého plyše – – –

13

Nechal jsem se rozvést, zákon na Daidaleonu pamatoval na takovéto případy, rozvody v nich byly samozřejmé.

Párkrát jsem navštívil svou ženu u tchána –

Bydlela v cukřence. Maličký, něžný trpaslíček –

Projevil jsem jednou po sentimentálním záchvatu přání, abych si ji mohl vzít s sebou a starat se o ni –

Měl jsem to celkem hezky vymyšlené.

Bude žít na mém psacím stole, ustelu jí v krabičce na tužky –

Dokonce mě vzrušovala představa, jak budu ukazovat do krabičky na tužky svým přátelům: Seznamte se, má první žena –

Ale tchán to nepřipustil.

Zákon prý zakazuje, aby mě doprovázela, zákon ji chrání před posměchem. Nenaléhal jsem –

Mít manželku na stolku jako těžítko je asi příliš bizarní.

A tak jsem se připravil k odletu –

14

Tchán mě doprovodil –

Loučili jsme se dojatě, myslím, že jsme se měli velmi rádi. Svou dceru nesl v medailónku na krku, skleněném medailónku. Mávala na mě –

„Nemysli si,“ řekl mi tchán při odletu, „že bys byl zůstal stejně velký, kdybys byl od nás –“

Nepochopil jsem to, a podíval se udiveně –

„Možná,“ řekl tchán ještě tišeji, „možná, kdybys tu byl déle, začaly by naše přírodní zákony platit i na tebe. A možná – – bys byl ještě menší –“

Zaváhal.

„Ještě menší než ona.“

Často jsem si jeho slova vybavoval cestou z Daidaleonu.

A byl jsem rád, že odlétám.

Odlétám ve své velikosti –

15

Nejčastěji mi posluchači namítali, že Daidaleon není v žádném hvězdopisném atlase.

I když ta galaxie, ve které měl být, je dávno zmapována –

Nevěří.

Ale já si i tohle umím vysvětlit.

Copak je možné, aby se někdo na takovou hvězdu odvážil? Copak je možné, aby byl někdo tak statečný?

Tolik riskoval?

Vsadil bych se, že jedno z těch světel, která za noci pozorujeme na obloze, je on –

Daidaleon –

Létá vesmírem dál –

I s mou ženou, která na ta černá nebesa vyhlíží z cukřenky.

Z cukřenky.

Ze svého domu.

Hvězdopisci Daidaleon utajili.

Takovou hvězdu je přece lépe utajit –

Co kdyby se bakterie z Daidaleonu, ty morální, nebo jaké jsou to bakterie, co onu proměnu působí, začaly šířit –

Myslím si koneckonců, že utajit Daidaleon bylo rozumné.

Sirael – Sirael –

Občas se mi o ní zdává, jdeme zase po lučnatém pobřeží, čicháme šalvějovou vůni vln –

Krásná Sirael, krásná –

A absolutně nespolehlivá.

A říkám si, jaký bych byl asi já, kdybych na té hvězdě zůstal déle a kdybych se její zákonitostí nechal provanout –

Možná bych žil na té pobřežní louce –

V lučním zvonku.

Sirael –

Raději nevzpomínat.

Je to příliš velká a příliš něžná metafora a mám co dělat, abych sám sebe přesvědčil, že to všechno bylo pravda –

Pravda o mně a o Sirael.

Láska

(příběh galaktického pilota)

1

Když Di přijel na hvězdu 66/9, byl dost otrávený.

Di neměl štěstí u žen.

Ne že by ženy o něj nestály, ale stály o něj vždycky ty ženy, o které nestál on.

Kamarádi mu záviděli –

Kamarádi –

Ale když se Di na svůj osud zadíval objektivně nebo subjektivně, nemohl tak ani tak pochopit, jak mu někdo může závidět.

A přitom o Dia nestály ošklivé nebo hloupé ženy. Často o něj stávaly ženy velice krásné a často i ženy velice chytré.

Di byl galaktický pilot první třídy, elegantní, urostlý, bohatý, měl zajímavé povolání a uměl se s ženami bavit. Ty, které se chtěly rozesmát, rozesmával a ty, které chtěly snít, uváděl do snivých nálad –

Ale ty ženy, o které stál Di, nestály o něj.

Kamarádi, kteří ho potkávali s krásnými ženami, ženami svých snů, nemohli pochopit jeho smutek. Nesvěřoval se jim. Krásný Di mu říkávali.

Di neboli Dianus byl ale tím nejsmutnějším pilotem, jaký tehdy, ve dvacátých letech třiadvacátého století, kroužil nebesy.

Když vystoupil na hvězdu 66/9, byl otrávený jako už dlouho ne. Před odletem dostal pět milostných dopisů, všechny od dívek, o které nestál.

A na žádný z milostných dopisů poslaných dívkám, o které opravdu stál, nedostal odpověď.

Vystoupil z rakety.

Aspoň se tu dá dýchat. Začal s průzkumem, aspoň že tu není zima, rozhlédl se z kopce do kraje, aspoň že je tu tak hezky.

A pak vztekle a proti všem průzkumnickým pravidlům nakopl houbu, která rostla u rakety.

Nějak si ulevit musel.

2

Když později popisoval Dianus podivné příběhy, které se mu na hvězdě udály, byl dost bezradný.

Raději o nich nemluvil.

Ale i tak se zpráva o něm rozšířila a Dianus se stal velmi populární ve všech barech 5. galaxie. Ať po svém návratu vstoupil, kam chtěl, všude bar ztichl, lidé se k sobě sklonili a Di slyšel, jak si šeptají: milenec hvězdy.

Milenec hvězdy.

Tak se mu po návratu začalo říkat.

A všechno začalo tak nenápadně – Druhý den po přistání šel Di po práci na procházku. Šel hlubokým kaňonem a díval se na skály, které ubíhaly do výšek, šel a myslel na dívku, kterou by tu rád měl, vedl si ji kaňonem za ruku a – –

– – a vtom zahlédl stín, jak se přesmykl na stěně kaňonu –

Rachot se valil úzkým kaňonem, jako by se na Diana řítil vesmír –

Kus kaňonu, jeho zvětralý vrchol, se ulomil a pomalu klouzal z nesmírné výšky na Diana.

3

Konec. Konec.

Dianus se pamatoval, že si to pomyslel raději dvakrát, jako by si chtěl svou poslední myšlenku alespoň zdvojit, když je poslední –

Nikdy by nevěřil, že poslední slovo, jaké si pomyslí, bude konec.

Skála se k němu řítila a řítila vepředu i vzadu, nemělo cenu se pokusit popoběhnout ani vrátit o těch pár kroků, o kolik by ještě možná stihl –

Stál a díval se vytřeštěně vzhůru –

A chtěl žít, jak chtěl v tu chvíli žít –

Někteří lidé chtějí žít až tehdy, když umírají.

4

Zavřel oči –

Naslouchal rachotu, který se blížil, závratně sílil –

Jako by Diana měla zavalit ne utržená skála, ale měla ho zalehnout obrovitá vlna zvuku –

Pak ale ten rachot zněl neobyčejně, jako by slábl, napadlo Diana –

Na okamžik pootevřel oči, mžikl –

Uviděl, jak se utržený převis už neřítí dolů, skála, která před okamžikem ještě padala, je nějak dál, než když zavíral oči, díval se na ni, zíral na ni ve smrtelném úděsu a uvědomoval si, že to, co vidí, je pravda, skála stoupala vzhůru proti všem zákonům – – zprvu pomalu, pak rychleji – – stoupala, vzlétala k obloze –

Snad to byl jen sen, jistě to byl jen sen, uvažoval Dianus před usnutím –

5

Ale den po dni pozoroval, že to sen nebyl.

Dva dny později se vyvalila láva z miniaturní sopky. Ale jen se láva začala Dianově raketě blížit, hned se obrátila a tekla jinam, tekla do kopce –

Když Dianus porazil strom na vzorek a hmoždil se s ním k raketě, strom se náhle vznesl a letěl podle Diana, připomínal ne strom, ale ochočené zvíře.

Ochočený strom.

Když Dianus pochopil, že se do něj hvězda zamilovala, byl pobavený. Na této hvězdě se nikdy neobjevil žádný člověk, a Dianus dokázal hmotu na hvězdě okouzlit –

Hmota na hvězdě se prostě překonávala, aby Dianovi vyšla vstříc.

Plody ze stromů mu létaly do úst jako v pohádkách, samy za letu odhazovaly slupku, aby je Dianus mohl pohodlněji sníst –

Kameny se mu kutálely z cesty. Starý charmeur Dianus zažil už mnohé, ale aby okouzlil hvězdu, aby se stal milencem hvězdy –

Šokovalo ho to.

A rozteskňovalo zároveň –

Zase mě miluje jedna, o kterou jsem nestál, pomyslel si. Osud, osud –

6

Po čase Dianus ke hvězdě přilnul také.

Zamiloval se do jejích luk, lesů, hor, tvrdil, že krásnější hvězdu nenajde nikdo v celém vesmíru –

Ale kupodivu – – čím víc se Dianus do hvězdy zamilovával, tím –

Tím méně ho milovala hvězda. A když ji miloval nejvíc, přestala ho hvězda milovat vůbec. Spadlá větev mu neuhnula z cesty, Di zakopl a zlomil si nohu.

Jakmile začal hvězdu milovat, byl jí lhostejný.

Po návratu o svém zážitku s nikým moc nemluvil, ale těch pár lidí, kterým si postěžoval, jeho zážitek rozšířilo –

Velká láska vyvolává lhostejnost, říkal Dianus. A někteří lidé jsou osamělí ne proto, že by málo milovali, ale právě proto, že milují příliš.

Vidíte, tam u toho stolku sedí.

Di.

Objednává si venušovku.

Ano, tam, ten smutný vousatý pilot, co u něj sedí ta překrásná plavovláska –

Ano, to je Di.

Milenec hvězdy.

Ruka

(příběh rolníků)

1

Když přijely maringotky do vesnice poprvé, ani moc zájmu nevzbudily.

Stály na návsi, dlouhé vozy s přívěsy, a v okně první maringotky bylo vidět starého tlustého muže, kouřil cigaretu za cigaretou.

Leo měl právě volno. Zastavil se u maringotky a začetl se do prospektů, kterými byly polepeny její stěny.

Vesničané si zvykli už na kdeco. V Programu kulturního zapojení venkova se ve vesnici objevilo už kdeco, od vitagrafů, velkých stanů podobných těm, s jakými dříve jezdily cirkusy, až po kosmetické létající poradny.

Vitagrafy představovaly novou podobu biografů – člověk vešel do stanu a mohl v něm zažívat dobrodružství podle vlastní volby. V prostorách stanu čekaly jednotlivé klece sugesce, člověk do nich vstoupil a mohl za mírný poplatek prožívat cokoliv, co si předtím domluvil s vedoucím vitagrafu.

Leo patřil mezi několik návštěvníků stanu. Bylo podivné, jak málo lidí z celé vesnice se o novou atrakci zajímalo.

Leo si to vysvětloval prostě: lidé otupěli. Nezajímala je už ani možnost neobvyklého dobrodružství.

Leo byl založený jinak.

Počítal se k pár lidem v celé krajině, kteří ještě četli. Práce na polích nebyla nijak obtížná. Rolníci ani nemuseli vycházet ze svých domů, jen mačkali knoflíky na agrikolátorech a sledovali, jak jim na obrazovkách naskakují údaje o vlhkosti půdy, dostatku nebo nedostatku živin.

Čas od času uvažoval Leo o tom, že by změnil zaměstnání, aby se trochu dostal do přírody.

Měl rád přírodu, a život rolníka, který se za celý den nedostal ven z bytu, mu připadal dost tísnivý. Ale teď se pomalu smiřoval s tím, že na venkově zůstane. Důvod, pro který se rozhodl stát se venkovanem, byl jasný – ten důvod měl dlouhé světlé vlasy, hebký hlas a pohled modrý a mírný, jako by se na Lea dívala obloha.

Ten důvod se jmenoval Nikol.

V tu dobu, kdy Leo přecházel kolem maringotek a četl opršelé plakáty na jejích vývěskových plochách, scházely do svatby s Nikol dva měsíce.

Byla neděle.

Leo si četl reklamy co nejpomaleji, aby mu vydržely co nejdéle. Betonová pláň návsi sálala horkem a opuštěností.

Leo čekal, kdy se už ukáže v prosklených dveřích stáje Nikol. Vždycky si dávala na čas. Ale Leo si nestěžoval. Někdy měl dojem, že ty chvíle, kdy na Nikol čeká a kdy se na ni těší, jsou hezčí než ty chvíle, kdy je Nikol s ním.

Bylo to trapné, ale bylo to tak.

Po obloze se míhaly umělé oblaky, které řídil skylot Viktor. Všechno bylo dokonalé, naprogramované.

Všechno bylo nudné.

Leo se začetl do nabídky na maringotce.

Takové nesmysly –

Takové naprosté nesmysly –

Dozvěděl se z novin už hodně o všelijakých nesmyslech, ale že by se vymyslelo něco takhle nesmyslného –

Všechno má hranice, jen nesmysly ne.

V prosklených dveřích stáje se objevila Nikol. Usmívala se a mávala na Lea, stříbrné nehty se jí leskly v letním slunci.

Když k němu došla, ukázal Leo na plakát nalepený na stěně maringotky.

„Takový nesmysl,“ řekl, „takový nesmysl“. Zopakoval to ještě jednou, jako by se tím zbavoval nějaké tísně, jako by tu tíseň mohl zahnat, zaplašit právě tím, že ji vysloví. „Takový nesmysl.“

2

Nikol se zvědavě sklonila k plakátům a rozkuckala se smíchy.

„Mně se to zdá príma.“ Zakroutila hlavou –

Ale v jejím hlase bylo znát, že i ona to pokládá za nesmysl, že její nesouhlas je jen zvláštním druhem koketního souhlasu –

Leo si četl nápis znovu –

Výměnná služba

Ministerstvo pro zrovnoprávnění všech se všemi vás zve

Konec nespokojenosti

Ať žije rovnost

Pod těmito čtyřmi velkými, dost vybledlými titulky byly titulky menší, o nic méně záhadné.

Příroda je nespravedlivá

Ale SPRAVEDLNOST přijela za vámi

Pod těmito titulky uviděli obrázky rozesmátých mladých mužů a žen – tančili na jakési louce, dřív jasně zelené, ale časem vybledlé, zeleň byla patrná jen na koncích plakátu, chlapci a dívky tančili vlastně na šedé betonové louce –

Betonová louka –

Nesmysl –

Říkal si Leo, a přitom cítil, že pojem betonová louka není tak nesmyslný, kupodivu se mu zdál blízký, moderní, nepříjemně výmluvný –

Četl znovu jeden z plakátů:

Jste se sebou nespokojeni?

Proč?

Řekněte si proč a přijďte k nám!

Proč jsem vlastně se sebou nespokojený? uvažoval Leo. Je mi pětadvacet, mám prostorný byt s bazénem, práci, která mě celkem baví a má perspektivu, za dva měsíce se žením. Nemohl nalézt žádný důvod, proč by byl se sebou nespokojený, jen jeden – nudil se. Nuda je snad předpoklad existence, říkal si někdy, zlobit se na to, že se nudím, je stejně marné, jako bych se zlobil na to, že mám nos a že mám dvě ruce –

KONEČNĚ jsme tu

Ode dneška začíná štěstí

Prospekty zdarma

Budete-li spokojeni, pošlete k nám i své známé

Nový věk lidské psychiky začíná u nás

Vyberte si sami sebe

Muž za oknem maringotky ospale zamačkával cigaretu do květináče s modrou květinou.

„Zkusíme to?“ řekla Nikol.

Přečetla zatím celý plakát, i hustě potištěné odstavce pod titulky, odstavce, které Leo považoval za nesmysl a které ani znovu nečetl.

„Nesmysl.“

Nikol prosebně sepjala ruce a třela jednu sepnutou dlaň o druhou: „Proším, proším.“ Vždycky, když takhle něžně zašišlala, nemohl jí Leo nic odmítnout. Jsem už takový, smiřoval se s tím, jak na mě někdo takhle něžně zašišlá –

„Jdeme,“ řekl a vykročil ke dveřím maringotky.

Muž za jejím oknem ospale odstoupil od okna a šel otevřít. Nebyl rád, že se konečně někdo z vesničanů rozhodl použít jeho služeb. Ale nebyl ani nerad. Pracoval. A práce nesouvisela, jak mu připadalo, s jeho životem.

3

„Tak co chcete?“ zeptal se muž ospale a vytáhl z balíčku cigaretu. Celá maringotka čpěla cigaretovým dýmem, nedopalky cigaret, kam se člověk podíval – v květináčích, na zemi, na poličkách.

Nikol smetla jeden nedopalek cigarety ze židle a posadila se.

„Ještě nevíme,“ zašeptala. Žasla, že muž jedná, jako by se jednalo o něco normálního.

Každodenního.

A zatím – zatím –

„Vemte si seznam,“ zachrčel muž a podal Nikol ohmataný tlustý sešit. „Ale vrátit. Mám poslední. Všechno mi už lidi rozkradli.“

Nikol vzala sešit do rukou, nábožně, jako by jí nepodal potrhané a pošpiněné papíry – – ale kouzelný předmět –

Pohádkový předmět –

Leo se rozhlédl v maringotce.

Pootevřenými dveřmi bylo vidět do vedlejšího pokojíčku. V něm seděly dvě tlusté ženy.

Měly kombinézy jako sestry v nemocnicích.

Hrály karty.

„Můžeme si seznam půjčit ven?“ řekla Nikol. „Rádi bychom se poradili o samotě – – –“

Muž pokrčil rameny.

Leo vyšel z maringotky, a jak vystoupil na sluneční náves, ulevilo se mu. Jako by ten člověk vevnitř ani nebyl člověk, jen jakási tísnivá nálada, nálada, která přijala lidskou podobu pouze ze záludnosti – a opustit ho znamenalo nalézt klid a zbavit se úzkosti –

4

Posadili se na lavičku pod žulovou sochou lípy.

Nikol listovala rychle sešitem a hihňala se – – – Leo se jí díval roztržitě přes rameno, ani ho nenapadlo, že by se mohli nějak zapojit do celé té nesmyslné akce –

Vzpomínal na chvíli, kdy čekal na Nikol, a nemohl se zbavit představy, že ta chvíle byla mnohem hezčí než ta současná, kdy Nikol sedí vedle něj a on ji objímá kolem ramen –

Co mi na ní vadí – –

Byla dost tlustá, to ano. A plavovlasá. Celý život jsem toužil po černovlásce, a nakonec se ožením s blondýnkou. Ani tohle mi nevyjde. Jak si Nikol položila na stehna sešit, vysoukala se jí sukně a Leo se teskně zadíval na lýtka, baňatá lýtka, podobná džbánům. Dívky v kraji měly zpravidla džbánovité nohy, ale lýtka se jim úžila do tenkých kotníků, elegantních kotníků – snad proto se v kraji tolik nosily pumpky. Nikol měla i kotníky silné.

Leo odtrhl pohled od jejích lýtek –

Zadíval se Nikol přes rameno do sešitu, tam si zase všiml jejích krátkých, bambulkovitých prstů.

Leo miloval dívky s dlouhými prsty, štíhlými prsty, jak četl v jedné knize – s byzantskými prsty. Nevěděl, co to je, byzantské prsty mu přitom splynuly s něčím zvláštním, vznešeným. Nebylo dobré si Nikol kouskovat. Když si ji rozdělil do detailů, bylo mu nepochopitelné, proč se s ní chce oženit. Ale když se na ni díval vcelku, bylo mu to jasné.

„Co bys chtěl na mně změnit?“ řekla Nikol.

Zadívala se Leovi do očí a z jejích očí vyhlédla letní obloha –

Rozpačitě sklopil pohled na betonovou pláň návsi.

„Já?“ řekl rychle. „Nic.“

5

„Já bych chtěla,“ dívala se Nikol na Lea klouzavým ulpívavým pohledem.

Zneklidněl.

Ten pohled jako by neměl konce… Ulpíval na Leově hlavě, rukou, nohou, hrudi, pak se vracel k rukám –

Co se na mě tak dívá, co se na mě musí tak dívat –

Leo odvrátil oči na maringotku, pozoroval ji dlouho, dokud předpokládal, že se Nikol dívá na něj.

Když odvrátil pohled od maringotky zpátky, dívala se na něj Nikol ještě.

A Leo pochopil, že ho srovnává se svým ideálem. S IDEÁLEM MUŽE, jaký v sobě nese každá žena a jaký žádná žena – pokud věděl – nenachází.

„Máš ruce –“

Podíval se na své ruce.

Měl ruce.

„A co?“

Nikol se na něj dívala. Teskně.

„Máš krátký ruce –“

Mám krátké ruce – a co? Kam potřebuju, tam jsem vždycky dosáhl. A vzhledem k tomu, že jsem celý menší, nevím, proč bych měl mít dlouhé ruce.

Nejsem –

„Nejsem opice –,“ řekl. Nahlas. Pěkně nahlas.

„Nekřič na mě,“ zašeptala Nikol a mazlivě zašišlala.

Ukázala do sešitu.

Na otevřených stránkách byly ruce. Stovky rukou. Tisíce prstů. Nikol zalistovala. Ukázala na jednu stránku plnou ukazováčků.

„Tobě se nelíbí?“

Byl to štíhlý, urozený ukazováček. Byzantský ukazováček.

Vysloveně byzantský.

Možná se mi proto líbí dlouhé štíhlé prsty, že mám takovéhle krátké tučné válečky. Leo pohlédl na své prsty –

Konečně Nikol –

Nikol má taky krátké ruce a krátké prsty –

A chodí se džbánky místo lýtek a nemá pas a kotníky má dvakrát tak tlusté, než by měla mít –

Nikol poklepala na jeden ze stovek maličkých ukazováčků.

„Proším.“

Snad chce – abych si – „Proším, proším – –“

Chtěl vstát a utéct, tryskem utéct – – co nejdále utéct – –

Pak se podíval Nikol do očí –

A vstal.

Cestou do maringotky listoval v ohmataném sešitu. Našel si kapitolu lýtka, oddělení kotníky, pododdíl ženské kotníky. Bylo jich tam na maličkých fotografiích čtyři sta šestnáct.

Když vedoucí podniku Lea a Nikol uviděl, típl cigaretu.

Tentokrát o zelený list květiny v okně.

Leo měl dojem, že cítí spáleninu. Jako by to nebyla spálenina květiny, ale masa.

Lidského masa –

6

Muž zakašlal, významně zakašlal.

Obě tučné ženy ve vedlejší místnosti přestaly hrát karty.

Nevrle se otočily.

„Ukazováček,“ řekl muž.

Jedna z žen vstala a přistoupila k Nikol. Nikol ukazovala na jeden ze spousty ukazováčků, dlouhý, štíhlý, poněkud zženštilý –

Druhá žena míchala karty. „Pospěš si, Věro,“ zavolala.

„Nebude ho to bolet, paní Věro?“ zeptala se Nikol.

„Kecy,“ vzdychla tlustá ošetřovatelka a poznamenala si do zápisníčku číslo pod ukazováčkem: U 5/16/0.

„Co to bude stát?“ zeptala se Nikol rychle –

„Takový prkotiny neúčtujeme,“ vzdychla ošetřovatelka Věra a uchopila Lea za ukazováček, chvíli ho prohlížela. „Umejte si tamhle ruce a pak přijďte do skladu.“ Ukázala k zadní maringotce.

„Víte, reklama,“ vysvětlil muž s cigaretou, „uděláme vám to zdarma, jako reklamu. Ale hodně pak ten prst ukazujte. Mysleli jsme, jaký budou kšefty, a nic.“

Leo zaváhal –

Potom ukázal muži na kotník nadepsaný Z 6/1. Nikol pochopila. Zrudla. Bylo to poprvé, co jí dal Leo najevo, že mu na ní něco vadí –

Její obloha v očích se na chvíli zatáhla –

Ale jen na chvíli.

Povytáhla si sukni a podívala se na své kotníky, dívala se dlouho a pak se dala do smíchu.

„Děkuji,“ zašeptala. A Leo pochopil, že mu děkuje za to, že chce, aby byla ještě krásnější.

Kotník se v sešitu vyjímal. Kotník líbezný, gazelí, kotník princezny –

Muž s cigaretou významně zakašlal. Druhá ošetřovatelka přestala míchat karty a popošla k Nikol. Zvedla jí sukni a zvedla jí nohu, obráceně, navyklým profesionálním pohybem, jako by kovář zvedal koni nohu k okování.

„Nojo,“ řekla otráveně. „Tak přijďte za chvíli tamhle do tý maringotky, co je na ní ten nápis Vyberte si sám sebe.“

„Kotník vám uděláme taky gratis,“ řekl muž s cigaretou, zapsal si cosi do lejster a zase se apaticky vyklonil z okna, zapálil si cigaretu.

Leo a Nikol osaměli.

„Není to blbý?“ zeptala se Nikol plaše a pohladila Lea po ukazováčku.

„Je.“

„Není to moc blbý?“ vzdychla Nikol ustrašeně.

„Je.“

„Ale že je to krásně blbý?“ rozesmála se Nikol a zatančila maringotkou na svých do medova opálených džbánech-lýtkách.

7

„Lehněte si,“ řekla ošetřovatelka Nikol. „K tomuhle si čuchněte,“ řekla a podala jí bílou trubici. A pak Nikol už o ničem nevěděla.

„Lehněte si,“ řekla otráveně ošetřovatelka Leovi. Byla tak otrávená, že to působilo zábavně. Safra, tahle holka si asi vzdychne i předtím, než dá někomu pusu, i potom, napadlo Lea, když si přikládal k nosu bílou gumovou trubku.

A to bylo to poslední, co si pamatoval –

Za deset minut stáli před maringotkami.

Muž za oknem vyfukoval kouř na betonovou náves a mhouřil oči jako předtím, než ho oslovili.

Beton sálal horkem a samotou.

Leo se podíval na svůj štíhlý ukazováček. Rozpačitě. Poškrábal se s ním na nose.

Nikol zmateně přešlapovala.

Leo svezl pohled k jejím kotníkům –

Líbezné kotníky končily pod džbány lýtek, jako by se na buclatý pivní džbánek nasadila část amfory.

„Teda,“ vzdychl Leo… Podíval se zase na svůj ukazováček. Ostatní prsty byly dost zlé, krátké, buclaté, ale – Ale jeho. Ukazováček přečníval i prostředník a pleť na něm byla hladká a bílá – Leo si s ním bezděky zacloumal. Jako by měl na prstu návlek. Umělý prst. Byl to moc krásný prst, ale přitom z něj Leo radost neměl.

„Nebolí tě to?“ vydechla Nikol a stoupla si na špičky.

„Tebe?“

„Ne.“

„Vrať jim to,“ ukázal Leo na sešit, který Nikol roztržitě vynesla z maringotky.

Zaváhala.

„To je prst,“ vyprskla a zadívala se na Leův ukazováček. „To je teda prst.“

„Můj prst, můj,“ zdůraznil Leo, aby přesvědčil sám sebe.

„To tak chceš chodit?“ řekla Nikol.

„Tys chtěla, abych tak chodil.“

„Tak si aspoň nech udělat všechny prsty,“ poprosila.

„Všečky pršty.“

„Zrovna,“ vykřikl Leo, „zrovna!“

Ale čím déle se díval na svou ruku, tím mu bylo jasnější, že takhle nemůže zůstat.

„Ledaže by sis nechala udělat pořádný nohy.“

„Já?“

Nikol doširoka rozevřela oči, modré obzory se v nich roztáhly –

„Ty bys chtěl, abych –“

Konečně, měla dost sebekritiky. Dřív měla nohy ošklivé, ale milé.

Teď měla kotníky krásné – ale – ale –

Bylo to horší než ošklivost: Měla – – nepřirozené kotníky –

„Celý nohy?“

Přikývl.

A vyšli k maringotce. Leo se kousal rozpačitě do rtu a schovával pravou dlaň v kapse. Vítr nad maringotkou houpal plakátem.

STVOŘTE SAMI SEBE

8

Obě ženy vztekle kleply vějíři karet o stůl a povstaly.

„Stehna S 78/9, kolena R 66/9K/7, lýtka Y/78,“ diktoval Leo.

„A palec R 77/9 a prsty vyberte samy, jen aby štimovaly,“ poručila si Nikol prsty, které ji měly hladit, hladit příští léta.

Cena byla mírná, až to překvapilo.

Trapnost Lea i Nikol opouštěla. Co je na tom vlastně nepřirozeného? Leovi bylo stále jasnější, že nic. Nepřirozené je naopak to, uvažoval, když člověk celý život má prsty, které se mu nelíbí, které si nevybral, které nechce.

Za chvíli stáli opět na návsi a neklidně popocházeli po žhavém betonu.

Nikol měla nohy dlouhé a štíhlé, dlouhá a pevná stehna, lýtka tak krásná, až jí Leo řekl, že nechodí po nohou, ale po básních –

Usedli na lavičku.

Dívala se mu na prsty, dlouhé, neklidné dekadentní prsty, prsty, ke kterým patřil klavír, terasa a měsíční noc, svit luny, která by ty chopinovské prsty zalila svitem věčnosti a melancholie, prsty s nenápadnými klouby, zasazenými mezi články jako antické kameje –

Díval se jí na nohy, vykasala si sukni a Leo si opakoval: přece jen budu mít manželku s hezkýma nohama, s krásnýma nohama, s úžasnýma nohama –

Pak Nikol vstala a Leo strnul.

Před ním stála karikatura –

Jako by šla po chůdách, krásných chůdách – ale šla přitom vysloveně komicky. Maličké tělo, které dříve vypadalo velice přirozeně a jak říkal Leo – útulně –, plulo na těch urostlých vznosných chůdách –

„Čemu se směješ?“ řekla Nikol.

Ona se nevidí, napadlo Lea. A co až se uvidí?

„S těma rukama jsi to přehnal,“ usmála se Nikol a přistoupila k němu na svých chůdách.

Podíval se na své dlaně.

Zatleskal.

Byly to vlastně plácačky. Jako by si nasadil na své malé, ale své dlaně plácačky –

Krásné plácačky, a přece plácačky –

Nikol se na sebe podívala – – v odrazu výkladní skříně –

„Musíme to udělat pořádně,“ rozhodla. „Nejsme přece šaškové.“

„Pořádně?“

Díval se na ni, jak se vrací k maringotce.

Vítr šelestil plakátem s nápisem:

BUĎ KONEČNĚ SEBOU

9

Vypůjčil si sešit domů.

Nikol k němu přišla na večeři. Jindy hodně jedla, ten večer se jídla ani nedotkla.

Jen pili.

A zatrhávali v katalogu sami sebe, nebo lépe: jeden druhého.

„Máme se rádi,“ řekla Nikol, „a tak vlastně nepatříme každý sobě, ale každý tomu druhému. A proto já si tě vylepším, jak budu chtít, a ty zase mě, jak budeš chtít ty.“

Přikývl.

Půjčovali si katalog po půlhodinách, snili nad stovkami očí, které byly k dispozici, opájeli se nad záplavou rtů, která se vylévala z katalogu –

V kapitole nadepsané Trupy nalezl Leo tolik možností, a jednu krásnější než druhou. Dlouho váhal. Až mu pomohla Nikol. „Nemůžeme vybírat jen nejhezčí detaily, musíme dbát, aby celek byl stejně krásný. Nelze, abys mi dal tyhle malé rty, i když se ti tak líbí, jestli mi chceš dát tenhle velký řecký nos, protože máš slabost pro antiku.“

Sama si sestavovala Lea velice pečlivě.

Leo Nikol každou chvíli měnil, přehazoval jí uši, lokty, brady – měnil a měnil, škrtal. Nikol ne. Postupovala systematicky. Nad krkem přemýšlela usilovně půl hodiny, potom si poznamenala K 67/K a postoupila níž. Ramena vybrala snadno, u hrudi váhala. Líbilo by se jí, kdyby měl Leo hodně černě chlupatou hruď – chlupový svetr, jak říkala –, ale styděla se k tomu jednak přiznat, aby ji neobvinil ze zvířecích sklonů, a pak, vybrala si, že Leo bude mít dlouhé blond lokny a k těm by – ne, k těm by – – černě chlupatá hruď nešla – –

Když za svítání jeden ukázal druhému, jak si ho vysnil, byli oba zdrceni.

Z malé blondýnky bez pasu, s nohama jako roztomilé džbánky, se stala vysoká žena s dlouhými černými vlasy, své bleďounké řídké obočí vyměnila za mohutné uhrančivé obočí, uhrančivé, tvrdil Leo, i když ona říkala, že oči mohou být uhrančivé, obočí ne.

Oči měla ale mírné, modré. Na očích ušetří – Bude mít své –

On se stal z malého černovlasého chlapce vysokým světlovlasým atletem.

Dlouhé lokny splývaly na Nikolině studii po dlouhém, štíhlém trupu. Bude ze mě eféb, eféb, naříkal vztekle v duchu Leo.

„A teď se najíme,“ rozhodla Nikol. A najedli se a usnuli, usnuli vyčerpáním.

Aby nebyli vyčerpaní. Stvořit člověka – to přece dá nějakou práci – když to má být člověk, za kterého se provdáme – –

Lea probudilo šustění. Otevřeným oknem vál letní horký vítr a rozechvíval stránky katalogu. Jako by katalog něco šeptal. Ale co. CO?

10

„Lehněte si,“ ukázala ošetřovatelka Nikol na lehátko. Nikol zaváhala. Zalitovala, že v maringotce není zrcadlo. Ale zkusila pozorovat svůj odraz v okenní tabuli. Malý trup na dlouhých, svůdných chůdách –

Přiblížila tvář ke sklu a dívala se na ni. Viděla obličej, rozplývavý obličej, vyhlížel na ni ze skla – Viděla svůj prohnutý nosík, který se má změnit do řeckého nosu s půvabně zvednutou špičkou – jak nakonec rozhodl Leo. Zkombinoval dva své zamilované dívčí nosy – klasicky řecký a špičatý, zvednutý švédský.

„Lehněte si,“ opakovala ošetřovatelka. Nikol čichala k bílé trubce a dívala se, jak ošetřovatelka otvírá víko jakési krabice. Co v ní asi bude? říkala si Nikol a počítala – jedna, dvě, tři, čtyři – co v té krabici asi bude – pět, šest, sedm, osm – v té krabici – devět – budu – deset – v té krabici jsem asi vlastně já – –

11

Před obědem vyšel Leo z maringotky.

Tentokrát změna neproběhla rychle jako minule. Byla složitá, obě ženy měly – jak řekla jedna z nich Leovi – „plný ruce práce“.

Leo usedl na lavičku a čekal.

Nešel se na sebe podívat. Jeho ošetřovatelka mu poradila, ať se chvíli smiřuje s tím, jak vypadá, než se na sebe podívá. Má si nejprve představovat v duchu svou hlavu, trup, končetiny, než se uvidí – když se psychicky se svou proměnou smíří dřív, než ji uvidí proti sobě v zrcadle, bude to pro něj úleva.

Díval se na betonovou náves a představoval si sám sebe –

Bylo to docela zábavné –

Ne že by si byl před svou proměnou nějak zvlášť vadil nebo měl pocit méněcennosti, ale teď – teď ať vstoupím kamkoliv, budu rázem ohniskem pozornosti žen a středem pozornosti žárlivých manželů –

Z maringotky vyšla dívka.

Vysoká černovláska.

Kočka. Ta by se líbila kamarádovi Viktorovi, uvažoval.

Ta je hezčí než Nikol. Jenže Nikol –

Když mu došlo, že to je Nikol, vstal a vyšel jí naproti.

„Líbím se ti?“ řekl tiše.

Stáli proti sobě. Mlčeli.

„Musím si jít domů vyšívat výbavu,“ řekla nakonec Nikol a odcházela. Rychle.

Leo byl rád.

Byl moc rád, že odchází – Že rychle odchází.

12

Večer za ní přišel. Otevřela láhev. Pustila píseň, kterou měli rádi –

Co tady dělám, uvažoval Leo, když dopíjeli druhou láhev. Proč nejdu k Nikol. Nikol – Sklonil rty ke rtům té vysoké dívky, k malým a tučným rtům –

Dívka se odvrátila.

A Leo byl rád, že se odvrátila. Dopil láhev a vyšel ze dveří. Nezavolala ho.

13

Druhý den vyběhl z domu už ráno. Když pospíchal přes most nad potokem, zahlédl Nikol. Běžela stejným směrem, ladně, houpavě, ne tak jako dřív – tím starým holčičím poskakováním. Pochopil. Také se chce vrátit. Vzít si zpátky své džbány lýtek. A usmál se na ni. Zatvářila se zděšeně. Nebyla na úsměv těchhle jeho rtů zvyklá. Jen oči byly její. U něj ani ty nebyly jeho.

Běželi vedle sebe, dva vysocí štíhlí, bílí –

Pár pádících antických soch –

Doběhli na náves. Na prázdné betonové ploše nezbyly po maringotkách ani kolejnice.

Jen útržek plakátu:

Staň se –

Ale plakát byl přetržený. Kým se mají stát, to už jim neříkal – – –

Leo se zadíval na betonovou pláň. Jen aby se nemusel podívat na dívku za zády.

Jánošík

(příběh policisty)

1

Abych pravdu řekl, dost mě to vzalo.

Jdu si lesem a pískám si, považuji si toho, že jsem v lese –

My, lidé třiadvacátého století, si umíme vážit lesů, vždyť jich už moc nezbylo – a takových nádherných hvozdů jako na Cassiopeji 13 už vůbec ne –

Jdu a hvízdám a najednou z lesa někdo vyskočí.

Kybernet.

Byl dost podivně ustrojený, nějaké fábory a širák, ty vypadáš, hochu, jako bys byl dlouho bez dozoru, myslím si –

Kybernet se na mě dívá –

„No co je,“ říkám mu kamarádsky.

Podívá se zuřivě. „Peníze, nebo život!“

„Tak pomalu, hochu,“ říkám mu, „já jsem policista, pomalu.“

Ale s ním to nezamává.

Teda zažil jsem už kdeco, ale aby na mě vyskakovali v lese kyberneti a chtěli po mně peníze, nebo život –

Ale vypadal dost divoce.

No, chytřejší ustoupí, říkám si, měl taky v pazouře nějakou tyčku s kovovým koncem, jako valaška to vypadalo.

Zbojník.

Hned tehdy, když jsem mu podával peněženku, mě to napadlo.

„Zbojník?“

„Jo,“ řekl, podíval se do peněženky, kolik v ní mám. „Ještě hodinky.“

Tak jsem mu dal i hodinky.

Jestli je na světě něco směšnějšího než okradený policista, rád si poslechnu, já moc směšnějších věcí neznám.

A tak jsem to ani u nás na útvaru nehlásil.

2

Ale žralo mě to.

Taky. Vždyť to je přímo posměch. Kdyby mě přepadl člověk, to se nedám tak okrást, ale u těchhle potvůrek člověk neví, jestli nemají třeba elektrickou dlaň, pak by mě jenom pohladil a měl bych dost. Myslím si, že je lepší se s kybernety neprat. Sice se to občas dělá, třeba v cirkusových boudách, ale mně to připadá nedůstojné.

Pro policistu zvlášť –

Jak by to vypadalo, kdybych přišel na strážnici s oteklou tváří.

„Prosím, pane veliteli, to mi nafackoval v lese jeden kybernet.“

Jak říkám, nic jsem nehlásil, ale prošel jsem si hlášení za uplynulý čtvrtrok.

Bylo tam těch hlášení o přepadení ve hvozdu pěkná řádka.

Kolega, který měl hvozd na starost, mi řekl, že se už pokoušeli dělat zátah, ale nikdy nikoho nechytili.

Ti lidé, jejichž protokoly jsem měl v rukou, sice nehlásili, že je přepadl kybernet. Ale civil nemá tak cvičené oči jako policista – a pak taky v lese je šero a představa, že by někoho přepadal kybernet, je nesmyslná –

Proč by to dělal.

Prošel jsem seznamy ukradených kybernetů, tohle nebyl ani jeden z nich.

Neodpovídal popisu žádného z nahlášených.

Tenhle byl moc mazaný.

Ukradeni byli jenom domácí kuchaři, učitelé hudby nebo zahradníci a podobná kybernetická jednooborová verbež.

Možná ho někdo do lesa posílá, uvažoval jsem –

Možná si nějaký chytrý vynálezce sestavil takového robota, který na něj chodí do lesa vydělávat –

Možné by to bylo.

Rozhodně to musí být výnosné.

Vycvičil si robota –

Robota jako straku.

Když jsem sečetl, co ten loupeživý kybernet ukradl za těch pár měsíců, byl to opravdu úctyhodný zisk.

Promluvil jsem se šéfem, jestli bych si nemohl vzít toho pacholka z lesa na starost, měli jsme tehdy v policejním revíru moc málo případů. A šéf souhlasil.

Tak jsem se do lesa vypravil znovu.

3

Vzal jsem si s sebou dost jídla, vyšplhal se do koruny vysokého buku, který stál na rozcestí, kde řádil kybernetický bandita –

Měsíčná noc.

Vidět na míli daleko.

A vzal jsem si s sebou antikybernetickou pistoli, na tři sta metrů dokážu uspat každého kyberneta na dvě hodiny –

Taky že přišel, o půlnoci, to byla asi jeho hodina – – začne běhat kolem buku a naslouchat – Tihle kybernetici mají ohromně dobrý sluch, snažil jsem se, aby pode mnou nepraskla ani větvička –

Vytáhnu pistoli –

Zamířím – ne nadarmo jsme se učili střílet i za noci a vědět, co dělá měsíční světlo s muškou –

Vystřelil jsem.

Zastavil se.

Když jsem slezl z buku, stála na rozcestí socha. Lesklá socha. Nasvícená, jako by byla ze stříbra –

Vyprázdnil jsem mu kapsy.

Moje hodinky měl ještě u sebe.

4

Zapálil jsem si cigaretu. A čekal, až se probere.

Sedím před ním na zemi a uvažuju – – kdo to asi je – – proč měl tak nesmyslný nápad –

Pokud by ho někdo navedl a nutil ho, aby kradl místo něj, je to něco jiného, ale jestli krade kybernet sám o své vůli – – je to jen chybný program, a tedy nedopatření – – jen ho trochu vyspraví, ani před soud to nepůjde –

Pro jistotu jsem ho svázal.

U takových divokých kybernetů člověk nikdy neví.

Když se probral, byl dost překvapený. Představil jsem se mu a požádal jsem ho, aby mi vysvětlil, proč přepadá.

„Zbojník,“ řekl lakonicky. „Odvezte mě, vím, že jsem prohrál.“

Řekl to doslova tak – jako vůdce nějaké loupežnické bandy v dobrodružném románě.

„Hele, hochu,“ říkám mu, „pomalu. Nejdřív mi řekni, proč kradeš.“

A to se rozčilil –

Jéje.

Ještě jsem neviděl tak rozčileného kyberneta. A že jsem ve své praxi už něco divých kybernetů viděl –

Prý je moc velký rozdíl mezi loupežníkem, zlodějem a zbojníkem, tvrdil ten kybernet a třásl se, až na něm vlály fábory, do kterých byl omotaný – –

Říkám mu: „Nejsme básníci. Nebudeme se přít o slova. Řekni mi, proč bereš lidem to, co ti nepatří. Mezi lidmi se tomu říká krást.“

A on zase, že je zbojník.

To mě už dohřálo.

Všiml jsem si, že se mu, jak vztekle poskakuje, třese na krku cedulka, co na ní mají roboti uvedené majitele a výrobní číslo –

Natáhnu ruku, posvítím na cedulku a čtu:

Majetek dětského domova.

A kybernet se dá do pláče, tedy do toho, čemu my říkáme kybernetický pláč, třese se, hrká v něm. Je to žalostivé jako kočičí pláč –

A vykládá. Pracuje v dětském domově jako zahradník. Jenomže opuštěných dětí je pořád víc a víc, sexuální revoluce zachvacuje galaxii po galaxii, a dětí bez rodičů přibývá –

Každou chvíli přivezou do dětského domova nějaké dítě, o které jeho rodiče nemají zájem – A peníze nejsou. Byly by třeba peníze na další pavilóny pro opuštěné děti, peníze na jídlo, ošacení, hračky – – Tak se zahradník dal na zboj. Chápe, že byl nešikovný, a mám právo ho odvést.

Prohrál.

Teda, já si myslím, že by se citlivost kybernetů měla hlídat, u tohohle zahradníka to konstruktéři přepískli. Asi si řekli, že když bude jednat s dětmi, bude muset být pořádně citlivý. Jenomže – Jenomže vždyť tenhle ubohý kybernet zamotaný do fáborů – napadlo mě – vždyť on je citlivější než –

Než lidé –

„Já vím, roztavíte mě,“ řekl kybernet a snažil se, aby neplakal, aby se už tak hrkavě netřásl –

Mlčel jsem.

„Neprotahujte to,“ řekl kybernet. „Jenom vyřiďte na vedení dětského domova –“

Přistoupil jsem k němu a vytáhl nůž –

„Skončete to rychleji,“ řekl. A vůbec neprosil o slitování.

Stačilo jen pohnout čepelí v jeho noze –

Ale já místo toho přeřízl pouta, která měl na rukou i na nohou.

A otočil jsem se a odcházel.

Svobodu jsem mu jaksi nemohl dát, jednou jsem policista. Ale mohl jsem dopustit, aby mi utekl –

A to jsem udělal –

Když jsem zaslechl jeho kroky tající v lese, otočil jsem se.

Už nebyl vidět, jen větve, kterých se na svém útěku dotkl, se ještě chvěly.

Zapálil jsem si cigaretu.

Byla to nejsmutnější cigareta v mém životě.

5

Jak jsem tak meditoval příští dny na strážnici, napadlo mě, že ten chudák kybernet je vlastně náramně ušlechtilý –

Má děti rád víc než jejich rodiče.

Dost jsem se styděl.

Já jsem děti nedal do dětského domova, starali jsme se o ně s ženou a mysleli jsme si – docela dobře. Ale musím uznat, byli jsme tak trochu výjimka. Na naší hvězdě rozhodně.

Pořádná výjimka.

Zašel jsem do dětského domova. Přesvědčit se, jestli mi ten loupeživý kybernet nelhal.

Opravdu. Peněz potřebovali dost, dům byl neudržovaný, oprýskaný – A když jsem viděl děti –

Zrovna pomáhaly na zahradě zahradníkovi, díval jsem se na ně z okna – Viděl jsem je, ony nemohly vidět mě.

Jsi starej policajt, říkal jsem si, přece bys tady nelítostnil, ale zalévala mě hanba – jakou lásku musí mít ke svěřeným dětem ten ukoptěný zahradník – Ví, že ho můžeme roztavit – – a stejně –

Druhý den jsem měl hlášení z lesa, že byli další okradení. A zloději měli být podle hlášení dva –

Pane. Banda se rozrůstala.

Během týdne dalších pět loupeží. A banda, která v lese operovala, už měla pět členů.

Přemísťovala se pořádně rychle. A protože les byl oblíbeným místem procházek, těžko se dalo někoho dopadnout –

Zvlášť když nikdo kromě mě nevěděl, že zbojníkem je kybernet.

Možná na něj a na jeho bandu – nepochyboval jsem, že ta banda je kybernetická, zátahové oddíly narazily – Ale vsázel bych se, že je nechali projít. Kam dějiny kriminalistiky sahají, nikdy zatím ještě žádný kybernet nebyl zbojníkem –

6

Věděl jsem, že je dopadnou.

Brzo.

Moc brzo.

Policie v třiadvacátém století má takové pomůcky, že jí prostě neujde sebefikanější kybernet.

A tak jsem se jednou v noci rozhodl –

Šel jsem zase do dětského domova. Nesl jsem dětem nějaké bonbóny, ale hlavně jsem chtěl mluvit se zahradníkem –

„V šest u buku,“ zašeptal jsem mu a on kývl.

Zbojníci jsou důvtipní.

I když jsou kybernetičtí.

Přišel a vypadal pěkně nenápadně. I jeho kumpáni vypadali dost nenápadně. Až na to, že byli oblečeni trochu jako folklórní tanečníci. Věděli, že zbojníci tak chodili oblékaní, naštěstí moc krojových součástí nesehnali, sem tam nějaký fábor, vyšívanou košili. Nesli si tlumoky jako ostatní výletníci v lese.

Já mám na kybernety čich, ale kdo se v nich nevyzná, ani nemusel zjistit, že to nejsou lidé. Za šera zvlášť –

Poznal jsem v jeho bandě pár kybernetických topičů z dětského domova, kuchaře a zástupce ředitele.

Ředitel byl člověk, a tak ho asi nezasvětili.

Oni ti kyberneti jsou –

Někdy jsou něco jako tajné bratrstvo.

„Kluci, kluci,“ říkám jim, „ještě dva tři případy se vám možná povedou, a pak vás seberou –“

„Když nás nezradíte,“ začal loudit zahradník.

„Zradím nezradím.“

Zesmutněli – – a obrátili na mě svá hedvábná kukadla –

„Přišel jste nás zatknout?“ ptal se zástupce ředitele dětského domova – a já na té nešťastné bandě viděl, že se nebudou bránit –

„Ale ne, kluci,“ řekl jsem jim. „Jdu k vám.“

7

Zprvu si mysleli, že si z nich dělám legraci, že je to lidská lest –

Ale když poznali, že to myslím vážně –

Hodili si mě na ramena a že prý tak lidského člověka nepoznali. Ani nevěděli, jak jsem byl rád, že neříkali tak kybernetického člověka –

I oni uznávali, že lidskost existuje – I když já si sentimentálně myslel, že existuje spíš u nich –

Chtěli mě provolat za náčelníka –

Ale nejsem sebevrah.

Až to praskne, stejně od policie vyletím, uvažoval jsem, ale když nebudu rovnou náčelníkem bandy, možná dostanu podmínku.

Snad, snad mě ani soudit nebudou, utěšoval jsem se, utěšoval, a přece dobře věděl, že mě nějaký ten trest nemine –

Jsou prostě v policejním životě okamžiky –

Jsou v životě policejním okamžiky, kdy se policista musí dát ke zbojníkům, když chce zůstat člověkem.

8

Zahradník se jmenoval A XIII, ale navrhl jsem, abychom mu říkali Robin Hood. Nakonec svolil, i když by byl asi radši, kdyby se jmenoval Jánošík – po jakémsi zbojníkovi z hvězdy Praotců –

Já proti Jánošíkovi nebyl.

Dokonce jsem tak Robinovi i občas říkal, abych mu udělal radost.

Jenomže kyberneti ze sklepa neuměli vyslovovat š.

A pak naše banda zahájila činnost –

Vycházeli jsme do lesa za nočních temnot. Rozdělili jsme skupinu velmi rafinovaně –

Ve skutečnosti jsem byl náčelníkem stejně, akci jsem vždy velel já. Každý den jsem zjistil, kam se umístí policejní pátrací čidla, a tak jsme byli nepřemožitelní i moderní technikou.

Gang –

Neviditelný gang.

Co jsme každý večer pobrali, odnášel Robin do banky a posílal na účet dětského domova. Jako dar od neznámého dárce.

Ještě ten rok dětský domov postavil tři nové pavilóny.

Na můj návrh jsme neokrádali každého, u svých obětí jsme se nejprve podívali, má-li přepadený své děti uklizené v dětském domově. Tohle má každý v naší galaxii vyznačené v osobním průkaze. Když měl, oškubali jsme ho. Nedával to cizím. Dával vlastním.

Rád jsem dětský domov navštěvoval –

Zahradník byl miláček dětí, zvlášť nejmenších. Jak měly volnou chvíli, vypravovaly se do zahrady. Sedaly mu na kybernetických kolenou, naslouchaly jeho vyprávění.

Nejradši vyprávěl zahradník A XIII o zbojnících.

A o rodičích.

O rodičích –

Děti v dětských domovech mají nejradši pohádky o rodičích.

9

Pak se zavedlo nové správní dělení naší galaxie.

Dětské domovy se začaly stěhovat na hvězdu Rea. A tak odejel i Robin.

Robin Jánošík.

Na letišti jsme se loučili, objali jsme se.

Nikdy se neobjímám s lidmi na veřejnosti –

A s kybernety už vůbec. Ale Robina jsem objal.

„Pane policajt,“ zašeptal mi Robin, „vy jste ten nejsprávnější policajt. Víte, já si myslím, že kdybychom nekradli, že bychom okrádali. Moc vám děkuju za děti.

Jste hodnej.

Jako byste ani člověk nebyl.“

Pak jsem mával Robinovi i jeho přátelům, mával, i když se jejich raketa rozpíjela ve sluneční obloze a já věděl, že mě nemohou vidět.

Z Robinových slov mě mrazilo.

Jste hodnej – jako byste ani nebyl člověk –

Když od té doby procházím naším slavným Cassiopejským hvozdem, cítím vůni – – vůni lidství, jaké nezanikne – I kdyby lidství do příštích staletí už neměli donést lidé.

Je to smutné, říkám si.

Ve všem se lidé dali nahradit.

A teď je kyberneti nahrazují i – v lidskosti – Nahradili jsme kdeco.

A myslíme si, že můžeme nahradit i –

Lásku.

Rád čichám vůni nočního lesa –

Policista.

Zbojník.

Ve vůni nočního lesa voní naděje.

Ještě my lidé nejsme tak zbyteční. Ještě máme srdce.

Ty chvíle, kdy jsem kradl, byly chvílemi, kdy jsem se v životě asi choval nejčestněji.

Srdce má důvody, které rozum –

Které rozum nikdy nepochopí.

Vlas

(příběh snivého biologa)

1

Lu pracoval v biologickém ústavu.

Jeho žena se jmenovala Lulu.

Dost si s tím užil, on i jeho žena pracovali ve stejné laboratoři a neminul den, aby se za dveřmi jejích laboratoře neozval smích a oni nezaslechli žerty.

Na dveřích jejich laboratoře byla jejich jména. Lu a Lulu –

Oba byli specialisté. Lu byl celogalaktická kapacita a jeho žena, o dvacet let mladší, mu dělala laborantku.

Lu byl starý mládenec, a kdyby mu ústav nebyl přidělil místo staré paní Ci, jeho bývalé laborantky, vysoké a hubené ženy s úzkými rty, mladou Lulu, kdo ví, jestli by se vůbec oženil.

Ale Lulu patřila k ženám, se kterými je těžké se neoženit.

Hned první den, kdy nastoupila do laboratoře, upřela na Lua své velké, důvěřivé oči a pootevřela měkké rty.

A tak tam stála.

Bezbrannost sama.

Ten pohled přímo volal o pomoc, volal líbezně –

Když se Lua přátelé ptali, proč se oženil a proč právě s touhle husičkou, řekl Lu: „Ona mě potřebovala.“

Lulu patřila k ženám, které budí dojem, že potřebují všechny muže, kteří jdou kolem nich. Potřebují, aby se všichni muži spojili a chránili je.

Po svatbě se Lulu nezměnila a Lu byl velmi rád. Mnoho mladých laborantek, se kterými se oženili jeho kolegové, se po svatbě změnilo.

Lulu na něj stále upírala velké důvěřivé oči.

Nebyla moc chytrá.

Ale to nebylo to, co by Luovi dělalo těžkou hlavu.

Mám inteligence za dva, říkal si, mám jí dost i pro svou ženu, a ještě trochu zbude.

Všechny laborantky v ústavu Lulu záviděly. Lu patřil k nejúspěšnějším pracovníkům ústavu a jezdil často na kongresy po okolních hvězdách. Vozil své ženě látky z vedlejších hvězd a ona byla nejlépe oblečenou ženou z celého ústavu.

Honí vodu – – říkaly o ní závistivě ostatní laborantky –

A litovaly, že se o profesora Lu nezajímaly dříve. Kam daly oči.

Profesor Lu byl docela spokojený. Jeho kybernetická hospodyně Dita, která mu vařila deset let, vařila sice lépe než Lulu, ale neuměla se tak sladce a bezbranně dívat jako Lulu. A profesor Lu se živil tím sladkým pohledem, živil se jím raději než výtečnými koláči, jaké mu dřív připravovala Dita.

2

Kdyby neudělal Lu svůj velký objev, snad by jeho manželství proběhlo docela nudně a profesor Lu by byl přesvědčený, že spokojeně. Profesor Lu patřil k onomu modernímu a stále četnějšímu druhu lidí. Jsou to lidé, kteří pokud se nudí, považují se za spokojené. Je až zarážející, pro kolik lidí znamená nuda štěstí.

A profesor Lu objevil –

Sám dlouho nevěděl, jak svůj objev nazvat. Dokud svůj objev nepojmenoval, váhal, zda ho může zveřejnit. Jak by mohl moderní vědec hovořit o něčem, co nemá jméno?

Radil se s přítelem básníkem, jaké jméno svému vynálezu udělit.

Profesor Lu říkal „udělit“, považoval pojmenování lidí i věcí za jejich hodnosti.

Básník, jakmile se dozvěděl o podstatě vynálezu, zajásal.

Nazval vynález profesora Lu poezií.

A profesor Lu se urazil.

Poezie pro něj bylo vždycky něco nepřesného, nejasného, matného –

A nechápal, že básník vyslovuje jeho vynálezu největší chválu, když ho nazývá poezií.

Vlasograf, vlason, vlasophon, vlasiograf, vlasiovize, vlasovize –

Až profesor Lu žasl – – z básníka vycházela bleskurychle pojmenování pro vynález, a jedno vědečtější než druhé –

Lu žasl málokdy, ale teď žasl často.

Vlasovize, rozhodl se nakonec profesor Lu pro jedno z básníkových pojmenování.

A od toho dne se tak jeho vynález jmenoval.

3

Vlasovize –

Lidé, kteří se dočetli v nedělní příloze Posla z galaxie o Luově vynálezu, žasli a usmívali se.

Nikdo nebral profesora Lu vážně. Jeho šéf, kterému dokumentaci vlasovize předložil, se ho zeptal, nechce-li si vzít neplacenou dovolenou. Doporučoval mu malé tiché lázně na hvězdě Atroio –

Profesor Lu se urazil.

Copak každý velký vynález musí na začátku vypadat jako nesmysl?

Je hranice mezi nesmysly a vynálezy tak tenká, že ji lidé nedokáží rozeznat?

Nakonec se jeho vynálezu ujal jenom Posel z galaxie.

Redaktor zábavné přílohy byl básníkův známý a měl, jako každé galaktické léto, v novinách málo příspěvků. Nechal se přemluvit a otiskl článek Objevitel vlasovize.

Profesor Lu se trochu styděl, když článek četl.

Měl tam sice velkou podobenku, přes půl stránky – Ale v takovém bulvárním tisku, v takovém bulvárním, dokonale nevědeckém tisku.

Nikdo nebral profesora Lua vážně, ani když vynález publikoval –

Lu zrozpačitěl.

Ten večer našel profesor Lu v polévce vlas své ženy. Váhal jen chvíli –

4

Podstata vlasovize byla prostá –

Až profesor Lu žasl a styděl se, že ho to napadlo teprve nyní, a utěšoval se jen tím, že dosud něco tak prostého nikoho jiného nenapadlo –

Ty velké věci, ty velké pravdy, ty největší objevy, se dají nejsnáze přehlédnout. Největší bývá nejnenápadnější.

Každý vlas, zjistil profesor Lu, nese v sobě zakódovanou zprávu o svém nositeli. Tak, jak člověk stárne a vlas se vysunuje z jeho hlavy, zachycují se na vlasu s fantastickou detailností všechny lidské vjemy, všechna slova i myšlenky jeho majitele. Vlas, který pomaličku tryská z hlavy, na sobě zachycuje zprávu jako magnetofonový nebo filmový pás. Vlas je ale stokrát dokonalejší, nese jak akustickou zprávu, tak do sebe pojme i obrazy, vůně… Vlas představuje tu nejúplnější „špionážní zprávu“ o člověku –

Až profesor Lu žasl, když napínal v prstech vlas –

Jak vypadá nepatrně, tenounký, a přece v sobě nese doklad –

Svědectví.

Profesor Lu byl natolik pilný a všestranný, že sestrojit přijímač k „přehrávání“ vlasů mu nezabralo mnoho času.

Vlasovize vypadala docela nevinně.

Bílá bedna s obrazovkou a s jediným kruhovým ovládačem. Tím se vylaďoval obraz.

Na zadní stěně vlasovize byla –

Vlasoidní západka. Takhle jí profesor Lu říkal. Říkal kruhový ovládač místo knoflík. Snažil se svůj vynález pojmenovávat co nejvědečtěji, aby tím odstranil i jen stín poezie ze svého objevu.

Vlasoidní západka byl malý otvůrek s úchytem… Do něj se vkládal vlas. Posuvné zařízení vlas automaticky posouvalo dál a dál a profesor Lu měl při obsluze své vlasovize mnohem méně práce než při obsluze televize, rádia nebo jiných přijímačů.

Stačilo jen vzít vlas.

Posunout ho do úchytu.

A pak se posadit na židličku před vlasovizí.

Program mohl začít –

Život mohl začít –

5

První týdny profesor jen ověřoval.

Zmocnil se vzorků vlasů ve svém ústavu, z klobouku ředitele sejmul v jeho předpokoji dlouhý bílý vlas, z hřebenu, který ležel na sekretářčině stolku, odmotal předlouhý zrzavý vlas –

Všechny vlasy očísloval.

Zařadil.

Stal se prvním vlasotelistou, jak se sám sobě chlubíval –

Sám sobě. Profesor Lu nechtěl se svým objevem vyjít na veřejnost dřív, než ho dokonale ověří. A zatím se chlubíval jen sám sobě.

Stačilo zasadit vlas do přístroje –

A už se v bílé krychli před profesorem odvíjel film, trojrozměrný film, v krychli před sebou viděl všechny vjemy člověka, kterému vlas vzal, tak jako je viděl on.

Jako by se před ním, v krychli, rozklenul jeho miniaturizovaný svět –

6

Přecházeli v té krychli lidé a dívali se na profesora, vlastně se dívali do očí tomu, komu vlast patřil –

Každý náš vlas se – jak poznával profesor – může stát nenápadnou špionážní nahrávací aparaturou.

Čím byl vlas delší, tím víc do hloubky mohl profesor nahlížet – – do větší a větší hloubky minulosti vlas sahal –

Profesor Lu se vlasy bavil a pozval i přítele básníka. Nemohli se nabažit pozorování cizích životů, básník na jejich příští posezení donesl pár, jak říkal, velmi „pikantních“ vlasů.

„Jaká to bude věc,“ horečně sníval profesor Lu, „seženeme třeba vlas Shakespearův a celý Shakespearův život se všemi tajemstvími –“

„Budeme mít v krabici,“ doplňoval básník, doplňoval ho mlsně –

A plácl pyšně do krabice jako do nejbohatší pokladnice světa –

„Ještě musíme provést nejméně sto ověření,“ prohlásil profesor Lu.

A tak vyrazili na lov vlasů.

Do vlasotelistické sbírky zařazovali vlasy svých známých i náhodné vlasy, které nalezli zapomenuté v knize z knihovny, vlasy, které objevili v cylindrech na básníkově půdě, i vlas ze svatebního závoje básníkovy prababičky –

„Věda a fantazie jsou dvě slova pro jeden pojem,“ říkával básník a profesor Lu, třebaže nerad a se zdráháním, mu musel během jejich vlasovizních představení dát za pravdu.

Dívali se na konec vlasu básníkovy prababičky, viděli na obrazovce zrcadlo s líbeznou mladičkou dívkou, která na sebe plaše mžikala do zrcadla a pak si stáhla závoj – Obraz končil. Vlas se vytrhl – aby odpočíval po léta v záhybu závoje – –

„Teď už se neutají žádná vražda, žádná lumpárna, žádné tajemství,“ říkal profesor Lu.

„Zločinci se budou stříhat dohola,“ namítal básník.

A snili o vlasech, kterých se zmocní, o Napoleonově kadeři –

O kadeři Brigitty Bardotové, slavné historické milenky –

Snili o vlasu Alberta Einsteina a jeho pokračovatele Fredericka Schonthala –

„Nikdo nás nebere vážně, dokud teoretizujeme,“ říkal básník a líčil, jaký nadšený a nepřiměřený ohlas vzbudil výklad profesora Lua v časopise, čtenáři si pochvalují, že se konečně objevil nový humorista.

Na začátku každého velkého vynálezu je smích. Každý, kdo je velký, je směšný a přestane být směšný jen tím, když vydrží být velký.

Profesor Lu se utěšoval, povzbuzoval, dráždil –

Musím vyčkat. Až do pondělka. V pondělí doběhne stý pokus a od pondělka se může vyrábět přístroj průmyslově.

Jaký to bude obchod – Básník v euforii začal v neděli večer vymýšlet slogany. CHCETE VĚDĚT, KOHO SI BERETE ZA MUŽE? ZEPTEJTE SE JEHO VLASU! PŘIJÍMÁTE NOVÉHO ZAMĚSTNANCE? PROVĚŘTE SI JEHO VLAS! KLAME VÁS MANŽELKA? VLASOVIZE VÁS ZBAVÍ ŽÁRLIVOSTI.

7

Když od něj básník v neděli večer odešel, profesor Lu se zamyslel.

Neklidně procházel pokojem. Pozoroval vlasovizi.

Ale profesor Lu se na ni díval s úzkostí –

Jako by uprostřed jeho pokoje nebyla vlasovize, přístroj, který sestrojil, jako by uprostřed pokoje číhala záludná šelma –

Lstivá šelma.

Vytáhl z kapsy vlas své ženy Lulu, nosil ho v kapse dlouho, dlouho, už od té chvíle, kdy ho při večeři našel v polévce.

Zamkl pokoj.

Nasadil vlas do vlasovize –

A posadil se před obrazovku, zajíkle se díval –

Obrazovka se rozsvítila a profesor Lu spatřil krajinu, široký dlouhý obzor, nad kterým se tyčila vysoká obloha –

Pak uviděl tvář svého asistenta –

Vidím to, co viděla Lulu –

Profesor Lu se díval celou noc, jeho žena měla vlasy až do pasu – – a on mohl procházet celým jejím životem –

Dívat se na její život jejíma očima, čichat vůně jejího života, chutnat chuti jejího života –

Občas popotáhl vlas, přeskočil místa, která mu vadila, tím, že byla příliš nudná, nebo naopak – – nebyla nudná –

Ráno profesor Lu otevřel okno –

Díval se do svítajícího rána –

Kdo by asi vydržel žít s tím druhým, uvažoval, kdyby ho znal tak, jako se zná on sám. Profesor Lu byl od onoho svítání pesimista –

Vykouřil si cigaretu – – a díval se na pohasínající hvězdy –

Měl v rodinném majetku už poslední cigaretu, opatrovalo ji kdovíkolik generací jako vzácnou památku. A profesor Lu věděl, že teď je chvíle, kdy musí podat zápalnou oběť –

Hvězdy pohasínaly –

A profesor Lu zavřel okno, položil vlasovizi na zem a dlouho do ní bušil kovovým těžítkem.

Pak napsal básníkovi dopis, ve kterém mu dal vědět, že žádná vlasovize nikdy nebyla, a ať i on považuje profesora Lua za humoristu.

Humoristé jsou ti nejsmutnější lidé. Humor jim pomáhá unést smutek.

8

„Ty už jsi vzhůru, miláčku?“ řekla mu žena, zívala ve dveřích – – krásná, krásná, s líbezně pootevřenými ústy –

„Jsi dnes krásnější než jindy,“ řekl jí profesor Lu.

Pokud by člověk nebyl moudrý, nevydržel by žít –

„Co to je na zemi?“ Ukázala žena na vlasovizi, rozbitou vlasovizi na zemi.

„Nic,“ zašeptal Lu a díval se, jak si žena rozčesává nádherné vlasy.

Manžel z Marsu aneb Příběh o modrém andělovi

(příběh vědecké pracovnice)

1

Samozřejmě nebyl z Marsu.

Ale naše planeta byla dost vzdálená všech vzruchů, její obyvatelé nevynikali žádným velkým rozhledem, a tak moje manželství na ně působilo jako šok a mého manžela, který byl z hvězdy daleko vzdálenější a daleko kulturnější než Mars, nazývali podle vzoru svých prapředků ten z Marsu, jak se říkávalo každému, kdo byl z jiné planety než z naší.

Naše planeta byla, když o ní teď uvažuju, pěkný Zapadákov.

Už tři generace občanů pracovaly v projekčním počítačovém středisku, a protože je práce bavila, neměli ani potřebu se starat o vesmír kolem sebe, natož aby se pouštěli na cesty po hvězdách –

Po práci se scházeli v klubech, kde pili a zase hovořili o práci.

Dokonce u nás vznikla jakoby nová rasa žen – pečovatelek o domácí krb, jaké jinde po vesmíru už docela vymizely –

Kdybych ale řekla, že na naší hvězdě byla idyla, to teda ne.

Nuda.

To bylo přesné označení pro situaci na naší hvězdě. Bezmezná nuda.

Už v dětství jsem se nudila a nechápala, že se moji spoluobčané nudě nebrání – Nebavily mě hry na pískovišti – na konštruktéry. Ani složité hračky mě nebavily – byla jsem, jak se na sebe s odstupem dívám, dost podivínská holčička. Zatímco si moji vrstevníci hráli s vysílačkami a počítacími strojky, já sedala v koutku parku a chovala dřevěný špalíček, panenku, jak jsem mu říkala. Později jsem se dozvěděla, že si tak hrávaly v archaických dobách děti z chudých rodin… Překvapilo mě to. My jsme rozhodně nebyli chudí, otec byl vedoucím jednoho pracoviště, měli jsme byt tak velký, že mi v dětství připadal rozlehlý jako celá krajina… A rodiče mě zavalovali vším, co si mysleli, že by mě bavilo, ovšem bavilo z jejich hlediska. Jako jediná a milovaná dcera jsem žila ve hmotném a citovém přepychu – ale přesto mi rodinné i občanské prostředí připadalo stále nesnesitelnější.

Děti obyvatel hvězdy automaticky nastupovaly na pracoviště rodičů, bylo v tom víc než tradice. Samozřejmost, nevyhnutelnost.

Ale mně nešla matematika.

Fyziku, chemii a jiné předměty, které moji spolužáci milovali, jsem nenáviděla. Pamatuji se, že mým kamarádům schovávali rodiče za trest učebnici matematiky; a platilo to za nejhorší trest, který se používal opravdu jen v krajních případech –

Já bych pokládala za štěstí, kdyby mi rodiče početnici schovali, ale oni naopak. Denně se mnou nad ní trávili hodiny, doučovali mě –

Zato jsem milovala zeměpis –

Snad v té mé lásce k zeměpisu byla zoufalá touha uniknout –

Poznat jiné hvězdy, jiné galaxie, jako bych doma vlastně nebyla doma, a můj domov, který jsem stále nešťastnou náhodou míjela, byl někde v dálce –

V patnácti, když jsem měla nastoupit do kybernetických kursů, jsem se vzbouřila –

Byla jsem pěkně temperamentní a tehdy jsem se překonávala. Celé dny jsem křičela, plakala, nejedla, nepila, jen běhala po bytě a volala, že nechci pracovat v kybernetickém ústavě –

Nakonec se rodiče podvolili.

Stala jsem se studentkou Zeměpisné univerzity. A studovala jsem výtečně, od druhého ročníku jsem pracovala jako pomocná vědecká síla a měla za odměnu k dispozici školní raketu, se kterou jsem se mohla o semestrálním volnu vydávat, kam jsem chtěla.

A zpravidla jsem chtěla daleko. Hodně daleko –

2

Když jsem přišla se svým manželem na svou rodnou hvězdu poprvé, byla jsem ohromená reakcí našich sousedů –

V galaxiích, které jsem poznala za svých studentských stáží, se nad sňatky mezi obyvateli různých hvězd už lidé ani nepozastavovali. V sociologické literatuře jsem se dočetla, jaký úžas vzbuzovaly v dávných dobách sňatky bělochů a černochů. Míšení ras. Něco, co se postupem doby stalo zcela všední a očekávané –

Sňatky mezi obyvateli různých planet také zkonvenčněly.

Sama jsem při svých cestopisných poutích vesmírem narazila na některé páry, které mi připadaly podivné. Tak třeba mě ohromila manželství uzavíraná mezi lidmi a paprsky v souhvězdí Velkého vozu. Osobně jsem proti paprskům nic neměla, byly velmi inteligentní a velmi milé – ale přesto bych se nedokázala provdat za někoho, kdo je nehmotný a kým vám projde dlaň, když se ho pokusíte pohladit. Ale nic jsem neříkala a sama jsem se s několika manželi a manželkami paprsků spřátelila. Chodívala jsem k nim i do rodin, jak to vyžadovaly mé seminární práce, a poznala jsem, že ta manželství byla nepochopitelně harmonická a přímo záviděníhodná – –

Můj manžel byl ve srovnání s paprsky ze souhvězdí Velkého vozu až nepříjemně normální.

A proto jsem šokované spoluobčany nechápala –

Poznala jsem ho krátce po dostudování na kongresu o zakřivení vesmíru.

Kongres byl jako obvykle slavnostní a velenudný; suché přednášky a mokré bankety, nikdy se toho snad tolik nevypilo jako na kongresech zeměpisných univerzit.

Každý vědec s sebou – podle tradice – přivezl plný kufr likérů a vín ze své hvězdy a pilo se a pilo –

Já jsem pila málo, a tak jsem se při banketech dost nudila –

Na závěrečném banketu jsem poznala Jeho. Také pil málo, většinou jen postával u dekoračního krbu, opíral se loktem o jeho desku. Díval se moudře a sentimentálně na vířící opilou společnost –

Oslovila jsem ho –

Odpověděl – – vtipně a ihned, ale ani se na mě nepodíval –

Nesnáším, když se o mě lidé nezajímají. Jsem dostatečně vzdělaná a dostatečně přitažlivá, abych mohla nezájem pokládat za urážku –

A když se o mě někdo nezajímá, začnu ho nakonec buď nenávidět – nebo, je-li to někdo, kdo mě zaujme, zamiluji se do něj.

Stalo se to druhé.

Vyšli jsme ze salónu a procházeli se na terase pod vysokým poklopem, průhledným poklopem, za kterým jiskřilo vysoké ticho –

Ticho samoty –

Někdy si říkám, že jsem se zamilovala kvůli té milostné náladě tehdy na terase, kdy on hovořil hebce a citlivě a upíjel motýlími doušky víno ze sklenice –

Vyměnili jsme si adresy –

Našemu setkání jsem nepřikládala důležitost –

Ale ve dnech, které následovaly po banketu, jsem cítila, že mi On chybí. Jeho hebký hlas, radostná ironie, všechápající oči –

Jsem temperamentní a temperamentní ženy se příliš nerozmýšlejí –

Zajela jsem za ním. Vyznala mu lásku.

Co měl dělat. Temperamentním ženám – aspoň těm mého druhu – se nedá nevyhovět. Za týden jsme měli svatbu. Myslím, že se na své hvězdě nudil. A jeho vlastní kmen ho neuspokojoval jako mě můj vlastní lidský kmen.

Ve svatební kytici mi dal fórenky. Krásné modré květiny, nepříliš inteligentní, ale schopné naučit se jako papoušek pár slov. Během celého obřadu mi svatební kytice opakovala: „Miluje tě, moc tě miluje, miluje, miluje…“

3

Než se můj manžel rozhodl pro vesmírnou geografii, chtěl být básníkem.

Pro studia vesmíru se prý rozhodl jen proto, že ta nesmírná hladina, posetá světly, se mu zdála krásná jako nejkrásnější báseň –

Byl dokonale jiný než všichni, které jsem poznala na své rodné hvězdě, a já prožívala období vzdoru – Všechno, co se lišilo od mého starého prostředí, mi tehdy připadalo přitažlivé –

Naprosto jasně se pamatuji na den, kdy jsem přijela s manželem –

Do detailů – – do bolestných detailů, se na to pamatuji –

Na letišti nikdo nebyl, bylo po dešti, a tak jsem promluvila jen s letištním zřízencem, který nám pomáhal vyndat kufry z rakety.

Znal mě od dětství.

Byl to, jak jsme mu s dětmi říkali, strýček Gaston, dobrosrdečný kuřák dýmky, spravoval nám rozbité hračky, počítačky a vyřezával píšťalky –

„Tak si, Filumeno, prý vezete toho svého –,“ řekl měkce a podal mi ruku ke schůdkům z rakety.

„Ano, strýčku Gastone.“

Manžel se chvíli zdržel uvnitř, vystoupila jsem několik minut před ním.

„Jistě fešák, Filumenko,“ pokračoval strýček Gaston; patřil k lidem, kteří se bojí, že svým bližním ubližují, pokud jim neříkají něco hezkého. Byla jsem moc ráda, že první, koho z naší planety manžel pozná, bude právě strýček Gaston, vím, že první člověk, kterého na nové hvězdě potkáte, je rozhodující –

„Fešák.“

Strýček Gaston mě starostlivě pozoroval –

„Zhubla jste tam v těch dálkách –“

Považovala jsem to za poklonu, ve většině vesmíru platilo, že krása se rovná vyzáblosti. Ale u nás neplatilo, co ve většině vesmíru. U nás platila tloušťka ženy za krásu.

Rozhlédla jsem se po okolí letiště –

Do stran se rozbíhaly tunely, vedly do jednotlivých čtvrtí města.

A v tunelech svítily dlouhé řady světel, mně připadalo, jako by tma v tunelech rozevřela stovky očí a zvědavě je poulila na mě –

A na mého manžela –

Vzpomněla jsem si na robota psychiatra z manželské a předmanželské poradny. Teskně se na mě díval svými zrakovými čidly, velkými jako tenisové míče. „Rozmyslete si to,“ říkal, „nic nedělá lidi tak nešťastné jako láska –“ Tehdy mi připadal směšný. Ale teď – Doma vypadalo všechno jiné. Díváme-li se na sebe očima domova, vidíme se jinak –

Provdala jsem se za toho, kdo mi imponoval, bylo to přece normální – přirozené –

„Nemohla jsem se vdát líp,“ řekla jsem strýčkovi Gastonovi a viděla jsem, že mě vůbec neposlouchá –

Stál zajíkle přede mnou – – otevíral doširoka ústa i oči –

Ustupoval pozpátku, jako by se snažil vzdálit něčemu strašidelnému – něčemu příšernému – něčemu děsivému –

Vytřeštěně jsem se podívala směrem, kterým strýček Gaston zíral – –

Nic se nedělo.

Jenom můj manžel pomalu sestupoval po schůdcích z rakety.

A usmíval se –

Usmíval se na mě tím úsměvem, jakým se usmívají manželé v líbánkách –

4

„Něco se vám na něm nelíbí?“

Zeptala jsem se strýčka Gastona s přízvukem, kterým jsem mu chtěla naznačit, že není slušné takhle strnule zírat na mého manžela –

Strýček Gaston neodpovídal –

Stál, stál, socha absolutního úžasu –

Tak to ti to, milá zlatá, pěkně začíná, řekla jsem si v duchu a nastoupila do vozítka, manžel mě následoval. Automaticky jsme vjížděli do tunelu a já v zrcátku viděla strýčka Gastona; dál nehybně stojí na letišti a dívá se za námi, jako by byl opravdu sochou, která zdobí letiště –

Na naší hvězdě byli vždycky velmi konzervativní –

Ujížděla jsem s mužem temným tunelem, světla ze stěn na mě blikala jako oči, které se otevírají úžasem. Říkala jsem si, jestli dělám dobře, když se vracím –

„Není ti zima?“ zeptal se manžel.

„S tebou mi je vždycky dobře,“ pohladila jsem ho po ruce. Snášel strýčkův úžas ještě docela dobře.

Vlastně jsem mohla našim něco naznačit – Poslat svatební fotografie – zmínit se o tom, že můj muž –

Když jsem se provdala, uvažovala jsem, že rodičům a kamarádům všechno vysvětlím ve zvláštních dopisech. Nebyla jsem tak naivní, abych předpokládala, že mě okamžitě pochopí –

Několikrát jsem dopisy opravdu začala psát, ale vždycky jsem se dostala jen k větě: „Snad vás překvapí zpráva, že můj muž –“ nebo: „Možná že se budete divit, že manžel – – –“, ale pak jsem vždycky nevěděla, jak dál –

Ať bych byla napsala cokoliv, stejně by mi asi nevěřili a pokládali všechno za žert –

Dívala jsem se na manželův ušlechtilý profil – nikdy jsem si nebyla takhle jistá, že manžel je natolik ušlechtilý, že se přehoupne přes všechna nedorozumění, která nás ještě čekají.

Tunel končil.

Vystoupili jsme.

Před námi se vějířovitě rozevřely ulice mého dětství, vábily –

Tady jsem pobíhala, skákala přes švihadlo, hrála si na schovávanou – Pokynula jsem manželovi do jednoho paprsku ulice a vyšli jsme –

Bylo vrcholící jaro a lidé pracovali na zahrádkách. Vedle našeho domku pracovala na zahradě paní Vilma, vdova, byla skloněná nad záhonem –

Pozdravila jsem –

Paní Vilma mechanicky odpověděla, pak vstal a otočila se k nám –

A strnula stejně jako strýc Gaston na letišti –

Dívala se na mého muže, jako by –

Jako by nikdy neviděla manžela, který je modrý a má dvě velká azurová křídla – –

5

Dlouho před tím, než jsme se rozhodli přijmout místo v nově zřizovaném pracovišti na naší planetě, jsem muže připravovala na to, že u nás je Zapadákov.

„Nevadí,“ říkal manžel jemně. „Tvůj domov je můj domov –“

Jenže když jsem viděla zoufalý pohled paní Vilmy, nebyla jsem si už jistá, jestli můj domov by někdy mohl být jeho domov –

Když jsem otevírala dveře našeho domu, získala paní Vilma konečně hlas – použila ho jen k tomu, že začala strašlivě ječet, její hlas se vzdouval do výše a klesal v ohlušujícím úpění, v úzkostném nářku, jako by byl sirénou, která ohlašuje začátek katastrofy – –

„Takhle se u vás vítáte?“ zeptal se manžel. Myslela jsem, že žertuje, pak jsem pochopila a snažila jsem se zachránit, co se dá –

„Ano, tohle je vítací formule,“ řekla jsem a rychle za námi zavřela dveře našeho domku. Skučení paní Vilmy bylo příliš pronikavé.

Stáli jsme v hale.

Manžel několikrát pohodil křídly jako zpravidla ve chvílích velkých rozpaků a pak křídla pevně přitiskl k sobě. Matka měla zálibu v shromažďování tretek, váziček, starožitností a muž se snažil, aby křídly nic neshodil –

Zavolala jsem, jako jsem volala po léta, když jsem se vracela ze školy –

Nejprve vběhl do dveří otec –

Nevěděli, kdy přesně přijedu, ale čekali mě –

Objal mě a s úžasem pohlédl na mého společníka. Otec byl jeden z mála lidí, kteří u nás měli nějaký rozhled, ale nikoho z obyvatel jiných planet neznal –

Manžel se uklidnil.

Ocenila jsem, jaký je otec formát.

Na některých hvězdách lidé strnuli, podávat ruku křídlatému jim připadalo nehorázné. Otec stiskl manželovi ruku.

„Slýchal jsem o vás, ale to víte, sem k nám se žádná novinka hned tak nedostane…“

Manžel se jen znovu uklonil… Jakápak novinka. Chtěla jsem otci všechno vysvětlit. Oni jsou desetkrát starší kultura než my, když neandrtálci honili mamuty, oni se už dávno zabývali atomovou fyzikou. Chtěla jsem všechno vysvětlit, aby otec nepovažoval mého muže za nějakou novinku, ale jen jsem mlčela a cítila, jak mi slzy tečou po tvářích, a byla šťastná, šťastná – bála jsem se téhle chvíle a viděla jsem, že nebylo proč, ta chvíle byla krásná a slavnostní –

Vešla matka a vykřikla –

Sice jinak než paní Vilma, matčin výkřik byl distingovaný, ne nesouvislé ječení jako u naší sousedky, a přesto nebyl o nic méně zoufalý. Matka vykřikla, jako by nesla v rukou tác s drahým broušeným sklem a tác jí náhle vyklouzl z ruky. V tom výkřiku byla bolest a nejistota a pomatenost –

„Přijela s cizincem,“ řekl otec korektně a vybídl mě a muže, ať se posadíme. Věděla jsem, že si potřebuje sednout především otec.

Usedli jsme.

Matka se posadila na koneček židle –

Otec začal hovořit o tom, jakou jsme měli cestu, nalil nám aperitiv, počínal si jako zkušený vedoucí vědeckého pracoviště, který přijímá návštěvy obden.

Matka zavřela oči.

Seděla na krajíčku židle se zavřenýma očima.

A pane – A panejo, napadlo mě, to ještě nevědí, že on je můj manžel.

6

Umím si představit, že každý otec a každá matka s napětím čekají léta na okamžik, kdy jejich dítě přivede do domu toho, kterého si vyvolilo pro svůj život –

Jako šestnáctileté se mi matka svěřila, že když jsem byla docela malá holčička a neuměla ještě ani chodit, napadlo ji, že jednou přivedu do domu muže – Tehdy ji prý ta představa hlasitě rozesmála – ale jak jsem rostla, smávala se té představě stále méně –

Když si člověk vybírá společníka na svoji cestu, vybírá si tím i svoji cestu.

Měla jsem řadu lásek a matce jsem se se všemi svěřovala –

Měla pochopení a zájem pro každou moji nesnáz, nejistotu, zmatek –

Chápala i to, že se s každým chlapcem nakonec rozejdu, jakmile začne mluvit o manželství – Několikrát jsem se jen tak tak nevdala, zvlášť po obhajobě, kdy se provdala většina mých kamarádek. Rozebírala jsem svou nechuť k manželství a připadala mi zcela samozřejmá. Nic jsem proti mužům neměla, byla s nimi zábava a měla jsem zábavu i z nich…, ale když jsem zauvažovala, že bych večer přišla domů a on tam byl a celou noc a celý příští den a celou příští noc a pořád neodcházel – bála jsem se – –

Ať jsem měla jakkoliv zajímavou a duchaplnou známost, po nějakém půl roce mě začal nudit každý.

Vzít si jednoho muže na dlouhou dobu – nebo dokonce na celý život, mi připadalo stejně nepřirozené jako vybrat si z knihovny jedinou knihu a rozhodnout se do konce života se už nepodívat do jiné.

Jak bych se přece takovým neblahým rozhodnutím ochudila –

O kolik krásných setkání a chvil bych přišla –

Až když jsem poznala Drusa – tak se můj muž jmenoval –, pochopila jsem, že čítat si po léta jedinou knihu nemusí být ochuzení –

Může to být naopak největší obohacení. Hledat v knize stovky detailů, kterých jsem si při překotném čtení nemohla všimnout. Vychutnávat knihu, soustavně a mlsně – V jediné knize se přece dají najít všechny knihy, které kdy byly napsány. Chce to jen umět víc než číst –

Tělesné odlišnosti mi nevadily –

Chlapec, se kterým jsem chodila za studií půl druhého roku, měl odstálé uši a pihu na tváři – Drusova azurová křídla vedle toho nebyla anomálií, ale něčím krásným a přirozeným. Všechno je záležitost optiky. Když milujete křídlatého, nezdá se vám nepřirozené, že on křídla má, ale že ostatním křídla chybějí… Ráda jsem ho na křídla líbala, byla něžná a měkká jako labutěnka na mých plesových šatech… Láska dává přirozenost tolika vztahům – bez ní by vypadaly bizarně a nesmyslně… Drusus byl poněkud dekadentní, jednou se mi svěřil, že ho na mně nejvíc vábí má vitalita. Ženy, jaké si mohl zvolit za družky na své hvězdě, byly mdlé, malátné – jeho láska z tanečních hovořila tak pomalu, že jí trvalo dvě minuty, než se ho zeptala, co říká počasí.

Moje překotná hovornost ho okouzlovala –

Manželství mezi obyvateli jiných hvězd byla docela přirozená pro lid jeho hvězdy, jen v našem koutě vesmíru se žilo archaicky jako v minulém století –

Vždycky jsem si připadala moderní a byla jsem na to hrdá –

Ale teď, usazena vedle korektně konverzujícího otce a matky se zavřenýma, pevně zavřenýma očima, jsem si nepřipadala moderní –

Jen trapná.

Není někdy modernost jen zvláštní formou trapnosti?

7

Co je vlastně manželství –

Čím se liší od jiných vztahů… Na tohle téma jsme v prvních týdnech s manželem často hovořili. Na svatební cestu jsme si vyjeli do horského letoviska na planetě Země – Tatry se to tam jmenovalo, chodili jsme po svazích kolem proslulého města Smokovce a hovořili a hovořili –

Tyhle naše společné hovory byly sítí, která nás zachytila, sítí, která nás držela pevně –

Svazovali jsme se slovy a bylo nám dobře –

Manžel tvrdil, že naše manželství je velmi rozdílné od všech citových vztahů, jaké jsme prožívali za svobodna, oba jsme jich už prožili dost –

Nic jsme si nenamlouvali –

Podle mého muže je manželství něčím víc než společnou výpravou za rozkoší nebo za zábavou, jako bývají lidské vztahy dost často. Manželství je cesta k překonání marnosti, která živé tvory přepadá – ať žijí jakkoliv a ať žijí kdekoliv – –

Když miluji, nepřipadám si marný, říkal manžel, a manželství mělo jeho touhu po tom nebýt marný uzákonit, dát jí vyšší trvání.

Někdy jsem jeho slova měla za nadnesená – ale chápala jsem, že co mi na nich vadí, je jen a jen ve slovech. Kdyby se vyjádřil méně vzletně, byla bych okamžitě souhlasila – – Pokoušela jsem se vyjádřit totéž méně vzletně, ale nikdy se mi to nepodařilo –

Jsou asi tak velké myšlenky, že se dají vyjádřit jen velkými slovy… ale právě tím, že je vyjádříme velkými slovy, odpuzují.

Kráčeli jsme po svazích velehor a já objímala muže za křídla, občas je stiskl a sevřel mi jimi dlaň.

Lidé si nás příliš nevšímali, planeta Praotců, planeta Země, byla dávno vykřičená jako mondénní letovisko a na svazích hor jsme potkávali dívky, které byly doprovázeny manžely paprsky, vysokými a jasnými, potkávali jsme muže, kteří se oženili s modrými oblaky z mlhoviny Andromedy a modrá oblaka jim klouzala na promenádě po boku, půvabná a zářící. Potkávali jsme zelené muže z exotických planet, ruku v ruce s běloškami i černoškami, hostem byl v našem hotelu i profesor Haleb, který se oženil s palmou Albovií. Objevil ji na jedné expedici. Palma byla stará a nedůtklivá, a profesor se s ní stejně nedokázal rozvést. Přes stěny pokoje jsme je slyšeli, jak se za noci hádají. Ale každé odpoledne vyvezl profesor svou ženu ve velkém kořenáči před hotel a vyhřívali se na sluníčku, oba usměvaví a vlídní – –

Jak nám bylo směšné, když jsme si uvědomili, co lidé v minulých staletích v manželství hledali –

Erotickou přitažlivost, peníze, kariéru, někoho, kdo jim vypere a uvaří –

My jsme hledali někoho, s kým bychom nebyli sami. Četla jsem kdysi příběh o dívce, která se ze stejného důvodu provdala za robota –

Moje situace byla jiná. Já nad tou dívkou žasla a můj muž také. Nehledali jsme náhražku lásky. My jsme lásku našli. A to, že podoba naší lásky byla taková, že by se minulým generacím nad ní tajil dech, nebyla naše chyba –

Nikdy bych nevěřila, že najdu někoho, s kým si budu tolik rozumět –

Stačilo, abych začala hovořit, a muž mi odpovídal. Ještě než jsem řekla, co jsem chtěla.

„Jak to víš?“ ptávala jsem se ho.

„Mám tě rád, a tak vím to, co ty,“ říkal.

Byl roztomilý.

A já se mohla jen divit dívkám, které se dokáží zamilovat do někoho, kdo nemá azurová křídla –

8

Drusus pocházel ze starobylé rodiny.

Všichni jeho předkové, kam paměť sahala, nějakých čtyři sta let nazpět, byli lékaři. Drusus také externě vystudoval medicínu. Zeměpisná studia byla následkem nejen jeho zájmu o poezii, ale i specializace na srovnávací medicínu vesmíru.

Po staletí se zřejmě v jeho rodě hromadil nadhled, který patří k lékařské profesi. Ironie, která je zbraní citlivých a básníků a provází všechny, kdo se pokoušejí bránit marnosti –

Drusus se mnou občas jednal jemně a chápavě, jako bych byla jeho pacient. „Nemysli si, že když nemám křídla, jsem něco méně než ty,“ volala jsem na něj, když jsem se obávala, že jeho chápavost hraničí s pohrdáním. Opravdu jsem jednu dobu pokládala svá bezkřídlá holá záda za nedostatečná.

Ale Drusus byl tím tišší, čím já hlasitější –

A nakonec, v okamžiku, kdy jsem už nemohla svůj křik zesílit, mi nezbývalo než přestat křičet a rozesmát se –

Někdy mi Drusus připomínal kocoura, kterého jsem měla jako malé děvčátko. Také jsem se na něj nemohla zlobit; měl v očích něco chápavého a z výrazu kulaté hlavy i z jeho vznešených pohybů mu stoupal takový nadhled, že jsem se v jeho společnosti cítila hloupě, když jsem se zlobila –

Ať jsem se zlobila na cokoliv –

Drusus teď seděl vedle mě.

Byl rozčilený, kýval křídly sem a tam jako vyplašený motýl –

Milovala jsem ho –

A přece jsem nedokázala říct vlastnímu otci a vlastní matce, že je to můj muž –

Tím ho přece zrazuji – napadlo mě –

„Že jsou ta křídla půvabná?“ řekla jsem, abych přetrhla ticho, začalo být příliš dlouhé –

„Jistě, jistě,“ špitla matka, krátce mžikla a zase zavřela oči –

Násilím se přinutila otevřít je a dívala se na mého manžela fascinovaně, jako by se dívala do klece v zoologické zahradě –

„A myslím, že nejsou ani tak nepraktická, jak by se nezasvěcenému mohlo zdát,“ řekl otec s přízvukem profesionálního hostitele.

Začal se tvářit zasvěceně a dobrácky –

„A kam je dáváte, když spíte?“ zeptala se matka. Taková byla vždycky – snažila se neurazit tím, že neprojeví zájem – – a urážela právě tím, že zájem projevovala –

Muž se usmál.

Chtěl vysvětlovat, že nespí jako ptáci v hnízdě a že nespí ani vsedě s křídly přitaženými k tělu, že na jeho planetě spí už deset tisíc let v postelích, křídla si složí pod sebe a leží na měkkém, péřově hebkém –

Ale já ho zarazila –

„Maminko,“ řekla jsem tak pevným hlasem, jakým mluví jen velmi nejistí lidé, „maminko,“ a vstala jsem, abych našla sílu k tomu, co chci říct, „maminko, manžel a já jsme po cestě unaveni a rádi bychom si odpočinuli. Zítra vám můžeme vysvětlit všechno, co si budete přát –“

Rychle jsem vyšla ze dveří a manžel za mnou.

Jen se neotočit –

Neotočit –

Rozkazovala jsem si jako Lotova žena, když opouštěla Sodomu… Neodolala jsem. Jako Lotova žena. Když jsem zavírala dveře za manželovými křídly, mžikla jsem do pokoje –

Otec natáhl v rozpacích ruce k matce a matka zase k otci –

A seděli tam s napřaženýma rukama, jako by oba chtěli od sebe odstrčit něco, co je tak nehorázné, že to u sebe nesnesou –

„Cos říkal tchyni?“ řekla jsem manželovi, když jsme vycházeli po schodech nahoru do mého pokoje.

„Předpokládám,“ vážil muž každé slovo, „předpokládám, že ji moje křídla překvapila.“

„Předpokládáš správně,“ řekla jsem.

„Předpokládám, že předpokládáš, že si zvykne,“ pokračoval.

„Předpokládám, že předpokládáš, že předpokládám,“ dala jsem se do smíchu. Někdy jsme si říkali naprosté hlouposti a bylo nám při tom dobře, jako bychom vyslovovali nejzávažnější pravdy.

Už jsem polousínala, když manžel vstal a otevřel okno, díval se do tmy –

V pokoji svítila malá noční lampička a já viděla v jejím světle stíny manželových křídel –

Chvěly se na stěně pokoje. Manžel byl z našeho domova asi pořádně rozčilený. Ale nic neříkal. Dívala jsem se na měkké pastelové stíny a chtěla mu něco říct, něco moc hezkého… a usnula jsem…

9

Ráno jsem se probudila dokonale šťastná –

Ležela jsem na své staré posteli, dívala se na panoráma nízkých budov obklopených smrky, na jaké jsem se dívala od dětství –

Smrky mi splynuly s dětstvím… Pokaždé, když jsem je viděla, získávala jsem pocit bezpečí –

Manžel ležel vedle mě.

Spal.

Dívala jsem se na jeho modrou, pokojnou tvář. Ležel na zádech na rozprostřených křídlech a připadal mi jako nějaká socha z náhrobku starých králů –

Jeho rod byl prý opravdu spřízněn s rody vladařů. Ukázal mi ve své genealogii několik panovníků, kteří před staletími panovali na jeho hvězdě –

Nechápala jsem, co na modré tváři mého manžela může zarážet –

Nebyla to barva, jakou si lidé pokrývají tváře na maškarní ples. Byla to modř jasná, a přece ne křiklavá, modř podzimní oblohy, laskavá a mírná –

Nevím, jak dlouho jsem se na spícího manžela dívala, když se začal probouzet – Měla jsem dojem, že jsem ho probudila pohledem –

Vstal a chvíli si rozcvičoval křídla. Jeho obvyklá ranní gymnastika –

„Tak teď je tvůj domov tady –“ řekla jsem.

Pohlédl na mě s laskavou nedůvěrou, jako by moje slova nebral vážně, ale neměl dost síly na námitku –

Pokývl.

„Domov je místo, kde nejsme sami,“ řekl měkce a rozkřídlil –

10

Co mě v příštích dnech na naší hvězdě nejvíc rozlaďovalo, byla nepochopitelná nepřizpůsobivost mých bližních. Rozumem se dokázali smířit s tím, že jsem se provdala za muže z jiné planety.

To ano.

Jen rozumem. Nikdy mě nebrali vážně – už to, že o mně říkali „ta, co se oženila s netvorem z Marsu“, bylo dvakrát hloupé. Nebyl netvor. Já se přece neoženila, ale provdala. V tom nepatřičném slovesu bylo ale mnohem víc než lingvistická neobratnost, z toho slova vycházel celý jejich vztah k mému manželství. Nebrali je vážně. Drusus pro ně nemohl být můj partner – dívali se na mě asi jako na holčičku, která si hraje s panenkou a prohlašuje ji za svoji dceru – také jí dospělí přikyvují, nevymlouvají jí její hru, občas se jí dokonce někdo zeptá na panenčino zdraví –

Považovali mé manželství za infantilní žert, kousek nezralého děvčete –

S netaktnostmi, tedy s úmyslnými netaktnostmi, jsem se ale setkávala velice zřídka.

Moji bližní se – přede mnou – chovali až s úzkostlivou plachostí, jen abych z jejich jednání nepostřehla odpor –

Někteří se takto chovali z vrozené jemnosti, jiní proto, aby nebyli označeni za nemoderní, někteří proto, že moje manželství byl prima hec, jiní litovali mé rodiče, a proto se ke mně a k nim chovali, jako by se nic nestalo – Když řeknu, že jsem na celé hvězdě nepoznala ani jednoho, který by mé manželství pokládal za samozřejmé a přirozené, protože je uzavřeli dva lidé, kteří se mají rádi, nepřeháním –

Já a manžel jsme byli jediní dva zaměstnanci nově vzniklého zeměpisného střediska, a tak jsme v práci nenaráželi na žádné problémy spojené s tím, že můj manžel je JINÝ –

Několik dobrých přátel z mládí, které jsem na hvězdě potkala, mě přijalo velmi mile a – se zájmem. Aby ne. Po večerech jsme se navštěvovali a počáteční ostych před mým manželem mizel, muž byl zábavný, obratný v konverzaci a dovedl vyprávět mnoho veselých historek –

Byl také výtečný kuchař a připravoval našim hostům speciality ze své rodné hvězdy.

V prvních dnech po svém návratu jsem doufala, že si moji bližní na mého muže zvyknou. Byla to jen fantazie – – Žili jsme na planetě už čtyři měsíce, a přece se moje matka pokaždé dívala při snídani na svého zetě s údivem –

Překonával se. Byl k tchyni vlídnost a něžnost sama, ale nedokázala ho přijmout do rodiny – Mluvila i jednala, jako by se nic nepatřičného nestalo, to ano, a z očí jí čišel odpor, bezvýhradný odpor, i když se tvář pod jejíma očima roztahovala do zářivého úsměvu –

„Nemohu za to, nemohu,“ plakala jednou večer v kuchyni, když jsem jí vytkla antipatii k mému manželovi.

„Je to silnější než já,“ naříkala, „já se ho bojím. Vím, že je moc hodný, ale mám z něj hrůzu –“

Několikrát se stalo, že za námi na procházce poskakovaly děti a volaly na mého manžela, ať jim ukáže, jak umí létat… Rozhodla jsem se, že si budu stěžovat u jejich rodičů. Ale jednou, když opět za námi poskakovalo hejno dětí, pokřikovalo a házelo po nás šišky, manžel se k nim obrátil. Vysvětlil, že na planetě, z které přichází, by za nimi běhaly maličké děti s modrými křídly a posmívaly se jim, že neumějí létat. Postupně vzal do náruče několik malých dětí a létal s nimi nad náměstím – děti pištěly radostí a výskaly – a od té doby nejenže manžel netrpěl jejich přehnaným zájmem, stal se mezi dětmi populární –

Ať jsme vyšli kdykoliv z domu, stejně jsem na sobě nesla pohledy, pohledy skrz záclony, pohledy chodců, pohledy přes ploty – A nebyly to pohledy přátelské.

11

Náš obvyklý nedělní výlet končil na letišti.

Na letišti nebylo nic zajímavého. Poznala jsem, že manžel rád chodí na letiště, cítí se tam blíž domovu. Takhle chodívali cizí dělníci na nádraží, přiblížili se tím dálce, ve které byl jejich domov…

„Jsi nešťastný?“ zeptala jsem se ho jednou, když jsme seděli na lavičce před budovou strýčka Gastona.

„Ne,“ odpověděl rychle. Věděla jsem, že u nich doma by měl svou rodinu, přátele, mnohem lepší podmínky pro práci – Nebyla jsem si jistá, jestli mám takovou cenu, abych mu to všechno nahradila –

A když mi jednou navrhl s pohledem obráceným do oblohy, abychom strávili dovolenou u nich doma, souhlasila jsem. Ráda. Když poznám, jaký je jeho domov, budu mu jistě umět udělat náš společný domov ještě krásnější –

Odjížděla jsem docela ráda –

Ty ustrašené pohledy mých spoluobčanů mě prostě deptaly.

Nemám nakažlivou nemoc, chtěla jsem na ně volat, nemám, nemusíte se mě bát. Jen jsem se provdala za toho, koho mám ráda –

Otec se přemohl – ani by nepochopil, jak jsem to ocenila – a při loučení dokonce mého muže políbil na modrou tvář –

Matka mu ani nepodala ruku –

Sice tvrdila, že ho nechce zamastit – vyběhla z kuchyně od pekáče –, ale já chápala, že se do pečení pustila jen kvůli tomu, aby mu nemusela podat ruku – matka jinak, co jsem ji pamatovala, nikdy nepekla –

Ale mě si přitáhla mastnýma rukama, držela chvíli mou hlavu pevně v dlaních, dívala se mi do očí, jako by v nich chtěla vyčíst, že to všechno byl jen žert –

Pak mě políbila na obě tváře –

A utekla do kuchyně –

Věděla jsem, že v kuchyni pláče. Ale mně bylo v tu chvíli všechno jedno. Měla jsem takový vztek, jaký jsem od svého příchodu domů ještě nepoznala.

Copak matka nechápe –

Copak nechápe –

Nikdy jsem z domova neodlétala tak ráda jako tehdy.

12

Manželova hvězda se s naší nedala ani srovnat –

Připadala jsem si na ní jako domorodec z divočiny, kterého vezme cestovatel do moderního světa –

Rodina mého manžela bydlela ve velkém bílém paláci ze tří čtvrtin zabořeném pod zem.

Jeho dvě sestry mě okamžitě přijaly mezi sebe, a když byl manžel na návštěvách u svých starých přátel, vozily mě po městě. Byla to báječná, veselá děvčata a padla jsem si s nimi do noty. Chodily jsme se koupat, šily jsme si šaty – obě manželovy sestry byly domácky vedené – Moc času jsme také proseděly v kavárně a já jim musela vykládat o našem světě –

S dívkou od nás se nikdo v jejich okolí ještě neoženil, i když manželky z jiných hvězd měl na jejich hvězdě kdekdo. Občas mi švagrové půjčovaly umělá křídla, abych nebudila pozornost, a pak jsme chodily po městě. Bylo to ohromné, chodila jsem zachumlána v dlouhém plášti s křídly… V tu dobu jsem litovala, proč jsem se nemohla narodit zde a žít zde, provdat se za Drusa zde a vyvarovat se všeho trapného vysvětlování –

13

„Já si nikdy nevezmu kluka od nás,“ tvrdila mladší švagrová Ii, „u nás jsou samí hloupí kluci – víš, takoví primitivní –“

„A pak, když si vezme děvče kluka z jiné planety,“ vysvětlovala starší švagrová Aa, „tak mají děsně chytré děti. Děsně chytré…“

Když jsem jim líčila podivnou domácnost, v jaké žijeme s našimi rodiči, říkaly svorně obě švagrové, že se to všechno vyřeší, až přijdou děti.

„Myslíte?“

Věděla jsem, že matka se právě tímhle neupokojí –

„Jistě, jistě,“ tvrdily Ii a Aa a hladily mě křídly, protože na mně viděly, že už zase jen tak tak, a začnu plakat –

Dva týdny na manželově hvězdě byly skvělé –

Tchán a tchyně mě přijali, jako bych byla žena z jejich planety –

„Vesmír je jen jeden a všichni, kdo v něm žijí, jsou si rovni,“ řekl manželův otec, když jsem se jednou začala omlouvat, omlouvat, a vlastně jsem nevěděla za co –

Muž mi dokonce sestavil jakousi síť, do které jsem si sedala, a on pak se sestrami uchopili držadla sítě a létali se mnou.

Kdyby mi před rokem někdo vyprávěl, že budu takhle létat nad zemí a nad hlavou mi budou šelestit křídla manžela a mých švagrových – byla bych to brala jako naprosto nesmyslný vtip –

Dívala jsem se na zelené skvrny luk a lesů pod sebou a na modré skvrny křídel, která se nad těmi zelenými skvrnami míhala –

A připadalo mi samozřejmé takhle létat –

Dovolená končila –

Ii a Aa ke mně přilnuly jako ke starší sestře. Naučila jsem je mnoho věcí, o kterých neměly potuchy a které se jim zalíbily – například zaplétat dlouhé blankytné vlasy do copů. Okouzlily tím celé okolí, a jeden kadeřník se dokonce se mnou přišel o copech radit –

Naposledy jsem zapletla švagrovým jejich blankytné copy –

Přitiskly se ke mně, objaly mě a plakaly –

Jak jsem se teď styděla za to, jak se s manželem loučila moje matka.

„Nejsi smutný, že odlétáš?“ zeptala jsem se manžela, když jsme nastupovali do rakety.

Neodpověděl. Až po chvíli řekl: „Raději o tom nepřemýšlím.“

Let byl dlouhý, velmi dlouhý. Složila jsem hlavu manželovi na křídlo a pospávala.

Když jsem chvílemi procitala z dřímot, viděla jsem okénkem rozsvícený vesmír, plný tolika barev a tolika temnot –

Nemusím se bát –

Nemusím se bát, říkala jsem si.

Našla jsem toho, kdo mě má rád, a tak se nemusím bát.

Kdo má –

Kdo má takové štěstí –

Hloupé bylo, že jsem v tu dobu začala pokládat za jediné místo na světě, kde se necítím dobře, právě domov. Matka se chovala sice ještě korektněji, ale vyzařovala z ní stále hysteričtější nenávist k mému manželovi.

Matka mě měla velmi ráda a jsem přesvědčená, že by žárlila na každého muže, kterého bych do domu přivedla.

Tím, že byl můj manžel modrý a křídlatý, získala matka naprosto jasný důvod, proč být proti mému sňatku –

Kdybych si vzala někoho od nás, kdo by mě tloukl a klamal, byla by to asi matka považovala za přirozenější než to, že můj manžel je hodný, ale modrý.

Zvlášť mě uráželo, že se k nám sjížděli lidé z celé planety –

Neminul den, aby před naším domem nezastavil alespoň jeden autokar a v něm jsem neviděla užaslé, vykloněné tváře turistů –

Někdy vydrželi čekat před naším domem i několik hodin, pokud se manžel zdržel v práci a nepřišel ve stanovenou dobu.

Manžel je zajímal, což o to, ale věděla jsem, že já je zajímám mnohem víc. To, že vypadá jinak než my, to bylo něco, s čím se dokázali smířit.

Ale poznat někoho, kdo s křídlatým žije –

Považovali mě za perverzní –

Já, když se na ně dívala přes záclonu, považovala za perverzní je. Já se vdala z lásky. Oni – jak jsem věděla ze statistik – z třiaosmdesáti procent ne a téměř všichni byli rozvedení, zatímco já měla harmonické a šťastné manželství. Když jsem jednou dostala do rukou prospekty místní cestovní kanceláře, rozvzteklila jsem se tak, že jsem je hned roztrhala –

V oddílu Zvláštní cesty byla uvedena i trasa k našemu domu a celý výlet se nazýval: Za tou, která se oženila s netvorem z Marsu. Hned jsem jim napsala protest, že nejsem atrakce, že můj manžel jednak není z Marsu a jednak není netvor, a že si přeji, aby zájezdy okamžitě zrušili.

Omluvili se.

Což o to.

Jenže napsali, že zájezdy zrušit nemohou, protože je mají na půl roku dopředu vyprodány, jediné, co pro mě mohou udělat a co udělají rádi a s pochopením, je, že název výletu k našemu domu překřtí na Za jedním manželstvím, které není tak docela obvyklé.

Právník, s kterým jsem se radila, mě upozornil, že tato stylizace je právnicky nenapadnutelná.

Dál jsem už neprotestovala. Naše manželství nebylo, opravdu nebylo tak docela obvyklé. Ale to nikomu nedávalo právo, aby nás špehoval.

V tu dobu jsem už měla jiné a vážnější, radostnější starosti –

Čekala jsem dítě.

14

Matka se uvolila pomáhat mi s pořizováním výbavičky. Švagrové poslaly několik velmi krásných šatiček – všechny ale měly na zádíčkách otvory pro křídla.

Matka dělala, co mohla, aby neplakala, když zásilku rozbalila. Přemohla se, přemohla, našívala na šatičky monogramy – – –

Ať bude dítě chlapec nebo děvče, vybrali jsme mu jméno, aby monogram byl stejný.

Neměla jsem žádné neobvyklé potíže, lékař, který mě vyšetřoval, mi řekl, že by mi mohly mnohé moje kamarádky závidět –

Do porodnice pro nás jel můj manžel s otcem… Přivezli mě a malou Dášu.

Holčička měla křidélka mnohem menší než lid její hvězdy, ale měla je. A manžel dokonce říkal, že i když jsou její křidélka menší než jejích tet, připadají mu mnohem půvabnější.

Po roce se nám narodila druhá holčička.

Pokřtili jsme ji Dana po manželově matce, byla jí za kmotru a s vnučkou v náručí doletěla na radnici.

Bizarní?

Teď se mi to také zdá.

Ale když jsem kolébala Danu a dívala se, jak mává radostně ručkama a radostně třepetá křidélky, připadalo mi všechno přirozené.

Tak přirozené –

15

Bylo mi třicet let, měla jsem práci, která mě těšila, muže, který mě miloval, a dvě krásné a zdravé dcery –

Dcery vypadaly pohádkově –

Měly po mně světlé vlasy, česala jsem jim je do dlouhých loken a nechávala splývat po zádíčkách. Křídla neměly jasně modrá jako jejich otec, měly je světle modrá – a vypadaly, když jsem jim dala dlouhé noční košilky, jako dva andílci –

Tehdy matka jakž takž tála –

Občas se dokonce uvolila jít s oběma vnučkami na procházku – ale pozorovala jsem na ní, kolik ji to stojí přemáhání –

Děvčátka na babičce lpěla –

Manžel začal tehdy jezdit na dlouhé cesty po vesmíru, povýšil a měl v úvazku kontrolní cesty po dalekých hvězdách –

Byla jsem často sama doma.

Šila jsem na své dcery. Tehdy jsem zanechala zaměstnání, abych se jim mohla věnovat, chodit s nimi na procházky –

A začala jsem navštěvovat své kamarádky.

Zvolna jsem víc a víc zapadala do starého prostředí. S obavami jsem pozorovala, že se stále méně a méně těším na manželovy návraty –

„Vy jste, Filumenko,“ říkával mi strýček Gaston, „jako víla z pohádky. Takové věci se stávají snad jenom v pohádkách.“

A díval se okouzleně na Dášu a na Danu, které poletovaly nad trávníkem a pokoušely se dohonit motýla.

16

Až dosud jsem měla jistotu, že jsem jednala sice neobvykle, ale moudře. Nepřipadala jsem si jako podivín, spíš jako průkopník –

Teď se manželovy pobyty u nás krátily a já měla čas přemýšlet o svém životě.

Dokud byl se mnou, měla jsem dost síly vzdorovat okolí.

Ale teď jsem chápala nesmyslnost, a jak jsem říkala, praštěnost svého počínání –

Vplula jsem opět mezi své staré známé. S děvčaty, se kterými jsem si dříve příliš nerozuměla, jsem nacházela stejnou řeč – a chlapci, kteří mi připadali banální a nudní, měli pojednou kouzlo –

To, co dřív vyhlíželo otřesně přízemně, jsem dnes oceňovala – jako bych se přesytila svým vzdorem, znudila se neobvyklostí toho, co bylo, a toužila po obyčejném životě –

A tak jsem trávila večery pravidelně u svých přátel. Což o to, měla jsem jich dost.

Od mého skandálního sňatku se lidé pyšnili tím, že mě znají, a společnost, do které jsem vstoupila, získala jakési mondénní kouzlo –

Hodně jsem pila. Dřív jsem se pití bránila, ale teď –

Někdy, když jsem pila víc, než jsem mohla snést, jsem si namlouvala, že celé moje manželství je jen iluzí, snem, živým snem – a že něco takového není pravda – že to všechno je jen bizarní příběh – sci-fi představa –

Někdy jsem se až bála jít domů –

A když jsem večer šla po pustém chodníku k našemu domu, zpomalovala jsem, jak jen jsem mohla – Bála jsem se chvíle, kdy se skloním nad postýlkami svých dcer a ony mi rozespale vztáhnou ruce k šíji –

Posadí se a protáhnou bledě modrá křídla –

„Mami, že jsem normální,“ naléhala jsem na matku, „řekni mi, že jsem normální…“

Matka mlčela.

Kéž by zde byl aspoň ještě jeden takový pár jako my, snila jsem.

Už dřív jsem zjistila, že se mi moji známí smějí, jen co vytáhnu paty –

Dřív mi to nevadilo, jsou směšní, říkala jsem si.

Ale teď jsem si připadala směšná sama sobě.

17

„Strýčku Gastone,“ zeptala jsem se jednou letištního hlídače, „co si o mně myslíte?“

Váhal.

„Filumenko,“ hovořil pomalu a houpal na kolenou Dášu, výskala radostí a divoce rozhazovala křídly –

„Myslela jste si, že štěstí najdete jen v dálce,“ řekl strýček Gaston, „a možná byste ho našla vedle sebe lepší a trvalejší –“

Dana k nám doběhla, celá ušmudlaná, na křidélkách měla šmouhy od oleje, to zas bude nějakého čištění, bědovala jsem v duchu, nikdo nemá pojem, jaká je to práce čistit olej z peří –

„Ale rozejít se s ním nemůžete,“ pokračoval strýček Gaston. Strnula jsem.

Na to jsem nikdy ani nepomyslela –

„O tom není ani řeč,“ řekla jsem okamžitě a naplácala Daně přes ruce, až se holčička rozplakala. V poslední době jsem byla strašně předrážděná – –

Před domem nám zase stál autokar.

Když jsem se s děvčátky vracela do dveří domu, cvakaly fotoaparáty a turisté se smáli a kroutili hlavami. Děvčátka se ke mně přitiskla a malá Dana se rozplakala.

Nechápala ten výsměšný zájem a bála se ho – –

„Ať si opucují křídla,“ volala matka ze salónu, „minule mi pocákaly tapety –“

Otřela jsem holčičkám křídla –

Plakaly, že je krákám za peří –

Uložila jsem je do jejich pokoje, vyprávěla jim pohádku –

A pak jsem šla na večírek, který pořádala neteř paní Vilmy – – a tam jsem se opila, až mě museli domů odvést –

Jsi bláznivá ženská, říkala jsem si ráno, když jsem se probudila a tísnil mě stesk, nepřekousnutelný stesk –

Má tragédie začínala.

Přestala jsem se na svou situaci dívat vlastníma očima. Dívala jsem se na sebe očima těch, kterými jsem dříve pohrdala –

Až teď to vím –

Když člověk ztratí vlastní úhel pohledu, ztrácí svůj život –

Zní to možná trochu nadneseně, ale je to přesné. Ležela jsem ráno po tom flámu na zádech a namlouvala si, že je mi dvacet, nejsem vdaná, nemám děti – a že se provdám za Leona, mladého konstruktéra, kterého jsem večer poznala na večírku a který se mnou tančil, dokud jsem vládla nohama –

Byl čas vstát a jít na letiště.

Drusus se dnes vracel –

Uvázala jsem holčičkám čisté modré mašle, které jim barevně ladily s křídly, a vydala se na letiště –

Už teď jsem ale věděla –

Že až bude manžel vystupovat z rakety, budu mít chuť začít ječet jako paní Vilma –

A až Drusus vystoupí, budu mít chuť zavřít oči jako moje matka, když se k ní blížil –

Raketa se objevila, zlatobílá šipka mezi oblaky –

Dcerky poletovaly nad zemí – – tleskaly a mávaly raketě –

Miluješ ho – miluješ ho – opakovala jsem si –

Jako bych tím chtěla hypnotizovat samu sebe – Zahlédla jsem strýčka Gastona, díval se na mě s pochopením a se steskem –

18

Nechuť –

Co to vlastně je nechuť k někomu?

Dávala jsem si tu otázku denně a snažila se na ni denně odpovídat – jako bych svůj problém potřela tím, že ho pojmenuji.

Když jsem večer seděla s manželem a pili jsme večerní kávu, dívala jsem se na něj pozorně –

To, co mi na něm dřív imponovalo a zdálo se nedostižným, mi zrovna teď připadalo nepříjemné a roztrpčovalo mě –

Jeho vlídnost mi vadila.

Provokovala mě k tomu, abych se k němu chovala vztekle, nevlídně –

Jeho mírnost mi připadala posměšná, jako by mě podceňoval, choval se ke mně jako já k naší želvě. S laskavostí, s jakou se člověk chová k nesvéprávnému živočichu –

„Nedalo by se s těmi křídly něco dělat?“ zeptala jsem se Drusa ten večer. Kolikrát jsem si později tuhle otázku vyčítala, ale tehdy jsem byla sama na sebe pyšná, že jsem se k ní odhodlala –

„S křídly?“

„Odoperovat je nebo tak –“

Hovořila jsem neurčitě –

„Odoperovat –“

„Ty pigmentové změny by se daly snadno odstranit,“ pokračovala jsem už osměleněji – – „Radila jsem se v kosmetické poradně –“

„Ty bys mi chtěla vzít křídla?“

„Myslím, že létat tady není nic moc potřeba –“

Čekala jsem, že bude souhlasit, nebo okamžitě odmítne, ale jeho zkoumavý pohled mě urážel –

Mluvím přece jasně –

Podíval se mi do očí.

Má mě rád, má, četla jsem v jeho očích a říkala si, že mohu s jeho láskou počítat jako se spojencem, i když se obrátím proti němu.

„Musí to být únavné, pořád mít něco takového na zádech –“

„Tobě vadí, že nejsem jako ostatní,“ uvažoval Drusus nahlas –

Hrála jsem si s kávovou sedlinou v hrnečku a vyčkávala –

Jsou chvíle, kdy nejlepší odpověď je žádná odpověď…

„Ale myslel jsem, že sis mě vybrala právě proto, že jsem byl jiný než ostatní –“

„Ale ta křídla nepotřebuješ,“ vedla jsem dál svou myšlenku.

„Stejně tak bych mohl chtít po tobě, aby sis je opatřila –“

To mě rozesmálo –

„Křídla?“

„Copak bys mě měla ještě ráda, kdybych nebyl sám sebou?“

Byla jsem docela ráda, že další den odlétal.

Hned po ránu jsem odvedla obě dcery do kosmetické poradny.

Jejich namodralý odstín se prý dá odstranit docela snadno, jen je lepší s takovým zásahem počkat až po pubertě –

Křídla lze ale odstranit hned, jen potřebují písemný souhlas obou rodičů –

Holčičky velmi plakaly a říkaly, že chtějí být jako tatínek –

Byla jsem pevně rozhodnutá znormalizovat naši rodinu, ale zase jsem nechtěla nikomu ublížit –

Žasla jsem, že ostatní mají na normalitu jiný názor než já –

Otec i matka mi řekli, že v tomhle mi radit nebudou. Vyčetla jsem jim, že mi takový sňatek vůbec dovolili, vyčetla jsem jim to o to vášnivěji, oč nespravedlivěji – – – přece jsem se jich na jejich souhlas vůbec neptala –

Ale začínal se mě zmocňovat amok –

Dcerám jsem zakázala poletovat, i když na to byly zvyklé jako já na chůzi, a sotva některá v mé přítomnosti popolétla, hned jsem ji hubovala.

Moje motýlí dcery zneurotičtěly samým přemáháním, aby nepopoletovaly, a ploužily se teskně bytem. Dvě smutné vyděšené motýlí holčičky –

Zatáhla jsem rolety na oknech –

Před domem zase stály autokary s turisty a já viděla přes sklo průvodce, který cosi vykládá s mikrofónkem u krku a ukazuje na má okna –

Slova jsem nerozeznávala – – Ale uměla jsem si je představit.

Otevřela jsem láhev a pila až do večeře –

19

Dívala jsem se na svůj život očima svého okolí –

Manžel byl stále častěji pryč a já zjišťovala, že mi jeho nepřítomnost vyhovuje.

Kupodivu právě to, pro co jsem si ho zamilovala, se mi teď měnilo v důvody proti němu –

Věděla jsem, že i kdyby se vrátil bez křídel – po amputaci, že bych k němu nemohla zase přilnout. Nebyl by už normální manžel bez křídel, byl by jen nenormální manžel s amputovanými křídly –

Stále víc jsem pila –

Neměla jsem už prostě sílu, abych láskou přemáhala vědomí, že jsem se stala atrakcí –

Omezila jsem vycházky z domu a s holčičkami jsem přestala vycházet ven vůbec –

Vycházela jsem na návštěvy jen v noci a přijížděla z nich opilá –

Jednou jsem se v opilosti přistihla, že stojím s nožem nad Daninou postýlkou – vystřízlivěla jsem okamžitě – odhodila nůž a probudila dceru polibky… Nechtěla jsem ji zabít – jen ji zbavit křídel. Po tomto zážitku, který byl pro mě dost otřesný, jsem se pokoušela alkohol odmítat – omezovat –

Když se teď dívám zpět –

Chtěla jsem vlastně, jen aby se manžel změnil podle mé představy. Chápala jsem, že je svůj, a to mě uvádělo v nepříčetnost –

Jednou mi manžel přivezl k výročí našeho sňatku kytici, podobnou té, jakou mi dal ke svatbě.

Opět květy opakovaly: „Má tě rád, miluje tě…,“ ale teď mě to nejen nedojímalo, brala jsem to jako posměch, a květiny jsem zavřela do komory. Jejich drmolení pronikalo dveřmi a slyšela jsem je, kdykoliv jsem šla kolem.

A tehdy jsem na jednom večírku vyslyšela Leona, který mi už dlouho vyznával lásku –

Když se manžel vrátil, odmítla jsem kytici, kterou mi donesl.

„Ty –,“ řekl smutně a mlčel –

„Ano,“ přikývla jsem a přibouchla dveře do komory, kde květy stále švadronily: „Miluje tě, miluje tě –“

„Já se nemohu změnit,“ řekl mi a jeho tvář modře žhnula rozčilením, jasně modrý plamen –

„Mám tě rád, ale křídla si nechám –“

„Prostě mě nemáš dost rád,“ vykřikla jsem, „abys pochopil –“

A pak jsem jen mávala rukama, protože jsem byla v koncích se slovy, a aspoň jsem předstírala, že hovořím gesty – –

„Jestli chceš,“ řekl těžce, „ty křídla –“

Vyběhla jsem z pokoje –

Jak mi šel na nervy tím, že jsem neměla žádný rozumný důvod, kterým bych vysvětlila, že ho zrazuji –

Nemohla jsem dál –

Neměla jsem už sílu mít na Drusa, na sebe a na naši lásku vlastní názor –

A neuvědomovala jsem si, že tím ztrácím nejen jeho a naši lásku – – ale i díl, velký díl, rozhodující díl sebe – –

Pod okny zahoukal autokar. Oblíbený žertík turistů. Houkat na nás, abychom vyhlédli z okna –

Aby uviděli tu, která se oženila s netvorem –

Netvor stál u dveří a modrá tvář mu vlhce stříbrněla –

„Nemohu za to, že jsi sentimentální,“ řekla jsem mu a vyběhla z pokoje.

Věděla jsem, že se chovám nemožně, že jsem zlá a bezcitná, ale v tu pomatenou chvíli jsem se pro to nezlobila na sebe, ale na něho, jako by on mohl za to, že se mi bouří svědomí –

Stál uprostřed pokoje, vysoká modrá křídla se mu lehce chvěla –

Plakal. Poprvé v životě jsem ho viděla plakat.

Zavřela jsem se do pokoje a rozvzlykala se –

Ale slzy mi netekly. Byla jsem na tom s nervy pěkně dole –

A ty pitomé květiny broukaly v komoře dál: „Miluje tě, miluje tě.“

Tohle je ta chvíle, kdy rozhoduji o svém životě, napadlo mě – Byla to přitom taková hloupá, hloupá – – nenápadná chvíle –

O svém životě rozhodujeme v nenápadných chvílích…

20

Trvala jsem na tom, aby mi obě holčičky po rozvodu zůstaly –

Ale lpěly na otci a ten by mi nikdy nedovolil, abych jim dala odstranit křídla. „Se mnou si můžeš dělat, co chceš,“ říkal mi, „ale děti ti nepatří –“

„Komu patří?“

„Křídlům,“ řekl, a když jsem se zadívala nechápavě, dodal, jako by vysvětloval minulá slova: „Sobě.“

Odjel s dětmi krátce po rozvodu.

Musela jsem se pořádně opít, abych snesla chvíli, kdy mi obě motýlí dcery bral.

A hned po rozvodu jsem se vdala znovu –

Snažila jsem se zapomínat na celý ten podivný zážitek, jako bych zapomínala na příběh, bizarní příběh, který jsem četla –

Nešlo to.

Leon, můj nový manžel, pil a podváděl mě –

Vzpomínala jsem tehdy na svého modrého anděla a často se mi o něm zdávalo.

Tiskla jsem rty na jeho modrá křídla.

Ten hebký dotyk se mi zdával – – a vídala jsem ve snech manželovy vlídné oči, třpytily se v nich modré slzy –

Měla jsem hrozně sentimentální sny –

Po čtyřicítce jsem se rozvedla. Můj druhý muž se se mnou rozvedl. Oženil se hned a oženil se paradoxně – s jedním z paprsků, které byly na naší hvězdě na stáži –

Paprsku bylo šestnáct a byl velmi jasný a půvabný, to ano, ale přece jen –

Sňatky mezi obyvateli vesmíru se mezitím staly obvyklé i u nás.

Manželův sňatek nevyvolal už žádný zájem –

Žila jsem osaměle, věnovala se jen své práci a ve volném čase jsem pěstovala květiny.

Pokusila jsem se navázat spojení s prvním manželem, ale neodpověděl mi. Ve skleníku mi zbyly květiny, které mi věnoval. Opakovaly mi při každé návštěvě skleníku:

„Miluje tě, miluje tě…“

Ráda jsem do skleníku chodila.

A bylo mi pořád smutněji.

21

Jednou mi přišlo oznámení o svatbě mé dcery Dáši.

Rozletěla jsem se na svatbu.

Dáša byla krásná jako přelud v dlouhých svatebních šatech s křídly jako utkanými z jarní oblohy –

Brala si chlapce bez křídel –

Můj první muž byl šťastně ženatý s dívkou ze své hvězdy, krásnou a vlídnou, a oba se ke mně chovali korektně, ale odměřeně.

Pro slzy jsem málem na svatbu neviděla. Podroušená, sešlá a bezkřídlá.

Před odletem jsem políbila dceru: „Vždycky se dívej svýma očima,“ pošeptala jsem jí. „A počítej s tím, že lidé jsou jiní než ty –“

Chlapec – takové mládě – mi tiskl ruku –

„A neber jí křídla –“ řekla jsem tichounce, nevím, jestli mě vůbec slyšel – a kdyby mě slyšel, asi by mě stejně nepochopil –

Odlétala jsem domů hned po svatbě –

Jak je to zvláštní, uvažovala jsem – to, co mě na manželství okouzlilo, mi bylo časem nesnesitelné –

Byla jsem hloupá?

Sobecká?

Chtěla jsem několikrát v životě nadělat ze svých bližních sebe. A možná v tom byla moje tragédie –

Člověk může udělat sebe jenom ze sebe –

A i to dá tolik práce…

Na letišti mě čekal strýček Gaston a pomohl mi vystoupit se zavazadly… Dívala jsem se do slunce naší hvězdy, velkého a modrého –

Jak je to krásné vidět věci tak, jak jsou –

Mít k tomu odvahu a počítat s tím.

Jinak se člověk stane netvorem – metaforickým netvorem, netvorem z Marsu – – tak jako jsem se jím stala já –

Strýček Gaston mi podal ruku.

Na rozloučenou.

A dlouho mi pak mával, když jsem mizela v tunelu…

Eduard Martin

Manžel z Marsu

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Eva Houšková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4279-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4280-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4281-2 (prc)

Table of Contents

KATALOG HVĚZDNÝCH POVOLÁNÍ

Škleb

Slavné knihkupectví

Gejša

Soudy

Čerstvé mléko v pečlivě umyté misce

Lékař

Tužka na obočí

Kupříkladu vitafon

Strach

Hlasatelka

Třída

Muž, který se stal sluncem

HVĚZDNÉ OSUDY

Příbuzní

Hurá

Nilia

Gigolo

Poslední zbraň poslední války

Kybernetický klaun

Modré parohy aneb Rasa

Hudba

1 + 1 = 3

Tvary

Dřevo

Pohřební maxislužba

HVĚZDNÉ LÁSKY

Dívky z Ikareionu

Tenistka

Touha, absolutní touha

Láska a manekýnka

Nejbohatší muž Galaxie

Moje milá palmo

Sirael

Láska

Ruka

Jánošík

Vlas

Manžel z Marsu aneb Příběh o modrém andělovi