Milenci našich žen

Eduard Martin

Znění tohoto textu vychází z díla Milenci našich žen tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Svoboda v Praze v roce 1989.

§

Text díla (Eduard Martin: Milenci našich žen), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 10. 1. 2025.

Pegas

aneb příchod konstruktéra

Daidala do Robotea

1

Nikdy bych nevěřil, že budu pracovat v Roboteu.

Znal jsem je, samozřejmě jsem je znal.

Když jsem jako dítě vyhlédl z okna svého pokoje, viděl jsem v dálce dlouhé bílé pruhy – to byly haly Robotea. Vypadaly jako ledovce nebo jako oblaka, nízká a táhlá, která visí na obzorech nad zemí –

Roboteum.

Všichni lidé, které jsem znal, o něm hovořili s úctou a s obdivem, Roboteum bylo něčím, na co byla celá naše hvězda pyšná.

Roboteum.

Jedna ze čtyř největších továren na umělý život ve vesmíru.

V naší galaxii mělo Roboteum téměř monopol a vyrábělo kybernety jak pro nejširší spotřebu, tak i exkluzívní dodávky –

Můj dědeček pracoval jako vrátný, noční vrátný v Roboteu a byl na svůj podnik velice hrdý, jako v té době všichni zaměstnanci Robotea, od ředitele po vrátné.

Ale mně se Roboteum nelíbilo. Kybernetické hračky, které pro děti produkovalo, mne dost rozlaďovaly, i když jsem jich měl od dětství nejvíc ze všech svých kamarádů.

Kybernetického klokana.

Kybernetické medvídě.

Kybernetického kocoura.

Kybernetický kocour za mnou chodil po domě i po zahradě, uměl hovořit lidským hlasem. Byl jedním z posledních výstřelků psychologické komise při Roboteu, měl za úkol děti hlídat, dbát na jejich bezpečnost i vychovávat je. Ploužil se za mnou od mých tří let a napomínal mne, káral, nabádal; byl tak rychlý a tak obratný, že jsem mu nemohl utéct, a vyškrábal se za mnou i na strom. A při tom mne stále poučoval, poučoval, poučoval – Ty kocouří rozumy mne rozlaďovaly už v dětství a kdo ví, jestli kybernetický kocour nebyl tím, co ve mně navzdory závěrům psychologické komise při Roboteu probudilo nechuť k celé firmě – – –

I jako dospělý jsem se kolikrát mimoděk rozhlédl, měl jsem dojem, že kybernetický kocour tu je, kdesi blízko, číhá –

Od dětství jsem projevoval přímo manifestační nechuť ke kybernetům a k celému Roboteu. Jako tolik dětí –

Robota, který mi večer vyprávěl pohádky, jsem celého pokreslil pastelkami, a jak říkával dědeček, „neuměl jsem si prostě vážit civilizace“. Vadil mi, ten pohádkový robot mi vyloženě vadil, seděl na pelesti a vyprávěl příběhy o přízračných bytostech. Nemohl jsem si pomoct, šla z něj na mne hrůza, i když měl kovové rty stočené do dobráckého úsměvu –

Otec i matka byli propagačními referenty Robotea, otec byl grafik a matka vymýšlela pro Roboteum slogany. Celý dům byl zavalený reklamními katalogy, návrhy vlaječek a odznaků –

Stovkami upomínkových a reklamních předmětů, které otec doma zkoušel –

Zpívajících květin s nápisem Roboteum, které sloužily jako těžítka –

Papoušků memorujících dějiny firmy Roboteum –

Kybernetických papoušků –

Kybernetických cvrčků –

A tak dál a tak dál –

Navíc otec i dědeček pracovali v kroužku přátel Robotea a oba dva se na schůzky kroužku vášnivě těšili, sestrojovali si všelijaké kybernety, a pokud při jídle nemlčeli a nemysleli na ně, mluvívali o nich.

Mohl bych dlouho vyprávět o jejich kouscích, o přístrojích, kterými se snažili jeden druhého žertovně překvapit, udivit, pobavit –

Ale já dával okázale najevo nezájem. Jako dítě jsem si provokativně hrával se dvěma dřevěnými špalíčky, neradoval jsem se z kybernetických hraček, které provázely moje dětství.

A přece i já jsem propadl Roboteu.

A přece i já jsem vstoupil do jeho služeb. Tak jako většina obyvatel naší hvězdy, která nalezla v Roboteu své zaměstnání.

Co mne přivedlo do služeb Robotea?

Láska.

2

V patnácti letech jsem se zamiloval.

Ideálně a naprosto, jako už patnáctileté lásky bývají. Zamiloval jsem se do stejně staré dívky, která se o mne vůbec nestarala a které jsem připadal jako „dítě“.

Jmenovala se Azurina –

Když jsem se zamiloval, vždy pro mne hodně znamenalo jméno dívky, někdy jsem měl podezření, že jméno dívky mé lásce i napomáhalo – A jak se nezamilovat do dívky, která se jmenuje Azurina.

Byla štíhlá, brunetka.

Měla bystré, trochu posměšné oči – ale v tom měkkém posměchu, co jí vyzařoval z očí, byla vlídnost.

Už v patnácti letech bylo na Azurině vidět, že je do ní zasazena vlídná ironie, která v ní, jak bude Azurina stárnout, poroste. A jaká z ní nakonec udělá báječnou babičku. Azurina byla z těch žen, které jsou přitažlivé jako děti, dívky i matky, i jako babičky –

Tehdy jsem o tom daru přitažlivosti ještě nic nevěděl, ale propadl jsem jejímu hebce výsměšnému kouzlu tak jako její ostatní spolužáci – – –

Byli jsme do ní zamilovaní všichni, celá třída.

Ke všemu byla Azurina jedinou dívkou ve třídě a nejkrásnější dívkou ve škole. Usilovali o ni i žáci z vedlejších tříd, i starší.

V té době se naše škola jen hemžila chlapci se zasněnými pohledy –

Město, ve kterém jsem bydlel, bylo vystavěno podle vzoru městeček z devatenáctého století, psychologové urbanisté vybrali toto století podle computerů, ve kterých zpracovávali názory obyvatel. Už dávno se v naší části vesmíru upustilo od nevzhledných bílých velekostek, ve kterých byli lidé zasazeni do svých dutin a chodbiček jako obrovští mravenci – Bydlení se mělo stát, podle soudu nové generace urbanistů, rozkoší. A naše městečko bylo vystavěno tak, aby se mohlo stát obyvatelům domovem. Ne jen místem, kde se narodili, žili a umírali –

Vypadalo jako městečka ze starých rytin –

Menší domky, malebné, s vysokými renesančními nebo barokními komíny, náměstí celé pod podloubím –

I když si na to město vzpomenu teď, po letech, jako bych vzpomínal na skutečné město, ne na iluzi, ne na kulisu. Uvnitř byly domy vybaveny veškerým komfortem, na ulicích jezdily vedle kybernetických formanských vozů a kybernetických postiliónů i aeroauta. Ale ta iluze, poklidná harmonie provoněla celé městečko.

Civilizace – to by přece nemělo být nic jiného než nové jméno pro pohodu.

3

Bydlel jsem v domě na náměstí a Azurina hned ve vedlejším domě –

Když jsem se podíval ze svého okna v zadním traktu domu, viděl jsem do Azurinina okna.

Ale jen zřídkakdy jsem viděl Azurinu.

Za oknem se míhal stín niklové hlavy Fidelie, kybernetické komorné slečny Azuriny. Otec Azuriny byl náměstkem Robotea pro zahraniční dodávky a celá rodina si žila na dost vysoké noze. Ve čtrnácti Azurina dostala k Vánocům kybernetickou komornou. Bylo jen pár děvčat v celé škole, která měla kybernetické komorné. Vídal jsem Fidelii, jak zalévá modrou konývkou květiny za oknem, jak vytřepává prachovku, vídal jsem ji, jak věší na bidlo na zahradě Azurininy azurové kombinézy, Azurina – věrná svému jménu – se ráda oblékala do azuru.

Většinu času Azurina strávila buď na gauči, nebo v ušáku, ležela nebo seděla a dívala se na telestěnu. Měla báječné filmy, báječné programy, které jí rodiče vozili ze svých cest po cizích galaxiích –

Azurina patřila k těm dívkám, které zrodila nová doba.

Jednou – chodívali jsme spolu ze školy – jsem ji pozval na procházku do háje za naším městem. Bylo jaro a já se zajíkal – čím – čím –

Čím se patnáctiletí chlapci zajíkají –

Touhou? Jarem? Láskou?

„Tam je ňákej les?“ řekla Azurina, řekla to užasle a znepokojeně, a mně došlo, že za ta léta, co žije v našem městě, neví o našem háji –

Kosmický háj se mu říkalo a já v něm trávil tolik času, díval se na stromy dovezené z cizích galaxií, listnaté, jehličnaté, chlupaté a kdoví jaké ještě tam byly – Teď měl les kvést, voněl jako dálka, milostnou vůní naděje –

Azurina nešla, nechtěla jít – Vlídně zakroutila hlavou –

„Nezlob se, ale máma mi přivezla seriál o Abaluxovi,“ řekla měkce, „to je ta báječná potvora, co bydlí v souhvězdí Lva, jestli chceš, přijď.“

Šel jsem. Do Azurinina velikého dívčího budoáru –

A díval jsem se celé odpoledne a celý večer na příběhy Abaluxe, hvězdného piráta, šestirukého vousatého obra, který v tlapách rozlamoval družice –

Díval jsem se na Azurinu, ležela na břiše na gauči a klátila lýtky ve vzduchu –

V rytmu ústřední písně seriálu –

Díval jsem se na její skvostně klenutá lýtka –

Teď, teď je ta chvíle –

Teď, když se Azurině rty chvějí, když jí v očích svítí vzrušený soucit s Abaluxem, kterého poutají jeho nepřátelé na anténu transgalaktického korábu –

Po telestěně se rozlil oslnivý záblesk, řeka ohně.

Podíval jsem se na Azurinu, světlo se po ní přelévalo, oheň v ní pulsoval –

Teď jí vyznám lásku. Poprvé v životě –

Četl jsem o tom často, připravoval jsem si vyznání lásky Azurině sedmnácti způsoby. Probíral jsem se za procházek Kosmickým hájem jedním po druhém, myslíval jsem na svá vyznání, když jsem ujížděl s kybernetickým formanem, i když jsem večer nemohl usnout a díval se na Azurinino zešeřelé okno –

Myslel jsem, že vyznám lásku a všechno bude jasné.

Kupodivu mne ani nenapadlo, že mne nevyslyší.

Byl jsem od dětství domýšlivý romantik.

„Ty, Azurino –“

Mlčela.

Z transgalaktické rakety na telestěně vysršel široký sloup jisker –

Pokoj se roztřásl v oslnivém mihotavém jasu, roztřepetal se, jako by i světlo bylo v témž rozpoložení jako já –

„Azurko –“

„No?“

„Já tě –“

„Co je?“

„Já tě miluju.“

Věděl jsem, jak jí vyznat lásku sedmnácti způsoby, jeden byl rafinovanější a vtipnější než druhý, a když k tomu došlo – řekl jsem to tak banálně, až jsem strnul.

Mlčela.

„Ty, Azurino?“

„No?“

„Co tomu říkáš?“

Na okamžik jsem zadoufal, že to, jak stále sleduje telestěnu, je jen výraz její bezradnosti, dívčího překvapení, úžasem se na mne ani nepodívá –

„Co tomu říkáš?“

„Co čemu?“

Ona mne snad ani neslyšela –

Podíval jsem se na její profil, profil tak kouzelný a křehký, teď zalitý žlutým bleskem z telestěny, jako by ten profil byl vytesaný z tenkého blesku –

„No něco jsem snad říkal –“

Přeslechla mne –

„Jo, to, že mne miluješ?“

Teď jsem zase mlčel já –

Azurina se na mne kratičce podívala a pak zase odvrátila pohled na telestěnu, zazněl motiv Abaluxe a Azurinina lýtka se roztančila –

„Počkej, prosím tě, teď je to napínavý –“

Vstal jsem a důstojně odešel.

Aspoň jsem si myslel, že odcházím důstojně. Když jsem si pak svůj milostný výboj doma rozebíral, pochopil jsem, že jsem se nevzdálil z Azurinina domu vůbec důstojně, naopak, vyklopýtal jsem z něj dřevěnou chůzí – – Jen to mne uklidňovalo, že si Azurina ani nevšimla, že jsem odešel – Ani neodvrátila tvář od telestěny, a že v pokoji nejsem, zjistila podle všeho, až když jsem byl už doma a seriál skončil.

4

Má tolik ctitelů, říkal jsem si a díval se z okna do tmy, na malebné siluety našeho města, na jejich vznosné barokní křivky, hrdé renesanční štíty, díval jsem se na odrazy hvězd na Fideliině tváři –

Zalévala noční květiny na Azurinině parapetu.

Kdyby tu nebyla ona –

Stačilo by seskočit do zahrady, vylézt na Azurinin balkónek, obtočený kovanou mříží do tvaru velikých, dychtivě rozkvetlých růží –

A zaklepat na Azurininu žaluzii –

Teď už seriál dávno skončil a ona má čas si vzpomenout na to, co jsem jí řekl, tehdy na to neměla myšlenky, omlouval jsem Azurinu, omlouval ji paranoicky – ale co je láska jiného než jediné, ustavičné omlouvání –

Možná teď chápe, jak mne urazila.

Zítra si jí ani nevšimnu –

Ale proč? Uvolním tím cestu k ní všem ostatním, kteří se kolem ní plíží a zasypávají ji psaníčky, květinami a telefonují jí každý večer – až do mého pokoje se celé dny nesla přes zahradu harmonická hudba Azurinina telefonu –

V Azurinině pokoji se rozsvítilo.

V tu chvíli jsem se neovládl, napsal jsem dopis, pár vět, obtočil vzkaz, vášnivý vzkaz ve verších kolem reklamního těžítka, zpívající růže. Nechal jsem růži zpívat a zamířil –

Hodil jsem zpívající růži do Azurinina okna.

Křáplo to.

A hned se ozval divoký křik Fidelie, trefil jsem ji, napadlo mne v hrůze, trefil jsem tu starou protivnou komornou a ona se teď květiny zmocní a odnese ji Azurininu otci, vysokému mdlému pánu s černými licousy –

Zhasl jsem v pokoji a ani se z okna nepodíval. Nezajímalo mne, co bude vykloněná Fidelia vykřikovat –

Raději usnout, usnout –

O půlnoci jsem se probudil.

Do mého pokoje padalo světlo z Azurinina pokoje, světlo batikované jasmínovými keři, kterými prolétalo –

Jasmínové květy voněly, jako šrapnely, napadlo mne, ta vůně vybuchovala – taková bláznivá metafora, ale mne, když jsem byl zamilovaný, napadaly vždy bláznivé metafory, láska rozvracela mne i moje metafory –

Vstal jsem a vyhlédl do tmy.

Azurina seděla na okně a dívala se do tmy –

Seděla v jasmínové vůni, oblečená do „světluškové“ látky své noční košile, světlušková se jí říkalo, protože ta látka měla křehce mrazivou záři –

Byla to nejmódnější látka sezóny a nejdražší –

A přitom nejpoetičtější –

Chvíli jsem se díval na Azurininu siluetu a věděl jsem, že bych se tak na ni vydržel dívat celý život a neměl přitom dojem, že jsem svůj život prožil marně –

Jak bylo krásné, že aspoň naše balkóny sousedily, když my jsme si byli tak vzdálení –

„Daidale,“ uviděla mne Azurina – dívala se jinam, a přece mne viděla, nechápu tu vševědoucnost mladých zamilovaných děvčat dodneška –

„Azurino.“

„Fidelia už spí,“ řekla a srovnala si vlasy –

Některé ženy vědí, že jejich povinnost je být vždycky krásné.

Díval jsem se na ni a naslouchal jasmínovým slovům té noci –

„Ty jsi mi –“

Azurina zaváhala.

„Ty jsi mi vyznal lásku?“

Mlčel jsem, na otázky, které jsou tak jasné, se nemusí odpovídat, vyznával jsem jí přece lásku už tak dlouho, pohledy –

Azurina se dala do smíchu.

„Četla jsem tu básničku,“ smála se a v jejím hlase byla posměšná něha, taková okouzlující neodolatelná něha, nechápal jsem, jestli mne k Azurině vábí víc ta něha nebo ten posměch, „četla jsem tu básničku, co jsi s ní trefil Fidelii do nosu –“

„To není odpověď,“ řekl jsem a snažil se to říct se slavnostní důstojností, abych setřel z té jasmínové noci komiku – Ne, to opravdu nebyla odpověď –

„Musíš pro mne přiletět na Pegasu,“ smála se rozmarně Azurina, „jinak se s tebou vůbec nebudu bavit –“

„A pak?“

Znejistěla, ale zase se dala do smíchu. Tichounkého, posměšného smíchu.

Zavřela okno.

5

Dlouho jsem se díval z okna, naslouchal troubení kybernetického postilióna, který přivážel půlnoční poštu –

Pegas –

Nalistoval jsem si slovo Pegas v encyklopedii a strnul. Křídlatý kůň, psalo se tam něco o symbolu poezie a takové řeči, stará mytologie. Já do té doby slovo Pegas vůbec neslyšel a myslel jsem si, že je to nějaký komfortní vůz. Když mi Azurina svou ironickou větu řekla, myslel jsem si, že Azurina, kterou vozívají čas od času ze školy sextáni ve svých aeroautech, se nechce se mnou jen tak zahazovat –

I obrázek Pegasa v encyklopedii byl, což o to, kůň to byl hezký a křídla se mu na obrázku báječně vzpínala.

Konec. To je konec –

Musím to zaspat, zaspat Azurinu –

Ale vtom jsem zahlédl kybernetického postilióna, vracel se, viděl jsem kybernetického koně, šlapal ulicí u našeho domu –

A nasál jsem jasmínovou vůni, byla jí plná celá zahrada, v té vůni jsem cítil naději, lehkost, vítězství –

Jasmínovou naději, jasmínové vítězství –

6

„Neměli byste v kroužku nějakou vyřazenou kobylu?“ řekl jsem druhý den při obědě dědečkovi.

Jedli jsme zrovna slimuje –

Slimuje byly křupavé a mně nechutnaly, modravé bochánky ze souhvězdí Lva.

Jen jsem se zeptal, už mi slimuj zaskočila a já se rozkuckal.

„Neudav se,“ řekl mi dědeček. Považoval mé kuckání za výraz nechuti nad obědem, který připravoval. Rodiče byli přes poledne v Roboteu a dnes vařil on.

„Ale kybernetičtí koně tě přece vůbec nebaví,“ řekl po chvíli.

„Chtěl bych se přihlásit do kroužku,“ řekl jsem se sebezapřením.

„Ty?“

Dědeček považoval moje přihlášení se za zvlášť rafinovaný výsměch.

Ale když pochopil, že se o práci kroužku zajímám, slíbil mi, že se ve skladu Robotea po nějakém koni podívá. Zaměstnanci Robotea si mohli ze skladu levně odkupovat vyřazené součástky pro své potřeby.

A večer mi dědeček opravdu vyřazenou kybernetickou kobylu přivedl.

Dost jsem se jí lekl.

Línala.

Kulhala.

Poulila vyděšené oči.

Díval jsem se na ni asi taky pěkně vyděšeně.

„No je to herka,“ řekl dědeček, „ale tys říkal, že ji chceš pro svého koníčka, tak si s koníčkem pro koníčka pohraj a za pár tejdnů to bude dostihová kobyla –“

Dostihové kobyly se užívaly na kybernetické závody, byli lidé, kteří jezdili na svých kybernetických kobylách a vyhrávali závody po celé galaxii, jiní si ke svým kybernetickým koňům pořizovali i kybernetické žokeje. Dědeček možná usoudil, že se chci věnovat kybernetickému jezdectví – – –

„Jak se jmenuje?“

„Míca,“ řekl dědeček. „No, blbý jméno,“ uznal hned, „jako pro kočku, ale můžeš si ji nazvat jinak.“

Uznával jsem, že Míca je hloupé jméno pro koně a pro Pegasa zvlášť, ale musel jsem také uznat, že se to jméno k neduživému kybernetickému koni opravdu hodí, a tak jsem mu je – do začátku, myslel jsem si – ponechal. A pak jsem si na to jméno zvykl. Byla to Míca, nic se nedalo dělat, Míca –

„Tady,“ dědeček mi podal tašku plnou knih, „tady je literatura.“

Po pár příštích týdnů jsem jenom ležel v knihách, které mi donesl, a přehraboval se v kybernetické Míce, odšroubovával jí kopyta a studoval její klus, cval, docházel jsem pilně do kroužku a radil se se starými zaměstnanci Robotea. Byli rádi, že se někdo z mladých o jejich práci zajímá, a přes víkendy mi s Mícou pomáhali. Za měsíc to byl docela slušný kůň. Jezdil jsem na něm po zahradě a večer se projížděl v kvetoucím Kosmickém háji a snil –

Jednou jsem se vracel z projížďky a zrovna jsem uviděl, že k Azurininu domu přijíždí astromobil, dlouhý a stříbrný, svítil v šeru jako štíhlá hvězda –

„Tak pá, páá,“ ozvalo se z astromobilu a vyskočila Azurina.

Ve voze seděl sextán a opojeně se díval za odcházející Azurinou –

„Daidálku,“ zakývala mi Azurina na pozdrav prsty pravé ruky a já se v tu chvíli tak styděl – Za svou Mícu, která pode mnou rachtala a ve srovnání s astroautem vypadala tak nemožně, tak vyloženě nemožně –

Zavedl jsem Mícu do stáje, jak jsem říkal kůlně v rohu zahrady.

Položil jsem jí ruku na hřívu. Probíral se dlouhými chlupy hřívy a Míca náhle ke mně zvedla soucitně oči – Teskné, heboučké koňské oči –

A olízla mi nos kybernetickým jazykem –

7

Od té doby jsem dřel a dřel, dědeček žasl, radostně žasl nad mým zájmem o kybernetiku. Nosil jsem si nové a nové knihy z knihovny Robotea, ve škole se mi začalo říkat kybernetický Daidalos –

Tehdy jsem se zaměřil na křídla.

Na kinetiku.

Dědeček mi donesl ze smetiště za Roboteem dvě obrovské kybernetické perutě. Dědeček podléhal iluzi, že lidé vyhazují vždy velmi důležité věci, a čas od času obcházel smetiště a „poklady“ z nich nosil domů. Ve skladu Robotea žádná křídla nebyla, ale na smetišti kolik párů. Umyl jsem je z rajčatového protlaku, kterým byla omatlána, a studoval je –

Přidělat křídla ke koni nebyla hračka.

Věděl jsem, že Míca nemá rozum, její inteligence byla na úrovni třetího stupně a to je něco na úrovni krtků, jak jsem věděl ze školy. Ale i tak jsem si uměl představit, že jí nad tím, že bude mít křídla, zůstane rozum stát. Nejdřív se s tím, připadalo mi, nemohla vyrovnat, ale časem si zvykla, a když jsem jí po pár pokusech křídla připevnil natrvalo, byla na ně dokonce pyšná.

Poskakovala po kůlně a vysokými perutěmi klepala do stropu. Musel jsem ji na noc vypínat.

Údery křídel dědečka budily –

8

Chápal jsem, že by mne mohli z kroužku za umělého Pegasa vyloučit, ve stanovách bylo pevně uzákoněno, že se každý pokus musí hlásit a také že se členové musí zavázat, že nebudou vyrábět monstra.

A Pegas –

Nebylo mi jasné, jestli by funkcionáři kroužku nepovažovali Pegasa za monstrum –

I poezii považovali za monstrum – natož Pegasa –

Každopádně jsem nechtěl riskovat, a tak jsem na zkušební let odvedl Mícu do Kosmického háje. Šla radostně, poskakovala po cestičce, a jak jsem na ní seděl, slyšel jsem kolem sebe vířit vzduch, Míca pohybovala obrovitými kybernetickými perutěmi, bylo to, jako by mne ovívala obrovskými vějíři – – –

Vybral jsem cíp háje s nízkým tisovým porostem – – –

Nejdřív jsem se projížděl s Mícou pomalu, dokolečka.

Pak rychleji. A pak jsem jí dal ostruhy. Zatím jsem s ní jezdil pomalu a ostruhy jsem jí takhle nedal ještě nikdy, Míca zaržála a rozeběhla se. Běhala pořád rychleji a pořád dokolečka, velké perutě jí bránily v běhu, a tak jsem se jakž takž udržoval v sedle. Kybernetičtí koně mohli běhat dvakrát rychleji než živí koně a to bych se asi na jejím hřbetě nevybalancoval. I kdybych se přidržoval křídel jako držátek. Šeptal jsem Míce do hřívy, uklidňoval ji a Míca běžela už pomaleji, vyrovnaněji, začala křídly harmonicky pohybovat, křídla jí klapala o nízké tisy – A pak – pak se začala pomalu vznášet, letěla nad nízkým tisovým porostem a udiveně ržála, to, že může létat, ji ohromilo a okouzlilo současně –

Vzlétli jsme.

Vzlétali táhle, ustavičně –

A letěli jsme stále výš, Míca tichounce, opojeně ržála –

Stoupali jsme tichou nocí.

V té naprosté volnosti, v té výšce, tiché výšce nad naší hvězdou se ke mně vrátila má láska, vrátila tak silně – – Azurina mne prostupovala –

Díval jsem se na pohaslá světla našeho města, na půlnoční stíny, na zlaté křivky postiliónů, kteří ujíždějí lučními cestami –

Díval jsem se na planoucí prosklené haly Robotea na obzoru.

Mám Pegasa –

Snad nikdy jsem necítil větší radost než ve chvíli, kdy jsem plul na kybernetickém oři v temné výšce a věděl, že jsem zvítězil.

Mám Pegasa a budu mít Azurinu.

9

Nerad něco odkládám, nebo lépe: rád odkládám a přesvědčuji se zároveň, že nic se odkládat nemá. A proto se snažím neodkládat. Jednou jsem slyšel Azurinu, jak říká své kamarádce: Když se ti něco líbí, skoč po tom, protože za chvíli už to není.

A tak jsem vyplul na svém půlnočním koni k Azurině.

Městečko dole vyvstalo jako ostrůvek ticha.

Letěl jsem nad náš dům a spouštěl se do zahrady, nechal jsem Mícu kroužit nad plotem, který dělil naši zahradu od Azurininy.

Žaluzie na Azurinině balkónu byla otevřená.

Nalétal jsem k balkónu obloukem, abych mohl vidět do pokoje, Azurina ležela na gauči. Odkopaná.

Její světlušková noční košile jemně prosvěcovala ticho –

Rozhodl jsem se, že přistanu na balkóně a pozvu Azurinu k projížďce.

Nedělal jsem si iluze, že poletí, že se do mne zamiluje, jakmile mne uvidí s Mícou, ale věděl jsem, že Azurina ráda všechno zkouší –

Jen zkouší.

Některé dívky hrozně rády ochutnávají – nejraději by ochutnávaly celý život a o to, že je potřeba také jíst, se nestarají – A Azurina patřila k těm dívkám, které nic nemají rády tak jako ochutnávání –

Jistě bude chtít ochutnat i let na Pegasu.

Jediná dívka na celé hvězdě na Pegasu –

Míca se radovala z letu –

Chvěla se pode mnou, pohazovala křídly, jako by jimi tančila, z té staré vyřazené kobyly se stal spanilý pták, který vzlétal a kroužil tmou, sama se opájela svou novou možností, mladá, nečekaně mladá a krásná –

Zamířil jsem k balkónu.

A přistál, přitáhl uzdu, uslyšel čtyři cvaknutí – to Mícina kopyta dosedla na mramorovou dlažbu Azurinina balkónku.

„Azurino,“ zavolal jsem –

A znovu a znovu –

Musel jsem tak volat celou malou věčnost, než se Azurina probudila, měla výborné spaní. Dívala se na mne ospale a otráveně –

„Co je, Daidouši,“ řekla konečně, „slez a nech mě spát.“

Tohle není ta pravá věta, jakou jsem v tu chvíli očekával –

„Říkala jsem ti, ať přijedeš s Pegasem –“

Vytřeštila oči.

„Daidíku –“

Vstala, vyběhla ke mně a balkón se rozsvítil světluškovým světlem –

Doběhla ke mně a okouzleně sepjala ruce. Pohladila Mícu po hřívě. Pak se jí lehoučce dotkla sametového čela – –

A podívala se na mne – jako by mne viděla poprvé. A možná mne v tu chvíli poprvé viděla –

Je takový pohled, kterým se ženy na muže dívají poprvé.

I když se jinými pohledy na ně dívaly třeba po léta.

Nasedla na Mícu.

Počítal jsem s tím, že jednou s Azurinou vylétnu na Pegasu k obloze, počítal jsem s tím od té chvíle, kdy jsem požádal dědečka o koně –

A tak jsem i Mícu připravil, aby na ní mohli sedět dva a pohodlně, zadní sedátko za jezdcovým sedlem bylo měkké, polštářované, zvalo.

Azurina nasedla.

Viděl jsem, jak se koni hlava roztřpytila, světlušková záře Azurininy noční košile se na Mícině chřípí odrážela jako průzračná mlhovina –

Azurina mi stiskla ramena.

A já pobídl Mícu, dal jsem jí ostruhy. Už jsem říkal, že Míca nebyla na ostruhy zvyklá, a v tuhle chvíli, kdy se mi zdálo, že triumfuji, do mne vjela velká síla, pýcha, závratná domýšlivost – Připadal jsem si jako vládce výšky a vládce Azuriny – Dal jsem Míce ostruhy tak, až zařičela a vzepjala se – vzlétla v tom okamžiku –

Kopytem srazila pískovcovou vázu z balustrády na balkónku –

Kovovou perutí rozťala železnou mříž –

A vzlétla.

Stoupala prudce vzhůru, zalehlo mi v uších a tma se změnila v prudce tryskající černé řeky – – Běžet uměl můj Pegas dvakrát rychleji než normální kůň – ale jak rychle uměl letět, to jsem si ani netroufl odhadovat. Měl jsem zalehlé uši, ale stejně jsem slyšel vzteklé ržání Pegasa a zoufalý jek Azuriny, tiskla se mi k zádům, držela se mne křečovitě, jako by mi chtěla utrhnout ramena, a ječela, ječela – s uchem přímo u mého ucha – –

Stoupali jsme kolmo a rychle, jako bychom si měli co chvíli roztříštit hlavy o hvězdy.

A já jsem pochopil, že se Pegas splašil.

10

Jistě pro něj bylo nezvyklé mít křídla, když zatím po celý svůj kybernetický život se pohyboval jen po zemi – zprvu se snad svými křídly okouzlil – ale teď – A bolest, kterou nepoznal, zarytí ostruh – Snad je nevhodné hledat pro Pegasovo chování rozumné vysvětlení, ale já k němu za ty týdny, kdy jsem ho zhotovoval, přilnul natolik, že se mi jeho chování nechce odbýt jediným slovem, technickým výrazem: zkrat.

V první chvíli jsem myslel jen na jediné: nesmím omdlít –

Jekot Azuriny a ryk koně, který se vzpínal po nebesích, byly tak hrozné, že jsem mimoděk toužil ztratit vědomí –

Probudit se, probudit, ležet doma, dívat se na Azurinino okno –

Ale vší silou jsem se držel Míci kolem hřívy, která se vzpínala v nočním povětří, a balancoval, abych se nesmekl z jejího hřbetu –

Když Pegas dostoupil do určité výšky, kterou asi pokládal za dostatečnou, přestal stoupat a rozletěl se přímo vpřed – Tryskal tmou –

„Da – ida – l – e –“ slyšel jsem u ucha, i když Azurina křičela těsně u mého lalůčku a já cítil její rty chvílemi na uchu, slyšel jsem její hlas deformovaný, přicházel z dálky, trhal se a odlétal po slabikách –

Museli jsme letět strašně rychle –

Pak Azurina přestala křičet a jen se ke mně tiskla a já slyšel, jak pláče, pláče neuroticky, v hrůze, jen občas zavzlykala a ten vzlyk se odtrhl od jejích úst a zavlál nám za zády –

A tak jsme prolétali, provzlykávali se tmou –

Dřevěněly mi ruce, nohy, záda –

A začalo svítat.

11

Ve svítání bylo naše postavení ještě zoufalejší. Pegas tryskal nad zemí mnohem níž než v noci a já pod sebou rozeznával města, vesnice, řeky – Opisoval ve svém letu kruhy, po čase jsme se opět vrátili k našemu městu – viděl jsem náš dům, Azurinin dům, a protože Pegas trochu zvolnil let, postřehl jsem i Fidelii a Azurinina otce, jak přecházejí po zahradě, Azurinin otec právě zvedal ze země vázu skopnutou kopytem z balkónu, jistě nemohl pochopit, co se stalo, kdo Azurinu unesl – U nás doma je asi klid, uvažoval jsem, rodiče ten den měli napracovávat volno a odejeli časně, ani mne nebudili a dědeček vstával později a jistě ještě spí – – jen jsem zahlédl naše domky jako v miniaturním provedení, už opět Pegas zrychlil a my jsme se vznesli do mlžné příze oblaků a Azurina zaječela – letět v bílém dýmu bylo ještě hroznější než letět nad hlubinou, která se před námi předtím rozvírala –

„Přistaň,“ úpěla Azurina, „já ti říkám přistaň –“

Začal jsem se dusit, dýchal jsem bílou mlhu, ale najednou se mi udělalo mdlo, že jsem se nemohl ani nadechnout, ani vydechnout –

„Ne – mů – žu –“ vydechl jsem nakonec a díval se, jak se mi ruce, ve kterých držím uzdu, křečovitě rozcukaly –

Byla mi zima, nehorázná zima a raději jsem ani nemyslel na to, jaká je zima Azurině v její lehké noční košili –

Slunce vystupovalo nad Roboteem, jasné, oslepivé, žhavé –

A Pegas letěl přímo proti slunci, které se pozvedlo nad obzor.

12

Když o tom uvažuji teď, po letech, napadá mne, jak se celý příběh dá vysvětlit metaforicky. Jako antická báje.

Chtěl jsem vzlétnout a doufal, že tím, co dokáži, získám ocenění, lásku, úctu – – –

A zatím jsem neodhadl síly a třásl se na obloze v hrůze, jektal zuby –

Dosáhl jsem, čeho jsem chtěl, a tím začala má tragédie.

Často začíná tragédie tím, že se dosáhne, čeho jsme chtěli –

A ten, který vzlétl se mnou, mne nenáviděl.

Snad ničím jsem si nebyl tehdy více jistý než tím, že mne Azurina nenávidí.

Slunce stoupalo a stěny, lesklé stěny Robotea na obzoru vzplály –

Snad se Pegas vrací domů, napadlo mne, do Robotea, snad touží po svém domovu tak jako lidé a teď zahlédl místo, kde byl sestrojen –

Možná kybernetický stesk je horší než stesk lidí.

Alespoň Pegas letěl stále rychleji, jak se Roboteum blížilo, a když jsme přeletěli první pavilón, dokonce pozdvihl tlamu k obloze a jásavě zaržál –

13

„Zastav,“ škytala mi mdle u ucha Azurina, „zastav, já už, já, já už ani bre-bre-bre-brečet nemůžu –“

Ale já se jen držel a držel a věděl, že se nedá dělat nic jiného, jen čekat, kdy se Míca vzpamatuje.

Během letu se ve mně vystřídalo několik strachů, ten první byl strach, jaký s sebou nese pud sebezáchovy, strach sobecký a nelítostný, šlo mi jen o to udržet se na vzpínajícím se hřbetě, pak přišel strach hroznější, hrůza z výšky, závrať, strach z myšlenek, které mi předváděly jeden konec našeho letu za druhým – –

A jeden ten konec byl hroznější než druhý.

Přišel strach o Azurinu, co když se něco stane jí a mně ne, celý život s sebou ponesu stín tohoto letu –

Ale všechny strachy, které mne navštívily a které se během letu střídaly a přelévaly jeden do druhého, vytěsnil nakonec jediný strach: strach ze směšnosti. Dosud nás nikdo nespatřil, dosud ne, lidé, kteří se nám pohybovali pod hlavami, nevzhlédli, zvuků tu bylo tolik, že je Azurinin křik nebo Pegasovo ržání nezaujaly –

A kdo ví, jestli k nim z té výšky vůbec dolehly.

Ale teď mi mé postavení docházelo, letím na odřené herce, i když jsem byl na Mícu pyšný a dědeček říkal, že jsem s ní udělal zázrak, nebyl to v žádném případě výstavní kůň, letím zde s dívkou v noční košili, drží mne za ramena a výská strachy, letím a nemohu o svém letu rozhodovat ani v nejmenším – v tu chvíli jsem se snad nejvíc bál toho, že Pegas přistane jakoby nic na některém z nádvoří Robotea a já a Azurina sestoupíme –

Slyšel jsem smích –

Smích, velkolepý smích, jako by se všichni lidé na celé naší hvězdě dali najednou do smíchu –

A věděl jsem, že tahle historka by mne provázela celý život.

14

Pegas se vřítil do výstavního pavilónu Robotea. Tenhle pavilón sloužil pro školní výpravy, v něm byly na názorných tabulích předvedeny výrobky, jaké Roboteum produkuje. Ve vitrínách se vystavovaly výrobky, zvířata, lidé, tedy kybernetická zvířata, kybernetičtí lidé – Pegas létal v tom sále pomalu, jako netopýr – napadlo mne – a jak létal, kopal kopyty do stěn, rozbíjel vitríny a ničil jejich obsah –

Švihy křídel roztínal vzduch i nástěnné reklamní tabule –

Shazoval je s třeskem –

„Za-za-za-zastav,“ jektala Azurina –

A já nemohl ani to, co uměl každý z těch protřelých sextánů, co ji vozili v astroautech, neuměl jsem zatáhnout za brzdu.

Pegas nemá brzdu, nemá volant, kdo na něj sedne, musí jet, ať chce, nebo nechce.

Sednout na Pegasa znamená vystřelit svůj život do neznáma.

Kdo vzlétne na Pegasu, ten už nemůže chodit jako dřív.

Snad jsou to zajímavé aforismy pro vztah básníka k jeho světu, ale mě tehdy žádný aforismus nezajímal, jen jsem klonil hlavu sem a tam, abych si nerozbil čelo o kybernetické netopýry, zavěšené u stropu –

Pak Pegas vyletěl z pavilónu a kroužil –

Vznesl se do azuru –

Bezedného azuru –

15

Mám od těch dob úraz na azurovou oblohu, když se dívám do takové oblohy, naprosto modré, nepřerušené ani jediným mráčkem, ani rozvanutým cípem oblaku, padá na mne tíseň – Jako bych zase letěl do azuru s Azurinou –

A ona tichounce, křečovitě plakala u mého ucha –

„Vš-vš-všecko dobře dopadne,“ vykuckal jsem ze sebe; Pegas teď letěl zajíkavým způsobem, poskakoval ve vzduchu a hrkalo v něm –

„Z-z-z-zastav,“ opakovala Azurina a ulamovala mi ramena –

A Pegas zas letěl rychle, až nám svět splýval do jediného pruhu, když jsem se podíval pod nás, zdálo se mi, že svět, celý svět tam v bezedné hlubině pod námi, svět s domy, s vesnicemi, městy, svět se svými stromy a kopci roztál, teče tam pod námi, leskne se a teče, nasvícený tím jitřním, mdlým, a přece jen ostrým sluncem – břitce mdlým –

Pegas nabíral kurs opět k našemu městu, jak jsem poznával, podle toho, že řeka světa pod námi zeleněla –

Bydleli jsme v zelené čtvrti hvězdy, uprostřed hájů a luk –

„Mí-mí-míco,“ šeptal jsem a plačtivě se pokoušel dobráckým slovem zastavit Pegasa, splašeného Pegasa, který se řítil, jako ve splašené básni –

16

A v tom se Pegas pootočil, trochu vykloubil svou dlouhou hlavu a vlídně zaržál.

Vlídně, tak jako ržával, dokud neměl křídla –

A jeho let zvláčněl –

Letěli jsme pomaličku, jako bychom ani neletěli, ale jen se poponášeli ve výšce na nebeské lanovce –

Stačilo slovo.

Stačilo slovo a Pegas poslechl.

Možná, kdybych ho byl oslovil dříve, možná kdybych k němu promluvil hned na začátku jeho splašeného letu, byl by se Pegas zastavil, nebyl by s námi podnikal tu hrůznou cestu nocí a svítáním –

Kolikrát by bylo stačilo jediné slovo.

Jedno jediné.

A člověk je nevysloví. Ne že by nechtěl, ale nenapadne ho to. Je čas, je ještě čas, je tolik času, říká člověk a mlčí –

Pegas nás donesl na Azurinin balkón.

Opět jsem slyšel čtyři klepnutí o mramorovou dlažbu Azurinina balkónu, to dosedala kopyta –

Zastavil se a hrábl kopytem.

Nemohl jsem se hnout.

Ani Azurina.

Držela mne dál, zaklesávala se prsty do mých ramen a plakala, plakala bez hlesu, bez dechu –

Sousoší, nehybné sousoší, okřídlený kůň a já a Azurina –

Konečně mne pustila a slezli jsme z koně.

Potácela se do otevřených žaluziových dveří – –

Ani se na mne nepodívala. A já věděl, že bych měl něco říct, nějak ji uklidnit, nebo se omluvit, nebo jen tak něco prohodit, plesknout, protože tohle ticho bylo příliš hloupé –

„Dobrou noc,“ řekl jsem nakonec a podíval se do slunce, které stálo nad vysokým komínem našeho domu, a uvědomil jsem si, že jsem nemohl říct nic hloupějšího, než jsem řekl.

„Dobré jitro,“ zavolal jsem za Azurinou, která stála ve dveřích svého pokoje, ke mně zády, opírala se o žaluzii a nemohla ani dojít do pokoje –

A uvědomil jsem si, že bylo ještě něco hloupějšího, co jsem říct mohl, to, co jsem řekl teď.

17

Pegas seskočil z balkónu na zahradu jako rozpačitá slepice –

Olízl mi ruku kybernetickým jazykem.

Pohladil jsem ho po čele, ne, já mu nic nemohl vyčítat, odvedl jsem ho do stáje a pak jsem si lehl vedle stáje na trávník a usnul –

Vyčerpaný jako každý, kdo nasedl na Pegasa –

Probudil jsem se po obědě, doklopýtal domů, vyslechl od dědečka, že mi vystydla snídaně i oběd, kde že jsem se potloukal. A co že se dělo v Roboteu, někdo jim tam pošlapal jejich muzeum, jistě je to dílo „Spolku za život“, spolku, který usiluje o vymýcení kybernetů ze života lidí –

Co Azurina, Azurina, chtěl jsem se zeptat –

Měl jsem ji stále před očima.

Splnil jsem, co chtěla.

Přijel jsem na Pegasu.

Když ženám splníme to, co chtějí, začnou nás nenávidět víc, než když jim to odepřeme. Ale to jsem tehdy ještě nevěděl.

Najedl jsem se a vyšel na náměstí.

Přecházel jsem od kašny k domu a zpátky, naslouchal harmonickému hrčení vody, která tryskala z pískovcového Hérakla, podpírajícího galaktickou ústřednu –

Z měchu na Héraklových zádech a z ústředny tryskaly duhové pramínky vody.

Pak vyšla Azurina z domu –

Nesla si obruč a švihadlo a z tašky přes rameno jí trčely kužele.

Šla na povinnou gymnastiku.

Zamířil jsem k ní a snažil se jít tak, aby to vypadalo, že k ní nejdu –

To dá práci, a když jsem k ní došel, byl jsem trochu zadýchaný –

Podívala se na mne posměšně a ironicky.

„Ahoj.“

Jako by se nic nestalo.

„Ahoj,“ řekl jsem a dodal, „tak jsem přijel na Pegasu.“ A snažil jsem se té větě dát přízvuk, milostný přízvuk, jako bych jí tou větou vyznával lásku –

Každou větou se dá vyznat láska. Nebo vyznat nenávist.

Kývla.

„Promiň,“ řekla a bylo vidět, že slova pečlivě převažuje, „promiň, ale já prostě nemám na básníky nervy. Promiň.“

A líně si poskočila přes švihadlo –

Dlouho jsem se za ní díval, krásnou a jímavou a mdlou a přitažlivou právě tím –

Slunce vykřikovalo jasem –

A měl jsem před sebou volný den.

Vzpomněl jsem si na Pegasa a odcházel k jeho kůlně –

A cítil, jak ze mne láska vyprchává –

Azurina –

Za každou možností, která nevyšla, je přece malý vesmír plný nových možností.

Žít, žít se dá jen s tím, s kým můžeme létat –

A hvězdy jsou plné dívek, všechny ty hvězdy, které se mi zase večer rozsvítí nad hlavou, jsou plné nádherných dívek –

Až do večera jsem opravoval Pegasovi přední kopyta.

Milenci našich žen

1

Odjakživa jsem měl slabost pro herečky.

Do první jsem se zamiloval v jedenadvaceti, ještě jako student na Roboteu; ona byla také studentka a krásná, krásná –

Medea.

To jméno mi pro ni připadalo velmi vhodné a zdálo se mi, že nemá s módou antických jmen, jaká v naší galaxii zavládla, nic společného. Medea se prostě jmenovat Medea musela, v tom jméně bylo něco záhadného a temného a také lahodného a sladkého.

Jako ve slově med.

Byla štíhlá, vysoká, pružná; když šla, míval jsem dojem, že jde po provaze. Jsou dívky s takovou pružnou a přitom elegantně rozmarnou chůzí. I když jdou po zemi, jako by kráčely po struně –

Jediné, co se mi na ní nelíbilo, bylo mlčení.

Někteří oškliví lidé zkrásní, jakmile mlčí, u některých ošklivých žen bych si ani nevšiml, že jsou ošklivé, jen kdyby víc mlčely. Mlčení dává obličeji nový rozměr. Mlčení ukazuje naší duši pravou podobu – Ale jsou tváře, ze kterých mlčení svléká krásu, půvabné rysy zhyzdí, jako by z nich mlčení strhlo masku.

Naštěstí Medea mlčela zřídka.

Moje a její kolej byly od sebe vzdáleny jen přes ulici, ve městě byla studentská čtvrť společná pro všechny vysoké školy. A tak jsme trávili s Medeou všechen volný čas. Buď ona zamávala ze svého okna do mého přes ulici, nebo já zamával na ni.

Mívala v okně svého domu velké rákosové slunce.

Sama si je upletla.

A když měla v okně slunce, znamenalo to: přijď.

A mně, zamilovanému a milovanému, připadalo, že Medea a slunce bydlí spolu v jednom pokoji.

2

Většina lásek mívá jeden bolestný bod –

I moje ten bod měla.

Žárlivost.

Říkal jsem si, že není možné, aby tak krásná dívka jako Medea mohla milovat mne. Všímal jsem si, že když šla po ulici, točili se za ní muži od mladíků po starce, točili se mimoděk a přirozeně, jako se točívají slunečnice za sluncem. Některé dívky mají prostě magnetické hlavy – přitahují k sobě všechny mužské oči, ke kterým se přiblíží.

Medea byla ta nejmagnetičtější dívka, jakou jsem poznal.

Od dětství jsem byl přehnaně sebekritický – jako tolik ctižádostivých lidí.

A trpěl jsem, když jsem si připustil, že celý Medein zájem o mne je omyl, miluje mne jen proto, že si mne dobře nevšimla. Zatím si mne dobře nevšimla. Ale všimne si – A opustí mne – –

„Jsi vůl,“ říkala mi Medea, když jsem se jí svěřoval se svou úzkostí. Ale ani tím mi mou obavu nevymluvila, i když to slovo vůl uměla říkat tak něžně, že v jejích ústech znělo jako vyznání lásky.

Rád jsem s ní chodil tancovat.

Plesy Robotea byly vyhlášené, zvlášť maškarní.

Mezi obvyklými tanečníky tančili roboti, často velice směšně namaskovaní. Plesy Robotea se stávaly dostaveníčkem naší galaxie. Byly čtyři, jarní, letní, podzimní a zimní.

Když jsem tančil s Medeou na jarním plese, našem prvním společném plese Robotea, ztratila se mi Medea mezi maskami. A já se potácel mezi spoustou párů, hledal ji – a díval se do vytřeštěných masek lidí i strojů a zažíval největší úzkost – Kde je, kdo mi ji odvedl, s kým odtančila. Když jsem ji opět nalezl, posedla mne taková žárlivost, že jsem předstíral bolest zubů a odvedl Medeu z plesu –

Nemohl jsem tam zůstat. Šli jsme temnou ulicí od plesového sálu, hudba za námi vystřikovala a my šli, závratně vysokou jarní nocí –

3

V létě, o semestrálních prázdninách, jsem vyjel s Medeou na cesty.

Bloumali jsme po okolních planetách, jen tak, jako většina mladých, jako kosmičtí trampové.

Hvězdošlapové.

To jméno jsem vymyslel a žasl jsem, jak rychle se vesmírem šířilo.

Dnes by mi už asi nikdo neuvěřil, že to slovo jsem vymyslel já – ale u každého slova, které používáme, musel být někdo, kdo je vymyslel – Když se na slovo hvězdošlap podíváme z tohoto úhlu, bude možná méně podivné, že já patřím k těm několika lidem ve vesmíru, kterým se v našem století podařilo vymyslet slovo, které zdomácnělo.

Brouzdali jsme s Medeou, spacák v jedné ruce, tašku ve druhé, tornu na zádech, po okolních planetách, zlézali jsme jejich krátery, dýchali vzduch na jejich lučnatých pláních – –

Spávali ve spacákách v neznámých sametově modrých lesích –

A dívali se na podivná pulsující světla na obloze, jako by na ní planula a pulsovala stříbrná srdce –

Snažil jsem se, abych byl stále s Medeou sám. Když jsme se dostali do společnosti jiných hvězdných trampů, byl jsem neklidný a naléhal na Medeu, ať se od nich odpojíme.

Žárlil jsem.

Žárlil jsem tolik, jak bych si nikdy nepřipustil, že jsem schopen žárlit.

Žárlivost je jednou z forem, jak se projevuje náš pocit méněcennosti. A já trpěl pocitem méněcennosti. Zvlášť když jsme sedali za nocí u ohně a já se díval na Medein líbezný profil –

Jak bych před ní nemohl mít pocit méněcennosti.

Pokud jsem měl někdy pocit méněcennosti, pak vždycky jen před krásou nebo před inteligencí.

A Medea byla krásná a chytrá.

Musím s tím něco udělat, přece žiji v civilizovaném světě, nejsem v nějakém z těch zaostalých století, kdy se lidé ploužili se svými komplexy – Kdy ani nepřekročili hranice jedné galaxie –

Narůstalo ve mně nepříjemné zjištění –

Civilizace nemá s lidským citem nic společného.

Bohužel?

Bohudík?

4

Když jsme se vrátili z osamělých hvězdných vandrů, moje trápení se ještě násobilo. U divadla je lehkomyslnější chování než jinde; Medea se líbala na ulici se svými spolužáky – polibek byl součástí pozdravu. Já pocházím z hvězdy, na které ještě neztratil polibek milostný smysl, a Medea mne těmi pouličními polibky trápila. Věděl jsem, že kdybych ji požádal, ať se nelíbá se spolužáky – ke kterým nic necítí – nebo ať se s nimi nelíbá aspoň na ústa a tak dlouze – že by mi vyhověla.

Ale neřekl jsem jí nic.

Žárlivost je tajná nemoc. A já se za ni styděl, stejně jako se za ni stydí ostatní žárlící –

Chodil jsem každý večer před studentské divadlo a doprovázel Medeu domů, číhal jsem na ni o přestávkách v hereckém bufetu.

Až se divím, že jsem ji svou žárlivostí nezapudil –

Ale Medea mne měla asi opravdu ráda.

Jenomže já si tou svou žárlivostí zvolna vytěsňoval lásku.

Jeden večer jsem se s ní odmítl sejít a číhal před divadlem, napadlo mne, že se sejde s někým jiným –

Odešla z divadla sama a spěchala domů.

Ale ani to mne neuklidnilo. Proč tak spěchá domů. Proč asi.

Prostál jsem několik hodin pod jejím oknem, díval se vzhůru a uvažoval, kdo asi na ni čekal v jejím bytě, komu dala klíče –

Něco musím udělat, uvědomil jsem si tu noc, kdy jsem celý prochladlý uvažoval o svém počínání. Něco musím udělat. Musím se léčit, jinak mne má choroba bude mučit čím dál tím víc –

Díval jsem se na okno, které planulo na protější straně ulice, na okno s rákosovým sluncem. Medea bděla, bděla dlouho, učila se roli. A tehdy, když jsem se díval na Medeino slunce, jsem dostal nápad, jak bych se mohl ze své žárlivosti vyléčit. Poprvé po měsících jsem usínal bez úzkosti –

V moderní době není třeba žárlit.

Moderní doba má lék na všechny choroby.

I na chorobu žárlivost.

5

Georg Georgius, můj strýc, který pracoval ve veleskladu Robotea, byl šokovaný, když jsem mu svůj nápad vylíčil –

„Blbneš, Daido,“ řekl mi.

Prosil jsem ho.

„Je to zakázaný,“ namítal a potřásal hlavou.

„Ale je to rozumný,“ řekl jsem.

Jak často jsou zakázané právě ty rozumné věci.

„Ale nesmíš o tom nikde vykládat,“ řekl nakonec strýc a vydal mi to, co jsem požadoval. Ve skladu byl tak velký nepořádek, že se nedalo zjistit, co v něm chybí a co v něm přebývá.

Odvezl jsem si velikou bednu ještě ten večer.

„Je to nesmysl, Daido,“ telefonoval mi ještě v noci strýc a snažil se mne přimět, abych svůj plán opustil.

Docházelo mu, k čemu se svým souhlasem připojil –

Souhlasit bývá často nebezpečnější než nesouhlasit –

Ale já strýci ani neodpověděl. Zavěsil jsem –

Nemám čas na klábosení s příbuznými – musím pracovat. A pracoval jsem celou noc a celý víkend. Medee jsem se vymluvil, že jsem z Robotea dostal na víkend naléhavou práci, práci, ze které se nemohu vymluvit.

Moje žárlivost dostoupila tak vysoko, že jsem se o ni staral už víc než o lásku.

6

Do pondělka jsem byl hotový.

A v pondělí čekal na Medeu před studentským divadlem vysoký brunet s brokátovým pohledem. V ruce držel velkou kytici kopretin.

Přistoupil k Medee –

Podal jí kytici.

A nabídl jí doprovod. Měl brokátový hlas –

Stál jsem v loubí divadla a díval se a nedýchal –

Medea ho odmítla a odmítla i kytici.

Odcházela a muž stál rozpačitě s kyticí kopretin před ozářeným průčelím divadla.

Pak se váhavě vydal ke mně a zastavil se přede mnou –

Otevřel jsem mu ústa a otočil mu stoličkou.

Strnul –

Zkameněl –

Přehodil jsem si ho přes rameno a odnesl ke svému vozu.

7

Druhý den jsem na něj zavedl řeč s Medeou.

„Jo, nějakej ctitel na mne čekal,“ kývla Medea a ani se jí nezachvěla ruka, líčila si obočí a dívala se soustředěně vytřeštěně do zrcadla –

„Hezkej?“

„No, jako ty, Daido, ne,“ usmála se.

„Nebyl,“ vyzvídal jsem, „nebyl tvůj typ?“ Odklonila oči od zrcadla.

„Mám ráda tebe, Daido, neblázni.“

No dobře, uvažoval jsem, brunet nezabral, ale třeba jiný typ by ji dokázal svést – –

Příští čtvrtrok jsem trávil všechny víkendy v laboratoři.

A vyráběl pro Medeu milence –

Snažil jsem se na ní vyzvědět, jací muži se jí líbí, snažil jsem se vyzkoumat, jaké konkurence bych se mohl obávat –

Smávala se mi.

„Nudíš.“

A ti, kteří na ni čekávali před divadlem, ji nudili také.

Zkoušel jsem obličeje divoké a vyzývavé, zkoušel jsem andělské a plaché ctitele –

Medea mi o všech vyprávěla, nenapadlo ji, že to jsou umělí ctitelé, stále totéž tělo, kterému nasazuji jiné podoby, jiná jednání. Lichotilo jí, že na ni každý týden někdo čeká a miluje ji –

„Já budu, Daido, asi fakt dobrá. Nebo aspoň populární –“

Ale byla na obdiv zvyklá. A tvrdila, že má ráda mne.

Jenomže mně má žárlivost zakryla lásku –

Vyráběl jsem nakonec tak dokonalé ctitele, že jsem byl v pokušení myslet si, že mne Medea odhalila. Přece není možné, aby tohohle ani nevyslechla – Přece není možné, aby tomuhle nedovolila, aby ji doprovodil –

Je tak krásný.

Přitažlivý.

Přitažlivější než já – – –

8

Pojily se ve mně dva pocity. První byl radost nad tím, že se nenajde nikdo, kdo by dokázal otřást Medeiným citem ke mně, a druhý lítost nad tím, že nejsem schopný vytvořit někoho, kdo by dosáhl Medeiny lásky. Bral jsem nakonec ctitele ne jako své soupeře, potencionální soupeře, ale jako umělecká díla a přistihl jsem se, že by mi podvědomě už nevadilo, kdyby Medea nechala některého, aby ji doprovodil. Bral bych to ne jako zradu na sobě, ale jako potvrzení ohlasu svého díla –

Vyzkoušel jsem tolik typů –

A nezabral ani jediný, ani s jedním se Medea nedala do řeči –

A byli mezi těmi, kteří ji zastavovali, roboti básníci, mluvili vzletně a opojně –

Byli mezi nimi svalnatí ctitelé, hovořili neobratně, ale se zajíkavou vášní –

Užuž jsem byl odhodlaný, že Medee povím o všem. Vylíčím jí svou žárlivost. Omluvím se jí.

Ale pak mne napadlo, že by to nemusela přijmout, jak očekávám, jak si myslím – se smíchem. Mohla by se urazit. Klamal jsem ji, zkoušel ji, nedůvěřoval jí. A tak jsem raději mlčel.

A začal jsem trávit víkendy opět s ní –

Kdyby lidé své partnery víc milovali, snad by ani neměli příležitost žárlit. Žárlivost je projevem nedůvěry a nedůvěra, to není láska –

9

„Tak co?“ ptal se mne strýc Georgius.

Vyprávěl jsem mu o svých pokusech i o tom, jak jsem se ze své žárlivosti vyléčil.

Strýc se na mne díval zkoumavě, zamyšleně –

Jistě chtěl něco říct, ale nevěděl, jak do toho.

Vytáhl velký kapesník a vysmrkal se. Strýc se vždycky před důležitým rozhodováním vysmrkal. Jako by ohlašoval své rozhodnutí fanfárami –

„Nešlo by to,“ řekl tiše, „nešlo by to i s mou manželkou –?“

Podíval jsem se na strýce pobaveně. Malý, tlustý, červený mužík – který se na mne díval tak prosebně –

Teta byla velmi hezká a všichni v příbuzenstvu se divili, že si takové hezké děvče strýce vzalo. Teta pracovala v bufetu v divadle, ve kterém hrála Medea. U bufetu byl vždycky nával, teta byla velmi hezká, i když jí přibyla léta, měla vtip i porozumění. V jejím bufetu se objevovali pravidelní zákazníci a pili a vyprávěli si s tetou, nechávali se od ní utěšovat –

Aby strýc nežárlil.

„Jak to myslíš –“ zeptal jsem se rozpačitě, ale věděl jsem, co strýc myslí –

„Nedělej se,“ řekl strýc.

„A jaký by měl být?“

„To nechám na tobě,“ polkl strýc.

Ještě ten večer jsem zašel do bufetu.

„Ahoj, Daido,“ volala na mne teta a mávala šejkrem.

„Ahoj, Lény,“ řekl jsem, teta nesnášela, když jsem jí říkal teto, byla jen o málo starší než já, a když jí říkám teto, připadá si prý stará –

„Máme čerstvou venušovku, brm brm?“

„Brm brm,“ kývl jsem.

Teta užívala slang, jaký měla i Medea. Strýc tenhle slang nesnášel a pepické výrazy ho rozčilovaly. Díval jsem se na tetu, jak šejkruje venušovku.

„Tak co, Daido, jak dejcháš?“

„V mezích života, Lény,“ rozhlédl jsem se po bufetu.

Teta přede mne položila sklenici s napěněnou venušovkou.

„Dnes tady nejsou žádný frajeři?“

„Moc brzo, Daido,“ posadila se na barovou židličku vedle mne, zástěrka i sukně se jí vysoukaly, teta měla moc hezké nohy – A věděla to.

Byl jsem si jistý, že si sedá na vysoké židličky jen kvůli tomu.

Konečně, proč by si nesedala, uvažoval jsem, takové hezké nohy schovávat je stejné jako zavřít galerii s hezkými obrazy –

Tetiny nohy byly krásné jak Feidiův sen –

„Koukáš mi na packy, Daido?“

„Jo,“ kývl jsem, „bejt strejdou Georgiem, žárlím vod půlnoci do půlnoci.“

„Hhh,“ zahihňala se teta. Měla zvláštní smích, kratičký a hlasitý, dělala dlouhé „h“, a v tom smíchu byl vždycky triumf –

Teta se smála vlastně vždycky tak trochu pyšně –

„Jakýho frajera bys tu viděla nejradši?“ zeptal jsem se a ponořil nos do pěny ve sklenici –

„Nevyzvídej, Daido,“ smála se teta.

Dopil jsem venušovku a šel.

Tady se teda nic pořádnýho nedozvím –

Šel jsem po ulici a tetiny nohy jsem měl stále před očima, panejo, zkusil jsem zamrkat a podívat se do výlohy, byly tam, podíval jsem se na ulici a byly tam, podíval jsem se do oblohy, pluly po ní v azuru –

Teta je fajn.

Moc fajn.

Co kdybych ji někam večer vytáhnul, napadlo mě, strejda jede na školení –

Zarazil jsem se.

Daidale, řekl jsem si v duchu, Daidale, ty vole.

10

Věděl jsem, že teta má ráda veliké muže, kteří umějí hloubavě hovořit, aspoň s těmi jsem ji vídával dlouho se v bufetu vybavovat –

Než se strejda vrátil, splácal jsem jednoho takového.

Docela ušel.

Frajer. Prostě robot floutek.

Zavedl jsem ho za strýcem.

„Ne,“ řekl strýc. A přinutil mne, abych na tom umělém milenci pracoval ještě dva týdny. Pořád ho vylepšoval, pořád si předpisoval, co ještě má mít a co nemá, nosil mi ze skladu nové a lepší součástky. Vyráběl si milence pro svou ženu –

„Teda, ty Lény asi fakt miluješ,“ řekl jsem mu nakonec, když jsem viděl, s jakou láskou jí milence neustále vylepšuje –

Udiveně se na mne podíval –

„Samozřejmě že nepočítám s tím, že by s ním něco měla,“ řekl váhavě, „ale chci mít jistotu, jako máš ty. Že mi dala přednost před někým pořádným –“

Poplácal ležícího panáka po bicepsech.

„Kdyby neodešla s kulhavým ubožákem, nic by mi to nedokázalo.“

Nakonec si strýc odnesl milence své ženy do skladu a pracoval na něm sám. Hýčkal ho – Vyráběl ho tak dokonalého, jako by chtěl vyrobit krásu samu, přitažlivost samu –

Občas jsem za strýcem zašel.

Na stole ležel Adonis, jak mu strýc říkal, a nabýval stále větších a větších kvalit. Líbezný a jímavý, jako Feidiova socha – Feidiův sen – –

„Strejdo, toho bych se bál za Medeou poslat.“

„Viď?“ podíval se na mne vítězně.

Ani v mých slovech nerozeznal ironii –

Strýci se stalo to, co se stalo mně, umělý milenec pro něj začal být natolik vlastním dílem, že ho přestal považovat za konkurenta. Ale to, co jsem já cítil jen v náznaku, procítil strýc dokonale. S Adonisovou inteligencí si tak pohrál, že chlapík byl zábavný jako nikdo z našich kamarádů. Dokonce mu dal samostatné rozhodování, které někde ve skladu vyštrachal. Občas jsem ke strýci zašel na partičku karet nebo na kus řeči. Strýc sedal s Adonisem v zaprášené kanceláři a klábosili. Až jsem žasl, jak strýc k milenci své ženy přilnul, a napadlo mne, že si ho možná ponechá, ani ho za tetou nepošle –

Adonis byl velmi vtipný –

Nepamatuji se, že bych se někdy tak nasmál jako v jeho společnosti.

A karty hrál jako polobůh –

Obehrál nás pokaždé –

„Strejdo, ty dopřeješ svý ženě opravdu to nejlepší.“

Strýc se jen smál.

„Ty ji úplně hejčkáš.“

Strýc jen zářil –

„Ty se jí staráš o všecko, i o milence –“

Strýc se díval na Adonise opojeně –

11

Nakonec se rozhodl ho za tetou poslat –

Domluvili jsme se, že já budu jejich setkání asistovat. Čekal jsem ke konci divadelního představení v bufetu na Medeu –

Teta klímala za barem, hlavu měla opřenou v dlaních a její velké hluboké oči byly zamlženy sladkou malátností –

„Daido, jsem mrtvá,“ řekla mi.

„Moc flámuješ,“ řekl jsem tetě a ona to brala jako lichotku, přitom jsem věděl, že neflámuje, že jen patří k tomu rodu žen, co jsou pořád ospalé –

Cvrnkl jsem do tácku pod sklenice –

Doletěl k tetě.

Ta do něj cvrnkla a tácek letěl po naleštěné desce baru ke mně –

Dost ubohá zábava.

Ale já se díval na tetiny dlouhé půvabné prsty, jak vysílají tácek ke mně znovu a znovu a docela jsem se tím bavil –

„Ty jsi srandovní, Daido,“ řekla teta.

Copak o to, já vždycky věděl, jak bavit děvčata –

Hloupě.

Ale bavit.

A jak jsme si tak cvrnkali táckem, přišel Adonis.

Zastavil se ve dveřích bufetu, přímo pod pestrou lucernou, po bělostné tváři mu skanul modrý plamen z osvětlení –

„Jednu venušovku,“ poručil si a já slyšel hlas, který zněl, jako by mluvil zvlášť lahodný anděl, však si strýc s tím hlasem vyhrál celý týden –

„Pěknej chlap, co,“ šeptala mi Lény a zamávala šejkrem –

Adonis se posadil na židličku vedle mne.

Teta na mne zamrkala –

Já na ni. Byla to fajn teta. Pak přišla Medea a do bufetu se nahrnula spousta lidí, odešli jsme s Medeou do noci –

Vyprávěl jsem jí o Adonisovi.

Smála se a smála –

„Ještě že tebe nenapadne nic tak praštěného jako jeho,“ políbila mne. „Ale ty víš, Daido, že žárlit nemusíš –“

„Já?“ Zatvářil jsem se nejudiveněji, jak jsem uměl. „Já? Já a žárlit?“

12

„Zabrala,“ hlásil mi strýc druhý den. V jeho hlase se setkávala lítost s hrdostí.

Litoval, že jeho žena se nechala Adonisem okouzlit –

Ale zároveň ho hřálo vědomí, že Adonis je jeho dílo, a tetin zájem o něj bral jako potvrzení svých kvalit.

„Nevím, jestli mám bejt rád nebo ne,“ vzdychl, „jsem kráv, viď?“

Kráv, to bylo oblíbené slangové slovo tety Lény i Medey, používaly je místo slova vůl a říkalo se, že ho vymyslela sama teta Lény –

Proč by ne.

Teta byla fajn.

„Doprovázel ji z bufetu až k našemu domu,“ říkal strýc, „díval jsem se na ně přes záclonu –“

Triumfoval.

„A co tam, tam v bufetu?“

„Lény říkala, že je to pěknej chlap.“

„Viď?“

Strýc se na mne podíval, jako by se dožadoval potvrzení kvalit svého syna.

„No je docela slušnej,“ nevěděl jsem, jestli je na místě, abych před strýcem chválil kvality milence jeho ženy.

„Myslíš, že si s ním něco začne?“ strýc mi visel nedočkavě na rtech.

„Vím já?“

„Víš, že by mi to ani nevadilo?“ řekl strýc.

„Neblázni.“

„Já si myslím, že jestli je Lény normální ženská –“

„Tak co –“

„Tak nic,“ řekl strýc, kterému došlo, co chtěl vyslovit –

Kdyby nám došlo, co chceme vyslovit, asi bychom moc věcí nevyslovili.

„Já bejt ženskou,“ řekl strýc zamyšleně a otevřel peněženku. Měl v ní fotografii tety Lény. A – – – fotografii Adonise. Díval se na ně, jako by se díval na své nejbližší –

Jediný člověk, který si s sebou nosí fotografii milence své ženy.

13

„Teta zabrala,“ řekla mi Medea. Řekla to stejnými slovy jako strýc. „Potkala jsem je včera na plovárně.“

„Na plovárně?“

„Lény říkala, že tam dneska půjdou zase. Můžeš je tam vidět, jestli sebou hodíš,“ řekla Medea a začala balit deku a ručníky –

Plovárna byla kousek za našimi kolejemi, velký bazén se světle modrou vodou. Obvykle jsme chodívali s Medeou do zadního cípu, kde jsme měli klid a soukromí, dnes si to ale Medea zamířila přímo pod skokanskou věž.

Tam byli –

Adonis. Lény.

Leželi na dece. Lény na břiše, s namaštěnými zády. Adonis na zádech a zakloněný cucal brčkem limonádu ze sáčku –

Georg Georgius pamatoval i na potravu. Na Adonisovo jídlo. I pití. Udělal prostě Adonise, jako by byl stvořitel – Aspoň si to myslel – –

„Ahoj, děcka,“ Lény mně a Medee říkala děcka, i když nechtěla, abych jí říkal teto, snažila se v nás vzbuzovat dojem o své nadřazenosti –

Ne o svém stáří.

„Ahoj Lény,“ kopl jsem jí na pozdrav do míče, který měla pod hlavou.

„Blbý fóry,“ žuchla teta hlavou do písku.

„Adonis,“ představila –

„Já mu říkám Áda,“ dodala, když si s námi Adonis potřásal rukama, „říkejte mu taky Áda. Ádo –“

Bylo to docela hezké odpoledne.

Jen jsem se musel snažit, abych se vyhýbal Medeiným očím. Párkrát se mi to nepovedlo – naše pohledy se setkaly a jako by přeskočila z jednoho do druhého jiskra smíchu – začali jsme se smát a smát –

Lény se na nás udiveně dívala a nechápala, čemu se smějeme. Co bychom jí vysvětlovali. Pak Adonis vytáhl karty a hráli jsme na dece a Adonis stále vyhrával a Medea prohrála svůj slamák, já sluneční brýle a Lény – Lény prohrála dokonce svou zrzavou paruku, na kterou byla tak pyšná –

14

„Chápej mne,“ řekl mi strýc Georg, když jsem mu večer referoval o tom, že se Lény celé odpoledne povalovala s Adonisem na plovárně – –

„Chápej mě, já jsem v životě nic nedokázal. Od maturity dělám tady na Roboteu ve skladu, nekonečný inventáře, nesmyslný soupisy, stejně se v tom bordelu nikdo nevyzná a já už vůbec –“

Bezmocně ukázal do dlouhé chodby plné krabic a nepřehledných regálů –

„Celej život tady blbnu v tomhle kumbále. Ten Adonis je moje jediný dílo, já vím, že jsem směšnej, ale je to tak –“

Díval se smutně do zešeřelé chodby –

„Je dobrej, ne?“ ptal se. „A dívala se na něj moc zamilovaně?“

„Celkem dost.“

Strýc si stvořil snad ne milence své ženy, uvažoval jsem, snad si stvořil sám sebe, takového, jakého si sebe podvědomě vysnil –

A žárlit – může žárlit na sebe?

Strýc stáhl noviny ze stolu a před námi ležel Adonis. Lehával na stole pod novinami. Bydlel zde ve skladu a vrátil se sem i z koupaliště –

Ležel před námi. Nehybný. Jako na pitevním stole.

„Víš,“ strýc mu přejel dlaní po čele, „víš, že ho mám docela rád, prevíta jednoho –“

Chápal jsem ho –

Strýc bral zájem své ženy o Adonise ne jako zradu. Ale jako ohlas. Tak jako umělec přijímá ohlas svého díla u publika –

A to –

A to, že jeho dílo –

A to, že jeho dílo je milenec jeho ženy, to nehraje roli.

Je to jeho dílo.

15

Ten večer jsem zase čekal na Medeu v bufetu.

„Cos mu říkal, Daidouši,“ míchala mi Lény venušovku.

„Dobrej, no, dobrej.“

„Ti jednu tím šejkrem šejknu,“ řekla teta výhružně, „skvělej.“

„Celkem skvělej.“

Teta mi nalila venušovku.

„Co se ti na něm nejvíc líbí?“ vyzvídal jsem.

„Von je to chlap,“ dechla teta –

„Chlap?“

„No vono z něj jde takový fluidum z vočí do vočí –“

„Fluidum?“

„Já s ním teda, Daido, nic neměla, jen mě doprovázel párkrát domů nebo na plovču, ale řeknu ti: Když odoláme vášním, neznamená to, že jsme silní, ale že vášně byly příliš slabé.“

Teta znala pár aforismů. Pár. Těch, co se jimi chválila.

Těch, co se jimi omlouvala –

Ale teď už mluvila o vášni –

Chtěl jsem jí něco říct o Adonisovi, něco opatrně formulovaného, abych strejdu nezradil, ale aby se teta mohla domyslet –

Jenže teta se fascinovaně zadívala za mne –

Ohlédl jsem se.

Ve dveřích stál Adonis –

Krásný, krásný, kýč –

Strejda nebyl umělec, to ne, i když si to namlouval, nestvořil žádné velké dílo, jen velký kýč –

Kýč.

Ale velký –

16

Když jsem v příštích dnech uvažoval o vztahu tety a Adonise, nejvíc mne zajímala její poznámka o chlapském fluidu, které vychází z Adonise a přechází do ní. Už dávno jsem měl podezření, že takové fluidum neexistuje, že člověk si je namlouvá a cítí své okouzlení, svou naději, přisuzuje ji tomu druhému –

Teď se mi to potvrdilo.

Ten panák, kterého strýc sestavil, nemohl mít žádné fluidum, na jeho kukadlech nebylo nic kouzelného –

Sám jsem se pamatoval na chvíli, kdy je strýc vyštrachal v zapadlé krabici v jednom koutě skladiště. Velkou škatuli nadepsanou „čočky“.

Medea se vším bavila –

„Teta je kráva,“ prohlašovala a nakonec nemohla ani do bufetu chodit, jak jen do něj vešla, musela se smát –

Adonis docházel za tetou stále častěji.

A strýc se snažil udělat pro oba, pro svou ženu i pro Adonise, co nejlepší podmínky.

Na víkendy začal odjíždět –

Předstíral, že má školení, ale zatím oba opouštěl jen proto, aby je nerušil – –

„Strejdo,“ snažil jsem se ho přimět k vědomí, „vždyť ona tě podvádí.“

Díval se na mne. Bezvýraznýma očima.

„Vždyť se stalo to, čeho ses bál –“

„Tomu ty nerozumíš, chlapče,“ řekl a sňal noviny ze stolu před sebou. Na stole ležel Adonis, svá modrá očiska obracel v sloup –

„Musím mu předělat zuby,“ řekl strýc a vyjmul Adonisovi čelist, „neruš, chlapče, musím mu udělat hezčí zuby –“

Otočil se ke mně zády.

Co jsem měl dělat – – –

Dívat se na strýce?

Jak zlepšuje chrup milenci své ženy?

„Jak myslíš, strejdo,“ řekl jsem jeho zádům, „jak myslíš, ale já od toho dávám ruce.“

Ohlédl se po mně.

„Ty jsi tu ještě?“

Odcházel jsem, ale než jsem za sebou zavřel dveře, zaslechl jsem strýcův hlas.

„Lény říkala, že pojede na víkend k mamince, ale já vím od Adonise, že poletí spolu –“

17

„Měli bychom jí to říct –“

Seděli jsme s Medeou v divadelním bufetu, zatímco teta klímala za pultem.

V Medee se snad projevila ženská soudržnost, asi na ni padla úzkost a nechtěla, aby se Lény zesměšnila –

Fluidum – fluidum – fluidum – opakoval jsem si.

„Ale nemyslíš, že bychom jí ublížili, kdybychom jí to řekli?“ ptal jsem se.

„Jak to?“

„Našla konečně toho, koho chtěla. Ideál. Strejda po všechny ty měsíce, co s ní žil, chápal, že on ideální není. Ale měl ji rád. Tak jí ideál dal.“

„Strejda je pošuk…“

Medea dopila sklenici venušovky a vstala, vykročila k tetě –

„Jak jí to chceš říct?“

Medea zaváhala.

„Že milovala atrapu?“

Medea se zase posadila.

„A co je nám po tom,“ řekla, „nejsme dobročinný ústav.“

To bylo její obvyklé úsloví, když chápala, že to, co chce udělat, vlastně tak moc dobro není.

Ne, dobročinný ústav jsme nebyli.

Ale i já měl v tu chvíli špatné svědomí –

Cítil jsem se strýcem spoluvinu.

Co kdyby s jedním z těch, s jedním z těch potencionálních milenců, kybernetických milenců, s jednou z těch soch byla Medea odešla –

Už už bych i já vstal –

Přistoupil ke klímající Lény.

Ale co, nejsme dobročinný ústav.

To teda ne.

18

Na cestu strýc Adonise umyl v růžovém parfému, seřídil mu oční čočky, aby jejich ohniska vyhlížela, jak říkal, „ještě démoničtěji“.

Staral se o něj, dbal o jeho přitažlivost, jako by se měl starat o sebe –

Díval jsem se na strýce, jak milenci své ženy myje prsty –

A nevěděl jsem, jestli je to podívaná smutná nebo směšná –

Rozhodně to bylo zajímavé.

„Nechceš si ho půjčit?“ řekl strýc. „Pro Medeu? Vyzkoušet ji?“

„Ne.“

Strýc s pochopením kývl.

„Daido, ani se ti nedivím. Jsem si jistej, že s takovýmhle frajerem by utekla každá. Podívej, nehty má úplně křišťálový.“

Teta utíká s panákem – Zamilovala se do něj, jako se malé holčičky zamilují do svých panenek nebo medvídků, uvažoval jsem.

A chápal jsem, jaká je v přitažlivosti Adonise tragika –

Co na něm vábí. Faldy, do kterých srovnal strýc jeho obličej –

Stavba, jakou dal strýc jeho kostře. Hlas, který pečlivě vymoduloval a dal mu omamnost.

Strýc posadil Adonise. Jako loutkář posazuje loutku –

Snad strýc chápe, že má proč žárlit. Že svou ženu neuspokojuje. A tvoří tuto loutku, jako magickou loutku –

Jako někoho, komu odkazuje svou naději.

Svou naději, že bude milován.

Že si zaslouží být milovaný.

„Hele, vypucuj ho trochu za ušima,“ podal mi strýc chomáč vaty.

Vzal jsem poslušně vatu.

A tak jsme tam pucovali Adonise, milence strýcovy ženy, až se mu za chvíli nehty i uši málem roztřpytily –

„No, myslím, že může být Lény spokojená,“ řekl strýc.

Řekl to, jako by ženě vyluxoval, uklidil byt. Ne umyl milence.

Nasadil Adonisovi kostkované, prudce elegantní sako, které mu odpoledne ve městě vybral a koupil.

Pak loutku donesl ke křeslu a posadil ji.

Seděla před námi. Krásná, mrtvá socha –

A přece je to schránka, do které teta promítá svou naději. Svou touhu, svou iluzi. Díval jsem se na Adonise. Měl ve tváři něco smutného, tragického.

19

Odjeli.

Byl jsem s Medeou Lény vyprovodit.

Zářila.

Adonis ji držel za ruku. Strýc by to měl vidět. Ten by měl radost, uvažoval jsem. Ale napomínal jsem strýce, že je nesmí vyprovodit –

„Ahoj, děcka,“ políbila mlaskavě Lény mne i Medeu.

„Jsem šťastná,“ dechla za námi, „děcka.“

Adonis nám pokynul štíhlou, ušlechtilou dlaní –

A pak jsem zahlédl strýce.

Skrýval se za sloupem v letištní hale a vyhlížel, v očích měl tiché radostné světlo, jako by se díval na něco krásného, na něco, co korunuje jeho dílo.

Nastoupili.

A odlétali, světlo jejich rakety se ztrácelo ve tmě vesmíru –

20

Už se nevrátili.

Už nikdy jsem tetu Lény neviděl. Ani strýc. Nevím, zda tam někde v té ztemnělé dálce žije, žije s Adonisem.

Možná už Adonis přestal fungovat a Lény přišla na svůj omyl, možná ještě ne a žijí spolu, žijí a Lény neví, že jí milence sestrojil manžel.

Navštěvuji strýce každý úterek.

Nezatrpkl.

Na stěně jeho kumbálu visí dvě fotografie.

Lény.

Adonis.

A strýc se na ně často zadívá a v pohledu má něco sladkého a milostného. Nezlobí se na ně.

Mám pocit, že má Adonise dokonce radši než svou ženu.

Protože Adonis – – to je on.

A strýc odjakživa trpěl na sebelásku.

Měl v sobě odjakživa – – odjakživa víc sebelásky než lásky.

Snad se cítí spokojenější teď, než byl před léty. Teď už nemusí žárlit. Teď už není proč –

Není na koho.

Adonis je on.

Medea mne krátce po odletu Lény začala znepokojovat. Když jsem se s ní nepohodl, říkala:

„Ten vysoký brunet, co mne čekával s kopretinami, by tohle neřekl.“

Ten vysoký brunet –

Časem se stal mým postrachem a já na něj žárlil, i když brunet byl už dávno rozebraný, jeho trup, končetiny i hlava ležely v očíslovaných krabicích ve skladu Robotea.

Ale stejně jsem žárlil.

Žárlil na iluzi.

A je žárlivost něco jiného než iluze?

Když jsem sedal v bufetu Robotea s Medeou a díval se kolem sebe, vzpomínal jsem na Lény.

Jak se jí dýchá.

Kde.

A díval jsem se na hosty v bufetu. Plné nadějí, touhy, vášně – A uvažoval jsem, který z nich je asi umělý.

Na první pohled se to nedá poznat.

Kočky

1

V mládí jsem se občas pouštěl na výjezdy po naší galaxii.

Nejmladší z Robotea jezdívají.

Mizerná práce.

Není dobře placená. A znamená to courat se po cizích hvězdách, v ubohých hotelích, protože Roboteum šetří, kde se dá. A tak šetří i na hotelích při služebních cestách.

Zažil jsem při těchhle výjezdech ale pár zajímavých příhod.

Nejzajímavější byla na hvězdě 9/9.

Nejzajímavější?

Teď to tak mohu nazvat, ale tehdy, i když jsem chápal, že to zajímavý příběh je, jsem ho měl plné zuby. Zajímavý ale byl, trapně zajímavý –

2

Ta hvězda byla průmyslová. Jedna z těch hvězd, na které ochránci přírody nechali soustředit průmysl.

Prý se tak zabrání hyzdění vesmíru.

To ano, to se zabránilo.

Jenže na těch průmyslových hvězdách také žili – za mého mládí, teď už ne – lidé. Teď jsou průmyslové hvězdy obsazeny roboty a lidé se na nich objevují jen na krátkých inspekcích.

Ale tehdy na nich museli žít lidé ještě stále.

Na takových hvězdách se dost vydělávalo, copak o to, tam se dalo vydělat. Stahovala se tam individua z celého vesmíru.

Jenomže život tam byl jako v pekle.

Když mi řekli, že mám na jednu z těch průmyslových hvězd letět, byl jsem z toho dost přešlý. Co jsem komu udělal, řekl jsem vedoucímu našeho oddělení, ale ten se jen smál, ať jen zestárnu, pak za mne všechno vyžerou mladí.

Cynik.

A tak jsem se na tu hvězdu rozejel.

Už přistání vypadalo dost příšerně – „Jako bychom přistávali v pekle,“ řekl jsem svému spolucestujícímu, když jsme se propadali černým oblakem smogu, který celou hvězdu překrýval.

Také se té hvězdě tak mezi obyvateli říkalo: peklo.

„Ale jsou tam docela milí čerti,“ řekl mi spolucestující s úsměvem. „A hlavně čertice.“

Konečně co dělá peklo peklem a ráj rájem?

Jeho obyvatelé.

Bylo by peklo peklem, kdyby v něm žili andělé?

Uvažoval jsem o tom, co mi spolucestující řekl, a díval jsem se na černý dým, který vlál za okénky, díval jsem se už celkem veseleji –

3

Na letišti jsem se rozkašlal.

Takovým zalykavým kašlem, jako by mi zaskočila kost –

„To nic, to nic,“ řekl předseda vítací delegace, která na mne čekala, „za týden už ani nezakašlete. To je o poprvé.“

Opravdu, za týden jsem si zvykl.

Byl jsem moc rád, že mne vítala delegace na letišti. Stalo se mi to poprvé v životě a byl jsem na to pyšný. Takový mladý kluk jako já – a kapela mu hraje jako nevímkomu a červený koberec přes letiště –

Chápal jsem přitom, že nevítají mne, ale moje služby.

A to mne trochu rozlaďovalo.

Došlo mi, že tak pompézně jako mne by vítali každého vola.

Nevítali mne, vítali moji funkci, a kdyby moje funkce měla nohy a mohla přijít po koberci k nim, byl bych já docela zbytečný –

Dali mi celkem pěkné bydlení, nic komfortního, ale já byl otlučený ze všech těch ubohých hotelů, co se mnou Roboteum vymetalo, že jsem jim byl i za to vděčný. Pověsil jsem si šaty do skříně, položil se na postel, v šatech, to jsem dělal vždycky jenom v hotelu –

A díval se z okna na vzlínající černou mlhu –

No, díra, pěkná díra, myslel jsem si.

4

Moje práce byla předem vypracovaná v Roboteu.

A to, co jsem měl na téhle průmyslové hvězdě dělat, hraničilo na jedné straně s technikou a na druhé straně s poezií.

Na průmyslových hvězdách nemohla žít zvířata.

Žádný živočich –

Jen lidé zde vydrželi.

Hynuli dokonce i ptáci, kteří byli zvlášť šlechtění na nezdravé podmínky, a ani rybičky v akváriích nebyly s to přežít podmínky této hvězdy –

Proto si obyvatelé objednali u Robotea zvláštní projekt…

Umělou farmu.

„Uf“ se ten projekt jmenoval ve zkratce a já si kolikrát říkal, že to „uf“ se k němu hodí, vypracovat tenhle projekt byla dřina dřin –

Když jsem ležel v posteli a kýval špičkami polobotek ve vzduchu, zdálo se mi všechno náramně jednoduché – –

Za pár týdnů zavedu faunu do výroby a odletím.

Na hotelovém stolku ležely desky s projektem a já tu neměl mít v podstatě jinou práci než organizační dohled –

V oddělení mi říkali, jak si mne budou obyvatelé průmyslové hvězdy považovat, jak se prý už těší, až se v jejich dýmajícím povětří objeví ptáci, až v jejich bublajících a fluoreskujících vodách se objeví ryby a až na jejich nemožně zamořené chodníky vyběhnou kočky a psi – Budu prý pro ně dobrodinec, stvořitel, a že jsem vymyslel z celého projektu jenom stehlíka, přehlédnou, já sklidím ovoce práce celého oddělení, a tak si nemám nic z toho dělat, že k nim pojedu – rozeznával jsem v jejich řeči škodolibost – žádný z nich by si se mnou práci nevyměnil. Sedí si pěkně v teple a v čistém ovzduší a já tady – –

Rozsvítil jsem.

A rozkašlal se, horečně se rozkašlal –

Musel jsem se napít vody, abych ten hrozný kašel potlačil.

Jako bych dýchal ne vzduch, ale průhlednou hmotu –

5

Na průmyslových hvězdách byli slušní technici. Profesionálové.

A tahle práce je těšila. Pustili se do ní vášnivě. Továrny na zvířata rostly bleskurychle, výrobní linky sjížděly do hal jedna za druhou.

Oddělení na stehlíky zavedli za tři dny.

První stehlík, který sletěl z výrobní linky, byl dokonalý, ani kočka by nepoznala, že je umělý, dokud by se do něj nezakousla.

Celkem jsme zde zavedli psy, kočky, jeleny, srnky a asi dalších dvacet druhů zvěře, třicet druhů ptáků, nějaké ryby a kybernetické mouchy a motýly –

Rád jsem se procházel halami a díval se na výrobní linky, ten pohled byl velice zábavný… Zvlášť motýlograf jsem měl rád, vydržel jsem hodiny sedět před jeho ústím a pozorovat motýly, pestrobarevné a různých druhů, jak vylétají a mávají křídly – Obyvatelé si obvykle pochvalovali motýly. Černé páry ani šedé perleťové mlhy už nevyhlížejí tak strašně, když jimi prošvihávají pestrá křídla motýlů. Stroje „na zvířata“ vypadaly dost strašidelně. První pohled na jelena, kterého po částech vytlačoval rozlehlý, skříni podobný stroj, mne znepokojil – Nejprve lezly ze skříně parohy – pak hlava, přední běhy – Stroj na mouchy mne příliš nebavil, vyplivoval v pravidelných intervalech do vzduchu mouchy, vypadalo to spíš, jako by vyráběl cvočky a vyhazoval je do vzduchu. Mouchy, létající cvočky, mávaly křidélky a vířily tak dlouho, než je zaměstnanec chytil a strčil do krabičky. Pět do jedné. Mohl bych dlouho vyprávět o té výrobě, ale proč, každý si snad umí představit, že tahle výroba byla zprvu fascinující, ale po čase nudná a že mne už žáby, které vyskakovaly ze žabografu, nepřiměly, abych se jimi zabýval. Jen když nějaká utekla z linky a skočila mi na nohu, to jsem se oklepal, nemám žáby rád – Občas jsem zašel na inspekci ptáků, ale ani inspekce nebyly třeba, všechno fungovalo bezvadně. Jen drozdoskop se zadřel, ale podařilo se mi ho velmi rychle opravit a drozdů se vyrobilo tolik, že se plán dokonce ještě překročil. Zkrátka všechno šlo podle plánu a brzy bylo fauny dost a dost. Pouze se psy byla potíž, byli úzký profil, každý obyvatel nějakého chtěl. Psa raději než kočku. A tak se psů nedostávalo, v krámech na ně byly fronty, psostroje musely pracovat na tři směny, čtyřiadvacet hodin denně, a stejně se nedařilo tak obrovskou objednávku uspokojovat – – –

6

Práce zde nebyla žádná. Jenom nuda.

Ale tehdy jsem poznal, že nuda je někdy ta nejtěžší práce.

Poflakoval jsem se po výrobních halách a počítal dny, kdy už se budu moci vrátit. Nebyl jsem tu na nic potřeba, ale přesto jsem zde musel zůstávat, abych splnil plán služební cesty.

Tu a tam jsem dohlédl na výrobu ptáků nebo veverek, padaly ze strojku jedna za druhou, veverek bylo třeba hodně, zrovna se na hvězdě vysazovaly umělé lesy místo těch původních, těch starých, které úplně sežehly jedovaté větry.

Nové stromy se mi moc nelíbily.

Dost je ve výrobně stromů odbyli, bylo na první pohled vidět, že jsou umělé, a takový les na průmyslové hvězdě připomínal umělý les, jaké se dělají na Vánoce ve výlohách obchodních domů.

Obyvatelé si to uvědomovali, ale uzavřeli už na dodávku lesa pevné objednávky, a tak museli tyhle podivné lesy šířit. Rozhodli se tedy aspoň zalesněné plochy oživit umělými veverkami –

Ty byly dokonalé.

Kolegyně Ellen si s nimi vyhrála několik týdnů a veverky, které přede mnou vypadávaly ze stroje, byly k nerozeznání od pravých – –

Každá veverka, jak z výpustního otvoru vyklouzla, se zatřásla, poskočila a narovnala si tlapky, vypadala dojemně, bezbranně – – –

Jednu jsem si vzal a zanesl do svého hotelového pokoje, říkal jsem, že ji budu testovat, ale vzal jsem si ji s sebou jen tak, abych měl na téhle smutné hvězdě někoho, s kým bych nebyl sám –

Přidržoval jsem si veverku pod sakem, držela se mi tlapkami za košili na hrudi a cítil jsem na srdci, jak se třese, cítil jsem na svém srdci její –

Umělé.

7

Jednou jsem zase procházel halami – měl jsem v popisu práce provádět každé ráno v halách vizitu.

Kouřil jsem cassiopejský doutník a procházel se, díval se na stroje, které vyplivovaly živočichy, na dívky, které u strojů stály a zvířata lapaly, balily nebo aspoň strkaly do krabic a na pohyblivých pásech nechávaly popojíždět dál, do dalších hal, kde se fauna třídila –

U oddělení ptakopysků mne zaujala jedna dívka.

Dívala se na ptakopyskátor, velký šedavý stroj, s odporem. Ptakopyskové, kteří ze stroje klouzali v tříminutových intervalech, se jí zjevně nelíbili, musela je sice brát do rukou a vecpávat jednoho po druhém do krabic, ale viděl jsem na ní, že je jí tahle práce zřetelně proti mysli. Brala ptakopysky do konečků prstů, dost štítivě – jen je zvedla a hned je spouštěla do krabice, jen aby se těch zvláštních živočichů nemusela dlouho dotýkat – a jak se při té práci šklebila – Brala ty umělé mašinky do rukou, jako by brala do dlaní žáby. Byla to ale moc hezká dívka, půvabná, i to šklebení bylo půvabné a něčím mne vábilo –

To šklebení bylo upřímné. Dokonale upřímné.

„Vám se moc nelíbí, že jo,“ řekl jsem, nevěděl, jak začít hovor.

„Teda že bych tyhle potvory zrovna milovala,“ řekla dívka, podívala se mi usměvavě do očí – Vlastně se neusmála, jen promluvila tak jasně a upřímně, že jsem měl dojem, že se usmála. Upřímnost je druh úsměvu –

Ptakopyskové byli dodatečný program a dost hloupý, uznával jsem to, průmyslová hvězda si ale udělala u Robotea objednávku na přesně stanovený počet peněz, ne přesně stanovený počet zvířat. A při konečné kvitanci vyšlo, že se celý fond na umělá zvířata nevyčerpal, Joshua Lem, ředitel Robotea, tedy rozhodl, že by bylo hloupé vzdávat se části poukázaných peněz a vracet je zase na účet průmyslové hvězdy. Nařídil oddělení pro zvláštní úkoly, aby vyprojektovalo nějaké zvíře, jedno jaké, jen aby se vešlo do finančního limitu. Počítali, počítali, projektovali, dumali, ale peníze stačily akorát tak na ptakopyska. Byl to nesmysl, ale nesmysl podle normy. A tak se na průmyslové hvězdě měli vzmáhat ptakopyskové, i když tam vůbec nebyli potřeba, obyvatelé je neznali a tak trochu se jich báli.

8

Sebral jsem jednoho ptakopyska ze země.

Zvedl jsem ho do vzduchu, díval jsem se, jak zmítá nožičkama –

Kdybych se sám nepodílel na tomhle výrobním programu, nenapadlo by mne, že to je umělý ptakopysk.

„Jsou docela hezký, no ne?“

„Ne,“ dívka se podívala na ptakopyska s dokonalým despektem a já musel uznat, že se mohou najít lidé, kteří se do ptakopyska zrovna nezamilují.

„To je věc zvyku,“ řekl jsem rozpačitě –

„Snad,“ souhlasila dívka.

A já pochopil, jaké přemáhání musel dívku tenhle souhlas stát, a pochopil jsem, že jeho příčinou nejsou ptakopyskové, ale já.

Souhlasila, aby mi udělala radost.

„Já projektoval stehlíky,“ řekl jsem na svou obhajobu.

„Jo, ty jsou fajn,“ usmála se. Teď opravdu. „Já jsem Bébé.“

Řekla to vážně, jako by jméno Bébé nebylo vůbec směšné a jako by se jmenovala Romualda nebo nějak podobně ctihodně.

„Daidalos.“ Podala mi ruku. Chvíli jsem ji podržel ve své –

Dívka náhle vyškubla svou dlaň a vypískla, ptakopysk, který vyskočil ze stroje, využil její nepozornosti a cupital ke dveřím. Dohonili jsme ho.

„Taky by se nemuseli vyrábět živí,“ řekla dívka, když jsme společně zastrčili ptakopyska, divoce kmitajícího krátkýma nožičkama, do krabice –

Chtěl jsem jí vysvětlit, že není živý, že je jen „v chodu“, jak zní termín z Robotea, a že se zvířata vyrábějí naschvál přímo v chodu, aby se všechny skryté vady mohly okamžitě projevit – –

Ale nic jsem nevysvětloval.

„To jo, to nemuseli,“ souhlasil jsem. Dívkám, kterým se líbíme, nemusíme nic vysvětlovat. Nemusíme se jim dokonce ani omlouvat, omlouvat se musíme jen dívkám, kterým se nelíbíme. A to stejně nemá význam, protože takové dívky naše omluvy stejně neuznají – –

Pomáhal jsem dívce cpát ptakopysky do krabic.

Byli dost neklidní, vzpurní a měl jsem od nich pěkně poškrábané ruce –

„Bestie,“ řekla Bébé a zastrčila zobák jednoho ptakopyska pod víko krabice.

Ale i to zastrčení zobáku udělala něžně, Bébé patřila k těm, kteří nedokáží být zlí ani na ty, kteří jim ubližují. Krabice s ptakopyskem se vzdalovala a my měli zase pár vteřin na sebe –

„Dokdy tady pracuješ?“ Tykal jsem jí, bylo jí sedmnáct, mně devatenáct.

„Ptakopyskuju do půl pátý.“

Ptakopyskuju –

Tímhle slovem mne okouzlila.

Kdo vymyslí takovéhle sloveso, s tím bude jistě dost zábavy. Domluvil jsem se, že se sejdeme ve tři čtvrtě na pět –

Jen tak tak jsem se domluvil.

Už tu byl pro mne malý a ukoptěný robot, který prosil, abych se běžel podívat do oddělení ježků, prý jim haprují bodliny, jsou poloviční, než mají být.

Celý den jsem se těšil na Bébé –

Byla tak hezká, že jsem jí odpouštěl i to nemožné jméno.

Procházel jsem sály, ve kterých vyletovali ze strojů motýli, ptáci, s bzukotem vypadávaly mouchy, vylézali jeleni, batolili se ježci –

A z té podivuhodné výroby jsem neměl dobrý pocit.

Už mne netěšila jako zázrak techniky –

Ze všech těch umělých živočichů, co se soukali z výpustí –

Z nich všech vzlínala tíseň –

A já si náhle připadal jako v tíživém snu, který nemohu opustit, i když se o to snažím ze vší síly.

Jediný, kdo nejsem umělý. V dokonale umělém světě.

A těšil jsem se na Bébé jako na záchranu.

Ta nebyla umělá.

Teda ne.

9

Ve tři čtvrtě na pět za mnou přišlo vedení nových hal a musel jsem s nimi projednat plán výroby cvrčků. Cvrčkové byli náhradníci, měli se kombinovat s výrobou much, podle toho, kdo se bude nakonec obyvatelům víc líbit. Jedněm se líbili cvrčkové a rozčilovaly je mouchy, které neustále bzučely a rušily poletováním, jiní si naopak mouchy oblíbili a shledávali je, jak říkali, rozkošnými bibeloty. A zase se jim nezdáli cvrčkové, kterým říkali posměšně šmidlové. Na hvězdě proběhlo referendum, vyhráli cvrčkové a zaměstnanci potřebovali v něčem upřesnit dokumentaci, aby se cvrčci mohli rozejet naplno –

Na místo schůzky jsem se dostal až v šest.

Ale Bébé tam byla.

Seděla na lavičce a kouskem větvičky pošťuchovala umělého tučňáka.

„Bezva,“ vzhlédla ke mně, „co?“

Vysvětlila mi, že tučňáky vyrábí v severní hale jeden chlapec, který je do ní zamilovaný, ale který jí jde na nervy. Toho tučňáka pro ni ukradl, musel kvůli tomu zamotat dokumentaci, aby tenhle tučňák vybyl. Strkala do kybernetického tučňáka větvičkou a moc se smála, jak po ní tučňák neohrabaně chňapal, tučňák si zjevně v téhle hře liboval.

Stejně jako Bébé.

„Myslel jsem, že tady už nebudeš,“ řekl jsem překvapeně.

„Ale jo,“ podívala se mi oddaně do očí, „když se mi někdo líbí, tak umím být trpělivá.“

A já chápal, že je to největší vyznání lásky, jaké mi mohla v tu chvíli Bébé říct.

10

Po tom, co jsem se s ní seznámil, jsem přestal trpělivě počítat dny, které zbývaly do mého odletu z průmyslové hvězdy.

Líbilo se mi zde.

Dokonce jsem ani neprotestoval, když ve výrobě jelenů došlo k potížím a Roboteum mi dálnopisem přikázalo, abych zůstal na průmyslové hvězdě ještě o měsíc déle.

Zvykl jsem si zde.

Dokonce jsem přestal v těch černých perleťových dýmech i kašlat –

Bébé bydlela ještě s jednou zaměstnankyní haly v garsonce u zvířárny, zvířárna se říkalo nové továrně.

Její spolubydlící byla velmi vtipná a často jsme trávili večery všichni tři spolu. Bébé uvařila, její spolubydlící, která studovala hudbu a zde si jen přivydělávala, nám hrála na spinet. Klábosili jsme.

Bylo mi devatenáct a jako tolik devatenáctiletých jsem si myslel, když jsem našel Bébé, že jsem našel někoho, s kým vydržím –

Jak člověk stárne, vstupuje do stále provizornějších vztahů –

Ale já měl tehdy Bébé opravdu rád.

A ona mne.

Hnědovláska, modrooká hnědovláska.

Všímám si, že když se spojí hnědé vlasy a modrá barva očí, bývají jejich nositelky nadány vášnivou něžností, něžnou vášnivostí – A Bébé měla dokonale hnědé vlasy a dokonale modré oči –

„Prý byla dřív obloha modrá,“ řekla mi jednou, když jsme se v podvečer procházeli pod fosforeskujícími temnými oblaky –

„Modrá?“

„Četla jsem teď v jedné knížce o dívce, která měla modré oči jako obloha,“ říkala Bébé a dívala se do oblohy, kterou prosakovaly oranžové jiskry –

„U nás ještě modrá je,“ řekl jsem.

„To musí být zvláštní,“ nedůvěřivě na mne pohlédla Bébé, „ale musí to být hezké. Stejně bych to někdy ráda viděla – Modrá obloha –“

Chtěl jsem jí říct, že i na jejich hvězdě byla jednou obloha modrá a není to tak dávno – Že teď má sice snad všechny možné barvy a střídá je, jako obrovitý chameleón, který visí nad planetou. Ale že jen ta modrá chybí, modrá, ta nejkrásnější – Ale nechtěl jsem o tom hovořit, nechtěl jsem hovořit o ničem, co se netýkalo mne a Bébé, a tak jsem mlčel a šel a držel Bébé kolem ramen a byl rád, že se dotýkám někoho, kdo není umělý, kdo není imitací toho, kým by měl být, a byl jsem šťastný, tak šťastný jako málokdy; moje nečekaná láska není imitací lásky, jakou bych si přál, ale je to opravdová láska, láska na celý život. Každá láska v devatenácti je na celý život.

11

Když se přiblížil můj odlet z průmyslové hvězdy, nabídlo mi mé oddělení Robotea, jestli bych se nechtěl na hvězdě nějaký čas zdržet, je zde třeba zřídit krátkodobý výsadek, než celé osazení hvězdy faunou proběhne.

Souhlasil jsem.

Trojnásobně mi zvýšili služné, a tak jsem mohl opustit svůj hotel, najal jsem si malou obytnou kupolku na předměstí.

Nic moc, činže na průmyslové hvězdě byly dost drahé. Jen tři pokoje, bazén, sauna, kuchyň, na střeše startovací dráha –

„Fajn, fajn, faaaajn,“ prozpěvovala si Bébé, když mne byla poprvé navštívit. Přinesla mi dárek. Tučňáka.

Ocenil jsem to.

Bébé toho na světě moc neměla. Rodiče se jí rozvedli už dávno a ona žila v dětském domově na téhle hvězdě. Pak se zaučila na ptakopysky –

Svou opuštěnost ale nenesla těžko, všechny dívky na hvězdě byly opuštěné –

Naopak se divila, když se dozvěděla, že moji rodiče se nerozvedli, a nedůvěřivě po mně pokukovala, jestli si přece jen nedělám legraci –

„To je takový divný,“ řekla zamyšleně, „nemyslíš?“

Dívala se mi do očí a snažila se v nich najít odpověď –

Věděla, že u mne, tak jako u všech lidí, se odpověď nedá vyčíst ze slov, ale z očí –

„Jak divný?“

„Nepřirozený,“ řekla tichounce a v jejím hlase byl stesk, jako by shledávala, že to nepřirozené je normální a krásné, a stýskalo se jí po tom –

12

Málokdy jsem zažil takovou harmonii, jako na té hvězdě v devatenácti –

Absolutní harmonii –

Žil jsem v dokonalém souladu sám se sebou a divil se, že to, co jsem hledal po tolika galaxiích, jsem nemohl objevit. A našel jsem to až na místě, kterému se mezi lidmi říká jednoznačně: peklo –

Tak často, tak často říkají lidé peklo ráji –

13

Přes den jsem se, jak to jen šlo, stavoval u oddělení ptakopysků a díval se na Bébé a její práci –

Bylo mi jí líto, celý den musí trávit s těmi nemotornými stvořeními, celý den musí ptakopyskovat.

Já bych se na jejím místě snad utrápil –

Nekonečně stejné pohyby, sehnout se, zvednout už už odbíhající zvíře, zvednout je do výšky a dávat při tom pozor, aby nezranilo svými kmitajícími pařátky, strčit je do krabice, přistrčit, když se snaží vylézt. Zaklopit je víkem a pak krabici položit na pohyblivý pás. A jen si člověk tak tak stačí vydechnout, už se na zemi zase štíří další ptakopysk a pokouší se utéct –

Na tuhle práci ale nešlo použít automaty.

Zkusili jsme to, jenže s žalostnými výsledky; v oddělení stehlíků, kde jsme zkušební provoz zaváděli, jsme s ním i skončili.

Robot nestačil správně zareagovat a jeden stehlík za druhým mu z výpustě vylétal, robot za nimi nešťastně pobíhal –

Naši živočichové byli nadáni schopností „žít“, jak se chlubily prospekty vydávané Roboteem, měli schopnost samostatného uvažování v rozsahu, v jakém je měly originály těchto kopií. Některé naše kopie byly, jak hlásaly robotické prospekty, „ještě dokonalejší než originály“.

Iluze –

Ptáci byli nadáni schopností poznat nebezpečí, unikat tomu, kdo je chytá, a tak na tuto práci museli být lidé, roboti byli dokonalí, ale dokonale bez fantazie.

Robot dokonce nedokázal chytit ani dost nemotorného ptakopyska. Co naplat, museli jsme zůstat u lidské obsluhy strojů –

Ale Bébé si nestěžovala.

Za čas si na ptakopysky dokonce zvykla a „ptakopyskovala“ s chutí. Zpívala si při práci a sem tam – bez přemáhání – dokonce ptakopyska pohladila –

Bavilo ji dávat je do krabic.

Jsou lidé, které nakonec začne bavit všechno, protože je baví život a všechno, co děláme, je koneckonců součástí života.

14

Měl jsem mnohem méně práce, podařilo se mi nakonec, abych všechny svoje – už dřív nepatrné – povinnosti sesypal do dvou dnů, a měl jsem spoustu volného času –

Výroba ptakopysků byla ukončena, tak moc jich zase nepotřebovali.

A Bébé začala studovat. Její spolubydlící ji nakazila hudbou a Bébé se začala učit hrát na spinet.

Hra na spinet byla ve velké oblibě na průmyslových hvězdách, stejně jako hra na cembalo a nástroje, které platily za sladce historické. Obyvatelé se nechávali omývat vlnami sladké a pokojné hudby, při svém průmyslovém opojení nacházeli v umění to, co nemohli nalézt v životě. Po hráčkách na spinet, spinetistkách, byla velká poptávka a Bébé si pochvalovala, jak si dobře vybrala –

„Já bych měla platit za to, že mohu hrát,“ řekla mi jednou. „Nechápu, že za to ještě bude někdo platit mně.“

Neznám krásnější vyznání lásky k práci –

Bloumali jsme botanickými zahradami průmyslové hvězdy, připadali jsme si v nich mnohem lépe než v poněkud strašidelných umělých lesích, kde poskakovaly po větvích umělé veverky – –

„Zvířata se povedla,“ říkala Bébé, když se z houštin vynořil jelen nebo když spatřila motýla kmitat křídly na květu viktorie královské –

Dlouho se vydržela dívat na motýly na květech leknínů –

„Zvířata se ti povedla,“ radovala se, „ale kytky teda odbyli –“

Nechával jsem ji při tom, že jsem všechnu faunu na jejich hvězdě vyprojektoval já, bylo to hloupé a nepravdivé, já mohl jenom za stehlíka, ale když mne Bébé tak obdivovala –

Dokonce jsem jí namluvil, že jsem některé živočichy sám vymyslel.

Psa jsem jí nemohl vydávat za své dílo, ale kočku neviděla do té doby, než se na průmyslové hvězdě umělé kočky objevily.

Věřila mi, že jsem kočku vymyslel já.

Vždycky, když jsme šli kolem okna, na kterém dřímala některá z koček, z kybernetických koček, zvedala ke mně Bébé obdivně oči.

„Jak jsi tohle mohl vymyslet –“

Mlčel jsem, a mlčel jsem stále méně rozpačitě, stále méně provinile –

15

Měl jsem lásku, klid a dost peněz.

Nikdy se mi zatím takhle všechno nesešlo, jedno z těch tří mi pokaždé chybělo – – –

A zdálo se mi, že moje štěstí je těžko ohrozitelné. Jenomže právě v okamžiku, kdy jsem se cítil nejspokojenější –

Seděli jsme s Bébé na terase.

Zvoní telefon. Bébé se ospale otáčí, vidím její sladký malátný pohled dodnes: „Neber to –“ říká.

A já telefon vyvěsil.

Chtěl jsem klid. A proto jsem klid ztratil. Ti, co o svůj klid moc usilují, o něj přicházejí nejčastěji.

Za hodinu mi u terasy houká siréna –

Vyběhl jsem a uviděl policejní vůz.

„Rychle, rychle,“ volal na mne policista a měl v očích takové rozrušení, jaké jsem v policejních očích ještě nespatřil –

„Ryryrychle –“

Nasedl jsem a vezl mne tryskem k halám –

„Co se děje?“ hovořil jsem přehnaně klidně, chtěl jsem svým klidem policistu vyprovokovat, aby mi co nejrychleji řekl, co se stalo –

Ale on se díval kupředu a mlčel.

„Co se stalo?“

Policista otevřel ústa, ale v tu chvíli se už přestal ovládat a rozplakal se.

V životě jsem takový pláč neslyšel.

Plačící policista – –

A plakal, plakal hrůzou.

16

V devatenácti letech jsem byl typický člověk moderní doby. Smířil jsem se s tím, že všechno je stanoveno, všechno spočteno, všechno usměrněno. Dokonce jsem ve svém smíření nacházel i určité uspokojení –

Radost z toho, že svět je sešněrovaný.

Aspoň jsem měl jistotu, že drží pohromadě.

Jednou jsme o svém uspokojení hovořili v závodním baru s mladými konstruktéry v Roboteu. Jeden z nás s tím nesouhlasil a toužil se dočkat doby, kdy pomine řád. Kdy události budou opět nevyzpytatelné, neodhadnutelné, tak jako před staletími.

„Mě nemůže nic rozházet, a jsem proto šťastný,“ řekl jsem tehdy a věřil, že jsem moderní, když se bouřím proti nepořádku –

A ten mladík se na mne zadíval –

Zvláštním pohledem.

Litoval mne.

Ano, ten pohled mne litoval a já si jej zapamatoval. Jenže já se tehdy nepřetvařoval, já opravdu nevěděl o ničem, co by mne mohlo rozházet.

A když jsem teď ujížděl perleťově šedou mlhou –

Když jsme teď ujížděli, měl jsem dokonce radost, uspokojení, že něco zažiju. A to, že policista vedle mne vzlyká, mne nevyděsilo –

Policista vzlyká, to je toho –

Na průmyslové hvězdě se žádné zločiny neděly a policisté byli zjemnělí, zženštilí, lítostiví –

Kolikrát jsme už s Bébé potkali na procházce plačící policisty.

Vjeli jsme do zvlášť hustého oblaku perleťové mlhy a já na chvíli neviděl nic, vůbec nic, jako bychom vjeli –

Do rakve, napadlo mne a já pochopil, že se na mne přenáší nálada mého šoféra, když v ničem jiném, tak aspoň v téhle metafoře – –

17

Projeli jsme oblakem a jeli kolem cípu umělého háje. Mezi kornatými stromy s nepřirozeně zeleným jehličím poletovali motýli –

Nebylo proč se znepokojovat.

Krajina zde vyhlížela jako v kýčovité ilustraci z pohádkové knížky, pokojně, jen barvy řvaly –

Policista prudce zahnul doprava, k halám.

„Podívejte se,“ vydechl.

Vyhlédl jsem začazeným okénkem ven směrem, který mi ukazoval – a jen tak tak jsem se sám nerozplakal hrůzou.

Byl jsem připravený na něco hrozného a těšil jsem se na to jako na zpestření života –

Ale tohle –

Byl jsem hrozně rád, že tu není Bébé, že je daleko, dost daleko a že to, co zde vidím, se jí netýká.

Aspoň ona – aspoň ona je v bezpečí.

Na konci háje seděly kočky. Oceán koček. Vyhřívaly se v čadivém slunci, které prosvítalo jedovým oranžovým oblakem –

Jejich kožíšky se leskly, jak je skrápěl siřičitý spad –

Vypadaly pokojně.

Ne ony, ale jejich množství působilo hrůzně. Kdyby tam seděla jedna kočka, byla by milá, půvabný žánrový obrázek –

Ale v téhle záplavě, v tom kočičím oceánu, bylo něco hrůzného.

„Co se mindy tak shlukly?“ zeptal jsem se policisty a snažil jsem se mít tón, jako by on byl za tohle shlukování zodpovědný. Káral jsem ho tím tónem –

„Neshlukly se,“ vyjektal –

Ani neodtrhl od kočičího oceánu pohled, ani na mne nemžikl –

„Shlukly se,“ řekl jsem a snažil se, aby se mi hlas nezatřásl, „vidíte to jako já, ne?“

„Neshlukly se,“ zašeptal policista, „byly vyrobeny.“

18

V „Dějinách Robotea“, obří pětisetstránkové publikaci, vázané v pravé kůži podle vzoru historických knih, se o této epizodě nic nepíše. Vedení podniku se dohodlo, že celou situaci na průmyslové hvězdě přejde mlčením. Něco takového se do oslavné publikace nehodí –

Roboteum, tato obrovská celovesmírná firma, zažilo ve svém životě několikrát fiasko, ale pokud vím, tohle bylo ze všech největší.

Policista mi vyprávěl, jak se jedna z dívek, které obsluhovaly kočičí automaty, opila na oslavě sedmnáctých narozenin a ráno jí bylo špatně. Nepřišla do práce. Její stroj se ale automaticky v osm hodin ráno zapnul a začal vyrábět kočky. Kybernetické kočky padaly z ústí stroje a rozpačitě se procházely halou. Přibývaly, přibývaly, každý okamžik nová, v zájmu uspokojení propuklé poptávky po kybernetických kočkách se výroba co nejvíc zvýšila –

Také proto, kvůli horečnému překročení výroby, se nikdo nenamáhal, aby kontroloval přítomnost dívek na pracovišti.

Braly vysoké prémie, a byly proto spolehlivé.

Po třech hodinách výpadu vešel do oddělení koček dozorce, malý ukoptěný robot, kterého jsem znal – Snažil se rovnat kočky do krabic a odesílat je na běžícím pásu –

Vrhly se na robota, jak vyprávěl – Asi přeháněl, nejspíš se k němu jen přiblížily.

A rozeběhly se po halách. Dívky byly vyděšené hejny koček, které pobíhaly s děsivým mňoukáním chodbami – a rozprchly se od strojů. Kočky se hnaly halami a opuštěné stroje vyráběly dál a dál, z hal vybíhali jeleni, rozpačití a obrovští, potřásali bezradně parohy, vylítala hejna ptáků, nová a nová, stále nová hejna. Vylézali cvrčkové – Některé stroje se po čase samy vypínaly, ale ty, které byly jako stroje na kočky seřízeny na co nejvyšší výkon, se nevypínaly a vyplivovaly nová a nová zvířata. Skladník, zděšený roji motýlů, které mu vylétly do skladu, se dal na útěk a zapomněl sklad uzavřít, zajistit, vyrobená zvířata vylézala ze skladu.

Poslouchal jsem policistovo líčení.

Jeho tichý nářek –

A díval se – Z mého stanoviště bylo docela dobře vidět do údolí, ve kterém byla umístěna továrna.

Zvířárna, jak říkala Bébé.

Stráně měly jinou barvu než včera. Už nebyly pokryty nepřirozeně zelenou trávou tak jako včera a předevčírem –

Byly pokryty skvrnami různých barev – – –

Některé bílé, tam se slétli bělásci, jiné mourovaté, tam usedly čety koček, jedna stráň byla bíločerná, tam se umístili tučňáci –

Zavřel jsem oči –

19

Zvířata se shlukovala podle svých míst.

Tiskl jsem víčka a snažil se vymyslet, na které místo bych se mohl podívat – a nebát se, že budu otřesený –

Bát se mouchy, to by mne nenapadlo.

Ale jakmile se nad údolím černaly mouchy, jako by nad ním povlával obrovitý závoj –

„Co budeme dělat?“ zeptal se policista.

Zase jsem zavřel oči.

„Nevím,“ řekl jsem a napadlo mne, jaké je v tuhle chvíli štěstí mít stisknutá víčka a nic nevidět, moci si namlouvat, že všechno je v pořádku –

„Pořád jich přibývá,“ vyvzlykl policista –

„Já tam nepůjdu,“ otevřel jsem oči a podíval se k halám, „já tam teda nepůjdu.“

„A já mám?“ řekl mi policista zaraženě.

„Nezlobte se, ale já nejsem hrdina,“ zadíval jsem se fascinovaně na stráně plné –

Plné umělého života –

20

Vymklo se vám to z ruky, myslel jsem si a snažil se tou myšlenkou setřást ze sebe odpovědnost.

Vám se to vymklo z ruky, ne mně. Já za to nemůžu. Já jen plnil úkoly, které jsem měl ve smlouvě.

„Chcete zavézt domů?“ zeptal se policista.

Divil jsem se jeho ochotě.

Ale všiml jsem si, že se k nám přiblížilo stádo několika desítek jelenů, výhrůžně potřásajících ostrými parohy –

Chce ujet a chce přitom ujet tak, aby jeho zbabělost vypadala jako zdvořilost. Ale ani já neměl nic proti tomu, abychom odsud odjeli, co nejrychleji odjeli –

„Budete velmi laskav,“ řekl jsem a úzkostně se díval na jeleny. Sbíhali se k nim noví a noví, zvířata měla sklon houfovat se podle druhů.

Jeli jsme zpátky a rozráželi čelním krytem hejna ptáků –

Na zídce u cesty byli vyrovnáni kybernetičtí ptakopyskové, líně zírali na naše projíždějící vozidlo –

„Teda jak si s tímhle poradíte,“ řekl jsem.

Moc se mi líbilo hovořit takhle, zříkat se odpovědnosti –

„Jak si jen s tímhle poradíte.“

21

Bébé byla vyděšenější než já.

Tlupa asi sta koček během mé nepřítomnosti obsadila zahradu, pobíhala po ní, kočky zničily všechny umělé květiny –

Dal jsem si grog, venku byla zima.

Počasí se střídalo dost nevyzpytatelně, podle toho, jaký spad se objevil, jestli horký nebo studený –

Nestačil jsem ještě sklenicí dopít, když dorazila deputace vedení podniku a ministerstva pro umělou přírodu.

Vystupovali z aeroauta, zaražení, plaší –

Vzpomínal jsem, jak mne titíž lidé při příjezdu nadšeně vítali.

„Musíte nám pomoct,“ prohlásil ředitel „zvířárny“ místo pozdravu.

„Jak?“

Mlčeli.

Bébé zavřela okna, za skly vířili motýli, zběsilá vánice kybernetických motýlů – Vířili v překotném tanci, tragickém tanci, jak se mi v tu chvíli zdálo, jako by tančili nějaký pohřební obřad – pomalu, slavnostně přízračně –

Smuteční obřad za přírodu.

Členové deputace se rozesadili v hale, sklopili oči a čekali, co řeknu já, a já mlčel, bál se promluvit, bál se vlastního hlasu –

Ať řeknu, co řeknu, zapojím se –

A to jsem nechtěl.

To jsem teda rozhodně nechtěl.

22

Pro případ katastrof byl „osudovým“ oddělením Robotea vypracován podrobný návod, jak se zachovat. Počítalo se v něm s kdečím, se vzpourami počítačů, s porušenými ovládacími centry, ale s tímhle ne. Vždycky se počítalo s tím, že se něco bude dít jinak, než bylo stanoveno. Teď se všechno v podstatě dělo právě tak, jak mělo, jenomže nečekaně důsledně a pilněji –

Všechno se dělo, jak bylo stanoveno, a právě proto, právě proto nastala ta katastrofa –

Z hlediska předpisů Robotea ke katastrofickému stavu ani nedošlo.

Jen se víc plnil plán. Někdy může být ale právě pilnost katastrofou – –

„Můžeme snad vypnout zdroje energie,“ řekl jsem nakonec.

„Nemůžeme,“ zavrčel ředitel hal, „to bychom museli vejít do hal a tam je vypnout. Haly mají vlastní zdroje. Tam se mělo jít hned, a ne teď –“

„Tak musíme čekat, až se materiál vypotřebuje –“

„Materiál se vypotřebuje za několik měsíců,“ vytáhl ředitel hal zápisník, „u stehlíků za dva měsíce, u hmyzu za jeden a půl a tak dál a dál, u tučňáků dokonce už za týden, ale u koček až za tři měsíce.“

„Za tři měsíce?“ zhrozil jsem se a díval se na skotačící kočky za oknem.

„Měli jsme nadbytečné zásoby materiálu –“ vzdychl ředitel.

„Tři měsíce,“ Bébé si vzala na klín naši kočku a dívala se na ni, trochu snivě a trochu vystrašeně –

„Ale to těch koček bude –“ zauvažovala Bébé.

„Strašná spousta,“ zašeptal ředitel.

Tak byla zahájena nejstrašnější ekologická katastrofa, jaké jsem kdy byl svědkem. Nespočívala v tom, že se devastovala příroda, spočívala v tom, že jsme se právě té devastaci pokoušeli zabránit. Obrana je umění, uvažoval jsem, kolik bylo asi v lidských dějinách těch, které nezničil útok, ale neuvážená obrana – – –

Koček za oknem přibývalo.

Na umělé duby v zahradě se snášely desítky stehlíků.

I stehlíci –

I ti stehlíci, které jsem vyprojektoval já, pomyslel jsem si vztekle a díval se na jejich křidélka, divoce švihala ve vzduchu –

23

Během dalších dní nastala evakuace.

Obyvatelé průmyslové hvězdy se sjížděli do zvlášť pevných budov a ukrývali do podzemních skladišť –

Vláda se rozhodla tajit, co se zde děje.

Prý by se hvězda zesměšnila před celým vesmírem.

Chápal jsem je. Nepovažoval jsem to opatření za moudré, ale chápal jsem vládu.

Dívka, která tehdy opustila stroj na kočky a kvůli které ke katastrofě došlo, za mnou přišla celá uplakaná. Prý kdyby věděla, co jedna její pracovní absence způsobí, nikdy by se jí neodvážila. Vyčítala si katastrofu, která na hvězdu doléhala, a nabídla se, že se vypraví do hal, pokusí se zastavit přívod energie do strojů, vypne zvířárnu – –

Velitel policie jí to nedovolil. Nemůže vydávat její život do nebezpečí.

Jednou jsem vyletěl s ředitelem haly na průzkumný let –

Vznesli jsme se nad haly a dívali se dolů, krajina byla posetá mourovatými i pestrými ostrůvky –

Umělá zvěř, ptactvo, hmyz bezradně posedali kolem hal –

„Za jak dlouho se jim vybije životní energie?“ zeptal se ředitel.

„Jak u koho,“ uvažoval jsem, „u koček až za půl roku.“

24

Štěstí v neštěstí bylo v tom, že se některé stroje pro poruchy zastavily. Tak například psografy přestaly fungovat a přestalo přibývat vlčáků, ze kterých měli obyvatelé hvězdy největší strach. Nekonečná stáda vlčáků, podobná stádům krav, přecházela čas od času kolem krytu, ve kterém jsem byl spolu s Bébé evakuován. Díval jsem se na ně, na jejich rozvážný tragický pochod – Co kdyby – Co kdyby zdivočeli –

Ta možnost zde byla. Pokud by zvlhli, nebo se dokonce promáčeli – Ale období mokrých spadů, jak mne ujišťovali pracovníci zvířárny, ještě nemělo nastat.

Pozoroval jsem dalekohledem stráně až po obzor.

Koček bylo nejvíc.

Kočičí armády se přelévaly z jednoho kopce na druhý, z jednoho svahu na druhý –

Vlny –

Vlny koček –

Nikdy do té doby jsem si neuvědomil, jak mohou kočky vypadat zlověstně.

„Je to trest, trest,“ říkal mi ministr pro umělou přírodu, „tohle všechno, Daidale, je trest, příroda se mstí –“

Rozmlouval jsem mu to, namítal, že příroda je moudrá, ale ne mstivá. Jenže ministr si nic takového nedal vymluvit, pocit viny, který v něm zřejmě po léta žil, teď nesmírně mohutněl –

A koček přibývalo.

25

Po měsíci se zastavila většina strojů, jen kočkárny pracovaly.

Nové a nové kybernetické kočky rozpačitě vycházely na měkounkých tlapkách z bran závodu.

Několik dobrovolníků, kteří se přece jen odvážili proniknout do hal a pokusit se vypnout přívod energie, se vrátilo s nepořízenou. Vyprávěli, že u bran hal sedí zvlášť výhružné kočky –

Hlídají.

Ne že bych jim to věřil, ale chápal jsem jejich strach –

Jednou, ze začátku kočičí kalamity, jsem se totiž vydal sám k halám. Nikomu jsem o tom nevyprávěl, bál jsem se, že jakmile bych svůj úmysl ohlásil, už bych jej nemohl opustit. Takhle jsem se blížil k halám a věděl, že mám stále možnost návratu. Ale ještě daleko před halami mne napadla smečka kybernetických vlčáků, jeden mi prokousl lýtko. Zřejmě v noci došlo k mokrému spadu a u psů vzrostla agresivita. Měl jsem štěstí, že se psi zřejmě něčeho vylekali, protože ode mne odběhli, ale i tak jsem měl po chuti zachraňovat hvězdu –

Bébé mi ošetřila lýtko –

Nebylo to nic vážného.

Ani jsem o tom ministrovi pro umělou přírodu neřekl. Jistě bych u něj stoupl v ceně a pravděpodobně by mi dal i nějakou medaili – ale já si připadal trapně a za celý zážitek jsem se spíš styděl –

Přece jsem tohle vyvolával v život.

A teď – A teď si s nimi neumím poradit – bojím se jich.

Bojím se svého díla.

26

Tu noc, kdy se vrátili od hal dobrovolníci, zaplavily zdivočelé kočky přistávací a odlétací plochy.

Musel jsem na hvězdě zůstat.

Protože můj kryt byl propojen s krytem ministra pro umělou přírodu, scházel jsem se často s ministrem.

Ministr byl bezradný, korektní stařeček. Stále opakoval, že on to „celý život myslel dobře“ a jak si tohle zaslouží. Trest, vzdychal, to je trest.

Podával mi pravidelně zprávy o stavu umělé přírody na hvězdě –

Vlčáci zdivočeli pod mokrým spadem snad nejvíce. Pobíhali opuštěnými městy a vyli, jako smečky hladových vlků –

Umělá zvířata se měla po čase dobíjet, jinak u nich docházelo k pocitu podobnému hladu, jaký mívají normální živočichové. Uměl jsem si představit, jak asi ti kybernetičtí vlčáci trpí –

Zdivočeli všichni, jeden živočišný druh za druhým –

Motýli, tučňáci, stehlíci – – –

Několik zvlášť agresívních tučňáků prolomilo vchod do našeho krytu, a kdyby si toho hlídací robot nepovšiml – radši jsem to ani nedomýšlel – Hejna divokých motýlů se zmítala po obloze, museli jsme zabednit okna, aby se nám do příbytků neprobořili skly –

Kočky se plížily krajinou, koberce koček. Vídal jsem dalekohledem koberce jejich měkkých kožíšků. Kočky předly. To bylo na celé vzpouře umělé přírody to nejstrašidelnější –

Předly.

Jejich předení, mručení, zlověstné a přízračné, obetkalo hvězdu. Nešlo tomu mručení uniknout, skrýt se před ním –

Do smrti budu to protivné, přeludné mručení slyšet –

A spad pokračoval, mokrý spad houstl. Já na celé hvězdě nejlépe věděl, jaké následky ten mokrý spad ještě může přinést –

27

Obyvatelé propadli panice.

Řada jich chtěla průmyslovou hvězdu opustit.

Ale ministerstvo zvýšilo zbývajícím platy, a tak se jich hodně rozhodlo zůstat.

Riskovali. Ale stálo jim to za to.

Koček přibývalo, přibývalo nesmírně –

Ne, na tohle nemám nervy, řekl jsem jednou Bébé a zajistil jsem letenky z téhle hvězdy. I pro Bébé. Rozhodl jsem se vrátit do Robotea, podat o všem zprávu. Konečně je to moje povinnost; kvůli tomu, že se jedna hvězda nechce nechat ve vesmíru znemožnit, nemohu tajit Roboteu stav věcí –

A pak, bál jsem se velkých mokrých spadů –

Zjistil jsem si, kdy mají přijít, a letenky si objednal na týden před jejich příchodem.

„Já mám ráda vzrůšo,“ říkala Bébé a hladila naši kybernetickou kočku, „ale jen do určité míry.“

A tohle bylo i moje stanovisko.

Noc před odletem jsem vyšel na terasu našeho krytu, díval se do údolí, které se táhlo od krytu po obzory – Jezero kočičích očí v tom údolí svítilo, jako by se k nám hrnula žhavá lavina. Láva rozpálených očí. A já byl tak rád, že odjedu. Sice jsem si to trochu vyčítal, jako bych já byl kapitán a neměl právo tuhle potápějící se loď, potápějící se hvězdu, opustit – Jenže jsem měl strach. A strach je nejsilnější argument, nejsilnější hned po lásce. Argument na všechno – –

Díval jsem se na obrovskou planoucí hladinu očí –

A ucítil jsem na tvářích a na rukou vlhko. Když jsem pochopil, že je to mokrý spad, udělalo se mi strachy až nevolno –

Letos, letos přišel velký spad dřív –

„Bébé,“ zašeptal jsem, bylo takové ticho, že můj šepot zněl jako burácení, „Bébé, to je konec.“

Oceán kočičích očí pod terasou zjevně zneklidněl.

Oči se míhaly, plály, palčivěly –

Teď jsem nemohl odejít, utéct.

28

To už nešlo situaci na hvězdě tajit.

Výpadky v průmyslových dodávkách byly tak velké, že vláda hvězdy musela ohlásit kalamitní situaci.

Přiletělo několik expertů, mezi nimi i Joshua Lem.

Ani se se mnou nesetkal.

Jednal jen na nejvyšší úrovni.

Byl jsem tím dost rozladěný, měl jsem připravenou obšírnou zprávu o stavu na hvězdě a nebyla k ničemu.

Ale nakonec jsem byl rád, že se Joshua Lem se mnou nesetkal, protože ani on, velký šéf, nepřipadl na nic, jak hvězdě pomoct. Při odletu měl dokonce nepříjemný výstup s jednou zdivočelou umělou kočkou, která se lstivě proplížila policejním kordónem, nastoupeným na letišti, a vrhla se na Joshuovu hruď. Jen tak tak se policistům podařilo vzteklý strojek servat z Joshuovy hrudi. Joshua se na mne ani nezeptal, a když jsem mu telefonoval, sekretářka mi řekla, že na mne nemá Joshua čas. Dobře mu tak. Tu kočku jsem ocenil.

Mne nebrali ani jako člověka. Jako… mechanického opraváře –

A to mne rozčililo.

Můžu si nechat líbit hodně a také si líbit nechávám, ale tohle si líbit nechat nemůžu –

29

Moje postavení na hvězdě se mi zdálo vyloženě trapné. Měl jsem přece na starost servis umělé fauny. Opravovat. Obyvatelé by přitom byli nejšťastnější, kdybych všechnu umělou faunu zlikvidoval. Copak opravovat.

Den co den přicházely na ministerstvo umělé přírody katastrofické zprávy a ministr se o ně se mnou dělil –

Zdivočelí ptakopyskové napadli sklad potravin, jen s velikým úsilím se je podařilo ze skladu vypudit a zabránit na hvězdě nebezpečí hladomoru –

Labutě napadly policejní kamión, který se pokusil zaplavit jejich jezero vrstvou chemikálie a zapálit – tím se mělo jezero očistit od umělé fauny.

Vídal jsem pak kolik dní ovázané policisty, pěkně poštípané kybernetickými labutími zobáky –

Bébé byla vyděšená, ale tvrdil jsem jí, že jsme v našem krytu bezpeční.

A tak se nakonec bavila –

„Ti voli –“ říkávala.

A myslela tím vládu své hvězdy.

Vládu, která dopustila tohle běsnění umělé přírody. Vládu, která zničila přirozený stav věcí a sama se nechávala ničit nepřirozeností poměrů, které do života vyvolala –

Bébé ráda nadávala.

Zvlášť vládě. Když člověk nadává vládě, připadá si nějak lepší, důležitější –

30

Návštěva Joshuy Lema byla poslední návštěva na naší hvězdě.

Od těch dob se nikdo neodvážil přistát a nikdo odletět. Letiště bylo zaplaveno kybernetickými zvířaty, nedalo se ani přistát. Od té doby, co se záchranné expediční vznášedlo zapletlo do kybernetických labutí –

Od té doby se o to ostatně nikdo nepokoušel.

A tak jsme čekali.

Až se zvířata vybijí.

A koček přibývalo. Všechny stroje stály, jen kočkátory plivaly kočky. Kočky se plížily ulicemi, sedaly na zápražích domů. Vnikaly do prázdných bytů a kybernetickými tlapkami klapaly po dlažbě –

Vzduch se pročistil, neuvěřitelně se pročistil, jakmile se výroba zastavila. Dokonce v umělých lesích se občas objevil lístek vyrůstajícího stromku nebo na umělých loukách se travnatým kobercem protlačilo skutečné stéblo –

Jen strach nemizel.

Mokrý spad porušil inteligenční centra zvířat a ta se potloukala v zuřivých tlupách po hvězdě jako vítězná armáda – Armáda pomsty –

„Chtěli jsme se mít dobře, a proto se máme špatně,“ říkal mi ministr pro umělou přírodu. „Jak se chce mít někdo příliš dobře, dopadne to s ním moc špatně.“ Přikývl jsem.

Byl to zajímavý a přesný aforismus. Ale nic neřešil.

Aspoň pro nás.

31

Kybernetická zvířata si svou zuřivost začala vybíjet na předmětech, když už my, kteří jsme je stvořili, jsme byli v úkrytech. Zvlášť jeleni byli vzteklí. Vnikali do opuštěných sídlišť a parohy demolovali zařízení. Vzpomněl jsem si na lesy, ve kterých tu dřív žili – – Lidé jelenům zdemolovali lesy a jeleni – – Až jsem se musel usmívat, když jsem to domyslel. Podobenství. Podobenství o vesmírném trestu. Ale nebyl to úsměv škodolibý, to rozhodně ne. Jestli je možný tragický úsměv, pak tohle byl takový.

32

Ministru pro umělou přírodu se jednou stala dost zlá věc – Přelétal ve svém aeroautě nad terénem, aby se zorientoval v přesunech koček –

Vtom se jeho vůz vmísil do gigantického hejna motýlů, ministr ztratil orientaci a musel nouzově přistát. Zřejmě se některý umělý motýl dostal do přístroje, aeroauto ne a ne nastartovat –

Tohle se stalo nedaleko našeho krytu.

Díval jsem se zrovna dalekohledem do údolí a ministra uviděl –

Vykradl se z letadla a plížil se – po čtyřech – Později mi řekl, že se snažil připodobnit zvířatům, ale vypadalo to, jako by se strachy nemohl napřímit.

Vtom přiběhla kočka. Malá, mourovatá, a obíhala ho –

Kdyby se ministr hýbal dál pomalu, nic by se asi nestalo. Ale on vyběhl –

V tu chvíli se pláň pohnula, kočky, které se vyhřívaly mezi stébly, vyrazily. Byla jich oblaka, kočičí oblaka, pomalu kanula ze svahů –

Ministr se dal na útěk –

Pronásleduje ho jeho dílo, uvažoval jsem a chápal tragiku, podivnou směs žertu a tragiky.

Dostihly ho.

Vyprávěl mi o té hrůze, kdy viděl kolem sebe stovky, tisíce tlam, které se otevírají, vesmír zřítelnic se upřel do jeho očí –

Hrály si s ním, ty kočky si s ním hrály –

Jako kočka s myší –

Jako kočka s ministrem –

Zaúpěl, slyšel jsem jeho hlas, kvílivý a řezavý, výkřik tryskl k nebesům – v tu chvíli se ale kočky daly na útěk, ze severu přibíhali vlčáci, valili se jako stádo bizonů –

Ministr využil zmatku a doběhl ke krytu.

Odnesl to jako zázrakem jen pár škrábanci.

33

Žili jsme jako zajatci svého díla, zajatci průmyslového rozmachu. Jak říkal ministr pro umělou přírodu, který byl od svého zážitku ještě nervóznější než kdy jindy: zlikvidovali jsme se svou touhou po blahobytu.

Příliš jsme toužili po pohodlí, a proto jsme se ztratili –

Bébé mizela před očima. Nejedla, nemohla spát. Mívala sny, ve kterých se na ni sápaly tisíce kybernetických koček –

Jednou po ránu nám vletěli do pokoje stehlíci, a než se nám podařilo je vypudit, byli jsme s Bébé pěkně poklovaní.

Stehlíci – ta ironie.

Moji stehlíci.

Ani já nemohl spát. Kybernetická zvířata byla hlučná, ptáci přelétávali kolem našeho krytu, kočičí oceán mručel –

A jeleni divoce troubili na horách na obzoru –

Zdálo se mi to troubení výmluvné. Jako by to houkala siréna. Varovná a nabádající, poslední siréna, která se má ozvat –

Poslední siréna na hvězdě –

34

Konečně se zvířata jedno po druhém zastavovala, viděl jsem dalekohledem, jak na svazích strnuli jeleni, jeden vedle druhého, stáli jak sousoší. Pak padali ptáci, padali v letu –

Ptačí déšť. Ptačí krupobití…

Mouchy se vybíjely – padaly – cinkaly o kamenné dlažby –

A nakonec se zastavily i kočky –

Ty poslední. Kočky byly vždycky nejodolnější, napadlo mne.

Vystoupili jsme z krytů, procházeli se po průmyslové hvězdě, procházeli se kolem tolika, tolika zvířat –

Stála, ležela, vykračovala nehybnou tlapou všude kolem.

Celá krajina se plnila maličkými i velkými sochami –

Mrtvými sochami života.

Během pár týdnů jsme živočichy posbírali a odvezli do skladů.

Joshua Lem mne povolal zpátky do Robotea. Jel jsem rád a bez obav. Já za tohle nemůžu, říkal jsem si –

A i když jsem si tím, že za to nemohu, byl jistý, měl jsem stejně nepříjemný pocit, jako bych i já –

I já –

V Roboteu jsem dostal za úkol pracovat na zdokonalení drozdů. Ta práce mne netěšila.

O prvním volnu jsem se rozejel na průmyslovou hvězdu.

Všechny továrny tam už opět pracovaly. Krajina zase černala a ve vzduchu se převalovaly perleťové mlhy –

Zašel jsem za Bébé.

Hrála na spinet.

Slyšel jsem tóny z jejího okna až na ulici. Ty tóny prosvěcovaly město. Hovořily o něčem, o čem se lidé neodvažují hovořit.

Bébé přišla otevřít a podívala se na mne.

Lhostejně.

Uvařila mi kávu.

„Něco pro tebe mám,“ řekl jsem a vytáhl z velké tašky krabici. Zvědavě se nad ni sklonila.

Sňala víko –

V krabici byla kočka.

Krásná velká živá kočka s modrou mašlí na krku.

Bébé beze slova vzala hrneček s kávou, vychrstla kávu na mne.

Pochopil jsem, vzal tašku i kočku, živou kočku, a vyšel ze dveří. Bébé prostě neměla smysl pro humor –

Ale snad mi to patří, řekl jsem si. Snad?

Smutně jsem procházel perleťovou mlhou od jejího domu –

Ve vzduchu se nesla píseň spinetu. Hovořila o něčem, co mi v tu chvíli bylo jasné.

Naprosto jasné.

Poprvé v životě.

Striptérka

1

Tehdy mi vypršela v Roboteu smlouva.

Měli ji automaticky obnovit, ale úředník, který obsluhoval osobní oddělení Robotea, jel na dovolenou, a tak práce stála a nejvíc jsem na to doplatil já. Se svou asistentskou smlouvou.

Divil jsem se, že se tohle může stát, ale řekli mi, že i když příslušný úředník je na svém místě a ne na dovolené, že situace není o moc lepší, protože celé dny se jen dívá z okna a sní.

Je ale nevlastní bratranec Joshuy Lema a nikdo mu nikdy nic nevytkne.

Když se úředník vrátil z dovolené, zašel jsem za ním a on mi smlouvu obnovil, byla to formalita, naprostá formalita, udělal to za tři minuty. Ale než se vrátil, neměl jsem smlouvu a rozejel jsem se na hvězdu Iveon, hvězdu určenou pro dovolené, letoviskovou hvězdu. Byl jsem dost utahaný z práce, kterou jsme právě v oddělení ukončili, vyráběli jsme umělé koaly pro dětské domovy a řeknu vám, byla to pěkná makačka, udělat koaly tak roztomilé, jako jsou ti živí, ke všemu se nám koalizátor pořád nějak zadrhával a pracovali jsme v oddělení někdy i celé noci –

Bylo mi dvacet a chtěl jsem si probděné noci vynahradit, chtěl jsem se trochu rozptýlit.

Abych pravdu řekl, neobnovení smlouvy mi přišlo docela vhod. Koalové mne dost poničili, byl jsem hubený, přímo vyzáblý, nemohl jsem spát, jíst mi nechutnalo a lékař, se kterým jsem se radil, mi doporučil dovolenou, klidnou dovolenou, jen se povalovat –

Iveon.

Slýchal jsem to jméno od dětství.

Mělo v sobě exkluzívní lesk, to slovo se blyštělo jako krystal křišťálu, aspoň v mých představách, to slovo mělo svou chuť, sladkou, a přece vzrušivě dráždivou – od dětství jsem slýchal o Iveonu tolik příběhů – Scházívaly se tam divadelní hvězdy, jezdívali tam playboyové z celé galaxie, šklebitelé, básníci –

Vždycky jsem si říkal, že se tam jednou vypravím.

A teď jsem si řekl, že nastala ta chvíle – –

Chvíle Iveonu.

Nechal jsem si u kybernetického krejčího ušít dva bílé obleky, u jednoho obleku si nechal pořídit i azurové klopy, jak bylo tu sezónu v módě, koupil jsem si nejmódnější svítící cylindr a všelijaké ty tretky, bez kterých se tehdy playboy neobešel. Vyčerpal jsem na to všechny úspory, ale vyčerpával jsem je rád.

Vždyť je to kvůli Iveonu.

2

Moje garderoba mne stála tolik, že jsem už neměl na to, abych se ubytoval v některém z center Iveonu.

Měl jsem tak tak na penzión, který stál na kraji Iveonu III, nejexkluzívnějšího střediska hvězdy.

Penzión –

Byl dost ubohý, názvem penzión se mu vlastně lichotilo, byla to z prken sbitá bouda, krytá vlnitým plechem, ve které se nacházelo dvacet malých pokojíků, do každého se vešla pomalu jen postel, skříň a židle… Prý to byly dřív garáže pro aeroauta, ale přestaly vyhovovat z bezpečnostních důvodů, nový majitel je nechal přestavět na takovéhle ošklivé kuči, jak se na Iveonu těm kamrlíkům říkalo, prostě rejžoval. Na Iveonu bylo ale celý rok lahodné klima, nebylo nikdy moc teplo ani moc zima, a tak se i v takovémhle baráku dalo žít. Zvlášť když v něm člověk trávíval jen část noci – na Iveonu se prostě nechodilo spát.

Vůbec tady lidé z lufťáků, jak nám říkali, žili.

Orlando, majitel penziónu, byl malý pán s mohutným černým knírem a touhou stát se operním pěvcem.

Snad v něm tu touhu vyvolalo jeho jméno.

Hlas neměl, i když stále vyzpěvoval árie –

A protože stěny pavilónu byly z tenkých plechů, nesl se jeho hlas od časného rána všemi dvaceti pokojíky –

Vedle touhy zpívat byl Orlando posedlý touhou po penězích. Ten jeden pokojík, ve kterém mne ubytoval, byl pěkně drahý a říkal jsem si, že nápad přestavět garáže na penzión z něj za pár let udělá boháče. Orlando se znal s kdekým v Iveonu, dohazoval krupiéry do heren, radil, na jaké zvíře vsadit při dostizích, jestli na veverku Johannu nebo Faeru – při dostizích dvoumetrových veverek byly tyhle velké soupeřky a favoritky a obyvatelstvo se dělilo mezi stoupence té a té.

Orlando zprostředkovával pobyty i koupě a prodeje ojetých aeroaut, věděl o všem a na všem se snažil vydělat.

Po ránu opouštěl garáže a vydával se za svými podezřelými obchody, až po půlnoci se opět rozlehl v garážích jeho hlas.

Mne si oblíbil.

Byl jsem nejelegantnější ze všech Orlandových hostů a rád jsem naslouchal jeho chlubení.

Určití lidé si vás zamilují, když se přinutíte poslouchat jejich chlubení.

„Maestro Daidale,“ říkával mi, „jestli budete chtít, já z vás udělám grande pezzo, grande zvíře, velkého boháče.“

Usmíval jsem se.

Chtěl jsem být šťastný, ne bohatý.

3

Každý den jsem se dokodrcal přecpaným aerobusem do Iveonu III. Vytáhl jsem z kufru své bílé šaty, svítící cylindr, převlékl se a vyrazil do ulic. V noci jsem se vracel, vyzvedl jsem kufr v nádražní úschovně, opět se převlékl do šatů, kterým v přecpaném aerobusu nehrozila úhona, a vracel se do penziónu.

Ale po těch pár sladkých hodin jsem patřil k nim –

K tomu lesklému světu, bavícímu se světu –

Opájel jsem se jím.

Vídal jsem na ulicích mondénní živočichy ze všech cípů vesmíru, velké plameňáky, kteří si vykračovali po třpytících se ulicích s postříbřenými návleky na křídlech a s ironickým přezíráním pozorovali ostatní hosty, jak se sluší na nejbohatší z bohatých obyvatel vesmíru. Vídal jsem vlaštovčí dívky, jak se jim říkávalo, krásné brunetky, které měly na zádech bílá křídla vlaštovčího střihu a které poletovaly nad kolonádami –

Bylo tu tolik výstředností, tolik dráždivých vjemů –

První dny jsem jen tak popocházel Iveonem –

A zíral.

Ani nemohu říct, že bych se rozhlížel, že bych pozoroval, že bych se díval – Zíral jsem. Tupě zíral. To je trochu nelichotivé označení pro mé počínání, ale je to přesné –

Kde jinde jsem mohl vidět paprsky, které se procházely po kolonádě, jako by byly jen třpytem, který vrhá na cestu skryté světlo – a přece tyto paprsky byly inteligentními bytostmi, vlídně se procházely, či spíše prozařovaly kolonádou – Kde jinde bych mohl potkat inteligentní kopretiny, putující po pěšince v parku, pěkně v houfu, jak byly zvyklé se pohybovat, jako by po parku cupaly chodící kytice –

Myslel jsem si, jako mladí lidé ve dvaceti často, že je málo toho, co by mne přinutilo zastavit se, užasle strnout, kamenět –

A zde byly řídké chvíle, kdy jsem neměl příležitost žasnout –

Vždy a vždy se vynořilo něco podivuhodného, něco úžasného, modré koule, krásné, azurové, které se naproti mně vyvalily po chodníku a byly delegáty na kongresu o východních mlhovinách –

A co tu bylo slavných tváří –

V některých kavárnách se shromažďovali herci, v jiných hudebníci, v dalších básníci –

Zastavoval jsem se před prosklenými stěnami kaváren a díval se na ty, o kterých jsem věděl jen z novin, z filmů, z koncertů – Přidával jsem se k turistům, kteří se shlukovali před hotely, aby si počkali, až ten nebo ta vyjde ven –

A večer jsem odlétal zpátky do Orlandovy garáže –

Do jeho garážového penziónu.

4

Těžko jsem se s někým seznamoval, byl jsem tak přepychově oblečen, že vesmírní trampové a hvězdní hippies se mi vyhýbali, považovali mne za někoho z druhého břehu a k těm mondénním mladíkům a exkluzívním slečnám, ke kterým jsem měl podle svého vzhledu nejblíže, k těm jsem cítil zase ostych já –

A po pár dnech svého opojení na Iveonu jsem začal trpět samotou a hledal, jak se jí zbavit –

Jednou jsem se po příjezdu do letoviska nepřevlékl a ve svých rozedraných džínách jsem se vmísil mezi kosmické trampy, kteří se zrovna vyrojili z obří nákladní rakety a mířili, bosi, na pláže, iveonské pláže byly po celém vesmíru vyhlášené –

Přidal jsem se k těm mladým lidem, táhli odkudsi z Merkuru a měli kytary, žvýkali a zpívali si –

Proležel jsem s nimi jeden den na plážích.

Zpíval s nimi u dohasínajícího ohně. Ale ani s nimi jsem se nezbavil samoty a navíc dívky, které se mnou seděly u ohně, se mi nelíbily, měly modré paruky a vlasy po kolena, jak bylo mezi merkurskými trampy tehdy v módě – a ty obrovité modré paruky na mne působily odpudivě – a v té teskné noci i strašidelně –

Vrátil jsem se do penziónu.

Orlando zrovna připravoval nějaké folklórní jídlo ve své komůrce u vchodu do garáží, už z okna se řinula agresívní a báječná vůně – viděl jsem ve žlutém kvádru pokoje Orlanda, jak pohazuje na pánvi plackou, vyhazoval ji do výšky a obratně zachycoval a zase vyhazoval, znovu, znovu –

Zastavil jsem se u okna a díval na Orlanda.

„Čao, čao,“ prozpěvoval mi Orlando na přivítanou a vesele se na mne šklebil. „Nechceš trochu ňamňamoviny?“

Orlando říkal každému jídlu, které připravoval, ňamňamovina.

Vždycky jsem zatím jeho pozvání odmítal, dával jsem přednost prověřené stravě a Orlandova jídla se mi zdála sice úžasně chutná, ale zároveň úžasně nezdravá.

Ale tehdy jsem byl hrozně sám –

Bez místa. Bez přátel. A hladový –

„Ale jo, rád, Orlando, mám zrovna na nějakou ňamňamovinu apetit.“

„Tak polez –“ pokynul mi Orlando do okna.

Byl z lidí, kteří raději lezou oknem, než jdou dveřmi – a snad proto se v životě vypracují. Mít úspěch není tak složité, znamená to dělat věci, které jiní nedělají –

A já na Orlandovo stanovisko, na jeho životní naladění přistoupil. Vyhoupl jsem se k němu do okna.

„Takovou ňamňamovinu jste ještě nežral, excelence,“ řekl Orlando a obratně vymrštil talíř, až dopadl přesně přede mne na stůl, jako by měl neviditelná křídla –

5

Když jsme se najedli, popili jsme červený nápoj, o kterém Orlando prohlašoval, že se jmenuje víno a že pochází ze stejné hvězdy jako on, tedy jako jeho rod. Zapálil si dlouhou hliněnou dýmku a začal prozpěvovat, mával při svém zpěvu troubelí jako dirigent taktovkou –

Pak ustal.

„Co je s tebou, bambino?“

„Nevím.“ Řekl jsem to po pravdě, nevěděl jsem, co je se mnou v té noci, iveonské noci, plné opojení a smutku, vzrušení a trýzně –

„Jsi mladý, to je to,“ řekl Orlando, „já měl taky tyhle stavy, když jsem byl mladý. Mládí je nemoc.“

Mlčel jsem a díval se na jeho baletící troubel –

„Vidíš tolik cest, bambino, po kterých bys chtěl jít a po kolika jít nebudeš moct, protože máš jen jedny nohy,“ řekl Orlando a řekl to něžně a zjihle –

Jako by nehovořil ani tak ke mně, ale ke svému mládí, které se vrátilo a sedělo teď proti němu na židli –

„Měl by ses zamilovat,“ řekl Orlando měkce, „láska je jediný lék na nemoc, která se jmenuje mládí.“

A jeho dýmka zatančila vzduchem v dlouhé piruetě –

„A měl bys pracovat,“ řekl, „protože láska je možná jiným jménem pro práci. Proč myslíš, že já, starej Orlando, dřu od rána do noci a v noci zase. Jen občas si odpočinu při zpěvu. Taky jsem miloval, taky, bambino mio, ale odešla.“

Švihl dýmkou, jako by byl anděl a švihal plamenným mečem, ukazoval cestu z ráje, navěky z ráje –

„Co bych měl dělat,“ řekl jsem pomalu a otevřel kufr, vyňal z něj a rozložil svítící cylindr, položil si ho na hlavu. Orlandova jizba se rozsvítila oslnivým mrazivým svitem –

„Ty jsi z Robotea, co,“ řekl Orlando a podíval se na mne zvláštním pohledem, v tom pohledu byla radost z nápadu, který ho zřejmě ozářil, i ostych před tím nápadem, pak úžas, pak přímo vytržení a zase stud – Orlanda zřejmě napadlo něco tak geniálního, že nevěděl, jestli má být na sebe hrdý nebo se za svou myšlenku stydět –

„Zakládám teď s jedním Japoncem bar na třídě Světel.“

Podíval jsem se na něj. Čekal jsem, kdy se dá do smíchu.

Třída světel byla nejexkluzívnější třídou Iveonu a to, že by se Orlando, tenhle maličký oknírený mužík, který bydlí v přestavěné garáži, pustil do něčeho takového – Ne, i jen pomyslet na to bylo absurdní.

Ale Orlando se nedal do smíchu.

6

„Měl jsem nějakej kapitálek,“ řekl váhavě, „já nejsem takovej žebrák, jak vypadám.“

Sňal jsem cylindr, pokoj se opět propadl do měkké tmy –

„U nás v rodině jsme prostě šetrní,“ dodal Orlando, „a teď jsem se spojil s jedním Japoncem, zakládáme bar na třídě Světel a u něj v podzemí je velkej sklep. Dřív tam byla podzemní cisterna na nějaký chemický fujtajbly, ale my tu cisternu nechali dezinfikovat, cisterna je to veliká jak kráva, a děláme v ní zábavní podnik.“

V tu chvíli se dýmka v jeho ruce stala žezlem –

Pohyboval jí pomalu, vladařsky, Orlando byl rozený herec a věci kolem něj se měnily, stávaly se rekvizitami jeho nálad –

„Už jsme sehnali kapelu, která tam bude vystupovat od příštího tejdna, já tam budu zpívat, Japonec umí čarovat, máme jednoho robota se žonglérským programem, ale pořád hledáme mladou holku, která by tomu dodala pravej břink.“

„Já nejsem mladá holka.“

Orlando na mne namířil dýmkou jako hlavní – chápal jsem, že za tuhle poznámku má právo mne zastřelit.

„Bambino mio, kdybys byl mladá holka, to bys u Orlanda takhle neproseděl večer, to si piš. Ale ty jsi říkal –“

„Ty bys chtěl –“

Orlando přikývl. Hlavou. I dýmkou.

Bylo to něco tak nestoudného a fantastického zároveň, že jsem se nevzmohl ani na to, abych jeho myšlenku zopakoval –

Dost na tom, že jsem ji pochopil.

„No, kybernetická striptérka, co je na tom,“ kroutil Orlando hlavou i dýmkou, „vždyť už je kybernetické kdeco –“

„Orlando, jsi vůl.“

„Jsem,“ řekl hrdě, jako by se přiznával ke svému triumfu, „jsem a to je tajemství mého úspěchu, bambino mio. V naší době, pokud sis ještě nestačil všimnout, to někam přivedou jenom voli.“

Švihl troubelí do výše, jako by se jí chtěl dotknout hvězd –

„A já to někam přivedu –“

Nalil mi zase té ředěné venušovky, které říkal víno, a vyprávěl –

Tak, jak uměl vyprávět Orlando, tak jsem nikoho vyprávět neslyšel – Slova z jeho úst vycházela, jako by byla hmotná, představy, které přinášel, se v tom temném pokoji ztělesňovaly. Třída Světel se rozlévala v jeho maličkém pokojíku a přeměňovala se v jeho majetek, v Orlandovu třídu – Hovořil o triumfu, který ho čeká a který čeká každého, kdo se k Orlandovi a k jeho snům připojí –

Hovořil o triumfu, který čeká i na mne.

Pokud řeknu ano.

Kolikrát nám stačilo říct ano, abychom si zkazili život.

Orlando pocházel z hvězdy praotců, z hvězdy, ze které přišel život do všech galaxií, ve kterých teď trvá.

Už jeho prapraděd se ale z té hvězdy vystěhoval, z krajiny, která se jmenuje – – snad Siciloe, vyjel do vesmíru. Dobývat pro svou rodinu, jak říkal, nové světy.

Měl pět synů a celý život se potáceli z hvězdy na hvězdu, stále se snažili vyšvihnout a stále se jim nedařilo – Můj rod, tvrdil Orlando, se už po staletí připravuje, že něco dokáže, a stále nic nedokazuje – ale to je jen tím větší šance pro mne, že já něco dokážu – V každém rodě musí jednou někdo něco dokázat, nějak se prosadit, vystřelit do výše, a když v mém rodě se to ještě nikomu nepodařilo, nesvědčí to proti mně, ale pro mě; znamená to, že všechny možnosti, jaké náš rod má, zůstaly nevyužité, čekají na mne –

Jeho otec byl, jak se ctihodně říkalo, vesmírným počišťovačem, jinak metařem. Bloumal ve výškách kolem hvězd a sbíral do kontejnerů kosmický odpad – I Orlando začínal na cestách s otcem, sbíral kosmickou nezdobu už jako chlapec. A snil, snil za těch cest černým nekonečnem, kdy se vznášel mezi hvězdami, jen s dlouhým bidlem v ruce a zachycoval odpad, snil o tom, že jednou –

Jednou –

Jednou z něj bude veliký Orlando.

Vyprávěl o své matce, tlusté a veselé, která žije na vedlejší planetě a která ustavičně čeká, že to Orlando někam přivede. Ukázal mi ji na fotografii, obrovská žena v nevkusných pestrých šatech, podobná usmívajícímu se slonovi –

„Mamma mia,“ volal Orlando a líbal fotografii, už byla dost olíbaná. Měl matku rád.

A přece se za ní nerozjel sedm let, jen shromažďoval peníze, jak se dalo. I na to, aby se za matkou rozejel, mu bylo líto peněz. „Být člověk,“ říkával, „na to bude dost času, až budeme staří.“

A pak seděl proti mně, ve svém pokojíku, začazeném a temném, a švihal neklidně tmu svou dýmkou, jako by švihal kouzelnou hůlkou, hůlkou, která mu může splnit přání –

Maličký kníratý pán.

Stárnoucí pán.

Snivý pán.

A já mu tehdy, když svítalo, když se nad Iveonem rozsvěcela veliká bílá slunce, já mu tehdy řekl ano.

7

Hned druhý den mne zavedl do baru, který adaptoval, a svedl mne po schůdkách do cisterny. Koupil podzemí pod barem za pakatel, nikoho nenapadlo, že by se jedovatá cisterna někomu hodila. Ale Orlando ji už tehdy, když z ní stoupal jedový puch, viděl, jako byla nyní. Její nazlátlé stěny se staly stěnami podzemního sálku, světla, rozsvícená u jejího stropu, se zrcadlila v měňavých bocích cisterny.

„Cis“ nazval svůj bar, podle slova cisterna, a bájil o tom, jak tónu cis využije při rozhlasových reklamách.

Horní bar už byl v provozu, posedaly v něm vlaštovčí dívky a vlaštovčí mladíci, i několik plameňáků jsem v něm viděl. Byl to vyloženě procovský bar. Robot barman, který míchal šejkrem, se na Orlanda podlézavě usmál.

„Výprodej,“ řekl Orlando, „koupil jsem všechen personál ve výprodeji, servírku, barmana i vyhazovače.“ Ukázal na rozložitého robota, který stál ve dveřích a na sobě měl temně modrou livrej se zlatými epoletami. Vypadal opravdu výhrůžně a místo prstů měl pevné blány. Tím bych nechtěl být vyhazovaný –

„K tomu, abych tu sehnal koncesi, mi pomohla mafie,“ šeptal Orlando, „ale o tom ani muk. Hvězdná mafie, bambino mio.“

Potřásl jsem vyhazovači jeho rybí ploutví, rozložitou ploutví –

„Cisterna, celá cisterna bude hotová za týden,“ řekl Orlando a mluvil o cisterně s takovým přízvukem, jako by hovořil o svém dítěti –

Chápal jsem, že když Orlando zkrachuje i tady, zkrachuje jaksi absolutně –

„Co je na tom, no kybernetická holka, no, to je toho, každý je tu kybernetický. Vyhazovač i barman.“ Orlando hovořil vášnivě, jako by mne chtěl svést –

A vlastně –

A vlastně mne svést chtěl.

Pořád jsem nebyl rozhodnutý, i když jsem s ním souhlasil. Barman, servírka, no dobře, i vyhazovač má něco do sebe, proč ne, robot dokáže vyhazovat lépe než člověk –

Ale –

Sám jsem nevěděl proč, ale tohle se mi zdálo nevhodné, nepatřičné – hříšné –

Ano, to bylo to nelogické, ale přesné slovo.

8

Sotva bych byl s Orlandovým návrhem souhlasil, kdybych měl dost peněz. Ale já žil v Iveonu, na nejexkluzívnější a nejdražší hvězdě v galaxii.

A Orlando mi nabídl dost peněz.

„Nezdráhej se, galantuomo, nezdráhej, kdybych si měl platit šťabajzničku, byla by o moc dražší.“

To by byla.

„A pak, byla by nespolehlivá –“

O tom, jak jsou spolehlivé striptérky, jsem nic nevěděl –

„A stárla by, bambino, stárla – Za čtyřicet let –“

Orlando byl velkorysý, myslel ne na dny, ne na léta, myslel v perspektivě věků – A opravdu, když si propočítal, co by dal dívce za čtyřicet let a co nabízí mně, má striptérku zadarmo –

„Orlando –“ Ještě jsem se pokusil vzchopit.

„A můžeš u mne bydlet, jak chceš dlouho, a zadarmo a budu ti vařit ňamňamovinu.“

Stál přede mnou skleslý, nahrbený, jako bych celé štěstí jeho života měl v rukou já –

„Tak jo,“ souhlasil jsem, „ale když bude průšvih –“

„Jakej,“ divil se Orlando, „jakej? Žádnej.“

Vracel jsem se v narvaném aerobusu zase zpátky do penziónu a díval jsem se na kybernetického řidiče, kybernetického průvodčího, a když nás požádal o lístky kybernetický revizor, začal jsem sám sebe přesvědčovat, že všechno, do čeho se pouštím, je normální, je to jen pokračování civilizace, jen důsledek pokroku –

Všechno je dokonalejší. Všechno je umělé.

Proč by ne – tohle –

A nikdo to nebude vědět, Orlando mi to rád slíbil, říkal, že žádný chlap by mu nezaplatil za to, že se před ním bude svlékat stroj –

Svlékající se stroj –

Podíval jsem se na Orlanda, stál v aerobuse vedle mne a díval se do tmy protkávané medově zlatými stehy přistávajících galaktických hvězdných jachet, díval se do té nazlátlé tmy uchváceně, jako by se tma před ním začala svlékat – sama tma –

Jako by se ta tma svlékala do světla –

9

Orlando mi vyhradil několik prázdných pokojíků ve své garáži, propojil je a zařídil mi v nich laboratoř. Docela slušnou.

Sehnal i přístroje, o kterých bych vůbec nevěděl, kde je sehnat, a tvrdil, že se mu o to postarala hvězdná mafie, prý se jim můj nápad – říkal už můj nápad, jako bych na to přišel opravdu já a ne on – líbí, prý hvězdnou mafii můj plán zaujal, a pokud se má striptérka povede, svěří mi hvězdná mafie mnohem odpovědnější úkoly –

Zamrazilo mne –

Odpovědnější – Chápal jsem, co to slovo znamená v jejich jazyce. Zločinnější.

Ale Orlando mi slíbil, že nebudu-li si to přát, moje práce mne k ničemu dalšímu nebude zavazovat –

Tu noc, než jsem se pustil do práce, mne napadlo, jak by mohla hvězdná mafie, legendární obávaná organizace, o které jsem zatím jen zpovzdálí slýchal, využít mé dovednosti.

Jen udělám Orlandovi, co jsem mu slíbil, a vydám se zpátky.

Ležel jsem na tvrdé posteli v penziónu a naslouchal zvukům Iveonu, vzdálené melodii, která se nesla až ke mně, díval jsem se na narůžovělý obrovský měsíc –

V té narůžovělé barvě bylo něco zlověstného –

A pak vpadl do noci Orlandův hlas, zpíval jakousi árii, skučel ji, skučel, hlas hřímal přízračně nad Iveonem –

Bál jsem se.

Nevěděl jsem z čeho, ale začal jsem se potit strachy –

Abych se trochu rozptýlil, myslel jsem na své dílo, na zaměstnankyni zábavního podniku, kterou mám Orlandovi zhotovit, zamýšlel jsem se nad technickými detaily – – a pak jsem si ji snažil představit, uvažoval jsem, jaké by měla mít vlasy, jestli by měla být štíhlá a tak kolem a dokola, a pak se mi ve snu zjevily příšerné vlasy, jaké měly ty mladé trampky z Merkuru, modré a až ke kolenům, a já se do těch vlasů zamotával, už ne, už ne, křičel jsem ve snu, ale vlasy se kolem mne omotávaly, jako hadi, krajtovité kadeře mne ovíjely, dusily, dusily –

Když jsem se probudil, skláněla se nade mnou neznámá dívka, překrásná dívka, v bílém pyžamu –

Svítila na mne svíčkou jako Psýché na Amora kahanem a udiveně se na mne dívala –

10

V prvním okamžiku mne napadlo, že spím, a pokoušel jsem se probudit, bylo přece nemožné, aby tohle nebyl sen, ale ať jsem se snažil, jak jsem chtěl, nemohl jsem se probudit. Jak rád by se člověk někdy probudil ze bdění, probudil do snu –

„Co řvete?“ zeptala se mne dívka.

Mlčel jsem a čekal, že se sen rozplyne, nemohl jsem stále pochopit, ani kde jsem, myslel jsem si, že bydlím ve své ubikaci na Roboteu a tento pokoj, celý můj pobyt v Iveonu mi v paměti roztál –

Mlčel jsem a čekal, až se probudím.

„Řval jste, a tak jsem přišla –“ řekla dívka.

„Co jsem řval?“

Promluvil jsem. Konečně hovořit se snem může být zábavné. Zvlášť když je to tak hezký sen.

„Nevím, jen tak a tak,“ zanotovala, „jako když táta zpívá.“

„Kdo?“

„Táta,“ usmála se na mne. „Přijela jsem včera z lycea a táta mi říkal, že tu bydlíte a máte pro něj dělat nějakou práci.“

„To mám,“ připustil jsem. Byl to docela zábavný sen.

„Táta mi vás nechtěl ukázat,“ pohodil milý přízrak bohatými vlasy, teprve teď jsem rozeznal, jak neuvěřitelně krásné vlasy má, splývaly s tmou – „řeka noci“, napadlo mne, kde jsem to jen četl – ale jak pohodila hlavou, vlasy se jí rozvlnily a zavlály, tma prosekla tmu –

„Táta říkal, že bych se do vás mohla zamilovat,“ řekla dívka pobaveně. Posadila se mi na postel a naklonila mi plamen svíčky k tváři, se zájmem se na mne dívala – „Ať k vám vůbec nechodím –“

„Proč na mne svítíte?“

„Praskla tady elektrika, tak svítím svíčkou,“ řekla dívka, dívali jsme se na sebe skrz plamen svíčky – „To víte, starý garáže –“

Docházelo mi, že se z tohohle snu neprobudím. To není sen, tohle naštěstí není sen.

„Vy jste Orlandova dcera?“ zeptal jsem se.

„Hm.“ Dívka si všimla, že z pootevřeného kufru se mi line tenká zář – Otevřela kufr a s okouzleným nadechnutím z něj vytáhla můj svítící cylindr –

Posadila si ho na hlavu.

Vypadala báječně, v bílém pyžamu a svítícím cylindru. Vypadala úžasně a neskutečně, jako celá tahle chvíle –

„Orlanda,“ představila se a smekla cylindr. „Ale do vás se nezamiluju, žádný strachy, bambino.“

11

Později jsem často slyšel Orlandu, jak si stěžuje na své jméno. Nelíbilo se jí. Zdálo se jí příliš romantické. A Orlanda byla sice velmi romantická, ale zároveň se romantice velice posmívala. Výsledek jejího romantismu a vzdoru proti romantismu byl neodolatelný.

Nevěděl jsem, že Orlando má dceru, a napadlo mne, že ví, proč ji tají. Určitý druh dcer otcové před určitými muži tají –

A já mít Orlandu za dceru, asi bych ji tajil přede všemi.

Když jsem druhý den pracoval na zakázce pro jejího otce, měl jsem nočního zjevení plné oči –

Jen se mi v noci představila, smekla cylindr a odcupitala, ale už ta chvíle způsobila, že jsem na Orlandu nemohl zapomenout –

Myslím si, že se člověk nezamiluje tehdy, když přijde objekt hodný lásky, ale tehdy, když má náladu se zamilovat. A já už dlouho neměl takovou náladu jako tehdy na Iveonu.

Začal jsem s prací na zakázce pro Orlanda a pískal si, neměla to být žádná těžká práce, to takové kybernetické housenky nebo koalové, to byla jiná dřina.

A přístroje, materiál, všechno, co mi Orlando opatřil, bylo skvělé, materiál byl takové kvality, jakou jsme obvykle neměli ani v Roboteu, kdo ví, kde hvězdná mafie všechno sehnala.

Jakou podobu – jakou jí dát podobu –

Přimhouřil jsem oči a snažil si představit nejkrásnější dívku, jakou jsem kdy poznal –

Nemohu Orlanda zklamat.

Tvrdil, že na mé práci zase tolik nezáleží, striptýz se v Iveonu ještě neobjevil a bude znamenat pro jeho bar Cis úspěch, i když – jak říkal Orlando – „ta nána bude vošklivě uplácaná“.

Musel jsem se usmívat –

On si snad představuje, že já mu jeho novou zaměstnankyni snad opravdu uplácám z materiálu nebo mu ji vyrobím nějakým jednoduchým pochopitelným způsobem, jako bych vyráběl sněhuláka –

Orlando neměl o přístrojích, které mi dodal, žádnou představu. Jen mi jednou tiše řekl, že by si nepřál, aby „vona“ byla „jo hambatá“, protože si myslí, že s takovou by papež nesouhlasil. A on, Orlando, je katolík, mamma mia, katolík.

Slíbil jsem mu, že udělám striptérku velice cudnou, i když mi nebylo jasné, jak to udělám.

Zjistil jsem pozoruhodnou věc – Orlando sám nikdy na žádné zábavě podobného druhu nebyl, jen o ní slýchal od přátel z hvězdné mafie, kteří mu ji doporučili jako výtečný zdroj příjmů pro jeho nově otevíraný podnik.

12

Pracoval jsem asi do oběda, když se ozvalo zaklepání na dveře, zaklepání mazlivé, vyloženě mazlivé – takhle jsem klepat ještě nikoho neslyšel. Jako by ten, kdo klepe, s dveřmi flirtoval, jako by je při poklepávání laskal –

Rychle jsem překryl to, co jsem měl už hotové na stole a co vypadalo pro nezúčastněného dost morbidně –

Jako na stole v pitevně.

„Dále.“

Vešla Orlanda – Vešla? Vevanula.

Jsou dívky, které připomínají spíš vůně –

A Orlanda byla oblečená do poslední módy na Iveonu, do lehoučkých splývavých říz –

Okna špatně těsnila, a tak když se Orlanda u mne postavila, řízy jí stále tančily kolem těla –

Teprve teď jsem si ji mohl prohlédnout a porovnat ji se svou vzpomínkou. Obvykle se tváře, které jsem líčil vzpomínkami jako zázračnými líčidly, nevyrovnaly skutečným tvářím –

Ale Orlandina tvář ještě překonávala její noční tvář, která se tehdy nakláněla nad plamenem svíce, jakoby pokrytá zlatou plamennou maskou –

„Co na mne tak vejráš?“ řekla křehkým hláskem, ale nesklopila oči –

Byl jsem rád, že mi tyká. Znamená to, že spouští mosty –

„Chceš něco?“ zeptal jsem se a hned jsem se lekl, že řekne nic a odejde –

Ale naopak jsem si ji svou neuctivou poznámkou přitáhl. Aha, radoval jsem se, tahle dívka bude z těch, kterých se zmocníme nejlépe tak, že je budeme zapuzovat a dávat jim najevo, jak nás jejich přítomnost roztrpčuje – a byl jsem rád, že jsem na to přišel včas –

Posadila se na roh stolu. Trnul jsem, že teď, teď sesmekne ubrus ze stolu a uvidí tam – ani jsem radši nedomýšlel, na tomto místě úvah jsem totiž slyšel zoufalé zaúpění, její nejbolestnější kvil –

Co by také mohla mladá dívka udělat jiného, když stáhne ubrus ze stolu a uvidí pod ním – Několik porcí mrtvoly, napadlo mne; vždycky, když jsem byl na rozpacích, naskakovaly mi cynické obraty, jako bych se jimi mohl rozpaků nejlépe zbavit.

13

„Co pro tebe můžu udělat,“ řekl jsem nakonec, už jsem nemohl vydržet ticho, které prorůstalo pokoj a dusilo –

„Chodíš někdy tancovat?“ zeptala se nečekaně.

„Někdy.“

„Já taky někdy.“

„Že jsme se teda ještě nepotkali, když oba stejně.“

„Můžeme se potkat dneska v Luxance.“

Luxanca patřila tak ještě k těm nejdostupnějším podnikům, kam jsem si mohl se svou hotovostí dovolit jít.

„Víš,“ řekla Orlanda, „táta mne drží hrozně zkrátka. Já jsem v tak děsivě přísným lyceu, že nám robot představený chodí do ložnic kontrolovat v půl desátý, jestli už máme zhasnuto. No, všechny holky řveme.“

„Kolik ti je?“

„Sedmnáct, a má bejt?“

Řekl jsem něco o tom, že mám moc práce a že bych měl ještě do oběda něco stihnout, když chci mít volný večer –

Ale hlavně mi šlo o to, aby Orlanda co nejvíc poodstoupila od stolu, na kterém pod bílým ubrusem spočívalo to, co by jí mohlo připadat, kdyby jen trochu poodhalila ubrus, jako zbytky lidožroutské hostiny –

„To abych padala?“

„Abys.“

„Stejně, jsi frája,“ pípla ve dveřích už docela zahanbená, „všichni kluci, co vo mě stáli, se okolo mě úplně plazili a ty mi klidně řekneš padej.“

„Vzrušuje tě to?“

Udělala na mne dlouhý nos a vyšla ze dveří, no pane, jak ta umí dělat dlouhý nos, kdybych ji nemiloval už předtím, jistě jsem se do ní zamiloval potom, jak na mne udělala dlouhý nos. Jak se přitom vypjala na špičkách a pohodila s vábivou vzteklostí hlavou –

Vyvanula z pokoje.

Odhrnul jsem ubrus a pustil se do práce.

Orlanda.

To je jméno –

To je jméno jako do nějaké vášnivě tragické opery –

14

Nevěděl jsem, jestli Orlando ví o tom, že mám jít s jeho dcerou tančit, a pro jistotu jsem se rozhodl, že já mu o tom říkat nebudu –

Přišel za mnou do laboratoře, naklonil se nad stůl a zvědavě pozoroval rozdělanou práci –

„Ani to nevypadá na holku –“ řekl zklamaně.

Vysvětlil jsem mu, že práce bude trvat nejméně tři dny, i když mám materiál, jaký jsem potřeboval, a nejlepší přístroje –

„Nemá obličej,“ díval se na postavu na stole –

Vysvětlil jsem mu, že obličej a podobné detaily se vždycky provádějí metamorfografem až nakonec –

„Tohle by nikdo nechtěl vidět ani oblečený,“ řekl Orlando.

Vysvětlil jsem mu, že za dva dny bude z té hmoty, z těch dost rozplizlých tvarů, které mám teď na stole, tvar tak dokonalý, až se bude mužům tajit dech –

Podíval se na mne nedůvěřivě, zamumlal cosi o vyhozených penězích a odešel. Za chvíli jsem slyšel, jak ve svém pokojíku prozpěvuje smutnou, vášnivou árii –

Večer jsem se opravdu s Orlandou sešel, v Luxance jsme si zatancovali, popili. Jenom hovořit jsem s ní nemohl, randál byl tak hrozný, že jsme si mohli jenom přiťukávat –

Jiná komunikace nepadala v úvahu.

Uvažoval jsem o tom, že bych Orlandu ještě někam pozval, Iveon zářil, někdy jsem měl dojem, že je v noci jasnější než ve dne –

I chodníky a ulice byly prosvětlené zespodu, některé barevně, jiné jen oslnivě jasně – jako by člověk kráčel po mostech světla –

Sotva jsme vstoupili na azurový světelný most před tanečním sálem, přistoupil k nám Orlandův vyhazovač z Cisu, který Orlandě řekl, že ji má odvést domů –

„Táta nás nechal stopovat,“ sykla Orlanda. A tak jsme měli na cestu domů garde.

Robotí garde.

Vyhazovač šlapal mezi mnou a Orlandou a vířil vzduch svými ploutvovitými dlaněmi, jako by ho vířil vějíři –

15

Tu noc jsem nemohl spát, a tak jsem ráno vstal časně a pustil jsem se do práce na zakázce pro Orlanda. Svítil jsem si v pokoji a uvažoval, jestli Orlanda také nespí a jestli vidí moje světlo a přijde – Já ani nevěděl, který pokoj je její, jinak bych se za ní byl vypravil –

Takhle jsem mohl jen tesknit –

Půlnoční Orlanda – Svítající Orlanda –

Uvažoval jsem o jejích podobách a divil se té lásce, která mne čekala na Iveonu –

Usnul jsem vyčerpáním, usnul jsem v šatech, na zemi u pracovního stolu –

16

Probudil mne Orlando.

Stál nade mnou a lamentoval, naříkal.

Jak si to představuji tančit s jeho dcerou, s jeho krásnou dcerou, s jeho bambinem. Vedle Orlanda podupával vyhazovač z baru a díval se na mne tupým pohledem –

Stál za Orlandem jako gorila –

Gorila za kmotrem –

Vstal jsem a protíral si oči –

„Orlando,“ řekl jsem plaše, „ty nejsi jen tak obyčejnej frajer.“

Přešlápl, přešlápl nerozhodně, jako vyhazovač za ním –

„Jak to myslíš?“

Podíval se na mne znepokojeně –

„Ty jsi grande pezzo, grande pezzo u mafie, velký mafiánský zvíře –“

Nadechl se, viděl jsem na něm, že se nadechuje, aby řekl „ne“, pak ale vydechl. Mlčel.

„Ty jsi jen předstíral, že pronajímáš tyhle kamrlíky. Ty se prostě jenom tady ukrejváš, abys byl co nejnenápadnější –“

Vyhazovač se na Orlanda tázavě podíval a pozvedl ploutev –

„Ten,“ ukázal jsem na vyhazovače za ním, „to je tvoje gorila. Osobní strážce. Kybernetická gorila –“

Orlando zadržel vyhazovači zaťatou ploutev –

„Nech ho,“ řekl. „Nemá to cenu, není blbej –“

A souhlasil, souhlasil s tím, že je šéfem Iveonské hvězdné mafie, maskuje se zde do komického zpěváčka a zatím –

„Máš dvě možnosti, mlčet po dobrým, nebo po zlým,“ řekl mi pomalu, „vyber si, ale mlčet budeš.“

„Řekl jsi, že nejsem blbej –“

„Já jsem rád, bambino,“ pokýval Orlando, „že ses rozhodl dobrovolně. Mohlo mne napadnout, že ti to jednou dojde. Není možný, aby takovej chudák z přestavěnejch garáží pořizoval nejlepší bar v Iveonu.“

A rozhovořil se o tom, že mu ve městě patří dvě hotelové společnosti, podzemní velkogaráže, tři herny, pět kilometrů pláží, dva satelity u Iveonu, jmenoval a jmenoval a mně až oči z toho všeho přecházely –

Já si myslíval, že Orlandovým největším bohatstvím je pánev, historická pánev, na které přehazuje amolety –

„Orlanda to ví?“ zeptal jsem se.

Zakroutil hlavou.

„Proč ne?“

„Peníze kazí,“ řekl Orlando tragickým hlasem, „chci, aby si myslela, že je chudá holka, a věděla, že jediný, na čem si může zakládat, je její poctivost a nevinnost.“

No teda –

Ale mlčel jsem, vyhazovač, gorilí robot, robotí gorila, si zálibně třel ploutev o ploutev –

17

„Takže jste si mne nezjednal kvůli tomu, abych vám tady vyráběl kybernetickou striptérku?“ Vykal jsem mu. Šéfům se vyká.

Orlando se rozesmál, smál se bručivě jako operní zpěváci –

„Vy jste si mne chtěl jenom na téhle práci vyzkoušet, prověřit, odhadnout?“

Orlando se smál stále hlasitěji –

„Vy jste si myslel, že když odvedu tuhle práci, že vám budu vyrábět další – – koho budete chtít?“

Orlando se začal smíchy předklánět a jeho kybernetická gorila se začala také smát, napodobovala pána –

„Jdu od toho,“ řekl jsem.

Orlando se okamžitě přestal smát.

Tak rychlou změnu výrazů vídá člověk leda u pokusných robotů, když mají mimický zkrat –

„To nejde, bambino,“ řekl.

A vyšel z pokoje.

Slyšel jsem, jak se ve dveřích pohnul klíč –

„Až bude zakázka hotová, zabuš na hlídače,“ řekl mi hlas za dveřmi a já si představil vyhazovače, jak stojí za dveřmi se zaťatými ploutvemi a hlídá –

Orlando se pustil kdesi v hlubině domu do zpěvu –

Co mi zbývalo – –

Stáhl jsem ubrus z postavy na stole a pustil se do práce.

Pak – pak mne snad pustí.

18

Příští den jsem Orlanda neviděl, potravu mi donesl jeho vyhazovač. Ale v noci se mi na stěnu ozval klepot, jistě to klepala Orlanda, klepot byl mazlivý, škádlil zeď –

A v noci ke mně přišla.

Vyprávěla mi, že se jí podařilo hlídacího robota vypnout, mají prý na to takový „grif“ s holkama z lycea, naučily se tak vypínat své roboty dohlížitele, stačí mu vhodit do pusy niklovou minci a stisknout čelisti. Dokud mu zas čelisti neotevřou a minci nevyjmou, robot se nemůže hnout. Prý se mu tím vyruší nějaké centrální spoje.

Safra, tohle mne nenapadlo, uvažoval jsem, je to tak primitívní, je to jednoduchost sama a já, konstruktér, nepřijdu na to, na co přijdou děvčata, která chtějí utéct z koleje –

Tenhle vynález jim přinesla touha po svobodě. Kolika geniálním objevům dala vznik právě touha po svobodě –

19

Když jsem řekl Orlandě, kdo je její otec a co se mnou tady provádí, rozzuřila se –

Řekl jsem jí všechno, jen to jsem jí zatajil, na jakou práci mne najal.

Ubrus jsem nechal na stole –

„Musíme utýct,“ rozhodla Orlanda, nevím, jestli se rozhodla víc z touhy utéct se mnou nebo z touhy nevrátit se do lycea.

Souhlasil jsem.

Útěk.

Ať si kdo chce říká co chce, mně se ze všech vítězství zdá útěk ve většině případů nejpřijatelnější. Útěk je často to nejrozumnější, to nejrozumnější vítězství.

Ale nenapadlo mne, co bych mohl udělat, aby mi Orlando v útěku nebránil –

Dívali jsme se z okna na světla Iveonu, nádherná a velkolepá světla, a přitom jsme věděli, že nemůžeme utéct. Ani na jedno z nich –

Orlando a hvězdná mafie mají prsty všude –

Dostihli by nás –

Ještě tak kdybych utíkal sám.

Ale utíkat s kmotrovou dcerou –

„Tak já jsem bohatá, tak já jsem,“ říkala Orlanda a mhouřila oči jako kočka, která se dívá do slunce, „tak já jsem bohatá –“

Jako by ji tohle poznání ohromilo –

Ohromilo –

Myslel jsem, že robota vyřadila z provozu, aby mohla být se mnou, ale když jsem se pak na ni díval, chápal jsem, že ji vědomí o náhlém zbohatnutí ode mne vzdálilo –

Pokusil jsem se ji obejmout, políbit –

„Nech si to, vole,“ řekla netečně a jako náměsíčná vyšla z mého pokoje, otevřela čelisti vyhazovači a vytáhla z nich niklák –

20

Málokdy jsem byl v životě tak uražený jako tehdy –

A hned jsem se pustil do práce na zakázce. Chtěl jsem v práci rozpustit svůj vztek.

A dařilo se mi to, čím jsem pracoval usilovněji, tím jsem byl vyrovnanější – Střízlivější –

Přece by sis nezačal s dcerou šéfa zdejší hvězdné mafie, říkal jsem si.

Napadlo mne, že bych mohl udělat striptérku v podobě Orlanda, sice by mne to stálo život, ale fór by to byl dobrý – a člověk dá kolikrát život za něco mnohem menšího než dobrý vtip.

Až by Orlando vstoupil na pódium –

Na diskrétně nasvícené pódium –

21

Orlanda, Orlanda –

Ta dívka se ve chvíli, kdy se dozvěděla, že je nejbohatší dívkou Iveonu, stala taky pyšnou – Pyšnou jako její otec – Chová se ke mně jako princezna k poslednímu poddanému –

Odvedu práci. Odvedu zakázku.

To jsem slíbil.

Ale víc nic. Nic.

Představoval jsem si, co by po mně mohli chtít, mechanického klenotníka, který sám vejde do krámu a sám si ho, před vlastním personálem, vyloupí, kybernetického ředitele věznice, který vejde do cely a vypustí vězně, kterého Orlando vytipuje, kybernetické politiky, kteří vynášejí opatření taková, jaká si kmotři přejí –

Ne, ne, bambino –

Striptérku a dost.

22

Druhý den po ránu ke mně Orlando opět přišel, byl celý schlíplý a omlouval se mi. Prý ho tak překvapilo moje odhalení, že se choval docela nepřiměřeně, ví to, moc dobře to ví a omlouvá se mi za to, jak jen je schopný.

Chladně jsem jeho omluvy přijal –

Orlando měl asi potíže, protože se choval zaraženě, a byl jsem si jistý, že se mu stýská po chvílích, kdy jsme spolu hovořívali, po večeru, kdy jsme jedli jeho amolety a kdy jsem ho měl rád, kdy jsem se ho nebál, protože mne ani nenapadlo, že bych mohl mít důvod, proč se ho bát –

Člověk má rád, když se ho někdo bojí –

Ale potřebuje někoho, kdo z něj nemá strach.

„Bambino mio,“ šeptal a díval se na mne opět něžně a zjihle, jako bych před ním neseděl já, ale jeho vlastní mládí –

Převzal zakázku. Nechal ji odvézt do Cisu, vyhazovač ji vynesl v náručí. Nemám si o ni dělat starosti, prý se o ni už postará profesionální ředitel zábavního podniku. Orlando ho najal až na Orionu, na doporučení hvězdné mafie, je to prý jeden z nejlepších showmanů na tenhle obor ve vesmíru. Má přehled o tom, co je nejlepší, a postará se, aby si moje zakázka oblékla to nejlepší, než si to pak svlékne.

Orlando říkal mé zakázce Ona, striptérka se mu asi zdálo příliš pikantní a stroj se mu zdálo příliš bezvýrazné –

Stroj. Jak je to hloupé – Svlékací se stroj –

Přinesl láhev nápoje, kterému říkal víno, a pil se mnou a tesknil a díval se na mne něžně a se soucitem –

Díval se na mne se soucitem, jako by už byl rozhodnutý, že mne zabije – a přišlo mu to líto, uvažoval jsem –

Nevidí ve mně živého člověka, vidí ve mně budoucí mrtvolu –

No co –

Byl jsem v tu chvíli nešťastný, nešťastný, že jsem ani na životě nelpěl, jen mi bylo líto, že je tak málo toho, co po mně zůstane, pár kolektivních projektů v Roboteu, pár vzpomínek, pár lidí, kteří na mne budou každým dnem víc a víc zapomínat, tahle kybernetická striptérka, uvažoval jsem, co po mně ještě zbude, a vzpomněl jsem tak ještě na svůj svítící cylindr –

Moc toho není.

Ale Orlando se na mne podíval zvlášť zjihle –

„Orlanda si tě chce vzít.“

Napadlo mne, že to je žert před popravou –

„Miluje tě.“

Katův žertík –

„Dneska mi to řekla. A dobře, že se vdá. Aspoň ji nebudu muset hlídat, budeš si ji hlídat sám. Daidale, Daide, já a ty, my něco uděláme, NĚCO, o nás se budou, bambino, vyprávět po hvězdné mafii pohádky ještě po staletích –“

Podíval se na mne měkce a bezbranně –

Když mocní lidé někomu důvěřují, jsou vůči němu úplně bezbranní.

Chápal jsem, že to myslí vážně –

Začínal jsem to chápat –

A nevěděl jsem, jestli mám větší radost nebo jsem víc zděšený –

Čím víc mi líčil naše budoucí společné podniky, čím víc spřádal naše budoucí úspěchy, tím víc mne mrazilo. Jen z jedné věci jsem mohl mít radost – z toho, že mne Orlanda miluje.

Večer mne vzal Orlando na projížďku po Iveonu. Ukazoval mi fantastické stavby, monumentální stavby, které dostane Orlanda jako věno, vypočítával mi jejich výnos –

„A tamhleten velehotel dostanete, jestli se vydržíte do roka nerozvést,“ ukázal realistický Orlando do noci na vysokou věž, která se zabodávala do smolně černé noci – okna věže se třpytila, jako by měla místo oken hvězdy –

„Vesmír se neumí sám řídit,“ prohlašoval za té noční jízdy Orlando, „a proto jsme tady my, mafie.“

Hvězdná mafie –

A byly chvíle, kdy jsem ji považoval za pohádku –

23

Už nebylo třeba, aby Orlando tajil před dcerou svůj majetek, nebylo ani tajit co.

Přenesl se do výstavního paláce na předměstí Iveonu.

I mne tam přestěhoval.

Palác se tyčil uprostřed travnaté pláně, na které byly rozestavěny sochy, pekelně drahé mramorové sochy, Orlando si je nechal přivézt z hvězdy praotců.

Přistěhovali jsme se do paláce ve čtvrtek, den před slavnostním otevřením Orlandova zábavního podniku.

Po snídani mne Orlando pozval na procházku.

Procházeli jsme se po travnaté pláni kolem domu, mezi rozestavěnými sochami, bílá na světle zelené, ten souzvuk barvy soch a barev louky vyvolával bezpečí, harmonizoval –

„Orlando,“ řekl jsem mu, „proč ses sem nepřestěhoval už dávno? Já mít takovýhle sídlo – bejvák –“

Plaše ke mně vzhlédl –

„Víš,“ řekl po chvilce, „já vím, jak to dopadá s holkama z bohatých rodin. Vím, jak to vypadá s dcerama kamarádů –“

A smutně se zadíval do tváře sochy, kolem které jsme procházeli –

Na sousoší odnášel faun nymfu, přehazoval si ji přes rameno, ale nymfa se, jak to vypadalo, bránila jen tak naoko, na mramorové tváři měla výraz rozkoše, jako by byla šťastná, že si ji někdo hází přes rameno –

„Chtěl jsem,“ řekl malý kníratý mužík tichounce, „aby moje bambino byla slušná holka a nespustila se jako její matka –“

Dívali jsme se do tváří soch, které jsme míjeli, do tváří krásných, vílích, a přitom tak nespolehlivých, jako by si Orlando na planině kolem svého paláce rozestavoval mementa. A stárnoucí pěvec mi vyprávěl, jak se oženil s dcerou mafiánského bosse, po smrti tchána převzal jeho místo a jak mu žena –

„Bestie to byla,“ štkal a nepřítomně hladil tvář víly, která se na nás vyzývavě usmívala, „bestie, bambino mio, ona se vdala za mne jenom proto, aby ji přestal hlídat otec, a věděla, že já ji neuhlídám – ale já – jednou jsem ji vyhnal, vyhnal, bambino, a ona žije, kdovíkde tam –“

Orlando mávl bezradně do hvězd – do hvězd, které pohasínaly v modři na jitřní obloze –

„A pak jsem začal Orlandu držet zkrátka, jen aby ne, ne jako její mamma –“

Chápal jsem, že teď, když se Orlandovi nepodařilo utajit svůj majetek a postavení, chce dceru co nejrychleji dostat z domu, k někomu, kdo za ni ponese odpovědnost, jen proto asi souhlasí Orlando s tím, že se dcera provdá za mne. Díval se na mne zase něžně a zjihle, jako by s ním po trávnících kolem jeho paláce nechodil konstruktér Daidalos, dvacetiletý mladík, který má na světě nejcennější majetek svítící cylindr, ale jako by se s ním po travnatých pláních procházelo samo jeho mládí –

„Daidale,“ řekl mi hebce, „vždyť já se vlastně do hvězdné mafie vůbec nehodím. Já jsem tak dobrý na to zazpívat si nějakou tu árii, a stejně mi to ani moc nejde, ne, nejde, nic neříkej, já to vím, ale zpívám s chutí.“

Pokusil jsem se udělat nesouhlasné gesto, abych Orlandovi ukázal, jak si jeho pěveckých schopností vážím –

Ale on se na mne ironicky usmál –

A tak jsem ani celé to gesto neudělal –

„Já nemohu, ty se budeš smát, Daide, já nemohu ani vidět mrtvého, mně se hned dělá špatně, já za to nemůžu, já jsem slušný člověk. Já bych ani tu striptérku nechtěl, já jsem katolík a takovéhle zábavy odsuzuju –“

Bázlivě mžikl do světle modré oblohy, na které pohasínaly, tály poslední stříbrné hvězdy –

„Daidale, bambino mio,“ rozhodil bezmocně kníratý mužík rukama, „já se do tohohle světa nehodím –“

24

Chtěl jsem se ho zeptat, proč tedy dělá, co dělá, když s tím nesouhlasí, proč on, měkký a plachý člověk, se z čela hvězdné mafie nestáhl. Usoudil jsem, že mafiánské rody v Iveonu si drží Orlanda ve svém čele jen jako maskota, protože se nemohou dohodnout, kdo by ho nahradil v hierarchii, do které tak oslnivě pronikl svým sňatkem. A pak, na Orlanda se mohou spolehnout, je přece dokonale neškodný –

Pro některé lidi znamená neškodnost spolehlivost.

Až mi bylo Orlanda líto, jak tam tak cupal vedle mne po travnaté pláni kolem svého paláce, maličký, s pokleslými kníry, s plachýma a omluvnýma očima – Ano, Orlando vypadal až na řídké chvilky stále omluvně. Lituješ nejbohatšího člověka v Iveonu, napadlo mne. Lituješ nejmocnějšího člověka na hvězdě, lituješ padrona hvězdné mafie – A celá má lítost mi v tom okamžiku připadala nesmyslná a komická – A přitom jsem věděl, že právě Orlando je možná v tu chvíli nejpolitováníhodnější člověk na celém Iveonu –

Často si zasluhují lítost a soucit právě ti nejúspěšnější.

25

Oběd byl fantastický, neuvěřitelný, závratný –

Tahle tři přídavná jména jsem si pamatoval z novinových reportáží, které popisovaly obědy u prominentů na Iveonu.

Mne i Orlanda obsluhovali roboti ve fracích a s bílými motýlky, myslel jsem si, že číšníci mají mít, aby se rozlišili od hostů, ke frakům černé motýlky, ale Orlando mne poučil, že tohle se netýká robotí etikety, a doporučil mi, ať si prostuduji příručku „Robotí ceremoniály“, bude se mi hodit, po sňatku s Orlandou vstoupím do nejvyšší iveonské společnosti a bez znalosti robotí etikety se prostě neobejdu.

„Na Orlandu si brousilo zuby tolik přátel,“ olízl zálibně aperitiv, který mu ulpěl na rtech, podivný aperitiv Cinzano, který si nechával vozit z hvězdy praotců a jedna jeho láhev přišla stejně draho jako bedna domácího aperitivu Iveana.

Chtěl jsem se ho zeptat, proč ji tedy dává mně –

Ale koneckonců jsem ho chápal, viděl ve mně sebe, sebe, jaký přišel na Iveon před lety, a když mi Orlandu dával, vlastně ji neztrácel –

Čím více pil, tím zálibněji se na mne díval, jako by proti němu místo mne sedělo zrcadlo a on se v něm odrážel, a díval se do očí svému mládí, svému idealizovanému mládí –

Kybernetičtí číšníci nosili chod za chodem, aruony, křídlaté opice z hvězdy Aruoa, připravované na oříškách kešu na způsob bažantů, huolua plody, které jsou neviditelné a musí se opatrně krájet, aby se člověk neřízl –

Jedl jsem je poprvé v životě –

A měl jsem co dělat, abych se nezranil, zkuste krájet nic –

Já i Orlando jsme každý měli k dispozici šik číšníků, úslužně se krčili u stěny obrovité jídelny, dlážděné starořímskou mozaikou, dovezenou z hvězdy praotců – kybernetičtí číšníci se vymršťovali od stěny přímo s vášnivou podlézavostí, jen aby nám dolili sklenici, podali spadlý ubrousek – Vzpomínal jsem na obsluhu, lidskou obsluhu v hostincích Iveonu a smutně srovnával –

Kybernetický číšník je číšník budoucnosti.

26

Stále jsem neviděl Orlandu.

Až po jídle, když se Orlando odebral s dýmkou na odpolední siestu, přišla.

Úplně jiná, než byla dříve –

Přišla v dlouhých šatech, plesových, které se k téhle příležitosti naprosto nehodily ani podle etikety robotů, ani podle etikety lidí.

Ale já jsem chápal, že to jsou asi první dlouhé šaty, které má na sobě, Orlando ji musel držet neuvěřitelně zkrátka, anachronicky zkrátka.

A tak, když zbohatla, střelhbitě zbohatla v jediné vteřině, hledí si dopřát všech rozkoší, jaké bohatství přináší –

Měla také střevíce na vysokých podpatcích, a protože na ně nebyla zvyklá, brkala.

Přibrkala mi vstříc.

Tvářila se jako vévodkyně, důstojný výraz tváře působil s jejím brkáním neodolatelně.

Když docházela ke mně, zakopla a já ji zachytil. Padla mi do náruče a políbil jsem ji –

„Chtěla jsem ti zrovna říct, že mi jdeš hrozně na nervy,“ řekla pak, trochu zadýchaně, „ale teď se to už nehodí –“

Kdo ví, kolikrát právě naše pády jsou naše štěstí –

Vypili jsme kávu pod ostražitým dohledem kybernetických číšníků.

„Teď se u nás holky vdávají,“ řekla Orlanda, „aby si konečně užily trochu volnosti. Ani nevíš, jaká je to otrava, vláčet za sebou pořád kybernetický garde.“

Vyprávěla mi o životě v lyceu, a já začal chápat, že je to lyceum pro dcery vybraných příslušníků hvězdné mafie.

Každá z dívek má svého ochránce, robota „s tákovýmahle packama“, říkala Orlanda, který bez ní neudělá krok. Chodí s ní i do sprch i do sauny, a nic se mu nestane, hartusila Orlanda, protože má vodotěsnou a párotěsnou úpravu.

„Ani v sauně si jedna nemůže v klidu popovídat,“ zaúpěla při vzpomínce.

A já na okamžik podlehl iluzi, že jsem už ženatý, s touhle krásnou a při vší holčičí drzosti nevinnou dívkou, jsem její manžel, jsem vládce jejího majetku, patří mi všechny ty zářící stavby Iveonu, které se zvedají na návrších kolem města jak světelné pohoří –

Už mi nepatří jenom ten světelný cylindr, ale celá svítící krajina, pláže, herny, dva satelity –

Jsem tak bohatý, že bych si mohl koupit celé Roboteum –

A každou vteřinu bohatnu víc a víc, bohatství ke mně prýští všemi póry Iveonu, z hracích automatů, z drog, z loupeží, z akcií, z poplatků, z nájmu penziónu, ve kterém jsem až doteď bydlel –

A do Orlandy se jistě také zamiluju. Nemohl jsem si pomoci, ale nemiloval jsem ji – od chvíle, kdy zbohatla, jsem se na ni díval jako na krásný obraz, majetek ji ode mne sunul, sunul –

Přece nebudeš mít předsudky, říkal jsem si –

Ale to nebyly předsudky, ne, jen znepokojení, tíseň – – když jsme dopili kávu, políbil jsem Orlandu – jen krátce, robot číšník k nám ihned přistoupil a významně zakašlal.

Konečně přišli přísní otcové na cestu, jak bezpečně ochránit ctnost svých dcer.

27

V pátek se otevíral Cis.

Orlando přemohl morální zábrany a odhodlal se, že se té „nestoudné zábavy“, jak se vyjádřil, zúčastní, ale jen „z obchodních důvodů“, a dokonce cosi zamumlal o tom, že se v některých místech stejně dívat nebude –

I když – pokračoval, co je –

I když, co je na tom –

Co je na tom, dívat se na stroj, který se svléká.

Pokud se člověk stavěl k celé akci takhle, nebylo na tom nic, ale právě proto, aby se lidé k zábavnímu podniku takhle nestavěli, jsem považoval za rozumné pravý stav věci utajit.

Nepředpokládal bych, že by se lidé přišli dívat na kybernetickou striptérku –

Snad kdyby se to noční představení mělo konat jako doplňující program pro kongres kybernetiků nebo pro školení pracovníků Robotea –

Jsem z hvězdy, na které se na nahotě nevidí nic nepřirozeného. Až mi to někdy vadí. Jaké to musí být krásné, tajemné, když je tělo zahaleno – jak to musí být dráždivé – Nahota je nahota. To je vše. Ale zahalené tělo v sobě skrývá tisíce podob, možností, to, co je zahalené, v sobě skrývá všechny podoby vesmíru – krásu krás –

Jednou jsem byl v Allaheonu, musulmanské hvězdě – Po ulicích proudily davy žen zakrytých až po oči – VŠUDE BYLY JEN ZAHALENÉ ŽENY. V aerobusech, v parcích, u počítačů – – A měl jsem dojem, že nikde ve vesmíru nežijí tak krásné ženy, jaké žijí na Allaheonu – –

Vždycky jsem nejvíc obdivoval to, co jsem neznal –

Orlando byl naopak na rozdíl ode mne původem z velice prudérní hvězdy, i muži museli, jak vzpomínal, chodit na plovárny v plavkách, které je halily od krku až po stehna –

Ale úspěch podniku Cis neměl záviset na mých zkušenostech ani na Orlandových, ale na zkušenostech návštěvníků nočního podniku. A ty byly nevyzpytatelné. Věděl jsem jen tolik, že podobný podnik, jaký otevírá Orlando, není v celém Iveonu. Sám Orlando se, jak mi řekl, „o těchhle hambatejch zábavách dozvěděl až loni na sjezdu celogalaktický mafie“, kde se mu kmotři smáli, v jak zaostalém cípu vesmíru žije, když tam není ani striptýz.

Jistě, podnik zaujme svou novotou –

I když, dost mne zajímalo, jestli taková podívaná něčím zaujme plameňáky, paprsky a jiné, nelidské obyvatele vesmíru –

Kdo ví –

Možná ji budou považovat za folklórní lidský zvyk –

Jako dožínky –

Kdo ví –

28

Orlando uměl dělat reklamu.

To uměl.

Ve všech iveonských novinách byla nová „hluboce poučná zábava“ inzerována a v každém listu z hlediska čtenářů, jímž byl určen. V novinách pro mladé se pod titulkem „Nová příležitost mládí“ upozorňovalo na pracovní uplatnění, jaké se otevírá před mladými dívkami, a Cis se jim doporučoval jako podnik, který jim přiblíží zábavu minulých generací a tak napomůže netradičním způsobem v hodinách dějepisu. Netradičním. Podobným způsobem nalezl Orlando pro každou skupinu lidí důvod, paranoický důvod, proč prostě do Cisu musí přijít –

Cis měl vyprodáno.

Orlando zahájil non-stop program a v den zahájení měl vyprodáno na šest měsíců dopředu. Největší zájem byl k jeho velké radosti o novou podívanou mezi nejbohatšími návštěvníky Iveonu, plameňáky, pro které Orlando sepsal reklamní pojednání. Jedná se o mytologickou podívanou – tvrdil –, která má svůj původ na hvězdě praotců, v dávných egyptských časech, kdy odkládáním oděvu se lidé chtěli připodobnit svým božstvům, posvátným plameňákům, kteří také kalhoty a sukně nenosí. Byl to samozřejmě nesmysl, ale plameňákům lichotil a všechny plameňácké turnusy, které přilétaly se svými cestovními kancelářemi na Iveon, si neopomněly zajistit lístky na takovéto představení. Cis se stal pro plameňáky největší atrakcí Iveonu. „Tak vidíte,“ budou jistě říkat, „lidi… co to jsou lidi, jenom vylínaní plameňáci.“

Orlando si velice pochvaloval, že striptérka je kybernetická, kdyby nebyla, musel by najmout „několik holek“, protože, jak říkal, „svlíkat se je makačka jako každá jiná a ani ta nejpilnější holka se nevydrží svlíkat čtyřiadvacet hodin denně“.

Dohodnutou částku za odvedenou práci mi ale nevyplatil. Když jsme teď jedna rodina, lichotivě se usmíval, jednou bude moje všecko –

Co jsem mohl dělat –

Když nám někdo nabízí všechno, jaksi po něm nemůžeme chtít, aby nám dal to, co nám patří.

I Orlanda měla uvidět premiéru zábavního pořadu. Už se dozvěděla, jak jsem otci pomohl. Pobavilo ji to. „No ne, Daide, tohle bych do tebe nikdy neřekla,“ křenila se, sličně se křenila, „ale co, je to chic.“

„Jdeš s dobou,“ řekla mi jindy.

Copak o to, šel jsem s dobou –

Šel – ale kam – – dopředu?

Copak to je pokrok, když je všechno umělé?

Ale chválili mne, tak jsem podlehl iluzi chválených a přesvědčoval se, že je všechno v pořádku. Jinak by mne přece nechválili.

Tehdy jsem ještě nevěděl, jak často se chválí to, co –

Ale nic – radši nic – radši mlčím –

29

Do Cisu jsme se rozejeli ve velkém voze s neprůstřelnými skly, já, Orlando a jeho dcera – – –

Cestou nám Orlando oznámil, že naši svatbu domluvil na příští týden, přijede nás oddat duchovní, který tuto práci už tradičně provádí v nejvyšší hierarchii hvězdné mafie. Bude se mi prý líbit, je to moc veselý velebníček, původem z hvězdy praotců, ze Sardinie, co ten zná anekdot, a je tak růžový a tučný, jen se jeden na něj podívá, už dostane chuť k jídlu. Orlando mluvil o překot, mluvil, šťastně a uvolněně, chápal jsem, že nejdůležitějším okamžikem, jaký má v životě muž jeho postavení a jeho světového názoru, je provdat dceru a ztratit tím za ni odpovědnost –

Líčil nám palác, který má na druhém cípu Iveonu a který nám přenechá pro „naši mladou domácnost“ –

Vyprávěl, jak mne bude zvolna zaučovat do své funkce, abych ji jednou mohl převzít, líčil možnosti, jaké mohou hvězdné mafii přinést mé zkušenosti. Zavedeme okamžitě velkovýrobu duplikátních robotů, které budeme uvádět pod cenou, „rozdrtíme ROBOTEUM, bambino“, Orlando má na pobřeží velké prázdné haly, ty přestavíme do podzimka –

Teprve s mými zkušenostmi se stane hvězdná mafie vládcem hvězd, teprve s mými zkušenostmi se stane všemocnou –

Ani ta dnešní striptérka nebyla marná. Zmínil se o ní koordinátorovi vesmírné mafie, Luigimu, „dobrej kámoš“, a ten zajásal a říkal, že do týdne potvrdí objednávku na tisíc kousků, prý co on ví, mají s těma svlíkandama potíže všichni padronové, i s těma nejhodnějšíma, stárnou ty svlíkací holky, a když mají potřebné zkušenosti, tak se vdají nebo se jinak zkazí.

„MUSÍ SE TO UTAJIT,“ říkal Luigi Orlandovi, ale když se to podaří utajit, budou se pak na svlíkací stroje dívat po celém vesmíru –

Erotika, říkal prý Luigi, je jenom věc iluzí. Když ukážeme spuštěný závěs a budeme sugestivně říkat, co všechno se za ním děje, můžeme mít jenom závěs a nic jiného a publikum bude vzrušené –

Pokud nikdo nebude vědět, že se svléká stroj, nikoho ani nenapadne, že by měl mít jiný pocit – než kdyby to stroj nebyl –

Ten Luigi měl rozumné názory. Tvrdil, že tajemství úspěchu a tajemství přitažlivosti spočívá pokaždé v utajení. Kdybychom víc rozuměli svému okolí, tři čtvrtiny našeho okolí by pro nás ztratily cenu, přitažlivost. Divili bychom se dokonce, jak nás něco takového mohlo vůbec zaujmout –

Orlando zářil, jeho kníry se leskly, jako z naleštěné ocele, když chodil do společnosti, pokaždé si je leštil voskem –

Orlanda mne držela za ruku, měla suchou, měkkou dlaň a každou chvíli mi stiskla prsty ve svých –

A Orlando se na mne cestou každou chvíli omluvně usmál, „vydrž, hochu, vydrž, brzy bude tvá“, říkal ten omluvný úsměv – tvá a už se ti za zády neobjeví žádný kašlající robot, robot garde, až ji políbíš – –

30

Před zábavním podnikem Cis byl obrovský dav –

V tom davu se tísnili plameňáci, odstrkovali křídly v postříbřených nákřídelnících lidi. Vlaštovčí dívky i paprsky se proplétaly kolem plameňáků a snažily se proniknout, prosvítit, prozářit do Cisu. Tlačili se tu dobráčtí inteligentní medvědi z Cassiopeje, ve svých modrých zimnících, a otráveně bručeli. Pod nohama se všem pletly modré koule, které se pokoušely do baru vkutálet, dokonce věhlasná veverka Faera, favoritka místních dostihů, ryšavá, dvoumetrová, postávala u dveří do zábavního podniku a smutně spínala pacičky. Prostě nával. Nával –

A ve dveřích stál vyhazovač a opakoval: Vyprodáno, vyprodáno…

Orlando nás zavedl dovnitř zadním vchodem.

Měli jsme ředitelskou lóži, ve které jsme byli sami, jen s dvěma strážci, gorilími roboty, drželi ruce v kapsách na zbraních.

Shlédl jsem dolů, do Cisu.

Na návštěvnících jsem rozeznával uchvácení, nedočkavost, opojení –

Byli mezi nimi hosté z prudérních galaxií, zažívali teď asi pocity jako Orlando, který si vedle mne, celý rudý a lesklý, otíral každou chvíli tvář kapesníkem a vypadal, jako by si chtěl kapesníkem zakrýt oči.

Byli tu návštěvníci z galaxií, ve kterých byli z nočních podniků zvyklí na jiné kousky, ti se kolem sebe dívali blazeovaně a už teď jsem jim na rtech rozeznával větu: holka se tu svlíkne a oni si myslí, že jsou kdovíjak moderní –

Civilizovaní –

Kdovíjak velký svět –

Byli tam lidé z mojí galaxie, ti se viditelně nudili a věnovali se raději pití, podívaná je nezajímala, u nich chodí v létě bez šatů každý, co na tom, přece se v létě nebudeme potit – Ale i ti zaplatili vstupné do Cis baru, protože Orlandovi se podařilo vzbudit klima, že kdyby do Cisu nezašli, byli by „společensky nemožní“…

Rozeznával jsem v hledišti i plameňáky, skloněné nad programy vytištěnými speciálně pro ně, ti se dívali na lidi v sále trochu přezíravě, jejich pohledy říkaly, tak vida, vy všichni uctíváte posvátného plameňáka, no to se povedlo –

U jednoho stolku jsem rozeznal i výpravu kopretin, bohatých, ty vůbec nevěděly, co se zde bude dít, lidské tělo jim připadalo nepřirozené a podivné a přišly sem jen proto, že slyšely, že tu bude „prča“ –

Chichotaly se –

Ale ze sálu stoupala hudba hlasů, vzrušená okouzlená hudba, nikdo nevěděl přesně, co bude, a každý na to byl zvědavý –

Orlando i kopretiny –

31

Program byl velmi nudný, kouzelník, nějaká kapela, pak najatý paprsek vyprávěl anekdoty, dost staré – galaktické vousárny se jim říkalo –

Nikdo se o program pořádně nestaral.

Všichni čekali.

Na ni.

Orlando mne několikrát vzal v setmělé lóži za ruku a silně mi ji stiskl. „Děkuji, Daidale,“ šeptl mi, „to, co jsi pro mne udělal, byla báječná věc.“

Sám nakonec ustoupil od toho, že svým hostům zazpívá pár árií, jeho osobní stráž mu to rozmluvila, nemohla by ručit za jeho bezpečnost –

A tak jen seděl a zpoceně zíral na pódium –

I já byl neklidný –

Dal jsem si s tím kybernetickým děvčetem dost práce. Tedy já – – – Hlavně si s ní daly práci přístroje. Ale i tak se mohlo stát, že se na jevišti zastaví uprostřed pohybu – zkamení – Tohle, kdyby se domyslelo, by nebylo špatné, uvažoval jsem, příští program bych mohl doplnit o oživlé antické sochy, přinesly by se na jeviště, Diskobolos, Venuše Milóská, Láokoón a hadi, – a najednou by všechno oživlo, Diskobolos by mrštil diskem, Venuše Milóská by mohla zazpívat Hvězdu snů nebo nějaký podobný sentimentální hit téhle sezóny a zastepovat při tom – A zápas Láokoóna s mramorovými hady – no to by bylo něco – trhák – úplný horor – Ale kdyby se zaseklo děvče – Pepinka jsem si ji už při práci pojmenoval, kdyby se zasekla Pepinka, to by nikoho nepobavilo, vypískali by nás – – a Orlando –

Radši jsem ani nemyslel na to, co by dělal Orlando –

Ten užíval všech slabostí uměřeně, v té míře, v jaké přinášejí radost a žádné potíže. Jen jedné slabosti, jedné vášni se neuměl bránit – ješitnosti.

A v tu chvíli, kdy by se k nám obrátily oči celého sálu a žádaly vysvětlení té zaseknuté figuríny, v tu chvíli, kdy by se pozdvihly ruce celého sálu a začaly nám hrozit, v tu chvíli, kdy by se hlasy všech hostů spojily do jediného a ten jediný hlas by zahřímal –

Nemyslet, nemyslet na to –

Stiskl jsem dlaň Orlandě.

Její jindy tak suchá dlaň byla teď zpocená, vláčná, Orlanda také napjatě čekala, co přijde, tak soustředěně, že ani můj stisk neopětovala –

A pak robot konferenciér vstoupil na pódium, napřel se na něho sloup okrové záře, robot se zaleskl, jako by byl z roztaveného stříbra, a pozdvihl k ústům trubku –

Zadul –

Zadul melodii, podbízivou a vzrušenou, vulgární a líbeznou, melodii, jakou pro tuhle příležitost doporučila vesmírná mafie –

A na pódium dechlo růžové světlo –

Křehce růžové světlo –

32

Vešla.

Její chůze byla vybrána z katalogu vesmírných chůzí, který jsem si s sebou vezl na Iveon, omylem se mi připletl mezi holení a ručník. Ale hodil se mi a já vybral ze 118. oddílu katalogu, „Chůze dráždivé, konstrukční principy holenní a hýžďové I/11ý6“ se ten paragraf jmenoval a ý v něm znamenalo, že se doporučuje užívat u kybernetů s estetickými nároky. Pamatuji se, že jsem tuhle chůzi ještě nikdy nezaváděl, ale už když jsem o ní poprvé četl, uchvátila mne. A pro tenhle účel jsem ji ještě zdokonalil.

Ta chůze –

Ta chůze byla opojná, jako by dívka nešla po nohou, ale po nádherných hlubokých pohledech, kroky se na člověka upíraly jako oči –

Sál se nadechl –

Oněměl – jen paprsky u stolu před pódiem vzplanuly vzrušením do výšky –

Pepinka byla oblečená do šatů, které Orlandovi pro tenhle účel poslala také hvězdná mafie, „z moc hříšné galaxie“, jak říkal Orlando s úctou. Někteří lidé žijí osobně velmi slušně, ale přesto se neubrání úctě před hříchy. Šaty, které dívka na sobě měla, byly něčím mezi kožichem a noční košilí, dlouhým kožichem a krátkou, velmi průhlednou noční košilí, jako by košile a kožich srostly a nedalo se místy rozeznat, co je co; kožich byl bílý a košile šarlatová, růžové světlo dávalo tomu dvojzvuku vyniknout, jako by dívka byla oblečená do vášně, pekelné vášně –

Šaty, které Pepinka na sobě měla, byly dost obnošené, hvězdná mafie se nepředala, kdo ví, kolika nočními lokály prošly, než si je na sebe oblékl můj stroj –

Pepinka –

Ani nevím, proč jsem jí dal to jméno, když jsem ji za teskné noci začal vyrábět –

Pepinka –

To jméno se dokonale nehodilo pro striptérku, pro ni by se hodilo nějaké jméno mondénní, vznešené, Eleanor, Jaolealia –

Možná i Patricie –

Kdybych měl vybrat jméno, které se ze všech jmen, co jich ve vesmíru je, hodí pro striptérku nejméně, byla by to asi Pepinka. Ale já tam za té teskné noci k ní přilnul, byla mi blízká – domácká – Věděl jsem, že je stroj, a tak na mne její erotické sálání nemohlo působit – Bylo směšné – Byla to chudinka, holčička náhražka, kterou jsem vyráběl – Ale teď vyniklo jméno Pepinka obzvlášť nesmyslně – Ta dívka, která se blížila, byla přitažlivost sama, na tváři měla škrabošku, černou škrabošku, a i já sám jsem málem podlehl jejímu kouzlu – uchvátila i mne – jak se blížila, blížila – dravec, něžný dravec – svou chůzí ze 118. oddílu katalogu.

Snad se Orlando na poslední chvíli rozhodl a zjemnil plán, poslal sem opravdovou dívku – nádhernou dívku, jakých byly ulice Iveonu plné – – –

Dívka došla doprostřed pódia a skropilo ji krvavé světlo.

33

Věděl jsem, že Orlanda byla držená zkrátka, že byla velice přísně vychovávaná, a podle toho, co vykládala o svém penziónu, byl to jeden z nejpřísněji vedených penziónů v galaxii.

Ale až teď mi docházelo, jak ji její výchova ovlivnila a nakolik bylo její ležérní chování, jaké jsem na ní zatím pozoroval, jen maskou.

Zbledla.

Dívka v krvavém světle se na pódiu začala svíjet, rytmicky svíjet –

„Pojď odsud,“ zašeptala Orlanda –

Dívka na jevišti postoupila na kraj pódia a plášť se jí rozevlál, věděl jsem, že její šaty jsou kybernetické a ovládané ze zákulisí, podle programu dodaného hvězdnou mafií. Ale setkal jsem se s kybernetickými šaty poprvé a nechtěl jsem o tuhle podívanou přijít – Po těch pár let, co jsem působil v Roboteu, jsem se setkal se spoustou automatů, robotů a kybernetů, ale kybernetické šaty jsem neznal ani z doslechu, poprvé jsem se o nich dozvěděl až zde. Díval jsem se na plášť, který dívku opouštěl zvláštním způsobem, vzlétal, velice rafinovaně, stoupal a při svém vzletu dívku opouštěl – Pomalu se zvedal, odhalil jí lýtka do poloviny, pak svým kožešinovým koncem klouzal po jejích kolenou až do půli stehen, kde stanul – Kybernetická stehna, dlouhá, pevná jak u antické sochy, plula v kožešinových závějích. A při svém vzletu plášť tančil, jako by byl živá bytost, i dívka tančila –

„Pojď odsud,“ zašeptala Orlanda –

Byl bych s ní rád odešel, strávil s ní andělskou chvilku na chodbě, bez dohledu pokašlávajících robotů strážců, ale šaty mne lákaly – Jsem asi jediný člověk v galaxii, který kdy šel na striptýz kvůli svlékaným šatům, pomyslel jsem si s posměchem, ale bylo to tak, na Pepinku jsem nebyl zvědavý a tohle byla ona, jistě ona, poznával jsem kolena č. 16 – k. 8., a poznával jsem stehna A VI de luxe. Ale ty šaty, díval jsem se uchváceně na vzlétající šaty –

„Daidale,“ kývl na mne Orlando a vztyčil proti mně prst, aby mi dokázal, že jsem jednička –

Ale já se fascinovaně díval na šaty –

No pane –

Copak já, tohle vlastně nic není, udělat si striptérku, to dokáže skoro každý, aspoň u nás v Roboteu, ale udělat takovéhle úžasné šaty –

34

V tu chvíli mi blesklo hlavou, že jsem možná představitel avantgardy. Vnáším kybernetiku i do erotiky –

Kybernetická erotika, to by nebyl špatný název pro disertační práci. Umělý svět prostoupil svět přirozený za posledních dvě stě let, prostoupil jej tak dokonale, přilnul k němu tak neprodyšně, že se přirozený svět už bez umělého světa, světa iluzí, světa náhražek, neobejde. A teď vtrhl, vítězně vtrhl umělý svět i do milostného hájemství – –

Sál ztichl, ani dech nevystoupil do naší lóže, i robot osvětlovač se nakláněl z provaziště nad jeviště, jeho lesklá tvář strašidelně planula nad vířící dívkou –

Copak ale ty dívky, které si fotografové vybírají na titulní stránky časopisů, na reklamy, na poutače, jsou pro diváky skutečnější než Pepinka?

Má Pepinka?

„Pojď odsud,“ Orlanda mne štípla do lokte –

Šel bych, šel –

Ale byly tu ty šaty –

35

Pomalu vzlétly po těle toho líbezného robota, odhalily trup 14 (67893), zahalený do stříbrných plavek, pak se plášť vzadu rozpojil a odplouval ve výši, kožešinové rukávy se plavně ohýbaly, jako by plášťové šaty mávaly kožešinovou perutí –

A dívka stála před námi v lesklých plavkách, jednodílných, dokonale lesklých, jak se tanečně ploužila jevištěm, zahlédl jsem na okamžik zrcadlit se na jejím břiše Orlandovy kníry –

I rukavice měla z té lesklé hmoty, dlouhé rukavice až k loktům –

A na nohou měla lesklé zrcadelné holínky –

Tak tam tančila, svíjela se, pomalými pohyby na nás mávala, tím zvoucím máváním, které jsem měl zapojené za čtvrt hodiny –

„Pojď odsud,“ zašeptala Orlanda a pomaličku vstala, vyšla z lóže –

Ještě zcela omámený kybernetickým pláštěm jsem se za ní vydal, tohle až budu vyprávět kamarádům v Roboteu, kde jsem byl, co jsem viděl, ti mi budou závidět –

Takový nádherný plášť –

Ponechal jsem nedovřené dveře do lóže, abych viděl, co ještě budou provádět holínky, plavky a rukavice –

„Tebe to nebaví?“

Orlanda neodpovídala. Stála přede mnou s rozpálenými tvářemi –

„Jako bych,“ řekla pomalu, „je mi, jako bych se tam svlékala sama –“

Teď byla pravá chvíle pro to, abych ji k sobě konejšivě přitiskl a šeptal jí krásná slova, ale já zrovna viděl, jak dívce na pódiu slétly z rukou kybernetické rukavice a poletují, jako dva zářící motýli –

Nedokázal jsem se přimět, abych od nich obrátil pohled k Orlandě –

Na pódium se spustilo prudké světlo a plavky i holínky i poletující rukavice vzplály, byly tak jasné, jako by dívka nazula i oblékla plamen, stříbrný oslepivý plamen – A rukavice vířily nad scénou, dívka po nich vztahovala dlaně, honila je, škádlila, rukavice jí unikaly a vracely se v mazlivé hře –

„Nekoukej na ni,“ zaprosila Orlanda.

Ale vtom dívce na jevišti seskočily z nohou kybernetické holínky a vykračovaly si po jevišti, jako by je obul neviditelný tanečník, dívka předstírala, že s ním tančí, ale jen ty vysoké, do půli stehen vysoké holínky se míhaly kolem jejích lýtek –

Pak holínky odskočily a stepovaly, dívka vedle nich –

K rytmu stepu se přidávají v nočních klubech tleskající návštěvníci a já zaslechl ze sálu potlesk –

Tleskají kybernetickým holínkám a nevědí, že i ona –

Že to krásné tělo, které se jim možná vrátí ve snu, je mrtvé –

36

Orlanda přibouchla dveře k lóži –

Okamžitě jsem se k nim vrhl, ty plavky si nesmím nechat ujít, co asi budou provádět ty, to budou teprve kousky –

Ale lóže se zaklapla a bylo třeba, aby ji někdo otevřel zevnitř.

„No co je,“ vzdychl jsem.

Orlanda se na mne plaše dívala –

„Až si mne vezmeš, nebudeš se nikdy smět dívat na takovou, na takovou,“ zaprosila a vypadala v tu chvíli dojemně čistě, jako obraz mladičké jeptišky, který zavěsil Orlando nad bar Cisu –

Poradila mu to hvězdná mafie –

Těžko by prý našel pikantnější obraz do svého baru –

„Slibuju,“ kývl jsem. A myslel jsem to upřímně, Pepinka byla hezká holka, hezká mechanická holka, ale –

Orlanda byla hezčí.

A byla živá.

Přitiskla se ke mně a natočila ke mně rty –

Chvíli jsem držel rty od jejích, rád jsem tu chvíli protahoval –

Ale naše rty se už neměly sejít.

Z lóže se ozval řev, zvířecí řev –

A dvířka lóže se otevřela. Jeden z Orlandových strážců mi udiveně ukazoval dolů, na pódium – –

Orlando seskočil z lóže, nikdy bych nepředpokládal, že bude tak mrštný, doběhl k pódiu a tam stál, se svléknutým sakem, do saka svého fraku halil Pepinku a cosi křičel, vykřikoval, drmolil –

Diváci nevěděli, o co se jedná, a bavili se, vlaštovčí dívky u stolku při pódiu se dokonce hlasitě smály a tleskaly –

Kdyby to bylo narežírované, bylo by to nejlepší číslo –

„Orlanda mia, Orlanda mia,“ sípěl Orlando a snažil se zakrýt do saka Pepinku co nejvíc. Snad se v něm hnulo svědomí, hloubal jsem, nechce, aby se jeho dcera dívala na tuhle podívanou, uvažoval jsem, na pódiu ležela a zářila Pepinčina škraboška i její stříbrné oslnivé plavky – –

Ale pak vykřikla Orlanda –

A já se podíval Pepince na tvář.

Byla to zděšená, vyloženě zděšená tvář, to ano, ale i přes udivenou užaslou grimasu jsem mohl rozeznat, že to je Orlandina tvář –

37

Když jsem zakázku vyráběl, byl jsem do Orlandy zamilovaný a jednu chvíli – jak jsem si vzpomínal – jsem se snažil dát Pepince její podobu – to ano – Ale pak jsem rysy setřel, pak se mi zdálo, že se Orlandě nepodobá – ale to se zdálo asi jen mně, který jsem za Orlandou viděl víc, o tolik víc než její podobu – A v té poslední noci jsem asi svému snu podlehl a tvořil – tvořil –

Vzpomínal jsem na ty chvíle –

Na to, jak jsem si při práci na zakázce jednou všiml, že postava na stole začíná připomínat Orlandu –

Všiml jsem si toho náhodou, když jsem určoval obočí, vysoké a trochu posměšné a přitom něžné, jako měla Orlanda –

Orlanda –

Tak jsem se zabral do práce, že jsem si ji začal modelovat, kdybych byl malíř, byl bych si asi tu noc kreslil její portrét, a kdybych nebyl konstruktér, ale sochař, byl bych asi vzal dláto a hned o půlnoci si začal tesat mramorovou Orlandu –

Půlnoční Orlandu –

Takhle jsem začal v tu dalekou noc, plnou lásky a stesku, dávat Orlandově zakázce podobu jeho dcery. Ne moc, ne moc, umiňoval jsem si, a i to, co jí z podoby Orlandy tuto noc dám, zítra zase vyretušuji –

Přece tam nenechám Orlandu –

Jen tak jsem hýčkal postavu na stole tím, že jsem jí nasazoval Orlandinu podobu, jen jsem tak hýčkal svůj stesk –

Svítalo.

A na stole přede mnou ležela Orlanda –

Nebyla jí ani moc podobná, jak jsem teď v denním světle uvažoval, ale snad to působilo mé podvědomí, které mi nechtělo dát na stůl loutku podobnou Orlandě.

Udělat z lásky loutku.

Usnul jsem tehdy vyčerpáním, usnul jsem v šatech, na zemi u stolu –

Dávné okamžiky – vzdálené jen pár dní, ale tak dávné, jako by se zřítily do propasti vteřin a tkvěly v nedohlednu, dávné okamžiky se mi vracely a propojovaly do nových souvislostí –

A Orlando asi – ve své cudnosti nebo ve spěchu – se ani nepodíval na zakázku, kterou jsem mu předal, zabalenou do ubrusu – díval se na představení, díval a lomcovalo jím okouzlení a stud, okouzlený stud –

Když dívka sejmula plavky a masku, když kybernetické plavky a maska ji odhalily – asi to pověrčivý Orlando považoval za zázrak. Tam před ním tančil ďábel, spanilý ďábel, který si nasadil podobu jeho dcery, aby mu ukázal velikost jeho hříchu –

Sundal jsem si také sako a pomáhal Orlandovi dívku obléct –

A diváci řvali smíchy, dupali, tleskali –

„Jdi, jdi,“ naříkal Orlando a divoce se na mne díval –

Měl jsem toho dost. Ještě na mne bude křičet –

Vyběhl jsem z Cisu. U jeho dveří stála Orlanda, čelo opírala o blankytný neon a plakala. Měla tvář pastelovou a nebesky ozvláštněnou –

Jako andělé Fra Angelica –

„Orlando.“

Položil jsem jí ruku na záda, nahmatal jsem shrnutý plášť a málem jsem propadl iluzi, že se dotýkám jejího křídla, andělského křídla –

Vypadala v tu chvíli nevinně, křehce, čistě –

Obrátila na mne oči –

Nejčistší oči galaxie –

A vešla tím pohledem do mne, stoupla mi jím na samé dno srdce –

„Vodstřel.“

A řekla to tak divoce, tak rozhodně, tak konečně, že jsem pochopil.

Z Cisu jsem šel rovnou na letiště.

„Zpáteční?“ zeptal se mne prodavač lístků, kybernetický prodavač.

Chvíli jsem přemýšlel.

Asi nečekaně dlouho, protože svou otázku opakoval –

„Ne, to ne,“ řekl jsem nakonec, „raději ne.“

A pak jsem nastoupil, vznesl se a podíval se z výšky na světelný ostrov, na Iveon, na nejkrásnější hvězdu vesmíru –

Planula tam se vším svým majetkem, krásou, láskou, se všemi svými zločiny a hříchy, i se svou nevinností a nadějí –

Iveon.

Až za letu jsem si vzpomněl, že jsem v Orlandině paláci zapomněl svůj svítící cylindr. No nic, vracet se nebudu – A díval jsem se na tmu a světla, kterým jsem se blížil, stále stejná tma a stále nová světla –

Svítící cylindr. Kdybych na Iveonu byl nechal jenom ten –

Letěl jsem a snažil si vzpomenout na celý ten příběh, na muže s knírem, na jeho dceru, na vyhazovače se zaťatými ploutvemi, na árie, které jsem slýchal po ránu, i na vůni výtečných pizz – Ale byl jsem tak ospalý, že jsem si příběh ani nedokázal vybavit, jen to mi bylo jasné, že se sem nesmím vrátit. Já sice proti mafii nic nemám, ale nebyl jsem si jistý, jestli hvězdná mafie nemá něco – něco proti mně.

Já se prostě ve hvězdné mafii nevyznám.

Literea

1

Literea byla zvláštní odbočka Robotea.

Řídil ji Vergilius Schacht, velice domýšlivý člověk, který se věnoval trochu poezii a trochu kritice.

Psát kritiky začal ze zlomyslnosti.

Všiml si, že na něj píší kritiky lidé, kteří sami občas utrousí nějakou povídku nebo verš.

A protože o něm ti kritikové psali ošklivě, psal o nich ošklivě také.

Ani nevím, proč se dostal do Robotea, snad byl nějak příbuzný s Joshuou Lemem. Většina sekčních šéfů v Roboteu byli jeho příbuzní.

Já, Daidalos, jsem s ním příbuzný nebyl, ale říkalo se o mně, že se jmenuji vlastně Joshua Daidalos, protože Joshua mi byl za kmotra.

Pomluvy.

Ale aspoň vidíte, jak to u nás v Roboteu vypadalo.

2

Literea měla za cíl přenášet –

Snad to zní hloupě, ale je to tak:

Měla za cíl přenášet lidi do jejich oblíbených literárních děl.

Hodně lidí má touhu, když odloží dočtenou knihu, aby byla kniha delší nebo aby měla ještě pokračování –

Ale kniha skončila.

Nezbývá než ji zavřít, uložit do knihovny.

Vergilius Schacht měl jako vedoucí Literey nápad. NÁPAD.

Do té doby se Literea protloukala jakžtakž. Vyráběla dvojníky románových a historických postav. Půjčovala je na domácí večírky. Někde chtěli Napoleona, někde chtěli na Vánoce svatého Josefa, někdo si přál na garden party pozvat Casanovu.

A Literea ta přání plnila.

Vydávala tlustý katalog, v něm si mohl každý zatrhnout, koho by si rád k sobě pozval. A Literea k němu obratem poslala toho, koho si vybral, vyvolil. Za tři hodiny už u něj zvonil Giacomo Casanova a ukláněl se ve dveřích, usmíval se potměšile a okouzlujícně zároveň, velký svůdce –

Kybernetický Casanova, samozřejmě.

A vedle –

Vedle zvonil Napoleon, natahoval se na zvonek, zachmuřený a velkolepý, velkolepě zachmuřený –

Jenže Schacht měl lepší nápad než tohle.

Nechat lidi vstoupit přímo do jejich oblíbených knih – –

3

Napadlo ho otevřít před čtenáři knihu s celým prostředím, náladou, postavami; otevřít knihu jako dveře a nechat čtenáře, aby vešel –

Vešel a zdržel se uvnitř na tak dlouho, na kolik si zaplatí.

A podařilo se mu, že se spojil s nějakým Jossakem Weinschweinem, velkým chemikem. Ten dokázal celý problém drogově vyřešit.

Nebylo to nic těžkého, řekl pak Weinschwein novinářům.

Jenomže pro génie není nic těžké.

Weinschwein byl podivín, nestaral se ani o to, aby si nechal objev patentovat. Projekt ho už nebavil. Vzdal se ho.

Ti, kdo dávají nejvíc, dávají zadarmo.

Ale vynález TO BYL.

A fungoval.

Kdo si přál vstoupit do knihy, kterou právě dočetl, spolkl jednu litku, jak se říkalo pilulkám, které Literea dodávala pro takové návštěvy v oblíbených knihách.

V tu chvíli, kdy litku polkl, upadl člověk do transu, přenesl se do právě vnímaného děje –

Postavy, o kterých četl, ožily v jeho fantazii. Mohl s nimi rozmlouvat, zápasit – flirtovat – Jak si jen přál – –

Vergilius Schacht předvídal, že objev bude mít ohlas.

Ale ohlas, jaký se dostavil, ho šokoval –

Akcie vystoupily už za první měsíc o dvacet tisíc procent a z Literey už nebyla jen jakžtakž přežívající pobočka Robotea –

Úspěch pobočky byl oslnivý.

Vergilius Schacht byl jmenován generálním ředitelem Literey.

Nechal si ušít smoking a pořádal slavné večírky.

I mne na své večírky zval.

4

Rád jsem k němu chodil.

Měl výstavné sídlo za městem, uprostřed rozsáhlého parku. A příchod do jeho domu byl příchodem do idyly –

Vergilius Schacht vypadal na první pohled velmi odpudivě.

Přísně.

Tvrdě.

Vztekle.

Ale ve skutečnosti to byl, jak jsem brzy poznal, velmi vlídný a velice měkký člověk.

Jsou zvířata, která mají pevný krunýř, aby jim chránil jemné maso. Jsou lidé, kteří mají divoký zevnějšek, aby jim chránil jejich něžné nitro.

Docela jsme se se Schachtem spřátelili.

A já věděl, že pod tou skořápkou nerudného, rozcuchaného vědce je vlastně velice plachý a diskrétní přítel, jeho „vnitřní postava“ je docela upravená. Učesaná, ulízaná a navoněná –

Ani mne nenapadlo, abych jeho pilulky užíval.

Vlastně jsem je poprvé užíval jen ze slušnosti. Když mi jich Schacht pár, zvlášť výkonných, věnoval při jedné návštěvě.

Četl jsem tehdy zrovna román Vojna a mír.

Kolik set let starý – a stále bestseller.

A tak jsem se rozhodl –

Polkl jsem jednu litku – super litku, s malou zlatou tečkou – Nevěřil jsem, že na mne zapůsobí –

Na mně si hypnotizéři vždycky vylámali své hypnotické zuby.

Polkl jsem ještě jednou –

Naprázdno –

Už jsem nestál u sebe v knihovně. Stál jsem na kluzkých parketách a musel si dávat pozor, abych neuklouzl – Zachytil jsem se židle –

Ohmatával jsem ji nedůvěřivě, nedůvěřivě, jako by se mi její opěradlo mělo každou chvíli mezi prsty rozplynout –

Uvažoval jsem, kde to jsem. Takové židle jsem přece doma nikdy neměl – Podivná židle – vyřezávaná – empírová –

A pak odněkud zazněla hudba –

Vešel jsem do dveří vedle židle –

Sál –

Obrovský sál –

Všude svíce, sta a sta svíček a v jejich světle tančí lidé – Jsem na plese, stále ještě jsem si neuvědomoval, že proměnu se mnou udělala litka, rozhlížel jsem se a můj vlastní obraz ve velikém zrcadle mne vylekal –

Co jsem to měl na sobě za šaty – komické – elegantní – komicky elegantní –

Až pak, když jsem se podíval do tváří tančících, jsem pochopil –

Přímo proti mně tančila ona –

ONA –

Má dětská láska –

Nataša Rostovová.

Tančila s nějakým oficírem, krásným, štíhlým, bledým –

Tak to ne, tohle ne, řekl jsem si, Natašu nedám nikomu. Počkal jsem, až dotančili, a hned jsem se k ní přitočil –

Vystřídal jejího tanečníka –

Což o to, Daidalos je zábavný člověk, už ani nevím, co jsem jí ten večer navykládal, ale pamatuji se, že se pořád smála.

Daidalos, když už nic jiného, umí bavit dívky.

Povídala mi, že je na svém prvním plese, a tančili jsme spolu, tančili, představila mne nějakým příbuzným, kteří se na mne dívali celkem pátravě, ale sympaticky –

To bylo na litkách nejhezčí.

Člověk, který vešel do knihy, uměl všechno, co uměli lidé v knize. A lidé v knize ho přijímali zrovna tak, jako on přijímal je – Jako by ho znali. Jako by jim byl důvěrně známý.

Postavy znaly čtenáře, jako čtenář znal postavy.

Pamatuji se, že jsem měl pak před palácem souboj s nějakým mladým floutkem – Anatolij se, myslím, jmenoval – a že jsem řekl knížeti Bolkonskému, že si ho velmi vážím, ale ať se nezlobí, vážnost je jedna věc a láska druhá. A já slečnu Natašu miluju. Díval se na mne melancholicky, ale nakonec to uznal. Podal mi ruku, a tak jsme se rozešli jako kamarádi –

Nedaleko paláce, ve kterém se tančilo, jsem měl saně. Trojku.

Pošeptal jsem Nataše, jestli se nechce svézt. Zavýskla radostí.

Navlékl jsem jí na křehké něžné tělo kožíšek. Jako bych oblékal lilii –

A pak jsme se vzali za ruce a seběhli po schodišti, vyběhli na jiskrný mráz, vsedli do saní. A rozejeli se –

Rolničky zvonily, koně pádili, vysoká ruská noc se rozklenula do nekonečna, odkudsi z dálky se ozvaly balalajky a opilé hlasy, rolničky cinkaly, cinkaly a já objal Natašu – přivinula se ke mně a rty se dotkla mých rtů – a tak jsme se hnali tmou –

Sladkou tmou –

Když jsem se probral, nevěděl jsem, o co jde, nechápal jsem, jak to, že mám na sobě župan a ne frak a kožich, a jak to, že jsem v pokoji a neujíždím v saních a kde –

Kde –

Kde je Nataša –

Až mi zatrnulo, když jsem si uvědomil, že tu není – jestli jsem ji někde nevytrousil ze saní, běhal jsem po pokoji a rozhlížel se –

Prostě Vergilius Schacht mne dokonale zblbl.

5

Zkoušel jsem jeho pilulky ještě několikrát –

Ocitl jsem se ve Versailles a popíjel s d’Artagnanem, plavil jsem se s ním do Anglie pro diamantové přívěsky –

Pak jsem se procházel s medvídkem Pú po Stokorcovém lese, navštívili jsme spolu Králíčka –

Bral jsem jednu knihu po druhé.

Knížky z dětství.

Klasickou, vážnou a hodnotnou četbu.

I brak.

Pouštěl jsem se do knih jako vyhladovělý do chleba –

A nacházel jsem v těch návštěvách opojení, ať už jsem třeba seděl v kostele při svatbě pana Bovaryho a díval se na jeho krásnou mladou ženu, jak jí podivuhodně sluší svatební šaty – a závoj –

Se stejnou rozkoší jsem se šerifem Dugwoodem pádil na mustanzích šarlatovou prérií a hvězdy nad námi duněly v ozvěně našeho trysku – Letěli jsme až na obzor, až tam, co hořel ranč starého Jima, spěchali jsme zachránit jeho dceru –

Prostě moc jsem si nevybíral.

A z jednoho kýče jsem se vrhal do druhého. Plavil se, závratně okouzlený se plavil na těch opojných hladinách kýčů – –

Litky, které mi dal Vergilius, byly lepší než ty, které se obvykle prodávaly za lidové ceny v obchodech s lahůdkami.

Zpřístupňovaly dějiště knih na mnohem delší dobu než obyčejné litky a také umožňovaly, abych byl v knihách mnohem aktivnější, než mohli být ti, kteří jedli obvyklé, levné litky.

6

Myslel jsem si, že Vergilius Schacht může být spokojen.

Aby ne –

Multimiliardář.

Jeden z velkých sekčních šéfů Robotea. Navíc byl ženatý s krásnou kyprou dámou a měl s ní dvě dcerky.

Profesionální život na jedničku.

A rodinný život na jedničku s hvězdičkou.

Mohl být spokojen jak v zaměstnání, tak když se ze zaměstnání vrátil domů. Komu se to poštěstí?

A přece, jak jsem si s údivem uvědomoval, Vergilius Schacht šťastný nebyl. Stýkali jsme se dost často a já pozoroval, jak návštěvu od návštěvy tenhle dobrácký a záviděníhodný muž uvadá –

V neděli jsme spolu pravidelně chodívali na lov.

Říkalo se tomu lov.

Schacht měl ve svém parku pár kybernetických antilop. Vyšli jsme za nimi, já i on jsme měli v rukou hůlku, kterou jsme na antilopy, když se vynořily, zamířili. Podle toho, jak jsme zamířili, se na hůlce, na číselníku, objevila hodnota našeho „výstřelu“. Dost jednoduchá zábava. Po „lovu“ se naše hůlky porovnaly, a kdo měl víc zásahů a kvalitnějších, vyhrál. Byla to obvyklá zábava milionářů v naší galaxii –

Nic náročného. Ale uklidňovala.

Moc uklidňovala.

Brodili jsme se po stehna ve vysoké trávě na lukách, bloumali pláněmi za Schachtovým zámkem, vyhlíželi, kdy se už objeví antilopy proti bílé obloze –

A tehdy mi to nedalo.

„Vergilie,“ povídám mu, „co ti je?“

Myslel jsem, že se bude vykrucovat –

Bránit.

Člověk se nerad svěřuje, i když by se nejvíc svěřit potřeboval.

Ale Schacht na tom musel být pěkně zle.

Před námi se vynořily antilopy a nastavily kůži našim hůlkám, ale Schacht je ani neviděl.

Díval se na ně a neviděl.

A pak se obrátil ke mně, položil mi ruku na rameno a rozvzlykal se.

„Já se zamiloval.“

7

Když pláče kvůli lásce nezkušený sedmnáctiletý mladík, je v tom něco, co nepřekvapí.

Prostě se očekává, že sedmnáctiletí mladíci si kvůli lásce zapláčí.

Ale u takového tvrdého chlapíka, na jakého Schacht vypadal, to přišlo neuvěřitelné. Plakal a jeho veliké tělo se chvělo, plakal přede mnou nejúspěšnější a nejbohatší muž naší galaxie hned po Joshuovi Lemovi –

„Do koho?“

„Do –“ vzlykal Schacht a pro ten zoufalý pláč ani nebyl schopen říct, do koho se zamiloval; nakonec, když se už opět trochu ovládal, vytáhl z lovecké brašny knihu a podal mi ji.

Scottův Ivanhoe –

„Re-re-rebeka,“ rozplakal se Vergilius Schacht –

A já ho pochopil.

A strnul.

On, veliký Schacht, kterého by nikdo nepodezíral z romantiky, se zamiluje – zamiluje do Rebeky ze Scottova románu – do krásné židovky –

„Víš,“ vzlykal Schacht, „ona je taková krásná a dobrá. A říká mi, že když ji Ivanhoe nechce, že si mne vezme, že mne má radši –“

Antilopy se k nám přiblížily, kdybych teď vystřelil, jistě jsem měl plný zásah – Ale já neměl na lov ani pomyšlení –

„Ona,“ uklidnil se Schacht, „říká, že by Izák z Yorku, víš, její otec, proti tomu nic neměl, on je na prachy a já mám dost. Ivanhoe je dobrej kamarád a nic nenamítá, říká, že on má lady Rowenu a bude rád, když mu od tý židovky někdo pomůže, on je Ivanhoe moc hodnej a Rebeku má taky rád – tedy – váží si jí – ale je mezi dvěma ohni – a tu Rowenu on opravdu miluje. Nic proti Roweně,“ klábosil Schacht dál a dál, „ale je na můj vkus studená jak psí čumák.“

„Vergilie, Vergi,“ napomenul jsem ho.

Čekal jsem, že se vzpamatuje a dá se do smíchu –

Ale on přede mnou stál, celý dojatý vzpomínkou na nějakou Rebeku, kterou kdo ví před kolika sty lety vymyslel sir Walter –

Kdybych nezažil s Natašou Rostovovou tak vášnivé chvilky, byl bych pokládal Schachta za nepříčetného.

Ale já věděl, co jeho pilulky dokáží, a podezíral jsem ho, že užívá ještě silnější dávkování drogy, než kterou dal mně –

Schacht užívá tu nejsilnější –

„Mám to vymyšlený,“ řekl mi Schacht, „rozvedu se, tohle křídlo zámku nechám ženě a dětem a tamto rozšířím, tam budu bydlet s Rebekou. A postavím tam pořádnou normanskou věž a do té věže bude za mnou chodit na návštěvu Ivanhoe se statečným Athelstanem.“

„Jo,“ řekl jsem, „jo.“

Abych vůbec něco řekl.

V tomhle –

V tomhle přece nemůžu chudáka Schachta nechat.

Měl jsem v Roboteu rád moc málo lidí. Ale Vergilius Schacht byl mezi nimi na prvním místě –

Oblíbil jsem si toho plachého vědce.

Připomínal mi –

Připomínal mi v mnohém mě –

Jenomže jak mu pomoct, jsem nevěděl. A věděl jsem přitom, že je mu třeba pomoct rychle. Protože už brzy začne přistavovat křídlo ke svému zámku – křídlo pro –

Křídlo pro Rebeku –

8

V neděli jsme vyšli zase na lov.

Antilopy před námi pobíhaly, ale ani já, ani Schacht jsme na ně za celý lov ani jednou nevystřelili.

„Žena o tom nic,“ zašeptal mi Schacht do ucha, „žena o tom nic neví.“

A spiklenecky zamrkal –

„Můžu tě o něco poprosit?“ zeptal se mne.

„Klidně,“ řekl jsem odevzdaně.

„Nešel bys se mnou?“ zeptal se. „Nešel bys mi za svatebního svědka?“

„Já?“

Měl jsem chuť hůlku na antilopy zahodit –

A utéct před Vergiliem Schachtem.

„To přece nejde,“ pokusil jsem se mu vysvětlit.

„Všechno jde,“ prohlásil zarputile a otevřel malou kazetu, velkou jako tabatěrka.

Ležely v ní dvě pilulky, označené azurovým znaménkem.

Tak to je asi to zvláštní balení, které Schacht užívá.

„Víš, tyhle dvě litky jsou pro společné snění,“ vysvětloval Schacht. „Když je sníme, můžeme být pohromadě. Poslední objev. Dělám na tom tři roky. Neblázni, Daidale,“ řekl mi Vergilius Schacht vemlouvavě, „všechno je připravený, celej Rotherwood je svatebně vyzdobenej, Rebece jde za svědka Athelstane – a,“ Vergilius Schacht lišácky přimhouřil oko, „přijde i – hádej kdo. Sám Richard Lví srdce slíbil, že možná přijde, no to přece už vodmítnout nemůžeš, že ne, Daido.“

Co jsem měl dělat –

Začetl jsem se spolu s Vergiliem Schachtem do Ivanhoea a během četby jsme polkli pilulky –

Pilulky s azurovou značkou –

Pilulky pro společné snění –

A jen jsem polkl, přestal jsem Vergilia Schachta považovat – za – za mentálně nepříliš orientovaného člověka – – za jakého jsem jej do té chvíle považoval.

9

Rotherwood byl slavnostně vyzdoben, spatřil jsem jej před sebou – mohutnou siluetu hradu, na které povlávaly prapory –

A uvědomil jsem si, že jedu na koňském hřbetě –

Do té doby jsem nikdy na živém nekybernetickém koni nejel, ale zvládl jsem to velmi dobře, stejně jako Schacht po mém boku.

Byli jsme oba oblečeni do prostých, cestovních šatů, ale za námi následoval, na hřbetech spousty oslů, náklad beden a pytlů a já věděl, že v těch bednách jsou jeho svatební šaty i šaty pro Rebeku. Dary… Nevěděl jsem, odkud to vím, ale věděl jsem, že to vím – Věděl jsem toho tolik. I tenhle les jsem znal. Lesy kolem dokola. Sherwoodský les jsem znal, tak dobře znal – Tolik lidí, které jsem nikdy neviděl, jsem znal, tolik krajin, do kterých jsem nikdy nevstoupil –

Hrad Rotherwood se blížil, jako by on přijížděl z obzoru k nám, a ne my blíž a blíž k obzoru –

U hradní brány někdo stál –

Statečný Athelstane – Ano, byl to on –

„Hééj,“ volal, halekal z dálky, „tak co, Schachte a Daidale, hněte sebou.“

„Buď zdráv, Athy,“ zahalekal na něj Schacht familiárně.

„U svatého Dunstana,“ volal Athelstane na Vergilia Schachta, „ani jsem už nevěřil, že toho Daidala přemluvíš.“

„Za svědka mi půjde, za svědka,“ volal Schacht a pokračoval poněkud knižně, řeč se mu trochu posunula, „za svědka, dím.“

Na Rotherwoodu nás čekala slavná sestava.

Sám Wilfrid z Ivanhoe.

Šašek –

Rowena… Krásná, bílá lady Rowena…

Zasedli jsme hned k malému občerstvení a čekali na krále –

Přijel –

Lví srdce –

Přijel sám, na koni, bez družiny. Jen za helmou měl zastrčenou větvičku, kterou si utrhl v Sherwoodském lese –

Přivítal se s námi.

Úžasný, čestný – a velkolepý –

Zrovna tak jako v knize, kterou jsem hltal v dětství –

Pamatuji se, že když jsem srovnával Rebeku a Schachtovu ženu, byl jsem dokonale na Schachtově straně –

Jeho žena a Rebeka –

Chápal jsem připravovaný rozvod, jak jen jsem ho chápal – –

Rebeka měla bílé šaty, vypadala jako nejkrásnější anděl, jakého bych si dokázal vysnít – –

A měla tak vlídný, tak dobrotivý pohled –

„U svatého Dunstana,“ zahlaholilo to u hradní brány.

Na bránu bušil bratr Tuck a – Robin Hood –

Robin – Až – až jsem se zajíkl –

10

Nevím, snad jsem opravdu typ, který natolik nepropadá hypnóze. Nebo jsem si uchoval víc mravního cítění než Schacht – Nebo jsem jen začal žárlit –

Vím pouze, že jsem po Rebece zatoužil také –

Později jsem se snažil příteli zdůraznit, že jsem se obětoval –

Ale –

Prostě, když se všichni dost opili a král Lví srdce zanotoval lvím hlasem píseň o starém králi Knutovi, mrkl jsem na Rebeku –

Vytratili jsme se.

Řekl jsem jí, že Schacht je ženatý, že se nerozvedl, ale já že jsem stále svobodný a že ji miluju a že si ji chci vzít.

Byla to pro ni pro chudáka rána, nevěděla, že je Vergilius ženatý. Nejdřív si myslela, že si z ní dělám legraci. Ale nakonec uvěřila, volala, že se hanbou propadne –

A jak jsme tak spolu chodili kolem Rotherwoodu, myslím, že ve mně našla stejné zalíbení jako já v ní.

I když je také možné, že to udělala na truc Schachtovi, to ony ženy dělávají, rády dělávají –

Kolik manželství vzniklo z trucu.

Kolik nešťastných manželství a kolik šťastných vzniklo z trucu.

Možná že každá druhá svatba je tak trochu takovou svatbou z trucu –

11

Prostě –

Prostě jsem byl padouch.

Hned druhý den jsme s Rebekou tajně ujeli do Yorku.

Rebeka tam měla známého, nějakého duchovního, kterému její otec, Izák z Yorku, půjčoval peníze.

Oddal nás.

Teprve pak jsme se odvážili informovat naše přátele.

Izák by byl radši, kdyby si dcera vzala Schachta, ale uznal sám, že když je Schacht ženatý, nejde to –

ALE SCHACHT –

Toho, jak to zamává s ním, jsem se bál nejvíc.

Dozvěděl jsem se od Ivanhoea, který mne v Yorku diskrétně navštívil, že Schacht strašně zuří. A přísahal mi dokonce pomstu. Verbují se statečným Athelstanem mezi věrnými Sasy vojsko, chtějí táhnout na York –

Ivanhoe mi radil, ať se hned dám na útěk.

On je na mojí straně, protože chápe, že se Schacht nemohl podruhé oženit, když už jednou je – – Ale nemůže se pro mne z politických důvodů jednoznačně vyslovit, když Rowena a Athelstane drží se Schachtem –

Byl moc milý a moc smutný, hezky jsme si popovídali.

A tak jsem se nakonec s Rebekou rozhodl odejít do Londýna –

Tchán, Izák z Yorku, strašně naříkal, jakou prý má v Yorku rozeběhnutou lichvářskou živnost, co peněz v obchodech a vůbec mezi lidmi, ale co se dalo dělat.

Odjeli jsme do Londýna.

Cesta dlouhá, nepohodlná –

A Rebeka byla cestou dost vzteklá, nepříjemná, hysterická – Trest, říkal jsem si, trest.

Pamatuji se, že jsme první den v Londýně chodili s Rebekou podél Temže a uvažovali, kde si máme pořídit dům – on starý Izák byl strašně bohatý a nutil nás, ať si postavíme nemovitost, budou stoupat jako vždycky v neklidných dobách – Bloumáme kolem Temže, bloumáme – Když vtom najednou –

… jsem stál na louce a proti mně Schacht.

Zuřivě koulel očima.

Chtěl, chtěl mi něco říct, chtěl se na mne vrhnout –

Ale pak se jen beze slova otočil a odcházel k zámku.

„Hej, Schachty,“ zavolal jsem na něj a chtěl se mu omluvit, jenže jsem věděl, že jsou situace, ve kterých žádná omluva není dost velká –

Chtěl jsem něco říct Rebece –

Rozhlédl jsem se, kde je.

Pak jsem si uvědomil, že jsem tady a –

Zavřel jsem oči.

V zámku právě kybernetický dveřník Vergilia Schachta udeřil na zvon – Pilulky jsme si vzali za pět minut dvanáct. To znamená, že celé ty měsíce, co jsem s Vergiliem Schachtem trávil v dávné Anglii – Celé ty měsíce trvaly jen necelých pět minut –

Byl jsem pozvaný na nedělní oběd, a tak jsem šel do zámku za Schachtem.

Během celého oběda na mne nepromluvil.

Nemluvil. Ani na ženu. Ani na děti.

Jen se zarytě díval do talíře.

„Co je?“ ptala se ho jeho krásná kyprá žena. Ale Schacht mlčel. Pochopitelně. Dost dobře nemohl své ženě říct, že jsem ho právě zachránil před bigamií. A že se na mne proto strašně rozzuřil –

12

Po obědě jsme si dali kávu a hráli kulečník –

Pomalu jsme se vzpamatovávali, jako by ta extra velká dávka litky byla pro nás oba lázní, která nás omyla –

„Ty,“ řekl Schacht a zvedl hlavu od stolu.

Odložil jsem tágo. Schacht také.

Stáli jsme proti sobě a zmateně se na sebe dívali –

„Fér to od tebe nebylo,“ řekl Schacht –

„Od tebe taky ne,“ řekl jsem –

„Jak to že ne?“

„Taková hodná holka, a ty jsi jí neřekl, že jsi ženatý.“

„Pst,“ lekl se Schacht, „někdo nás může slyšet.“

A tak jsme si radši zapálili dýmky a vyšli do parku za jeho zámkem; chodili a vyprávěli si, vzpomínali na Rotherwood, vzpomínali na naše staré známé, na bratra Tucka, na šaška, na statečného Wilfrida Ivanhoea, na krále Lví srdce, na všechny naše staré přátele –

Bylo po nich teskno, tak teskno –

Před zámkem poskakovaly dvě holčičky Vergilia Schachta.

Schacht se na ně láskyplně zadíval –

„Třeba,“ řekl, „třeba je to tak lepší. Ale podraz to od tebe byl.“

„To byl,“ přikývl jsem.

„Ještě že to uznáš,“ řekl Vergilius Schacht a smál se, smál, smál se takovým uvolněným smíchem, jakým se smějí lidé, když něco moc zlého a moc nebezpečného skončilo, a oni to náhle vědí –

K holčičkám přistoupila Schachtova paní, házela si s nimi míčem.

„Ona moje žena,“ řekl Schacht, „ona moje žena je moc hezká a hodná ženská.“

Kybernetický dveřník udeřil na zvon –

„A je čas na večeři,“ řekl Vergilius Schacht. Zapálili jsme si znovu dýmky a vydali se k zámku.

Odcházel jsem od Schachta až hodně pozdě v noci.

Kybernetické antilopy přebíhaly rozlehlé trávníky v parku a měsíc jim stříbřil půvabné pohyby –

„Dobrou noc, Daidale,“ řekla mi paní Schachtová a zívla –

Ani nevěděla, že jsem ten den, krátce před polednem, zachránil její manželství –

„Tak příští tejden,“ řekl mi Schacht. „Příští tejden jako obvykle.“

Kývl jsem –

A podíval se mu do očí.

Už v nich neměl smutek, ale jakousi tichou radost. Vnitřní radost, jako by pochopil něco velkého a krásného –

Stiskli jsme si ruce silněji než jindy.

„Jo, příští tejden, jako obvykle, Vergilie.“

Vojna

1

Ametystovi vyloženě slušely bary.

Když jsem přišel do Galaxeie a uviděl ho sedět nad sklenicí neředěné venušovky, napadlo mne, že bary se k němu hodí jako módní doplněk a on se hodí k barům; jako by ho k nim navrhoval bytový architekt –

Seděl polozhrouceně, ale v té polozhroucenosti byla důstojnost, nebývalá důstojnost, taková ctihodná floutkovitost, až jsem se začal usmívat –

„Sláva životu, Daidale,“ pozdravil mne Ametyst pozdravem, který razil a který, podezírám ho, si sám vymyslel.

„Sláva,“ mávl jsem mu na pozdrav a posadil se vedle něj.

„Co trilobiti,“ řekl do sklenice. Škádlil mne tím, jednou jsem vyráběl umělé trilobity pro oceán na hvězdě 666/K a zapomněl jsem zavřít laboratoř, kybernetičtí trilobiti se rozlezli po celém Roboteu a roztomile se batolili po chodbách –

Bylo to už dávno, ale Ametyst si to pamatoval.

Ametyst si o každém pamatoval to, co se mu nepovedlo, řekl bych skoro, že si o lidech často pamatoval jen to.

Podíval se na mne s nadějí, že mne dopálil, a když viděl, že jsem se nepřestal usmívat, zahleděl se zase otráveně do sklenice.

„Už se mi ani naštvat nikoho nepovede.“

Dal jsem si také venušovku, se třemi kapkami angreštového koncentrátu, moji specialitu.

A tak jsme tam seděli a mlčeli a dívali se na světla transgalaktických raket, která se zrcadlila v polici se sklenicemi, klouzala po baňatých bříškách sklenic –

I mlčet s Ametystem bylo zábavné.

Uměl mlčet potměšile.

„Představ si, že bych měl jet na stodvojku.“

„Římskou stodvojku?“

Kývl.

Hvězda Římská stodvojka byla proslulá tím, že se na ní rozkládaly dva státy, které se nenáviděly. Čert ví proč, ta nenávist se táhla po generace, a když se někdo s někým u nás hádal, říkalo se, že s ním udržuje diplomatické styky na úrovni stodvojky.

Od té doby, co byly zrušeny armády, bylo s oběma státy k nesnesení. Dřív spolu aspoň válčívaly, ale teď – jen se nenáviděly a svou nenávist ani nemohly odreagovat –

Ametyst byl psycholog Robotea a nevěděl jsem, co by na stodvojce mohl dělat.

„To jim tam máš promlouvat do duše?“

Ametyst si začal zvonit sklenicí o horní zuby, cinkl okrajem tenké sklenice do zubů, pravidelně cinkal, jako by odbíjel –

„Dóvi.“

„Něco snad o tom musíš vědět.“

Ametyst zazvonil sklenicí o zuby zvlášť jasný tón –

„Vypověděli naší firmě všechny zakázky a založili si vlastní kybernetickou firmu, Joshua Lem prostě prahne vykoumat, co za tím je.“

Roboteum sice nemělo monopol na kybernetické dodávky po vesmíru, ale patřilo k největším firmám a pečlivě si hlídalo svou sféru; když nějaká hvězda přešla ke konkurenci nebo se dokonce osamostatnila, bylo to pokaždé podezřelé a firma musela vypracovávat zprávu, proč k tomu došlo.

„Mám si vzít s sebou nějakýho experta, nejel bys?“

Chtěl jsem říct „dóvi“, jako říkával Ametyst, který tuhle odpověď doporučoval v každé situaci jako naprosto nejlepší.

Když se řekne „kdo ví“, neřeklo se nic a vlastně se nevzala naděje –

Ale rovnou jsem kývl.

V oddělení jsme vyráběli kybernetické housenky, dost eklhaft práce, jak říkala naše laborantka. Já se housenek neštítím, ale přece jen jsem uvítal, když mi Ametyst nabídl, že by mne z toho uvolnil.

Vyrábět kybernetické housenky je dost nudná práce a nepřeju ji nikomu, hrozná piplačka.

Ametyst se na mne dlouze podíval, přátelsky mrkl a zazvonil si sklenicí o horní zuby. Domluveno. Odzvoněno.

2

Zrušení armád sice přispělo k celogalaktickému míru, který panoval už dlouhá léta, ale na druhé straně nezanikla nenávist mezi znepřátelenými skupinami lidí, někdy jsem měl až pocit, že právě zrušení armád tuhle nenávist rozdmýchalo –

Jen těch hospodských rvaček, co se objevilo.

Na některých hvězdách, kde neměli obyvatele naší hvězdy rádi, se ani nedoporučovalo chodit do letištních putyk.

Prý hned začnou létat půllitry.

Sám jsem se s takovými „válečnickými“ projevy osobně nesetkal, ale slýchal jsem o nich od kamarádů dost a dost.

Když se člověk večer zadíval na oblohu, plnou světel, měl dojem nebeské harmonie, ale když se začetl do hvězdářských rozhledů, viděl, že ta světla se nenávidí, jedno by nejraději uhasilo druhé, jedno závidí druhému – Byly samozřejmě výjimky, naše soustava byla pokojná a vedlejší souhvězdí dokonce nechutně harmonické. Jenomže stodvojka byla hvězda, jak se říkalo, z nejdivočejších.

A já byl Ametystovi tehdy v baru vděčný, že si vybral právě mne.

Byl jsem zrovna v období, kdy se mi zdálo, že divoký život je jediný správný život, jediný život –

Spakoval jsem si kufr, vyplnil cestovní doklad –

Rád bych věděl, jestli ta kosmická byrokracie někdy pomine, vyplňoval jsem doklad dvě hodiny a sedmnáctkrát podpisoval různá prohlášení, pak jsem musel vyplňovat další listinu pro cestovní odbor Robotea a vysvědčení o přijetí služební cesty –

Let na stodvojku netrval tak dlouho, jako mi trvaly všechny ty idiotské formuláře.

Napadlo mne, jak asi doklady vyplňoval Ametyst –

Už jsme letěli na stodvojku, když jsem se ho na to zeptal.

Zrovna nám letuška donesla tácky s přesnídávkou a my se nimrali v umělém modrém mase.

Modrá šunka, snad to je výživné, ale pro mne to není.

„Jaký doklady?“ rozesmál se Ametyst. „Jaký vyplňování dokladů? Ať jedu kam jedu, nikdy nic nevyplňuju. Jen se dole podepíšu. Ti voli stejně na nic nepřijdou, to je jen takový buzerování, chápej. Musíš je chápat, Roboteum vyrobilo o dva tisíce kybernetických úředníků víc, než mělo, moc výhodná dodávka, ale úplně zbytečná. A teď se ti umělí úředníci musí uplatnit.“

„Nikdy se na to nepřišlo, že nevyplňuješ formuláře?“

Ametyst se frajersky zaklonil a tichounce zajódloval, vždycky jódloval, když měl dobrou náladu.

„To víš, že ne, kde žiješ. Ti umělí úředníci to snad ani nečtou, to jsou snad ještě větší flinkové, než byli u nás ti opravdoví.“

Ametyst byl správný člověk do nepohody.

V každém špatném počasí dokázal pro sebe najít soukromý paprsek dobrého počasí. Kdo jiný by to ale už měl umět, když ne psycholog.

Zašklebil se na letušku, která stála u dveří do naší kabiny –

Letuška se unaveně odvrátila, jako by Ametystovo svůdnické šklebení ani nepostřehla. Ale musela ho vidět dobře.

„No, pokaždý to nevyjde,“ komentoval lhostejně svůj svůdnický krach Ametyst. „Ty, Daidale, nezavedli jsme už i kybernetický letušky?“

Nebyl jsem si jistý.

A na téhle letušce jsem to poznat nemohl –

U tolika žen člověk vůbec nepřijde na to, jestli nejsou umělé.

Chvíli jsem podřimoval, pak do mne Ametyst rýpl loktem a ukázal z okénka.

Snášeli jsme se ke stodvojce a já okouzleně sledoval zeleně jejích lesů, modře jejích jezer a moří – ani jsem nevěděl, že někde ve vesmíru ještě zůstala tak líbezná a nezdevastovaná hvězda.

„Říkají jí ráj,“ řekl Ametyst a spokojeně se díval na oslnivou modrou hladinu, které jsme se blížili. Jako bychom přistávali do modrého plamene –

Letiště bylo v jezeru, přistávalo se na vodě, obyvatelé odmítli vystavět si zde letiště a zdevastovat tak kus lesa. Letištní člun nás dovezl na břeh.

Prošli jsme se s Ametystem háji na nábřeží. Jako bychom vešli do nějakého romantického obrazu, jaké se kdysi malovávaly na hvězdě praotců – klid – harmonie – jas –

„To víš,“ řekl Ametyst, „že bych tě netáhnul na nějakou hovadskou hvězdu. Je do mě zamilovaná holka, která rozděluje služební cesty, a tak co dostávám já, je vždycky paráda –“

Tohle teda byla paráda.

Došli jsme po měkké lesní cestě až k našemu hotelu. Ani jsem nechtěl věřit svým očím – Stylový, starobylý hostinec, vyhlížel jako model hostinců, ve kterých se žilo před staletími.

Jednou jsem viděl obraz ze staré Anglie, menší útulný hostinec, porostlý břečťanem, takový hostinec, že jen do něj člověk vejde, ví, že vešel do domova – A tenhle hostinec se mu podobal, vlídný a přítulný, jestli se o některém hostinci může slovo přítulný použít. I vývěsní štít na tom hostinci visel, malovaný v malebném, lehce kýčovitém stylu; stejný, jako byly vývěsní štíty, jaké jsem znal z muzeí. Na tomhle štítu byl namalovaný muž v turbanu a s dlouhou dýmkou, ze které vypouštěl stříbrný dým, plný hvězd. Jedna z těch hvězd se vznášela v horní polovině štítu, zaujímala ji skoro celou a hostinec se také jmenoval U Stříbrné hvězdy.

Kybernetický vrátný nám otevřel dveře, kybernetický poslíček se chopil našich kufrů, kybernetická recepční se usmála.

„Roboteum tady mělo fantastický kšefty,“ šeptal mi Ametyst, „Joshua Lem prostě nemůže pochopit, že jsme ztratili tak dobrého zákazníka a přitom jsme neměli žádný škandál.“

Pokoj byl stejně útulný jako hostinec zvenku.

Měkké lenošky, pokryté medovým plyšem, na kterém byli znázorněni medoví pávi –

Na oknech dlouhé medové záclony, na zemi vysoký medový koberec. Jako by člověk vstoupil do sklenice medu –

Každé apartmá mělo svého kybernetického sluhu, náš byl asi padesátiletý, když jsem ho uviděl, napadlo mne slovo slovutný – i kybernet může být, uvědomil jsem si, slovutný.

Jmenoval se James a měl mechové popelavé licousy.

„Díky, vole,“ řekl jsem Ametystovi a byl jsem mu opravdu vděčný, že mne sem vzal. Do ráje.

Já si aspoň vždycky představoval ráj takhle, anachronicky, jistě anachronicky, ale vždycky takhle, ráj jako minulost.

3

„Kdy začneme?“ zeptal jsem se Ametysta.

„S čím, s čím,“ zeptal se, takhle bez otazníku a trochu posměšně, zabořený do měkkého ušáku a do modrých oblak z doutníku –

„S prací,“ řekl jsem a už jsem se trochu styděl, jsou lidé, u kterých má člověk ostych, když mluví o práci.

„Nechal jsem se zaměstnat v Roboteu,“ promluvil modrý oblak, „abych nemusel pracovat.“

„Ale budeme muset vydat zprávu, až se vrátíme, budeme muset referovat, proč zrušili s Roboteem smlouvu –“

„Napíšeme, že nebyli spokojeni s povrchovou úpravou našich kybernetů,“ řekl Ametyst.

„Copak nebyli?“

„To je mi jedno, jestli byli nebo ne, já vím, že tohle mi v Roboteu uznají jako důvod,“ řekl modrý oblak a spokojeně zajódloval, opravdu to vypadalo, jako by místo Ametysta seděl v lenošce jódlující oblak, Ametyst si potrpěl na znamenité dýmající doutníky –

„A co teda budeme dělat?“

„Žít,“ řekl Ametyst měkce, protáhl to slovo, neuvěřitelně ho protáhl, jako by to slovo pokojem protančilo, „člověk si musí vybrat, buď bude pracovat, nebo žít.“

A já pochopil, že Ametyst nemohl svou životní filozofii vyjádřit lépe.

Posadil jsem se do lenošky proti němu a nadechl se lahodného modrého oblaku, který prodechl pokojem –

4

Přesto jsem se nedokázal vyrovnat s nečinností tak snadno jako Ametyst. Už po týdnu posedávání v baru jsem se víc a víc zabýval myšlenkou, proč ke zrušení dodávek na tuhle hvězdu došlo. Dodávky byly ve znamenité kvalitě, cena byla velmi přijatelná, a když jsem ji porovnal s náklady, které budou muset vynaložit při vyvinutí vlastní firmy, pak byla cena, kterou za naše výrobky platili, přímo zanedbatelná.

O víkendu jsem zanechal Ametysta v baru s jeho společnicemi a rozejel se do města. Ametyst měl kolem sebe všude, kde se objevil, půvabné dívky. Někteří muži snad mají místo srdce magnet – přitahují jím krásné ženy. A Ametystovo magnetické srdce se na stodvojce překonávalo, sálalo a přitahovalo.

„Když chceš, tak jeď,“ řekl hlubokomyslně Ametyst, „já nikomu nebráním, aby byl pilný, jenom ať mně nikdo nebrání v lenosti.“

Pak ještě říkal cosi o tom, že se velice rád dívá na pilné lidi, prý mu to dokazuje, že kvality lidstva se v moderní době nesnižují, dívat se na pilné lidi ho vždycky posílí a obveselí. On prý ale dává přednost tomu věnovat se nezaslouženému odpočinku před zaslouženým, zaslouženému odpočinku se podle něj věnují jen lidé, kteří jsou prací vysílení a uštvaní, a pak to není žádný odpočinek, jediný odpočinek hodný toho jména je podle něj odpočinek nezasloužený.

Ametyst měl přímo filozofii lenosti, kterou si propracovával a neustále zdokonaloval –

Když má člověk filozofii, říkával, může dělat cokoliv. Jde jen o to obhájit se sám před sebou.

A od toho je přece psycholog.

Krásné dívky kolem něj se smály a dívaly se na něj až s nestoudným obdivem –

Nakonec jsem se tak nechal zmást, že jsem zakoktal, že si jdu koupit do města doutníky, značku, kterou v hostinci nemají. Je to s tebou zlé, říkal jsem si cestou do města, už tajíš, že jdeš pracovat, jako by pracovat bylo něco trapného –

Ametyst byl prostě psycholog.

Dokázal své bližní zpracovat tak, že se styděli za to, že se nechovají tak jako on.

Ať už se přitom choval jakkoliv.

5

Město, ve kterém pracovala nová firma, která přejímala naše zakázky, se lišilo od všech měst, jaká jsem v galaxii poznal.

Idylické –

Idyla, starosvětská, opojná idyla stoupala z jeho zdí –

Vyzařovaly idylu.

Nebyly zde obrovité domy, co znal člověk ze všech cípů vesmíru, jaké navštívil. Domy byly prostorné, ale malé, rodinné, ve stinných starých zahradách; byly porostlé vinnou révou, břečťanem, okrasnými listy –

Zeleň, zeleň o tisíci odstínech, kam se člověk podíval.

Procházel jsem se okouzleně parkovitým městem, poslouchal ticho, do kterého se město ponořilo, zachumlalo –

To ticho hovořilo, hlasitě hovořilo o tom, že nic nemá smysl, jen tiché radostné štěstí –

Štěstí čistého svědomí.

Koupal jsem se v tom laskavém hlasu ticha…

Jak bylo nesmyslné válčit, uvažoval jsem. Copak má něco na světě větší hodnotu než tenhle pokojný klid, klid plný naděje a vlídné radosti –

Občas se na ulici objevil voják, ale lidé se na něj usmívali a dlouho se za ním otáčeli, měli zrovna státní svátek a v ten den vycházeli dekorační vojáci do ulic, „aby nosili štěstí“, jak říkala jedna tamější pověra, a kdo si na vojáka sáhl, měl prý mít štěstí celý týden –

Stodvojka.

Kdyby mi někdo tehdy řekl, ať mu jmenuji nejpokojnější místo na světě, byl bych jmenoval tuhle laskavou hvězdu –

A to říkají – –

A to o téhle hvězdě říkají, jak je divoká, plná nenávisti –

Zašel jsem se zeptat na ministerstvo obchodu, proč vypovědělo dodávky Roboteu –

Příjemný úředník mi řekl, že to bylo jenom proto, že se jim nelíbila povrchová úprava.

Přesně to, co říkal Ametyst.

A přece to byl nesmysl.

Lež.

Ti lidé tady něco tají, říkal jsem si. A náš nezájem jim jde na ruku. Kdyby nebyly zrušeny armády, kdo ví, jestli by se takhle mlčenlivě a nenápadně nechystali na válku.

ALE TAKHLE –

Přece není možné, aby si vyráběli kybernetické vojsko, sám jsem viděl galaktický výnos, který výrobu kybernetických vojáků zakázal, ten výnos podepsala i vláda stodvojky –

A pak, taková výroba by se neutajila.

Představa pochodujících umělých vojáků, neprůstřelných vojáků, byla dost banální, snesitelná tak leda ještě ve vědeckofantastické literatuře – tedy v historických románech –

A přece jejich kybernetická firma byla hlídána, obtočena několika zdmi a plotem, za kterým přecházeli hlídači s kybernetickými vlčáky – A když jsem požádal, abych se, jako zaměstnanec Robotea, mohl podívat do jejich podniku na exkurzi, byl jsem s mrazivou zdvořilostí odmítnut –

Firma –

Ta jejich firma mne zajímala čím dál víc. Obrovská a střežená tak, jak jsem si neuměl představit, co by se střežit mohlo –

Vrátil jsem se a vyprávěl o tom Ametystovi.

„Tvoje starosti,“ řekl, „tvoje starosti tak mít.“

6

Stejně jsem si myslel, že moje starosti nejsou jen mé –

Ametyst moje znepokojení nechápal.

„Tak něco tají,“ usmíval se z oblaku dýmu, „nesmíš být tak zvědavý. Jako ženská,“ kroutil nade mnou hlavou.

Ale když jsem jinak nedal, nechal mne odejet –

Odejet do druhého státu, který se na hvězdě rozkládal.

Kartografové dělili hvězdu na dva celky. Označili je prostě, levý nadepsali A a pravý nadepsali B.

Nebylo tehdy třeba psát víc, na hvězdě tenkrát nikdo nebydlel. Byla to obvyklá praxe, hvězdy se přejmenovávaly až podle toho, jak rozhodli osadníci, kteří je obývali. Ale na téhle hvězdě obě písmena v názvech států i národů, které v jednotlivých státech žily, zůstala.

Prostě já jsem přejel z A do B.

Čekal jsem, že s přejezdem budou spojené nějaké podstatné změny, zásadní – že druhá země na hvězdě je úplně jiná než ta, z níž odjíždím, ale jen co jsem přejel hranici, zjistil jsem, že druhá země je stejná, stejně poklidná, stejně zelená jako ta první –

Jen jsem se příliš nechal ovlivnit propagandou země, ze které jsem přijížděl.

Ubytoval jsem se v podobném idylickém hostinci, v jakém jsem bydlel v zemi A.

Navštívil jsem ministerstvo obrany, oznámil, kdo jsem, a řekl jim své důvody k znepokojení.

Zdvořile je vyslechli.

A pokoušeli se mne uklidnit.

Podezíral jsem je z přílišné důvěřivosti, z lehkomyslnosti, ale co jsem mohl dělat. Misi jsme s Ametystem splnili. Rozhodl jsem se, že se k němu vrátím. Protože jsem se ale příliš zdržel na ministerstvu, prodloužil jsem svůj pobyt ve státě B ještě o jednu noc.

Cestou do hostince, když jsem projížděl lesem, jsem zahlédl návrší, opevněná návrší, světla na strážních věžích pulsovala lesem –

„Co tam tak hlídají,“ zeptal jsem se aerotaxikáře.

„Ale,“ řekl lhostejně, „tam se buduje nějaká kybernetická fabrika –“

„Vojenská?“

„Copak nevíte, že válčení je zakázaný?“ řekl mdle a dál jsme jeli tmou –

Dorazili jsme k hostinci.

Navečeřel jsem se, pamatuji si, že jsem hodně solil, ten den asi kuchař na sůl zapomněl.

Tu noc vypukla válka.

7

Válka –

Už samo to slovo bylo paradoxní. Když jsem se podíval na oblohu, neviděl jsem na ní žádnou hvězdu, na které by se v posledních sto letech bojovalo –

Dřív byly spory, to ano, i mocensky se řešily – –

A v některých cípech vesmíru se proslýchalo, že se bojuje i nyní. Ale jen v těch zaostalých cípech.

Slýchal jsem také o hvězdných pirátech –

Ale podezíral jsem vydavatele letních magazínů, že si takové kosmické šarvátky a meziplanetární nebezpečí vymýšlejí, nápadné bylo, že se takové regionální války a hvězdní piráti vynořovali vždycky výhradně v létě –

Proto válka, která nastala mezi státem A a státem B, se stala lahůdkou pro reportéry celé galaxie.

Zvlášť když to byla taková neuvěřitelná válka –

Komická válka se jí dokonce říkalo.

Jako by nějaká válka mohla být komická. Komická jí říkali ostatně jen ti, co jí byli hodně daleko –

Já jí tak říkat nemohl –

Já byl přímo v ní, já byl v srdci války –

Nebo řečeno prozaičtěji: ve frontovém pásmu.

8

Logicky se zdálo, že žádná válka v podstatě není možná, že žádná nepřichází v úvahu. Nemohly se zhotovovat zbraně, to si celogalaktické ústředí ohlídalo. Nebyla armáda –

A jak by mohly být války, když nejsou zbraně a nejsou vojáci, myslívali si lidé – –

Zapomínali, že k válce nejsou třeba ani tak zbraně a vojáci jako nenávist. A ta tu byla. Sice starobylá, s nejasným začátkem – Ale byla tu. A kde je nenávist, tam je i smutek. Tedy válka.

Vzpomínám si, že jsem tu noc dlouho četl, zamilovaný román, v naší době vycházejí tak nudné zamilované romány, že je užívám místo prášků na spaní.

Pak jsem si lehl a dřímal, probouzel se, první noc nikdy nespím nikde dobře, druhou noc už znamenitě, ale tu první – jako na vodě.

Náhle jsem slyšel drobné klepání –

Jako by pršelo –

Jako by něžné tichounké kapky klepaly na římsu –

Ani mne nenapadlo, že by válka mohla začínat tak nenápadně. Ale proč ne. Proč ne. Proč by válka musela začínat jako za starodávna ohlušivými výbuchy šrapnelů – Ty nejstrašnější války mohou začínat úplně nenápadně, tichounce, že si často lidé ani nevšimnou a válka už začala.

9

Vstal jsem –

Otevřel okno a vystrčil ruku co nejdál –

Nepršelo.

Vyklonil jsem se a díval do noci, na světlé obloze planulo šest žlutých lun, vypadaly mastné a studené –

Stačilo mi jen podívat se na oblohu a už mne vždycky přecházela chuť k jídlu.

A těch šest žlutých lun zamastilo celou noční krajinu svým lepkavým žloutkovým svitem – –

Znovu jsem si vzpomněl na dvě firmy hlídané jako kasárna, jednu zde a druhou ve vedlejším státě. Chystají se na boj, to je jisté, není jiný důvod, proč něco skrývat, pokud to není nenávist. Pokud skrývá žena před mužem nebo muž před ženou, je to zrada, pokud skrývá stát před státem, je to válka. A ten šelest, ten železný klepot sílil –

Vyklonil jsem se z okna a zadíval se na trávník –

Stébla se pohnula, rozvířila –

Jako by se po trávníku pohybovali hadi, skrytí tak, že jen smyk stébel je může prozradit –

Ale to není možné, uvědomil jsem si, když se rozvířil celý trávník a když jsem viděl, že se černě rozvířila i celá louka za hostincem –

Není možné, aby se zde objevilo tolik hadů, tisíc tisíců hadů –

A dál jsem se díval na tu rozdýchanou, horečně rozdýchanou zem –

Zem zalitou mastným žlutým světlem.

Chvílemi se stébla uklidnila, ale vzápětí se opět rozletěla, divoce se smýkala, jako by jimi procházela vlna, neviditelná vlna – ale čeho?

Hadí vlna.

Když se na chvíli opět stébla ztišila, pokusil jsem se usnout, pak číst, ale nemohl jsem ani usnout, ani se soustředit na zmatený děj mdlé lásky v knize, znovu jsem se vyklonil z okna, vyklonil do noci –

A tak úzkostný a stisknutý předtuchou jsem dýchal tmu –

Dýchal hrůzu –

Stébla se sice nepohnula, ale já věděl, že se další neviditelná vířící vlna připravuje, blíží, blíží –

Že už přitéká další neviditelná vlna hadí hrůzy –

Není proč se bát, říkal jsem si, ale čím víc jsem si znepokojení vymlouval, tím víc ve mně mohutnělo –

A pak jsem spatřil tvář, vytřeštěnou tvář, skropenou mastným světlem, tvář, která se vznášela ve tmě u mé tváře, tvář bez těla –

Po chvilce jsem si uvědomil, že to je můj vlastní obličej, který se zrcadlí v otevřeném dílu okna –

Ale hrůza ve mně stále stoupala –

I když stébla byla nepohnutá, čněla strnule do tmy jako vousy na tváři mrtvého – –

10

Proč jsem jen nezůstal s Ametystem, vyčítal jsem si a horečně těkal ve tmě za oknem, kdy už rozeznám něco, co by můj strach potvrdilo nebo rozptýlilo. Ametyst si ví se vším rady – já ne –

Z haly hostince se vznesl výkřik.

Prostřelil mi dveře jako šíp a třepotal se, zaražený do tmy v pokoji –

Přinutil jsem se, abych otevřel dveře do haly, tady aspoň není to nesnesitelné mastně žluté světlo – jen tma – mastná tma –

„Někdo křičel?“ řekl jsem a řekl to málem šeptem –

Šepot mne ale vystrašil ještě víc, my moderní lidé nejsme žádní hrdinové. A pak, cítil jsem, že je nedaleko smrt – blízko, stačí natáhnout dlaň –

A dotknu se jí –

Kdybych aspoň věděl, kvůli čemu mám zahynout, pro co –

Ale nebylo tu proti čemu bojovat, pro co věnovat život, nebylo tu nic, jen ta nálada, nálada smrti a mastný žlutý svit, který se i do haly prodral z mého pokoje –

Možná tu nikdo nevykřikl, namlouval jsem si –

Zkusil jsem rozsvítit, zkusil, světlo nešlo. No ovšem, civilizace. Dřív lidé svítili loučemi, ale mohli svítit, kdy chtěli, teď mají elektřinu, ale mají ji jen čas od času – –

Do ticha v hale se opět vmísily klapoty, jaké jsem slyšel z trávníku, ale tady byly víc duté, znělejší – – –

Zavřel jsem dveře.

Nic se neděje, nic, opakoval jsem si a pokusil se představit si rozumné vysvětlení toho ustavičného klepotu. Vysvětlím si ho a usnu, umínil jsem si. Jenomže první vysvětlení mne přivedlo do naprosto bdělého a vzteklého stavu, nebyl jsem schopný představit si víc než kostlivce, armádu kostlivců, jak na starém obraze, kostlivce, kteří jdou, jdou a kůstkami svých pat –

Klepou –

Klep klep –

I když jsem tu představu okamžitě odmrštil a styděl se za ni, musel jsem si přiznat, že v těch úderech něco kostlivého je –

Takové kostlivé a přitom masité údery –

Vyklonil jsem se zase do tmy.

V tu chvíli se trávník opět rozvlnil, vířil divoce, nepříčetně, jako ještě nikdy před tím –

Díval jsem se na něj fascinovaně a poslouchal ten kostlivý rytmus, věčně stejný rytmus –

A pak jsem je uviděl.

11

Myslím si, že kdyby tu byl Ametyst, byl by se dal do smíchu.

Ametyst neměl fantazii. Měl jen vypočítavou chytrost –

A tak se často smál i tam, kde ostatní plakali. Ale možná že zde by i člověk naprosto bez fantazie ucítil dotyk něčeho velmi zlověstného, který se skrýval v tom komickém, co před hostincem vyvstávalo –

V první chvíli jsem si myslel, že to je přelud, že šero nasadilo stéblům podobu, kterou jsem ve fantazii dokreslil –

Ale mastné žluté luny se vymanily z oblak a skrápěly trávníky ještě jasnějším mastným jasem. Viděl jsem je –

Po chodníčku u hostince šli vojáci.

Ale jací.

Kdyby nebylo tak jasno a kdybych neměl tak dobrý zrak, ani bych je za vojáky nepovažoval. Za brouky. Za trochu větší brouky. To ještě tak.

Díval jsem se na ně, vyšli ze stébel a postupovali kolem hostince v pevném šiku. Byli organizovaní, teda byli pekelně organizovaní –

Postupovali pomalu a systematicky, jako kobylky –

Pod okapem se jich skupinka zastavila, zdálo se mi, že jeden dával druhým dvěma povel, začali šplhat vzhůru po okapu –

Viděl jsem je stále jasněji, už jsem nemohl mít pochyby, nestvořilo je šero, ani to nebyli brouci, které jsem omylem ve své obraznosti polidštil –

Rozeznával jsem jejich odění, tváře, ruce, které tápaly po okapu –

Neviděli mne a já si je mohl dosyta prohlédnout.

Jako chlapec jsem měl také vojáčky. Armádu sádrových vojáčků v historických krojích. A dokázal jsem si s nimi vyhrát celé deštivé dny – Jako by to byli ti moji vojáčkové, jako by se vraceli odtamtud – – kde vzali konec. Ani jsem nevěděl, kde vlastně jsou, kde zůstali, ve které zapomenuté krabici – Jako by se vraceli z krajiny dětství – za mnou –

Rozeznával jsem i jejich výložky –

Ale to mne neuklidnilo. Bylo to sice příjemnější zjištění, než kdyby nás napadl druh kosmických kobylek Eleu, jaký přepadl v minulé sezóně několik hvězd, příjemnější to bylo možná ale jen zdánlivě, protože toto nebylo logické –

A člověk má sklon říkat nelogickému nemožné.

Jenomže tohle byla pravda, mohl jsem natáhnout dlaň a uchopit vojáčka, tak jako jsem se chápal hraček vojáčků. V dětství –

Už jsem opravdu natahoval ruku –

Ale pak jsem cukl.

Jako bych se měl dotknout štíra – přízračného štíra –

Zavřel jsem okno.

Posadil se na postel a pokoušel se nadechnout, chvíli mi trvalo, než se mi to opravdu podařilo –

12

Že by někde v dohledu byla hvězda bojových trpaslíků, byl nesmysl a já to dobře věděl. I když se ve vesmíru vyskytovali všelijací prapodivní obyvatelé, trpaslíky nikdo nikdy neobjevil.

Ale oni tu byli –

Když jsem zvedl pohled, uviděl jsem je na osvícené římse, stáli na ní a šátrali rukama po tabuli skla, musí jim připadat veleobrovská, jako mně stěna domu –

Věci mění svou velikost podle naší malosti.

I to, co je velmi malé, se může zdát velkorysé a nesmírné tomu, kdo je ještě menší – –

A mne napadlo, zda oni –

Zda ti, kteří vypověděli smlouvu Roboteu, nestvořili tyto miniaturní uchvatitele, takové, kteří jsou nezachytitelní, nekontrolovatelní, zdánlivě malicherní, ale kteří právě díky své malosti a malichernosti proniknou všude –

Díval jsem se na vojáčky, jak ohmatávají okenní tabuli. Vojáčci. Ne větší než sýkorky, které přes den poskakovaly na římse –

Technicky by to nebylo nemožné, sestrojit je. Nebylo to ani obtížné, pokračoval jsem v úvahách. Napadlo mne, že jsou to útočníci a že bych měl otevřít okno a smést útočníky plácačkou na trávník –

Ale stále jsem se k tomu nemohl odhodlat –

Byli tak poetičtí – tak půvabní – a pak, jako bych měl ublížit své dětské hračce – proč –

A tak jsem tam seděl a díval se, jak šátrají maličkými dlaněmi po okně – –

V tu dobu se začaly valit pluky a pluky uchvatitelů přes hranice po celé jejich délce –

13

Když jsem už ležel svázaný ve sklepě, uvědomil jsem si, že jsem udělal dobře, když jsem se nebránil – Byl jsem zprvu jako omámený, vojáčci vnikli do mého pokoje a vrhli se na mne – Jak bych se jim mohl bránit – snad bych jich tři sta rozdrtil, ale bylo jich tolik, nakonec bych omdlel, nakonec by mne dostali stejně.

Museli být ale nadáni samostatným rozhodováním na dost vysokém stupni, někteří z nich jistě, důstojník, který mi ve sklepě dopochodoval po hrudi až k uchu, se mnou mluvil docela rozumně.

Válka bude rozhodnuta za dva dny, tvrdil mi, do té doby mne nemohou pustit, ale pak budu jako cizí státní příslušník samozřejmě volný –

Vypadalo to stále jako hra.

Podivná hra.

Vzrušující.

Ležel jsem ve sklepě, čichal cibuli a tlející brambory, uštěpačnou marnou vůni, a naslouchal krokům své stráže, která pochodovala u dveří. Maličký vojáček s maličkou puškou v ruce pochodoval se zlověstnou a nesnesitelnou pravidelností, přesností – pochodoval, pochodoval –

14

Do dvou dnů bylo opravdu celé území B obsazeno.

Ta titěrná armáda dokázala divy, měla celé území určené k ovládnutí přesně rozdělené a své akce pečlivě naprogramovány, jejich rychlost a sled. Mohly by vznikat eposy o hrdinství těch kybernetických vojáčků, o jejich chytrosti, hbitosti, neohroženosti.

Pronikli do telefonních centrál, vysílali kódované zprávy pomocí klíčů, kterých se zmocnili v trezorech, vydávali nesmyslné povely v šifrách svých protivníků, tak rozvrátili celou soupeřovu obranyschopnost –

Plavili se po řekách v uloupených člunech, hrozny vojáčků se zavěšovaly na řídicí páky a cloumaly jimi pomocí lan jako geniální skřítkové. Dokázali věci, jaké by těžko svedli ti nejchytřejší vojáci, kteří by se měli pohybovat ve světě o tolik gigantičtějším, než jsou oni –

Obyvatelstvo bylo spoutáno, uvězněno, přinuceno k poslušnosti –

Do dvou dnů území B kapitulovalo.

Na kongresu, nejvýstavnější budově v B City, vlála národní vlajka na půl žerdi.

Mě propustili.

Byl jsem cizí státní příslušník, a tak se mne nespravedlnosti, které se týkaly obyvatel této země, netýkaly.

Podle nich ne.

Procházel jsem se pokořeným hlavním městem a viděl vojáčky hlídkovat na nárožích, na parapetech, ve škvírách domů –

Šel jsem na letiště.

I cestou jsem je viděl, stříbrné přílby, miniaturní, se leskly mezi stébly. Na odpor nebylo pomyšlení.

Byli malí –

Byli zlí –

Byli mrtví –

Ale zvítězili.

15

„Dobře, že frnkneme,“ tvrdil Ametyst, když jsme stáli na letišti a čekali na neutrální koráby z ESPERANTIE, esperantské galaxie, které měly cizí státní příslušníky evakuovat na korábech Červeného kříže.

Ametyst neměl nikdy na nic názor. Jen chtěl odejít – odejít – nebýt přítomen. Nemuset zasáhnout. Ale nemít stanovisko je někdy to nejnebezpečnější stanovisko.

Chtěl bych tu zůstat. Bojovat proti nim, potměšilým trpaslíkům. Vzepřít se jim. Dokázat jim, že člověk se může něčeho bát, to ano, to jistě, ale stejně to nemusí přijmout. Může být poražený, ale nemůže se vzdát.

Jenomže –

Mohl jsem tu snad opravdu zůstat, bojovat s nimi, plížit se temnými lesy a ničit ty skřítky – Co z toho – I kdyby mne nezasáhli ze svých zbraní, omamujících, ochromujících zbraní, co bych dokázal –

Jsou situace, kdy se člověk musí spokojit se subjektivním vítězstvím a rezignovat na objektivní. A kdo ví, jestli to subjektivní vítězství není trvanlivější a jestli vůbec není jediné vítězství, jaké existuje –

Pro jaké má cenu bojovat –

Tak jsem se tam uklidňoval, ospravedlňoval a nevěděl, jestli uvažuji realisticky nebo zbaběle –

Pak se objevil galaktický koráb Fonto, z něj vystoupil pilot a cosi nejasného na nás volal esperantem –

Když přišel blíž, zeptal se, jestli se nedá pomoci někomu z těch, co tu zůstali.

„Snad ano,“ zavolal jsem, „ale na to nepřijdeme my, na to si musí přijít sami. Každý si musí přijít sám na to, jak si pomoct. Jak se zachránit.“

A pak jsme nastoupili a odletěli na esperantské souhvězdí. Já mám esperantisty moc rád. Ametyst ne. Říká, že lidé se nesblíží tím, když budou mít jediný společný jazyk. Pak se prý, když si porozumí, budou přít ještě víc než teď. Mně se na esperantistech líbí právě ta jejich touha po dorozumění celého vesmíru.

Snad to není možné –

Ale je možné mít naději, že to lze.

A kdo má naději, má všechno.

16

Pokud vím, na hvězdě se situace vyvinula zajímavě. Vojáci nadaní samostatným rozhodováním sice geniálně pokořili soupeře, ale zpychli a nespokojili se s dobytím země B, dobyli i zemi A. Vlastní zemi.

Pokořili i ty, kteří je sestrojili. Svého času se o tom po vesmíru hodně žertovalo a hlubokomyslní lidé o tom filozofovali. Když někdo chce někoho uvrhnout do poroby, uvrhne do poroby i sebe. Nelze dělat z lidí otroky a nestat se otrokem.

Ale pak se na tu nešťastnou hvězdu pozapomnělo –

Vojáčci tam jsou stále.

Energicky vybít by se měli až za rok. Ale Ametyst tvrdí, že se nevybijí nikdy, nikdy se to přízračné, maličké, a přece nesmírné vojsko nezastaví, neztuhne v bezmocné křeči –

Vždycky se najde nějaký dobrák, který se nad nimi ustrne a napojí je na zdroj, jen aby z toho něco měl. Ametyst dokonce tvrdí, že na té hvězdě se pro takové dobráky zavede titul čestný trpaslík.

Budou zkrátka přijati mezi trpaslíky. Za své zásluhy.

Ale Ametystovi se nesmí věřit –

I když –

I když, pokud by přišli trpaslíci k nám, byl by Ametyst určitě první čestný trpaslík.

Nemá na nic názor. Nemít na nic názor je ten nejnebezpečnější názor ve vesmíru.

Kdo takovýhle názor má, ten si přímo koleduje o to, aby jednou trpaslíky začal poslouchat.

Pak bude sice vědět co a jak – Ale někteří lidé vědí co a jak, až když už nejde nic a nejde nic nijak.

Občas, když na okno padá déšť, cítím strach a nenápadně se dívám na římsu, jestli na ní –

Ne, zatím jen prší, kapky tiše klepají o římsu – tiše, tiše –

Nenápadně –

Clarence

1

Amariku jsem poznal už v dětství.

Byla odjakživa hezká, hezká holčička a hezká slečna.

Nebyla ale příliš zajímavá ani bystrá a já se o ni nikdy nezajímal. Začala pracovat v našem Roboteu jako laborantka a občas jsem s ní prohodil pár slov. Jezdili jsme do práce stejným autobusem, a tak jsme občas hovořili, důvěrně a o ničem, jako hovoříváme s přáteli z dětství, se kterými si nemáme co říct, ale se kterými nás pojí doby, ve kterých jsme si měli dost co říct.

Netušil jsem, že by tahle blondýnka někdy vstoupila do mého života.

Až když jsem šel jednou kolem nástěnky vedle naší vrátnice a zahlédl na ní tištěné oznámení, napadlo mne, že Amarika bude jednou z nejdůležitějších žen v Roboteu.

RSDr. PhDr. Ing. arch. Joshua Lem, DrSc.

DrHc. (Orion, Venuše, Galaxeon) DrU.

předseda Akademie Mléčné dráhy

čestný předseda Svazu astrofyziky

prezident stálého Kongresu pro plazivé meteory

člen korespondent Sjednocení galaktických univerzit

ředitel firmy Roboteum, akc. spol.

a

sl. Amarika Goldová

si dovolují oznámit, že budou oddáni 21. března

v kongresové hale Robotea

2

Před svatebním oznámením se shlukovali lidé, někteří se smáli, jiní kroutili hlavami a někteří říkali, že to je jen hloupý žert –

Můj přítel Perseus ale řekl, že je to pravda, a když jsem s ním vyšel ze dveří podniku, zašeptal mi přísloví, užívané v naší galaxii: „Mladí kozli sůl lízají, staří i se slánkou berou.“

Joshua Lem, „nejotitulovanější muž v naší galaxii“, jak o něm psávali obvykle novináři, byl starý pán, na kterého se příměr s kozlem docela hodil.

Vypadal jako kozel, který se přestrojil za člověka.

Je dost takových lidí, kteří vypadají jako velmi chytrá zvířata, zamaskovaná do lidské podoby, ale málo jich je tak špatně maskovaných jako Lem.

Byl proslulý jak svou žízní po uznání, tak svým hladem po ženách a říkalo se, že po několik desetiletí, kdy byl Joshua Lem v plné formě, se mladé asistentky bály jezdit na kongresy, kterých se Joshua zúčastnil.

Vídal jsem ho jen zřídka, několikrát do roka, když se vracel z nějakého zvlášť slavného kongresu a všichni zaměstnanci Robotea museli stát v uvítacím špalíru na schodišti –

Přebíhal po něm cupitavě, pohazoval bílou bradkou ze strany na stranu a usmíval se, ale jeho úsměv ani nepůsobil jako výraz radosti jako spíš zádumčivý výraz kozla, který cení zuby a rozhlíží se, kde by ukousl jaký list –

Neměl jsem ho rád.

Jistě, v mládí byl geniální, jeho mládí jsem obdivoval.

Jeho mužný věk byl ale poznamenán mnohým ubližováním. Joshua už neměl na to, aby si získal další úspěchy svými zásluhami, a tak se je snažil získat tím, že všechny významné individuality kolem sebe likvidoval. Trpaslík, který prohlásí všechny obry v dohledu za menší, než je on, je směšný. Pokud má ovšem moc obry přinutit, aby ho poslouchali, je v tom víc tragiky než směšnosti.

Je tragicky směšný.

A Joshua tu moc měl –

V mládí velkolepě začal několik geniálních projektů. Jeho Dějiny vesmíru šokovaly svou rozmáchlostí i detailností. Ale Lem ustrnul u prvních dvou svazků projektovaného dvacetisvazkového díla.

A to v těch prvních dvou dílech byly ještě většinou předmluvy a předznamenání.

Jsou takoví lidé, kteří se dokáží velkolepě rozběhnout, skvostně odrazit – Celé jejich okolí čeká, že se vznesou do výšky a zlomí všechny rekordy – Ale oni hned po odrazu padnou k zemi. Joshua Lem k těmto lidem patřil. Jenže moc měl, to tedy ano.

Pokud jsem věděl, byl ženatý třikrát a vždycky nešťastně.

Také jsem věděl, že všechny jeho ženy byly blondýnky.

Jedna se prý po rozvodu vyjádřila, že kdyby už v životě neudělala nic rozumnějšího, než že se rozvedla, její život přesto nebyl marný.

A teď Amarika.

Ri jsme jí říkali, když byla malá holčička. Moc se bála žab a my ji strašili – –

Za týden jsem Ri potkal. Vracela se ze svatební cesty.

„Tak co pan ředitel, Ri?“ zeptal jsem se a styděl jsem se za jistou úctu, kterou jsem ve svém hlasu rozeznával, styděl jsem se, ale nemohl se jí ubránit.

„No,“ řekla zamyšleně, jako by hledala slovo, „no,“ opakovala pak a pokrčila rameny.

Taková už byla Ri.

Neměla svůj vlastní názor prostě na nic.

Ani na milence. Ani na svého manžela. Ani na sebe.

3

Samozřejmě že jsem od té doby věnoval Amarice větší pozornost.

Na některých mužích je nejzajímavější jejich manželka, na některých ženách jejich manžel. Amarika k těmto ženám patřila –

Trochu jsem si zájem, nenadálý zájem, jaký jí projevuji, vyčítal –

Ale neubránil jsem se mu. Ani mi tak nešlo o kariéru a nátlak na šéfa, jaký bych mohl jejím prostřednictvím vykonávat – i když ani tenhle podvědomý úmysl zrovna vyloučit nemohu. Šlo mi ale především o to, abych se o Joshuovi něco dozvěděl, vábil mne ten kozlí akademik, vábil mne jako záhadná a rozporuplná bytost –

Občas jsem dokonce předstíral, že čtu plakáty, vylepené u zastávky, abych jel s Amarikou stejným aerobusem do práce, čekal jsem, až se objeví v brance domku, ve kterém bydlívala u rodičů někdy i po sňatku. Lem byl hodně na cestách a Amarika se v jeho rozlehlém paláci – „cítila tak nějak divně, no chápeš“, jak mi řekla. Bydlívala raději u rodičů, tichých světlovlasých rodičů, kteří byli opojeni úspěchem, jaký potkal jejich dceru. Slyšel jsem jednou na zastávce aerobusů, jak hovoří Amaričina matka se svou přítelkyní, hovoří s planoucíma očima: „Paní, řeknu vám, jediný, co má pro nás, ženy, nějakej skutečnej smysl, je dobře se vdát.“

S Amarikou mohla být tedy její matka spokojená.

Na naší hvězdě se prostě „nedalo“ lépe vdát, než se vdala její dcera.

Amarika se ani po sňatku příliš nezměnila. Jen látky, do kterých byla zahalená, byly teď desetkrát dražší než ty dřívější.

„Ri,“ řekl jsem jí jednou za jízdy do zaměstnání, říkal jsem Amarice jako v dětství Ri, „Joshua je starší o padesát let než ty?“

Pozdvihla svůj pikantní pršáček ještě výš.

„Víš, já si s ním připadám ohromně mladá –“

Amarika byla prostě tak hloupá, že někdy její hloupost přímo hraničila s vtipností.

Hezká byla. Když jsem se na ni díval v aerobuse, jak se tyčí u okénka, silueta proti slunci, když jsem se na ni díval, jako na sochu a ne jako na člověka, musel jsem si přiznat, že je „slušivě“ urostlá.

A tvář –

Tvář měla přesně takovou, jaké byly v módě před čtyřiceti lety.

V době, kdy byl Joshua Lem mladý.

Občas se na mne tiskla v přeplněném aerobuse a otráveně vzdychala, co je tu lidu, Ri byla sladká stále, i když vzdychala, i když byla otrávená. Patřila k tomu druhu dívek, jejichž hloupost je sladká, neodolatelná, vábí –

Stěžovala si, že ji Joshuák nebo Lemík, jak panu akademikovi říkala, nechce nechat jezdit do zaměstnání služebním vozem, i když jich má půl tuctu. Prý aby po podniku nebyly řeči, „chce bejt za demokrata“. Dlouho ale vzdorovat Lemík nevydržel. Po pár týdnech jezdila Amarika do práce obrovským astrurionem, který byl dlouhý deset metrů a dvířka měl zdobená Lemovým monogramem.

Když mne viděla na zastávce, zahoukala. Slétla níž a já naskočil. Vozila mne nejnádhernějším vozem v galaxii a byla přitom otrávená, jako když se mačkala v přeplněném aerobusu.

4

Měl jsem v tu dobu zajímavý projekt, který se týkal kybernetických baletek, a snažil jsem se už – marně – dva měsíce projekt předložit k projednání.

Nedařilo se mi to.

„Vypadáte, jako byste nebyl z naší hvězdy,“ smál se mi Lemův tajemník, když jsem se ho zeptal, co je s mým projektem, leží na stole u šéfa už tak dlouho, „u nás platí, že všechno prověřuje čas. Když vynálezce na svůj vynález nezapomene ani po pár letech, je to známka toho, že to byl důležitý vynález, a když se za tu dobu vynález nepřekoná, je to podle šéfa důkaz, že vynález je nepřekonatelný.“

Padala na mne zuřivost, zuřivá marnost – když člověk vidí, že to, co dělá, nemá ohlas, jaký by si zasloužilo, propadá pochybám o všem. I o tom, co ohlas má.

„Co se křeníš?“ řekla mi Amarika příští den, když mne vezla do práce, myslel jsem zase na své kybernetické baletky.

Drcla mi kolenem do kolena, tehdy to byla na naší galaxii obvyklá výzva k flirtu, říkalo se tomu kolenní polibky.

A mne něco napadlo –

Amarika –

Mám přece na dosah klíč, kterým mohu odemknout i ty nejuzamčenější dveře, mám vedle sebe klíč jménem Amarika.

„Ri –“ začal jsem pomalu, váhavě a vyčítal si, že hledám protekci, ale proč ne, když je cesta, po které jdeme, prospěšná, snad nezáleží na tom, kdo nám na té cestě pomůže a jak, snažil jsem se namlouvat si dost podivné obhajoby – – a pak jsem Ri požádal, ať se její muž na můj návrh podívá.

Kývla.

„Ale jo –“ A zase mne drcla kolenem.

Ten den jsme letěli do práce dvakrát tak dlouho jako jindy a kybernetický šofér se jistě divil, proč má tak nesmyslně kroužit nad Roboteem.

Nesmyslně –

Z jeho hlediska ano.

5

Amarika byla dobrá holka a měla sentiment k přátelům z dětství. Od té doby se moje návrhy projednávaly, „ještě rychleji, než jsem je podal“, jak se mi smáli, závistivě smáli, moji kolegové v Roboteu.

Amarika mne vozívala do práce vždycky, když nebydlela u svého muže v jeho paláci. A vozívala mne dost často, Lem obíhal kongresy po celé galaxii, však se mu také říkalo kongresový vlčák.

6

Zdálo se mi, že o moji budoucnost v Roboteu je postaráno. O nápady u nás nebyla nouze, tehdy Roboteum bylo ještě v průkopnické etapě a vynálezy se rojily, napadaly snad každého. Tak nějak si asi připadali pradávní zlatokopové na hvězdě praotců, ti první z nich, kteří vkročili na zlatá pole – Zlato bylo všude, stačilo jen rýpnout do země, udeřit do skály – – A pak kolíkovat claim, distrikt, který si zlatokop zabírá. Nápadů u nás měl každý dost – Ale šlo o to, aby nápady byly projednány, schváleny a doporučeny žadateli k patentování.

Využil jsem toho, že jsem u pramene, Daidalos na prameni, smáli se mi moji kolegové, Amariku se mi dařilo jim utajit.

Nechal jsem si za těch pár měsíců, co mne Amarika vozila do zaměstnání, patentovat kybernetické baletky, holiče i policisty.

Pak si Lem všiml, že se moje patentovací činnost nějak rozmáhá, a nechal se u mých ostatních patentů psát jako spoluautor, s dvoutřetinovým podílem na zisku. I když na moje projekty nesáhl ani nehtem, souhlasil jsem. I třetina, která mi zbývala, pro mne znamenala příjem, o kterém jsem dřív ani nemohl snít.

Koupil jsem Ri zlatý prstýnek.

Na prstýnku seděl modrý smaltovaný motýl.

„Moc ti děkuju, Daido,“ řekla Ri. A natočila motýlka ke světlu, k paprskům za oknem svého aeroauta, až křídla motýlka zasvítila jako dva modré plameny – Říkala mi Daido, já jí Ri. A v tom oslovování bylo pro mě i pro ni skryté dětství. Někdy se dětství vrátí v jediném slově – –

„Je to první dárek, co jsem od někoho dostala od svatby –“

Divil jsem se.

„Přece ti Joshuák dá všecko, co chceš –“

Kývla.

„Tak jak to, že tenhle motýlí prsten je první dárek?“

„Joshuák mi dá všecko, co chci,“ řekla Ri zamyšleně, jako by hledala, v čem já vidím rozpor. „Ale dá mi všecko, o co si řeknu, a pak to přece nejsou dárky. Dárek je to, co někomu dáme, a on si o to neřekl a má z toho radost.“

Někdy bývala Ri sladká filozofka.

„Štěstí sedá na voly,“ říkala naše laborantka v oddělení, kde jsem pracoval. Viděla Ri na terase před laboratoří, jak se opaluje na lehátku. Ale neměla pravdu ta hubená a závistivá laborantka, laborantka s ostrým nosem a ostrými názory. Štěstí sedá na toho, kdo si to zaslouží. Jenomže k tomu, abychom si štěstí zasloužili, je třeba zvláštního naladění – A hlavně neusilovat o ně, moc o ně neusilovat. A Ri si štěstí zasloužila.

Jen jestli to bylo štěstí.

Jak tam tak ležela na terase, vypadala smutně – neuvěřitelně smutně –

Vypadalo to, že má lesklé tváře, ale to byl jistě opalovací krém.

Ri.

Naše krásná Ri. Královská manželka.

Svěřovali jsme se s Ri, byli jsme k sobě velmi upřímní –

Jednou jsme zase putovali Riiným vozem do Robotea, když Ri položila bradu na opěrátko předního sedátka. Dívala se do jasné zářící mlhy, kterou jsme prolétali.

„Já se zamilovala, vole.“

Napadlo mne, jestli do mne, a trochu jsem se lekl. Když takhle Ri hovořila o lásce, vypadala ještě tupěji než jinak.

Jmenovala asistenta, kterého miluje – – –

Znal jsem ho.

Pravý opak Joshuy. Vypadal mladší než Ri a Ri vypadala velice mladě. Byl urostlý, jako by ani nebyl člověk, ale některý z našich robotů kulturistů, které jsme začali ten rok vyrábět ve velkosérii. Elegantní byl jako nikdo v Roboteu a jeho osobní robot si mi stěžoval, že musí pánovi žehlit i jeho froté koupací plášť.

„Moc?“

„Co moc?“

„Moc ses zamilovala?“

Ri ani nezvedla bradu z opěradla, bořila ji do něj ještě hlouběji a dívala se netečně do zářící mlhy –

„Jo. Celkem dost.“

Uvažoval jsem, jestli jí mám asistenta chválit nebo rozmlouvat, neměl jsem zkušenosti, co říct v takové situaci – – Napadla mne věta, kterou jsem četl minulý týden, když jsem přes celý víkend ležel doma nastydlý. V idiotském zamilovaném románku tam říká manžel ženě, která od něj odchází: Hodně štěstí, děvčátko. Ta věta se mi zdála celkem vhodná do téhle situace. Nesmyslná věta. Nesmyslná situace.

„Daido, musíš mi pomoct.“

„Jestli chceš adresu advokáta, profíka na rozvody –“

Zavrtala hlavu ještě hlouběji do měkkého opěradla. Zářící mlha jí nasvítila tvář a bílá Amarika byla v tu chvíli až pohádkově krásná –

Svítila krásou.

„Ale to víš, že ti pomohu.“

Občas dokážu ženám vzdorovat. Ale jen těm ošklivým.

„Já vím, Daido, že jsi hodný Daida,“ řekla Amarika a pohladila mne hřbetem ruky po tváři, motýlek na její ruce mne škrábl –

Takový motýlí dotyk –

A už on nesl bolest.

Co bych byl asi Amarice řekl, kdybych věděl o tom, co přijde.

Asi nic.

Jen bych se díval na její líbezný profil a mlsal ten pohled. Copak musí krása mít něco společného s inteligencí?

7

Pomoc –

Jak bych měl Amarice pomoct.

Ten večer mne navštívila a chtěla, ať jí řeknu, co má dělat. Rozvádět se nechce, tak hloupá není. A vzdát se lásky – Vzdát se lásky kvůli manželovi – Její argumenty byly nesmyslné a byly nemorální, ale já byl stejně bezradný. Krásné ženy mají na všechno argument. Nepřekonatelný argument. Svou krásu.

A Joshuák se minulý týden rozhodl, že si udělá roční dovolenou a přenese se do svého paláce. Byl prolezlý chorobami – jen hypochondrickými – a z posledního kongresu psal Amarice, že už se těší, jak se odevzdá do její láskyplné péče.

„Se těším,“ vzdychla sladce otráveně.

Seděla, rozvalená v křesle u krbu, nohy si opřela o xulofii, velkou harfu, kterou jsem zdědil po prastrýci xulofistovi z Cassiopeje. Jak hýbala kotníky, vydávala harfa lahodné tóny –

„Na všecko je přece řešení,“ kopla Ri s otráveným vztekem do strun, „že by nebylo řešení na manželství?“

„Musíš se rozhodnout, buď půjdeš od něj, nebo k němu.“

„To vím,“ kývla Ri, „jenomže od koho nebo ke komu.“

„Nechtěj, abych za tebe rozhodoval i v lásce –“

„Jsi kamarád,“ žadonila.

„Takhle nesamostatný holky nebyly ještě nikdy,“ řekl jsem zuřivě, „copak se už nezmůžete ani na to, abyste se rozhodly, s kým budete podvádět manžela?“

„Tak mi vyčítej, tak mi vyčítej,“ řekla Ri. Tímhle odzbrojovala všechny, kdo jí chtěli vyčítat – Věděla, že jak někomu něco dovolí, přestane to dovolené bavit –

„Jen mi vyčítej.“

Bylo už dost pozdě v noci a byl jsem ospalý, až jsem padal. A musel jsem tu sedět s touhle rozmazlenou královnou. A radit jí, radit, jak podvádět krále.

„Daido,“ zažadonila Ri, „slib mi, že mi splníš každé přání.“

„Pro mě za mě,“ souhlasil jsem. „Co bych pro tebe neudělal.“

„Stačí dvě.“

„Zlatá rybička poslouchá,“ napil jsem se, převaloval doušek zleva doprava a zpátky, umínil jsem si, že ho budu převalovat třicetkrát, snad tak se mi nakonec podaří neusnout.

„Chtěla bych spát tady na těch strunách –“ ukázala na xulofii.

„Ri.“

Ale Ri si už stáhla z mého gauče kožešinu, přehodila ji přes měkké hebké struny, přihodila na harfu i několik kožešinových polštářů.

„Víš, Daido, jak se mi bude spát? Jak ta harfa bude hrát –“

„To by bylo jedno přání,“ řekl jsem v polospánku. „Druhý – –“

Už se mi začal svět rozplývat –

Jen z dálky jsem slyšel Amaričin medový hlas a stříbrné tóny harfy, asi už se zachumlávala do kožešin. Díval jsem se na tuhle vodorovnou velikánskou harfu už několik let, ale spát na ní – Ne, to mne nenapadlo –

„Druhý přání ti taky nic neudělá.“

A pak jsem usnul.

Probudil mne hlas a cloumání –

„Nespi, Daido.“

„Copak spím?“ pokoušel jsem se probudit, úplně probudit –

„Druhé přání je ještě jednodušší. Teď mne napadlo. Uděláš za mne Joshuovi náhradu. Víš, jako děláš ty baletky a policajty.“

To mne probudilo –

„Náhradu?“

Amarika stála přede mnou, zachumlaná do kožešiny, dlouhé nohy nahé – Kdyby měla myšlenky tak krásné jako nohy –

Ještě zvučela harfa, jak z ní Amarika před chvílí seskočila.

Dlouhý, bzučivý tón –

„Daido, nikdo na nic nepřijde.“

Když jsem se zase probudil, byl můj pokoj prázdný, jen na strunách harfy ležely rozházené kožešiny. Jako by na harfě někdo tu noc spal – –

Díval jsem se na okno, za kterým houstlo polední světlo.

Ještě že je neděle. Takhle zaspat.

Za oknem se ozvalo šelestění aeroaut, nad ulicí se nesl konvoj, to se vracel Joshua Lem se svým doprovodem z kongresu o plazivých meteorech.

Díval jsem se na vozy, které nabíraly kurs, klouzaly z oblaků a blížily se, leskly se, dlouhé a třpytné, jako by se na mne z oblohy rozesvištěly šípy, zlověstné šípy –

8

Ri byla kamarádka.

A tolik mi pomohla.

Udělal jsem s roboty už několik kousků, ale v tomhle případě jsem váhal – Ne proto, že by to bylo zakázané – zákazy mne vždycky dráždily, lákaly, abych je porušoval, jen mi někdo něco zakázal, bylo to, jako by mi to rozkázal. V dětství se tomu u mne říkalo neposlušnost, teď jsem tomu říkával tvůrčí odvaha.

Ale bál jsem se něčeho jiného.

I když jsem znal všechny Joshuovy chyby, vskrytu jsem ho obdivoval.

A udělat něco proti němu se mi zdálo bezpředmětné – jako by se dítě pokoušelo oklamat dospělého, když mu říká, že na zahradě potkalo lva.

Jistě hned na všechno přijde.

Ri to má dobře vymyšlené, to ano. Jenomže pro Ri je všechno jednoduché.

9

Ve své zištnosti, ve své poživačnosti pokládá za nemožné opustit Lema, u kterého má záruku blahobytu jako u nikoho v galaxii.

Ale nechce se vzdát ani drobných radostí, za které považuje milence –

Ri neměla zábrany a neuvažovala v etických kategoriích, mít milence bylo pro ni, jako když si v dětství zašla do cukrárny –

Mlsala život a neuvažovala o tom, co mlsá.

Bylo to dobré.

Tak mlsala.

Ale já měl řadu zábran. To, co jsem měl udělat, bylo potměšilé a navíc nepřirozené. Kdyby Ri podváděla manžela s jeho asistentem, bylo by to samozřejmě z manželova hlediska amorální. Ale přirozené. Jenže teď – Bude teď ona podvádět manžela, nebo manžel ji, nevědomky, s její podobou?

Měl jsem ten den špatnou náladu, a ať jsem přemýšlel o celé věci, jak jsem chtěl, nemohl jsem se rozhodnout.

10

Pak mi telefonovali z Robotea.

Joshua Lem si prý dělá nárok i na mé předešlé patenty a chce se k nim nechat připsat jako spoluautor. Prý se na nich podílel stejně jako na těch předešlých. Jako na těch předešlých. To byla pravda, nepodílel se na těch starých ani na těch nových. A já bral tenhle vzkaz jako pokyn, abych tomu lakomému starci něco vyvedl. Řekl jsem pokladní, že to je samozřejmé, ať na mou výplatní listinu Lema klidně připíše. Že tam nebyl uvedený, je asi administrativní omyl.

Co jsem také mohl dělat.

Vystoupit proti šéfovi, kdo si to může dovolit. Leda šéfův šéf.

A pak jsem se zavřel do své laboratoře a pracoval celý den až do rána. Ri ke mně zaskočila na několik stání, když Joshua nebyl doma, protože přejímal řadu vysokých galaktických ocenění. Přišla ke mně, jako se chodí na zkoušku ke švadleně.

Jenomže ona ke mně přišla na zkoušku, na zkoušku na sebe samu.

Ri moc práce nedala.

Nejvíc práce mi dala její lýtka.

Tak hezká lýtka jsem dlouho nemohl trefit a říkal jsem si, jak rychle jsem byl hotový s jejím intelektem a jak dlouho ne a ne s lýtky –

Konečně, kdo se dívá dívkám do duše – Na lýtka každý.

Když ke mně Ri přišla, aby se odvedla, byla spokojená.

Dívala se na sebe. Pak začala poskakovat a tleskat, jako malá holčička.

„Daido, no já se ti ale povedla.“

A drcla mi kolenem do kolena.

Ri.

Tohle byla celá Ri. Všechno pro ni bylo samozřejmé. I to, že je tu dvakrát.

11

Dělával jsem čas od času dvojníky, někdy jen na krátký čas a všechno se vyvíjelo podle mých představ, někdy se mi druhá podoba vymkla z rukou a příběh, který následoval, býval podivuhodný –

Umínil jsem si, že tentokrát budu dbát na to, aby se nic nemohlo vyzradit.

Stálo by mne to pověst.

Místo.

A věděl jsem, že Joshua Lem je tak mstivý, lstivý a mocný, jeho dlouhé a žluté prsty by na mne dosáhly v kterékoli galaxii, kam bych unikal –

Bylo to nebezpečné. Moc nebezpečné. A proto mne to lákalo.

Nebezpečí a láska byla dvě neodolatelná lepidla, žádnému z nich jsem nedokázal dlouho odolávat.

Přinutil jsem Ri, aby Clarencovi, svému milenci, nic neřekla.

„Škoda,“ sešpulila zklamaně rty, ale poslušně kývla.

„Proč škoda?“

„Byla by psina.“

Tohle bylo jedno z měřítek, podle kterých Amarika posuzovala svět – jestli bude psina, nebo nebude.

„Psinu si nech zajít.“

„Ale Daido, já vím,“ podívala se mi měkce do očí, „jsi moc hodný Daida.“

„Fakt, Daido, moc hodný Daida,“ souhlasila dívka vedle ní, Amarika druhá. A drcla mi kolenem do kolena. Aspoň tohle jsem jí neměl do paměti dávat –

„Jak jí budeme říkat?“ zeptala se Ri.

„Amarika,“ divil jsem se. Jak bychom měli Amarice říkat jinak.

„To nejde, to jsem já,“ namítla Amarika, „to bychom se pletli a nevěděli bychom, kdo je u Joshuy a kdo ne. Kdo u Clarence. U obou by byly Amariky.“

Její naivní strategie byla dojemná.

„Já budu Ama,“ řekla Amarika a pohladila svou dvojnici po tváři, „a tohle bude Rika. Jo?“

„Fajn,“ řekla Rika, „bude psina, žejo.“

„Teda,“ usmála se na mne Ama, „no teda, Daido, zaválels –“

Jak jsem se tak na ně díval, na dvě překrásné, tupé blondýnky, jak stojí proti sobě a jedna pozoruje druhou, jako by se dívaly do zrcadla – v tu chvíli jsem souhlasil – Zaválels, Daido.

Vždyť nikomu neubližuju.

Tohle není ani podvod, protože Joshua snad nemůže přijít na to, co se stalo, i kdyby měl ještě víc titulů, než má, uklidňoval jsem se.

„Co se směješ?“ zeptaly se mne Ama i Rika. Dvojhlasně.

I reakce měly stejné.

„Vzpomněl jsem si na Joshuu,“ řekl jsem.

„Na Joshuu?“ zeptaly se Ama a Rika a zeptaly se zase dvojhlasně.

A pak vyprskly.

Obě.

A tak jsme tam stáli proti sobě a smáli se a smáli –

Začínalo to docela dobře.

Začínalo –

12

Joshua se opravdu rozhodl usadit se na naší hvězdě a vyhlašoval v nesčetných interviewech, že se věnuje bádání, na které pro svůj uspěchaný dosavadní život neměl čas.

Já věděl od Amy, že polehává, jí prášky, koupe se v bahně.

Naříká.

A dohání k bezmocnému vzteku tucet specialistů, kteří na něm nemohou odhalit ani jediný neduh, jaký by potřeboval léčit.

„Nechtějí mne léčit,“ stěžoval si Joshua Amě i Rice, „představ si, že mi i tají, že jsem nemocný.“

„Měli bychom si pro něj nějakou nemoc vymyslet,“ prohlásil doktor Santatius, Joshuův přítel z mládí, přednosta kliniky na Neptunu, „pro některé lidi je zdraví jejich největší problém, největší choroba.“

Ama i Rika se střídaly v péči u Joshuy. Zprvu posílala Ama Riku ke svému muži jen zřídka a nakrátko, tak na odpoledne, bála se, že Joshua odhalí záměnu a nespokojí se s náhražkou.

Ale pak dostávala Ama už roupy a nechávala Riku u manžela třeba celý den, pak i týden –

„On vůbec na nic nepřijde –“ tvrdila.

„Je blbej,“ přizvukovala jí Rika.

Občas předstíraly, že Amarika jde do divadla, a pak se obě vypravily za mnou, obě říkaly, že se nikde tak nepobaví jako u mě. Smáli jsme se v jednom kuse. Občas musela Ama někam Riku uklidit, protože kdyby byla doma a zároveň jela za manželem, mohlo by dojít k prozrazení. Stávalo se také, že Joshua vyjel s konvojem své suity na některou univerzitu do okolí, kde přijímal holdování, a pak bral Amu s sebou. Tehdy zůstávala Rika u mne. Spávala na harfě, jako Ama, a měla stejné reakce, stejné řeči, neuvěřitelně stejné pohyby – někdy jsem podlehl iluzi, že Ama tu je, zůstala zde, se mnou, a musel jsem se přesvědčovat, nenápadně, vitanciometrem, že bytost, která se hihňá, rozvalená na zvučících strunách, je napodobenina. Ne originál.

13

Spřátelil jsem se v té době také s Clarencem.

Byli jsme spolu na školení o uších umělých psů, nudné dílčí školení, a měli jsme v hotelu pokoje na stejné chodbě.

„Už mi ty uši lezou krkem,“ řekl jednou Clarence, když jsme se vraceli z přednášky. Pozval jsem ho do svého pokoje, měl jsem tam čerstvou venušovku.

Přišel rád –

Otevřel jsem okno do horké černé noci –

Tak černé noci jako zde jsem nikde neviděl, jako by za oknem stála nicota, tiskla se na okenní rám – Vždycky si představuju nicotu černou – slepou –

„Musím se tady votravovat, a zatím mám doma kočku, že bys řval, jen ji vidět. A vdanou,“ chlubil se Clarence. „Vdaný jsou moje specialita –“

„Vdanou kočku?“

Vytáhl z legitimace Amaričinu fotografii. Sám jsem ji dělal.

„To je přece manželka našeho šéfa,“ předstíral jsem údiv.

„Jsem mu ji utrh,“ prohlásil sebevědomě Clarence. „Vdaný jsou moje specialita. Manželé našich žen jsou přece bezmocný, ne?“

Věděl jsem, že Amarika nemohla minulý týden odejít od Joshuy, ale nechtěla zarmoutit svou nepřítomností ani Clarence.

Zatelefonovala mi.

Vzpomínal jsem v té horké černé tmě na její měkounký hlásek –

„Daido,“ ozvalo se ve sluchátku, „je u tebe Rika?“

Ohlédl jsem se. Ležela na harfě, cucala lékořicovou tyčinku a četla si „Amorovu poslední lásku“. Ležela na břiše a klátila nohama.

„Jo.“

„Nezavolal bys mi ji k telefonu?“

„Heleď, někdo tě volá,“ zavolal jsem na drzou robotku, která u mě byla už tři dny a pila mi krev. „Vem si to laskavě.“

„Kdo volá?“ chtěla vědět Rika. Jako by jí mohl volat někdo jiný než Ama.

„Poznáš,“ hodil jsem po ní sluchátko. Měl jsem sice starožitný telefon, ale nechal jsem si ho převést na bezdrátovou formu, sluchátko nebylo s přístrojem spojeno.

„Jau,“ zařvala, když ji sluchátko kleplo do boku, „blbý fóry.“

„To jsi ty, Amičko?“

„Jo,“ slyšel jsem Amin hlas, poletoval pokojem, „kočko, měla by ses jít podívat na Clarence.“

„Co já,“ protestovala Rika, „jednou je tvůj, tak co.“

„Nechceš, miláčku?“

„Já jen, že nebudu narušovat krásný vztah dvou mladých lidí.“

A pak se smály, slyšel jsem smích jedné dívky, smích, který poletoval pokojem, zněl stereofonně, stejný smích na obou koncích sluchátka. Pak Rika slezla ze strun a šla se vykoupat. Obléct. Nalíčit.

Oddechl jsem si, když za ní klaply dveře. Nadělala zmatku jako deset děvčat.

14

Pak jsem slyšel, jak jí klapou podpatky pod mými okny a jak si notuje nějakou písničku –

A teď seděl Clarence proti mně, na daleké hvězdě, v hotelovém pokoji a líčil mi, jak ho Amarika přišla navštívit, sebevědomě špulil rty –

Jak rád bych mu něco řekl.

Byl mi v tu chvíli protivný, tak protivný –

A Joshua Lem, Joshua tam v dálce se mi stal blízký.

Co asi přimělo toho věhlasného akademika, že se na stará kolena tak zamiluje do mladé dívky, děvčete s tváří, jako mívaly krásky v jeho mládí? Touha omládnout pod dechem mládí? Iluze o tom, že život nekončí?

Zamiloval se opravdu, nebo jen chce udělat dojem na své okolí?

Ať je to, jak chce, rozhodně je to kvalitnější člověk než tahle masitá bublina, která tu sedí proti mně a vytahuje se, jak Joshuu klame. Clarence patřil k mužům, kteří se rádi chlubí – mám dojem, že je vlastně nebaví pracovat, hromadit ani dobývat, a pokud něco z toho dělají, pak jen kvůli tomu, aby se majetkem, úspěchem nebo vítězstvím mohli chlubit.

V půl čtvrté ráno jsem Clarence požádal, ať odejde, že chci spát.

„No jasně,“ zaklepal prázdnou láhví, „flaška šla taky spát. Ale zítra tě zvu já. A budu ti vyprávět, co jsem s Amarikou vyváděl u jezera –“

U jezera s ním byla Rika.

I to jsem věděl. Byl jsem si jistý.

Amarika tehdy odjela s Joshuou na dva týdny do lázní, a protože už dávno slíbila Clarencovi, že s ním na víkend k jezeru pojede, nechtěla mu kazit radost a poslala za ním Riku –

Tak zítra.

Zítra mi o tom bude Clarence vyprávět –

Uvažoval jsem, jak bych se zítra Clarencovi vymluvil, ale nic mne nenapadalo.

Také bych si mohl ponechat jenom „Daida“ a „los“ zítra poslat, aby naslouchal Clarencovu chlubení.

Kdybych si ho byl udělal –

Zadíval jsem se do černé horké propasti za oknem.

V dálce nad mou hlavou byla hvězda s Roboteem. Tam na té stříbrné jiskře ve výšce teď, právě teď, jde asi Ama ke starému Joshuovi, nese mu vlažný obklad, „ani horký, ani studený, vlažný, kolikrát ti to mám říkat, Amařičko“, jde a otráveně se dívá do vesmíru, ke hvězdě, na které sedím já. A v dálce, daleko od Amy, žije Rika, převaluje se teď v mém pokoji, na strunách prastrýcovy harfy a celý můj dům je plný symfonie, teskné symfonie samoty.

Melodie lásky a zrady –

A mně bylo v tu chvíli líto všech. Toho Lema, který se pokouší naskočit na mladý vítr, který kolem něj zavál, a neví, že vítr je už dávno pryč. Amy, která vzdychá ještě otráveněji než jindy, i Riky, která se nudí a sní o lásce, jakou by žila, jistě žila, jen kdyby mohla být člověk.

I Clarence mi bylo líto. Clarence, který se v jádru považuje za tak neúspěšného, že si svůj úspěch potřebuje ověřovat stále. Jen ten si stále ověřuje, kdo tomu, co si ověřuje, nevěří.

A mě samotného mi bylo v tu tesknou noc také líto – Snad mám v ruce slova, kterými bych mohl posvítit na život všem třem – – Ale já ta slova nedokážu udržet a vyslovit –

Tma byla stále temnější a stále víc žhnula – –

15

Když jsem se vrátil, volala mi hned Ama.

„Daido, můžu se u tebe zastavit?“

„Ale –“

„Tak fajn, jsi miláček.“

Zavěsila.

Ri už měla takovou taktiku. Jak se na něco zeptala, chovala se, jako by ten druhý neměl jinou volbu než souhlasit.

Moc lidí tak skutečně přesvědčila, že si přejí to, co ona. A platilo to dokonce i na mě, který jsem tenhle její trik znal.

Kdo ví, jestli –

Kdo ví, jestli takhle neuhnala i Joshuu.

Rozhodně to nebylo vyloučené a mne napadlo, že až teď začínám uvažovat o tom, jestli vlastně Amarika neuhnala Joshuu. A chovala se tak, jako by byla snadná kořist – Ale možná to je jen její taktika, taktika nejlstivějších lovců –

Přiběhla v letních šatech s balíkem.

„Na, Riko,“ hodila balík Rice a padla mi kolem krku.

Mlaskavě mne políbila.

„Běž se převlíknout,“ poručila Ama Rice, která rozbalila balík. Byly v něm stejné šaty, jako měla Ama.

Když Rika odešla, posadila se Ama na harfu.

Tichý tón překvílel pokojem –

„Daido, já se ti zamilovala,“ zvolala nadšeně.

„Do koho,“ řekl jsem sklesle, „do koho, Ri.“

Lásky některých našich známých na nás působí jako pohromy –

„Do Clarence,“ vykřikla Ama.

Jako bych si mohl myslet, že se zamilovala do někoho jiného.

„Tos už snad byla, ne?“

Podívala se na mne znechuceně a uhrančivě –

„Ale přece do jiného Clarence.“

Opřel jsem se o zeď a čekal. Teď přijde dlouhý monolog.

Přišel.

Amarika s mnohem menší otráveností, než s jakou hovořívala jindy, mi popisovala všechny výhody a klady Clarence, který je úplně jiný než Clarence, i když v něčem se mu podobá, samozřejmě, že jenom v tom dobrém a v tom, co stojí za to, a je vlastně s Clarencem příbuzný, je to jeho bratranec.

„No a co v tom mám dělat já?“

Do pokoje vešla Rika ve stejných letních květovaných šatech, jaké měla Ama, ale Ama ji zahnala rychlými gesty, voláním, jako by volala na slepici – – „Kššáá.“

„Ty mne musíš udělat ještě jednou.“

„Ri.“

Už jsem se nezmohl ani na úžas. Jen jsem zanaříkal její jméno. „Ri.“

„Přece nemůžu nechat Clarence a odejít s Clarencem,“ hovořila o překot Ama. „Vždyť by mu to bylo hrozně líto. Že jsem ho nechala, a ještě kvůli bratrancovi. Kdyby tak ještě kvůli někomu jinému.“

Měla dobré srdce.

Ale já neměl tak dobré nervy jako ona srdce.

„Ri, chápeš, že to nemůžu.“

„Ale můžeš, Daido, slovo nemůžu přece nemáš ve slovníku, tě znám, to bude o moc jednodušší než s Rikou, teď ani nemusím chodit na zkoušky, můžeš mě obšlehnout podle Riky.“

„Ri.“

„A jestli se bojíš, že by se to probublalo, žádný strachy. Clarence odlétá za týden k rodičům. A já tam odletím s ním. Joshuovi nechám Riku a tu třetí nechám Clarencovi.“

„Ty chceš zůstat u každého muže, s kterým se zapleteš?“

„Daido, přece nebudeš moralista. Chápej, já prostě nemůžu Joshuu opustit.“

„Ri.“

„A Clarence také ne.“

„Ri.“

„A toho druhého Clarence teprv ne, protože ho miluju.“

Za oknem se ozvalo zatroubení.

Vyhlédl jsem a spatřil maličké aeroauto, prastaré, takové, jaké teď přicházelo do módy ve veteran-clubech.

„To je Clarence,“ zašeptala Amarika –

„Ri, nemůžu –“

„Já pádím, Daido,“ zavolala, popadla kabelku a vyběhla –

„Je to šus,“ řekla Rika, vešla do pokoje, zřejmě poslouchala za dveřmi. „Ale doufám, Daido, že jí vyhovíš.“

„To si piš, že ne.“

„Daido, vždyť bys jim ublížil. Všem. Joshuovi a Clarencům. I Amě.“

Zařval jsem a udeřil pěstí do harfy, až melodicky zaúpěla –

„Daido,“ měkce naléhala Rika a hladila mne po rameni, „jednou ses zapletl, tak co.“

Za oknem nastupovala Ama do vozu. Byla nezvykle temperamentní, ale i ten temperament měl do sebe něco otráveného. Její vůz vzlétl pomalu k obloze –

16

Co všichni hledají u Amariky. Co ona hledá u všech. Snažil jsem se zjistit ve všech třech mužích nějaký společný rys – Seznámil jsem se kvůli tomu i s Clarencem II. Hubený, slaboučký intelektuál, plachý a zajíknutý. Člověk, který má úspěch až po smrti, kdy si všichni povzdechnou, jaká škoda je, že takový hodný člověk odešel a tolik lumpů tady zůstalo.

Uvažoval jsem, co všichni ti tři muži u Amariky hledali –

Snad důkaz o svých kvalitách –

Právě u ní.

Ne, láska to nebyla.

Snad pýcha, snad mládí, snad rozkoš –

Ale na to všechno přece nikdo z nich nepotřeboval ženu. Na to jim opravdu stačila Rika.

A copak ona potřebovala muže?

Nestačil by jí mechanický Clarence?

Nechápal jsem, jak někdo může toužit po Amarice. Rika, která žila v mém bytě, byla dokonale protivná.

Nemohl jsem už ani snést její ustavičné prozpěvování –

Její roztomilosti.

Její sladce otrávené pohledy.

A přece i já –

17

Ama přišla za týden. „Kde je? Kde je?“ volala.

Rozhlížela se, jako by očekávala, že najde svou třetí podobu.

„Tys mne neudělal?“

Zakroutil jsem hlavou.

„Proč?“

„Amo, pochop, že nemůžu. I kdybych uznal, že tvoje důvody jsou rozumné, jak dlouho by to vydrželo? A co by se tím vyřešilo?“

„Všechno,“ řekla Ama s převahou. „Náhodou, já o tom hodně přemýšlela. To bude reforma v lásce. Každý má v životě několik děvčat, co ho nechtějí, a každá žena má v životě několik mužů, kteří nechtějí ji. Prosím tě, pokrok je všude a osmá vědeckotechnická revoluce by se měla vyhnout lásce?“

Brnkal jsem si na harfu, abych nemusel odpovídat.

„Teď nebude nešťastná láska, chápeš? Když tě bude někdo milovat a ty jeho ne, tak se necháš zdvojit a tu dvojku pošleš s tou holkou.“

Brnkal jsem na harfu stále silněji.

„A zrovna tak když ty nebudeš, vlastně budeš někoho chtít a on tebe ne, tak dostaneš jeho dvojku –“

Táhl jsem za strunu – táhl – napínal ji –

„Ri. Neblázni.“

„Nechápeš, že by pak nebyla nešťastná láska?“

Zatáhl jsem za strunu ještě – víc – a struna praskla –

„Ri, ty nechápeš, že by pak každá láska byla nešťastná?“

18

Clarence přecházel za oknem, hovořili jsme s Ri dlouho. A Clarencovi docházela trpělivost. Clarencovi Druhému.

Zabral jsem se do hovoru tak, že jsem ho přestal sledovat –

A pak se náhle otevřely dveře a on vběhl dovnitř.

Ama a Rika seděly vedle sebe, obě v květovaných šatech a dívaly se na mne. Ama kouřila a Rika držela v ruce sklenici.

Clarence pomalu couval zpátky ke dveřím –

Ama za ním dveře přibouchla a zamkla.

„Celou cestu pil,“ vysvětlovala, „bude si myslet, že jsem tu byla sama a on mne viděl dvakrát, nezneklidňuj se, Daido.“

„Frajer,“ kývla Rika, „toho mi nepůjčíš?“

„Takže ty mě neuděláš ještě jednou?“

Zavrtěl jsem hlavou.

A díval se za aeroautem, které odlétalo s Clarencem, ztrácelo se v modrých závějích oblohy.

„Ne.“

Než jsem stačil cokoliv namítnout, vzala Ama Riku za ruku a vyskočila s ní otevřeným oknem. A daly se na útěk liduprázdnou ulicí –

19

V první chvíli jsem chtěl běžet za nimi a volat, přivolat je zpátky, ale pak jsem nechtěl kolem nich budit další rozruch a posadil se na harfu.

Možná je budou lidé považovat za dvojčata –

Ale ta útěcha byla dost absurdní –

Přemýšlel jsem, co Amarika chystá, a bál jsem se; kdyby ji zachvátil vztek, nemusela by se kontrolovat a mohla by Riku ukázat Joshuovi, jen aby mne zničila. Ale co by z toho měla.

V příštích dnech ve mně vzrůstal neklid, nevěděl jsem, nevěděl jsem o Amarice vůbec nic. A Clarence jsem se nechtěl ptát.

Pokoušel jsem se dovolat Amarice, ale telefony bral domácí robot a jen jednou Joshua.

Kde jsou.

Kde ty holky jsou. Přece nemohou být pohromadě.

Uvažoval jsem o jejich útěku. Jak běžely, jako by obě věděly, kam běží, jen já to nevěděl. Ale byl jsem si jistý, že jsem rozhodl správně. I kdyby se Amarika zamilovala jenom dvakrát ročně, vzhledem k tomu, že je jí dvacet, mohl bych za deset let vyrobit dvacet jejích dvojníků. Copak neumí opouštět? Copak neví, že k lásce je třeba vždycky někoho opustit? Copak neví, že láska je rozhodnutí…?

Láska je rozhodnutí.

A když jsem dospěl ve svých vyčítavých myšlenkách až sem, byl jsem si naprosto jistý, že jsem se rozhodl správně.

Ale klid jsem stejně nenašel.

Posbíral jsem po domě všechny zbytky po Rice a spálil je; divil jsem se, jak byla nepořádná, jednu punčochu té drzé robotky jsem našel v zimní zahradě mezi hortenziemi a druhou pečlivě srovnanou v jejím prádelníčku.

20

V pondělí si mne pozval Joshua.

„Co od vás může chtít?“ ptala se vyzáblá laborantka, když se to dozvěděla.

„Nevím.“

Joshuova kancelář byla veliký prosklený sál a Joshua přijímal návštěvy nejraději kolem deváté, když jitřní slunce svítilo tak, že příchozí oslepovalo.

Joshua seděl zády ke slunci a byl ještě důstojnější než jindy –

Mžoural jsem do světla, kterým na mne zářil.

„Daidale,“ hovořilo světlo, „odjíždím se svou ženou na tři týdny do lázní a pověřuji vás řízením svého podniku –“

Říkal svého podniku. Všechno, čeho se Joshua dotkl nebo čemu se přiblížil, považoval za své.

Sklonil jsem hlavu.

„Můžete jít,“ řeklo světlo.

A já šel.

21

Tohle znamená, tohle znamená, že na nic nepřišel, chtělo se mi zpívat, jásat, vědomí, že jsem svým dílem dokázal oklamat i geniálního Joshuu Lema, mne opájelo –

Když jsem šel přes trávník od Robotea k pavilónu, ve kterém jsem ten den pracoval, zahlédl jsem před Roboteem vůz.

Seděla v něm – Ri – nebo Rika –

„Ahoj,“ mávl jsem jí do okénka.

Krásná světlovláska na mne udiveně pohlédla z okénka a chladně mi pokynula krásnou hlavou.

„Dobrý den.“

Takže mne neznala.

Když chce žena někomu vypovědět boj, přestane ho znát.

Snad to myslí jako trest?

22

Po třech týdnech vpadla Ri do mého pokoje.

Ležel jsem na strunách, navykl jsem si lehat na harfě, jak to vymyslela Amarika, bylo to velice příjemné. Melodie, které harfa vyhrávala při každém pohybu, byly teskné a harmonické –

„Daido.“

Měla slzy v očích.

„No co?“

„Daido, ona je lepší než já.“

Posadila se na zem, na kožešinu, nechala si mým jídelním robotem donést venušovku a čistý kapesník, vyprávěla, vyprávěla, pila a utírala si oči kapesníkem. Když se se mnou nepohodla, rozhodla se opustit prvního Clarence, ale druhého a svého muže ne. Aspoň že mám Riku, myslela si. Ale zjistila, že Joshua i Clarence mají Riku raději než ji. Když střídala Riku u manžela, říkal jí – co je dnes s tebou? Včera jsi byla úplně jiná. A Clarence se divil, co na ni padlo, přece včera ještě – – Neurotizovalo ji to. A začala žárlit. Nechápala, jak může být náhražka, Rika, lepší pro oba muže než ona. Než originál.

Snažila se být ještě krásnější, než byla, snažila se chovat tak, aby Riku zastínila –

Ale nemohla.

Rika triumfovala.

„Pusť mne zase k Joshuovi, ať si od tebe odpočine –“

„Nech mne jít ke Clarencovi, ať se s tebou pořád neotravuje –“

„Včera si na tebe manžel moc stěžoval –“

Amarika byla hysterická.

Byla by už dávno Riku vypnula, jen kdyby věděla, jak se to dělá.

„Daido, vypni ji. Přidržím ti ji a ty ji vypni –“

„Minule jsi chtěla, abych ti ještě jednu přidělal.“

„To jsem byla blbá.“

„Tak ji přiveď.“

Pohladila mne zase po tváři, hřbetem dlaně, jak to mívala ve zvyku. A zase mne motýlí křídla škrábla po tváři. Ale teď mi to nevadilo –

Díval jsem se za Ri, jak odchází dlouhou ulicí –

Ulicí, na které jsme já i ona prožili dětství.

A byl jsem moc rád, že příběh končí.

Za chvíli byla Amarika zpátky.

„Daido,“ plakala a bušila vztekle pěstí do zdi, „Daido.“

Jídelní robot jí podal kapesník. Nemohl vidět, když lidé pláčí a neotírají si slzy.

„Daido, ona mi s ním utekla.“

23

V první chvíli jsem myslel, že zištná Rika utekla s Joshuou, ale když jsem se dozvěděl, že utekla s prvním Clarencem, chápal jsem to ještě méně –

„Já se s tím druhým rozešla, ale s prvním ne.“

Vždyť –

Jen jsem pokrčil rameny. A pak ještě jednou.

Když nevím, co říct, dělám tohle, mluvím rameny –

„Moderní dívka, pane,“ vmísil se můj jídelní robot do hovoru a obdivně přejel pohledem plačící Amu.

24

Příští den si mne Joshua Lem opět zavolal do své pracovny.

Bylo odpoledne, a tak jsem mu viděl do tváře.

Do malých, chtivých a nesmírně bystrých očí.

„Daidale,“ řekl a pak mlčel.

A jeho rty, kozlí rty, se křivily –

Jeho bradka, kozlí bradka, se chvěla –

A celý Joshua Lem se třásl, třásl –

Když jsem pochopil, že se směje, neulevilo se mi, nechápal jsem, čemu se směje, a myslel jsem, že se směje hystericky –

Ale Joshua se takhle smál vždycky.

Bez hlasu.

Bez úsměvu.

Jen se třásl.

„Děkuju, Daidale,“ řekl konečně.

Uklonil jsem se.

„Můžete jít, Daidale,“ řekl ten kozlík akademik.

Otočil jsem se a odcházel.

„Ještě jednou vám děkuji,“ ozvalo se za mnou.

25

Když jsem pochopil, že Joshua věděl o záměně od první chvíle, ani jsem se nedivil. Byl přece profesionál.

A já se mu obdivoval víc než kdykoliv předtím –

Jaká v tom byla ďábelská lest, chválit dvojnici tak, aby žena na ni začala žárlit, jako na milenku –

A snažila se ji svým chováním překonat –

Ten den jsem viděl Ri naposledy.

Šla po chodníku a dlouze se mi dívala do okna, krásná a otrávená, jako vždycky. Ale já jsem okno neotevřel –

26

Za týden Joshua Lem opustil Roboteum a vzdal se všech funkcí.

Odejel s Ri na své letovisko na hvězdě 77/8, kde, pokud vím, nežije kromě něj a jeho robotů žádný muž.

Joshua věděl vždycky, co dělá.

A o Ri jsem neměl ani zprávu. Snad čeká, čeká, až Joshua zemře. Ale to se ještě načeká. Každý týden se schází u Joshuy konzilium věhlasných lékařů a dosud se jim prý na něm nepodařilo najít ani jednu chorobu.

I když se snaží.

I když se velice snaží.

Dívám se za nocí nahoru, na stříbrnou zornici hvězdy, na které Joshua s Ri žije, a uvažuji, jak tam ta krásná dívka žije se starcem, natolik zištná, že se ho nerozhodne nikdy opustit –

Natolik bezcitná, že si ho nikdy nezamiluje –

Jednou si mi Ri stěžovala, že nikdy nikoho nemilovala.

Ptala se mne proč.

Tehdy jsem jí neodpověděl.

Teď bych jí asi řekl, že se nerozhodla něčeho se vzdát.

A člověk nemůže získat nic, pokud se něčeho nevzdá.

Stříbrná zřítelnice na mne shlíží dolů jako tolik hvězdných zřítelnic –

A já uvažuji –

Na které hvězdě asi žije Rika s Clarencem –

Jestli už poznal, že ta, se kterou žije, není živá. Asi ne, ten, kdo nedokáže milovat, nedokáže poznat život. A někdo žije celý život vedle někoho a nepozná, jak tomu někomu vlastně jeho život chybí.

Ama si u mě zapomněla motýlí prsten.

A já uvažuji o tom, co mi řekla, když jsem jí ho dal. Jen to, co dáme bez říkání, je dar.

Jen to.

Vodvaz

1

Jestli byl někdo v Roboteu vodvazník, byl to Mansúr.

Málokdo v Roboteu byl tak populární jako on.

Každý den, když tajemnice v našem oddělení pily kávu, probíraly nejnovější Mansúrovy vodvazy –

Na jiných pracovištích se hovoří o výsledcích galaktické fotbalové ligy –

Na jiných, chladnějších pracovištích se zase hovořívá o počasí – a jinde o galaktické politice –

V Roboteu byl nezávazným konverzačním tématem Mansúr.

„Co asi vyvede Mansúr zítra,“ říkávalo se v Roboteu, jako se jinde říkává: jaké asi zítra bude počasí –

Mansúr nikdy nezklamal.

Jeho vodvazy se stávaly pověstné a jeden byl lepší než druhý – – –

Mansúr bydlel nedaleko od mého bungalovu.

A tak jsem se s ním i já spřátelil –

Dost nezvykle.

Jednou jsem seděl na terase na zahradě, četl si svého oblíbeného Epiktéta –

Zaslechnu svist – – podivný, hlučný, zlověstný svist –

Kolem mne se mihne temně modrý stín a v douglaskách v rohu zahrady zapraští – –

Zvednu od knihy oči –

Po trávníku ke mně jde Mansúr.

Spadl z nebe.

Šermuje rukama, s typickým mansúrovským šarmem, ve kterém je něco z nepříčetnosti a něco půvabného –

S nepříčetným půvabem mává rukama a kroutí hlavou, vysvětluje mi, že právě zkoušel typ 2–7 F neviditelné vrtule a měl menší nehodu –

2

Zatvářil jsem se, jako bych byl zvyklý, že mi na zahradu neustále padají z nebe Mansúrové – –

Celé pluky nepříčetně půvabných Mansúrů.

Nabídl jsem mu doutník –

Posadil se ke mně, zapálil si, mlčel.

„Průšvih,“ řekl po chvíli, „co myslíte, můžu neviditelnou vrtuli vůbec najít?“

Hledali jsme ji dvě hodiny a nenašli.

Neviditelná vrtule se měla podle Mansúrova plánu připínat k člověku, docela nenásilně a přirozeně, byla velmi lehká a výkonná –

Mansúr tvrdil, že se dá velice snadno uvázat. Na dolním konci byla vrtule, jak jsem z Mansúrova vysvětlení vyrozuměl, podobná kravatě spojené se šlemi –

Stačí si ji připnout. A létat.

Mansúr měl bohužel jediný prototyp a ten při pádu ztratil.

Vrtuli našel až –

Eusebius.

Můj komorník nám nesl na terasu ovoce se šlehačkou a zakopl o ni –

Mansúr vyskočil, našátral vrtuli – – odešel.

Tak jsem se s ním seznámil.

Pokud jsem mluvil s Mansúrovými přáteli –

Každý z nich se s Mansúrem seznámil za podivuhodných okolností a můj způsob seznámení vypadal mezi nimi ještě docela všedně –

S Mansúrem se nedalo nudit.

3

„Mansúre,“ řekl jsem mu jednou, „tys na něco přišel, viď.“

Mám čich na lidi, kteří na něco přišli.

Takoví lidé, co objevili opravdu něco úžasného, se vyznačují zmateným pohledem –

Ani oni sami neumějí odhadnout dosah svého objevu.

Svého objevu se –

Bojí.

To je to pravé slovo. Bojí se toho, co odhalili, a zároveň jsou na to pyšní, nevědí, mají-li se začít objevem chlubit, nebo se před ním –

Dát na útěk.

V umění a ve vědě se snadno může přihodit, že se z kořisti stane lovec, že kořist přibíhá a lovec před ní uskakuje. Nezná následky toho, když kořist uloví – Z lovce se také může stát kořist a lovec se pak dívá na kořist která – Zůstala kořistí.

Jsou dvě kořisti a žádný lovec –

Prostě s vědou a s uměním to není jednoduché a pohled, jaký mívají v očích velcí umělci a velcí vědci, bývá bezradný.

„Jo,“ řekl Mansúr, „na něco jsem přišel.“

„Na něco velkýho, viď.“

„Na něco velkýho, jistě,“ řekl Mansúr. „Jenom nevím, jestli je to velkej objev nebo velká kravina.“

Tuhle nerozhodnost znám.

Dobře znám.

Jen malé objevy se dají snadno rozeznat, velké objevy a „velké kraviny“ se dají snadno zaměnit.

„Povíš mi to?“ zeptal jsem se Mansúra –

Podíval se na mne zkoumavě.

Pak vytáhl z kapsy minci.

Hodil.

„Orel,“ řekl. „Zapomněl jsem, jestli ti to mám říct, když padne orel, nebo když nepadne.“ Chvíli přemýšlel. Mansúr nosil památeční minci a často ji užíval k rozhodování – Byl ale vědec a roztržitý. „Řeknu ti to stejně,“ dodal po chvíli v rozpacích.

4

Příští neděli mne k sobě Mansúr pozval.

Ani jsem se nedivil, že pozval právě mne.

Zdám se asi svým spolupracovníkům dostatečně lehkomyslný, abych se pouštěl do podivných podniků, a zároveň dostatečně spolehlivý, abych vše utajil.

Překvapuje mě, proč se tolik lidí svěřuje právě mně.

Mansúr poklusával krok přede mnou.

Stále zrychloval chůzi, jak jsme se blížili k jeho domku.

Mansúr bydlel v maličkém domku.

Sotvakdy jsem viděl někoho, kdo bydlel v menším domku než Mansúr.

Jeho domek nebyl o moc větší než nepříliš velký pokoj.

Jako by někdo vzal pokoj a přidělal na něj střechu.

A tenhle pokoj se střechou postavil do zahrady.

Mansúr sice vydělával dost, ale pro ustavičné potíže, které jeho život provázely, se nezmohl na lepší bydlení. Stále musel totiž platit různé náhrady škod a to jeho rozpočtem pěkně otřáslo –

„Daidale,“ zastavil se Mansúr u dveří domku –

„Hm,“ usmál jsem se na něj.

Jsou lidé, kteří, jakmile se na ně usmějete, načerpají z vašeho úsměvu větší posilu, než kdybyste je celé odpoledne uklidňovali.

„Daidale,“ řekl mi Mansúr, „nelekni se.“

„Se ví, se ví,“ zabrumlal jsem.

Mansúr odemkl.

5

Jak už jsem řekl, Mansúrův domek byl velice malý, stál v pěkné stinné zahradě, obklopený trávníkem. Nebylo možné, abych u domku přehlédl přístavbu –

Jenže když jsme do domku vešli –

Věděl jsem, že nemůžeme být v onom domku…

Vešli jsme do haly, která sama byla tak veliká, že by spolykala klidně čtyři Mansúrovy domky a ještě by v ní zbylo dost místa –

A z téhle haly vedly dveře do několika prostorů v přízemí, vysoké schodiště do prvního patra – – a navíc jsem ve výšce rozeznával impozantní galérii, zakončenou vyřezávaným zábradlím –

„Mansúre,“ řekl jsem.

Na víc jsem se nezmohl.

Uvědomoval jsem si, že bych měl pojmenovat to, co vidím – to neuvěřitelné, co vidím – – ale nemohl jsem. Dokázal jsem pojmenovat jenom Mansúra – – pro to, co jsem u něj viděl, jsem neměl ani stín vysvětlení –

„Pěknej bejvák, ne,“ řekl Mansúr, „no ne?“

„Pěknej,“ pokývl jsem.

Mansúr se rozhlížel po hale, díval se na schodiště a na galérii – – a chvíli měl v očích pýchu a chvíli zděšení – –

Asi chtěl utéct –

Stejně jako jsem v tu chvíli chtěl utéct já.

6

Myslím, že dojem, jakým působí na mnoho lidí civilizace, je totožný s tím, co jsem rozeznával v Mansúrových očích. Civilizace vyvolává v lidech jednak pýchu a jednak – zděšení –

„Hele,“ řekl jsem a vystoupil na schodiště, „hele, ty mě nějak hypnotizuješ – nebo – nebo –“

Nevěděl jsem, co „nebo“.

Ohmatal jsem zábradlí. Hmat mi dosvědčoval, stejně jako zrak, že to, čeho se dotýkám, je opravdu zábradlí. Krásné dřevěné vyřezávané zábradlí. A když jsem na zábradlí poklepal klouby, i sluch mi zábradlí potvrdil.

Sestoupil jsem ze schodiště.

Podíval se na Mansúra – –

Čekal jsem, kdy už se dá do smíchu, kdy svůj trik vysvětlí a vysměje se mi, že jsem trik neprohlédl –

Mansúr se ale vůbec neposmíval –

Díval se na galérii a viděl jsem na něm, že je stejně bezradný jako já, stejně málo ví, co si má o svém domě myslet –

Vyšel jsem před domek –

Obešel jsem ho.

Byl to malý domek –

Velmi malý domek, stejný jako dřív. Místnost, na kterou někdo přidělal střechu, místnost, kterou někdo zasadil do zahrady –

7

„Tohle není možný.“

Řekl jsem to velmi hlasitě.

Jako bych tou hlasitostí mohl dodat svým slovům pravdivost, jako bych mohl, řeknu-li to hlasitě, změnit skutečnost. Přesvědčit sám sebe –

„Taky si myslím, že to není možný,“ řekl Mansúr. „Jenom mi nehraje, že to tak je.“

Bezmocně rozhodil rukama –

Otevřel dveře do velkého pokoje, zřejmě do jídelny, posadil se do mohutného ušáku. Ušák maličkého Mansúra zhltl. Posadil jsem se vedle něj.

„Víš, můj koníček je teorie hmoty,“ řekl Mansúr.

Neměl jsem sílu ani kývnout –

Jen jsem mrkl.

Kdyby se celý tenhle pokoj, celý tenhle prostor rozplynul a já seděl na trávníku, jak by se mi ulevilo –

„Zkusil jsem malej experiment,“ řekl Mansúr.

Bezradně se odmlčel, vzhlédl k vysokému stropu –

„Když Hengstnberg vyráběl svítiplyn z chroustů,“ řekl Mansúr, „taky se mu nejdřív smáli – Ale pak viděli, že to je možný –“

Tímhle mne nepřesvědčíš, říkal jsem si – –

Tímhle ne.

Svítiplyn z chroustů, no dobře, také jsem o tom procesu věděl, pro mne za mne, vyráběj si chrousty ze svítiplynu nebo naopak –

Zavřel jsem oči.

Tohle nebylo možné, a přece – to bylo – Jako tolik věcí, se kterými se moderní člověk setkává – – –

8

„Tohle ještě nic není,“ řekl Mansúr.

Vstal –

Došel k vypínači –

Obyčejnému vypínači, jímž se v pokoji zapíná světlo.

„Daidale,“ řekl Mansúr měkce, „nelekni se.“

„Já už se neleknu asi ničeho,“ řekl jsem.

Otevřel jsem oči doširoka a čekal –

„Já otočím vypínačem,“ řekl Mansúr. Varoval –

„Otoč.“

„Ale nelekni se, Daido,“ Mansúr polkl.

„Hele, neděs.“

Mansúr polkl ještě jednou a otočil vypínačem –

9

Jsou lidé, u kterých očekávám neobvyklé zážitky, přitahují takové zážitky jako květ motýly –

Když se s některým z takových lidí setkám, obvykle zostražitím a něco neobyčejného očekávám –

Jenže teď jsem sice něco neobyčejného očekával, a přece jsem reagoval vyloženě neobyčejně –

Začal jsem ječet –

Věděl jsem, že to je hloupé, ale nevěděl jsem o ničem lepším, co bych mohl udělat.

Pokoj, ve kterém jsme dosud s Mansúrem byli, zmizel – – a objevila se místo něj dlouhá místnost – – vysoká, klenutá jako chrámová loď –

Mansúr mne v úžasu nerušil –

Až po chvíli, když mu asi připadalo, že se tak trochu začínám dávat dohromady, začal hovořit.

„Víš, Daido, že mým koníčkem je už od študií stavba hmoty. Babrám se s tím od primy –“

Rozhovořil se o první laboratoři, kterou si zřídil na půdě domku svých rodičů a která vyletěla do povětří v den jeho dvanáctých narozenin, protože –

„Hmota mi holt nechtěla svoje tajemství vydat, Daido.“

Líčil své další osudy, vyprávěl o dalších laboratořích a pavilóncích, které pobořil, líčil posměch lidí, ustavičný posměch, který ho provázel. Prý už skončila doba osamělých vynálezců, tvrdili všichni, teď se může k výsledku dobrat jen tým.

„Povídali, že mu hráli,“ tvrdil Mansúr.

Podle něj je u každého objevu důležitý ne tým lidí, ne jeho početnost, finanční dotace. To je samozřejmě podstatné. Ale nejdůležitější u každého vynálezu, jak prohlašoval Mansúr, je něco jiného.

Nápad.

A nápad má vždycky jen jednotlivec.

„Vždycky, když jsem se zabýval hmotou, se mi zdálo, Daido, že je v ní něco strašně jednoduchýho. Na co nemůžeme přijít – Primitívní tajemství.“

Tvrdil, že všechny vynálezy, které dělal mimo své hlavní objevy, byly jen zábavou, rozptýlením –

I ta neviditelná vrtule, která ho přivedla do mé zahrady.

Stále dumal o skladbě hmoty.

A před pár měsíci –

Měl nápad.

NÁPAD.

10

„Ty nejsi fyzik, Daido,“ řekl Mansúr, „nemá cenu, abych ti to vykládal podrobnějc. Ostatně to, k čemu jsem došel, popírá plno zákonů –“

Rozhlédl se bezradně obrovskou vysokou místností –

Jako by se chtěl ujistit, že je opravdu zde. Že prostor, ve kterém se nacházíme, existuje. Jako by z něj chtěl načerpat povzbuzení – –

„Možná, Daido,“ řekl, „možná, že kdo se chce ve vědě nebo v umění k něčemu dostat, k něčemu pořádnýmu dostat, musí porušovat zákony. Jinak nedosáhne lautr ničeho – – “

Hovořil o záhadné vlastnosti hmoty, kterou objevil náhodou ve své laboratoři –

Kovová krychle, kterou si zatěžoval papíry s výpočty, se náhodou dostala do prostředí, ve kterém se setkával vliv několika přístrojů.

Krychle byla vysoká decimetr. Decimetr dlouhá i široká.

Prostě krychle.

Jiná ani být nemohla.

Já se svými fyzikálními vědomostmi stačím leda na tohle, abych popsal krychli.

V krychli byla vydutina, do které Mansúr zamačkával cigarety jako do popelníku. Krychle mu na stole sloužila jako popelník i jako těžítko.

Když do vydutiny chtěl opět zamáčknout cigaretu, vjela mu do krychle nejen cigareta, ale celá ruka –

Zabořila se mu do vydutiny v krychli až po rameno –

Mansúr užasle vytáhl ruku z toho nekonečného popelníku – – a přesvědčil se, že popelník není děravý –

Jen ta dutina v něm, ačkoliv na pohled vyhlížela mělce, se stala nekonečnou –

11

Z tohoto náhodného objevu vyšel Mansúr do dalších pokusů, velkolepějších a velkolepějších –

Až se nakonec rozhodl zvětšit svůj dům.

Pořídit si dům, jaký si pořídil, nebylo už obtížné.

V tu dobu se jeden z Mansúrových patentů ujal na jižních galaxiích a Mansúr si peníze nechal posílat na cizí jméno –

Měl své příjmy, pokud byly evidované, obestavené na náhrady škod.

Podařilo se mu ale u kybernetických firem objednat nový dům, který vestavěl do svého domku. Platil z tajného konta.

„Zlatí kyberneti,“ pochvaloval si – –

Kdyby nebyli ve stavebních firmách kyberneti, jistě by někomu přišlo divné, že si někdo staví do maličkého domku palác –

Ale kybernetům to nevadilo.

Přirozené zákony je nezajímaly.

Hlavně, že souhlasila čísla objednávky a účtu.

Od té doby, co si nechal vystavět své sídlo, žije Mansúr jako v transu – – –

Zkoumá vnitřní stavbu hmoty dál a dál.

Tvrdil mi, že hmota má v sobě spoustu tajemství, kterým stojíme v tuhle chvíli teprve – před prahem – –

Ještě ani ne na prahu.

Třeba to –

To s tím vypínačem.

Mansúr zjistil, že je možné vyloudit z vypínače záření, které dokáže hmotu dokonale poplést.

Přinutí hmotu k poslušnosti.

Zotročí.

Když Mansúr mluvil o hmotě, často se mi zdálo, že o ní mluví jako o otrokovi – – –

Já jsem považoval hmotu za protivníka.

Uznával jsem, že občas nad ní vítězím, naše civilizace v mnoha střetnutích s hmotou vítězí –

Aspoň zdánlivě.

Jenže Mansúr se k hmotě choval jako k nejservilnějšímu služebníku, jakého by mohl mít –

Podlehl iluzi, že ji opravdu zotročil.

Vodil mne z jednoho pokoje do druhého.

Otáčel vypínači.

Pokoje se měnily, neuvěřitelně měnily – – –

V kuchyňce mi Mansúr předvedl přímo orgie změn. Točil vypínačem pětkrát a pokaždé se z malé kuchyňky stal jiný pokoj – – –

Obývák.

Chodba.

Dětský pokoj.

Koupelna.

Dívčí pokoj.

Hudební salónek.

„Považ,“ řekl mi Mansúr, „jak tohle zamává s architekturou. Už nebude třeba mít velký byty –“

Otočil vypínačem a zase jsme stáli v kuchyňce.

„Každýmu bude stačit jedinej pokoj. Jedinej pokoj. S vypínačem – – –“

12

Tohle byl odvaz.

Pořádnej odvaz.

Stále jsem nemohl uvěřit, že si ze mne Mansúr nedělá legraci, ale všechno bylo tak logické –

Může mne – ale –

Hypnotizovat.

Když mě tahle myšlenka napadla, trochu jsem si podvědomě oddechl, člověk je spíš nakloněný smířit se s tím, že jeho vjemy nejsou v pořádku, než s tím, že se něco vymyká jeho logické zkušenosti –

Vyšli jsme z Mansúrova domku.

Domku – – ? – –

Spíš kůlny než domku, uvažoval jsem, díval se na maličký obrys, rozpíjel se teď v šeru mezi starými stromy –

„Nová revoluce v architektuře,“ říkal Mansúr –

Poplácal svůj domek.

Jako by poplácával po zádech kamaráda – dobrého kamaráda –

„Hodnej domeček,“ řekl –

„Mansúre,“ šeptal jsem a hlas se mi třásl, „jestli, ty vole, jestli je tohle pravda – –“

„Sám o tom někdy pochybuju,“ řekl Mansúr, „ale nemám ani jeden důvod si myslet, že to pravda není. A tolik důvodů, že to pravda je –“

Díval jsem se na maličký domek –

Do něho by se přece nevešla ani větší kredenc.

Zase jsem pootevřel dveře domku –

Nahlédl.

Díval jsem se do haly, obrovité haly –

Hala, jakou jsem vídal na zámcích –

„No co, Daido,“ řekl Mansúr, „jestli chceš, můžeš si taky pořídit takovej bejvák.“

„Já?“

„Stejně jsem si říkal, že bych si rád ozkoušel nějaký další poznatky a bude třeba ještě jeden takovejhle byt zařídit.“

Představil jsem si, že by mi Mansúr udělal z domu noční můru –

„Ne,“ vykřikl jsem –

Mansúr se na mne nechápavě a teskně zadíval –

S teskným úžasem.

Ale pak mne něco napadlo. A usmál jsem se –

Roboteum mělo některá pracoviště dost daleko od našeho města. V poslední době jsem někdy pracoval na velmi vzdáleném oddělení.

Rád spím. A nerad časně vstávám.

Najal jsem si proto ve vzdálené končině garsoniéru. V jedné veliké novostavbě.

Tu garsoniéru –

Tu přece mohu klidně dát Mansúrovi pro jeho kouzla –

Jakmile jsem mu o tom řekl, zajásal. A myslím, že měl z mé garsoniéry větší radost, než by měl z mého domu.

„Udělám z toho fantastický bydlení,“ zasnil se.

Podal jsem mu ruku –

Stiskl ji zamyšleně. Jako by ani nevěděl, že ještě jsem u něj, že drží mou ruku ve své – –

A pak jsem vešel do zešeřelé zahrady, kráčel od jeho domu, stále rychleji, rychleji, div jsem se nakonec od jeho domu nedal na útěk –

Když jsem se ohlédl, viděl jsem siluetu maličkého domku a nejasnou postavu, která stála před ní – – dívala se do oblohy –

13

Hned druhý den jsem s Mansúrem zašel do garsonky.

Prohlížel si ji okouzleně.

„Zrovna o tomhle,“ rázoval pár kroků doprava a zase zpátky, „zrovna o tomhle jsem snil.“

Garsonka byla opravdu malá. Měla asi dvacet metrů čtverečních a to započítávám i kuchyňský kout, příslušenství a chodbičku. Klec, ve které se jen přespávalo –

Firma, co tyhle klece stavěla, na nich pekelně vydělávala. A neměla zájem na tom, dělat je větší.

„Hlavní věc,“ řekl Mansúr, „je zvětšit prostor. Ostatní je jenom řemeslná záležitost.“

K večeru dovezl do mého domu několik přístrojů, rozestavil je po garsonce. Poměřoval úhly, přeměřoval vzdálenosti přístrojů od sebe – –

„Kdybych udělal botu,“ omlouval své zdlouhavé počínání, „mohlo by to bejt, Daido, katastrofální baganče.“

Zeptal jsem se ho, jaká katastrofa by mohla nastat.

Krčil rameny. Říkal, že on sám si neumí představit, jak velká katastrofa by mohla nastat –

Jsou tak velké katastrofy, že si ani ti největší fantastové jejich následky nedokáží představit.

14

Měl jsem ten večer strávit s jednou půvabnou přítelkyní, ale Mansúrovo počínání mne zaujalo.

Omluvil jsem se jí a zůstal v garsonce.

Pomáhal jsem Mansúrovi roznášet přístroje po pokoji, zaměřovat je, pomáhal jsem mu přeměřovat stěny. Údaje, které jsme naměřili, Mansúr zaznamenával na cifernících svých přístrojů –

Ničemu jsem nerozuměl.

Kolem šesté prohlásil Mansúr, že by si dal kávu.

Šel jsem na ni postavit.

„Můžeme vypít kafe na balkóně,“ řekl Mansúr, „já to tady zapnu, a než kafe dopijeme, bude to hotový.“

Posadili jsme se na balkón a Mansúr uvedl přístroje do chodu.

Vzal s sebou na balkón malé zařízení, vypadalo jako piksla na čaj, bylo na něm několik tlačítek.

Pili jsme kávu, Mansúr střídavě mačkal tlačítka.

Měl jsem sto chutí vběhnout do garsonky a podívat se, co se v ní děje, ale musel jsem Mansúrovi slíbit, že nic takového neudělám. Mansúr tvrdil, že sám neví, co by se se mnou stalo, ale –

Prý by to mohlo být něco děsivého.

Neměl jsem důvod, proč bych Mansúrovi nevěřil.

15

Jen tak tak jsem ovládal svou zvědavost.

Pokuřovali jsme a dívali se na sídliště kolem nás – – obrovité, několikasetpatrové domy čněly do výšky –

Hory, obytné hory.

V každé z těch obytných hor byly nepřehledné spousty kotců, podobných tomu, jaký jsem měl já. Tyhle kotce nebyly určeny k většímu bydlení, jen k přespávání – –

Stroje na spánek se jim říkávalo.

Díval jsem se na malá okna, kterými byly posety obytné hory před námi, a uvažoval jsem, jak by Mansúrův objev mohl lidem pomoci –

Lidem –

I normám.

Už by nebylo třeba stavět ani takové malé pokoje, jako je ten můj, mohly by se stavět daleko menší, pokoje jako telefonní kukaně –

Jen dveře –

A maličký zádveřní prostor – – –

A přitom byt, který by se v takové miniaturní spíži rozklenul –

Takový byt by si svou rozlohou nezadal s nejokázalejším příbytkem, se zámkem –

„Konina,“ řekl jsem Mansúrovi.

Já jsem v tom okamžiku totiž Mansúra obdivoval –

A tak jsem se mu snažil dát najevo své pohrdání, nedůvěru.

Je to obvyklý lidský zvyk, zlehčovat to, co obdivujeme.

16

Mansúr se ale neznepokojil mou nedůvěrou, mačkal dál knoflíky a cosi prozpěvoval za stisknutými rty.

Nedal nic na mou ironii.

Nedal nic na mou nedůvěru.

Napadlo mne, že stejně málo by se staral o lichotky.

Mansúr byl člověk, který si je jistý tím, co dělá, a proto se nestaral o to, jaký ohlas jeho dílo má.

Takovéhle lidi jsem vždycky obdivoval.

Já to –

Já to prostě neumím.

Jak mi lidé kolem mne stále – aspoň symbolicky – nepoklepávají na ramena, jako bych nic nedělal dobře – Nevěřím si –

Abych si věřil, potřebuji, aby mi věřili ti kolem mne.

Myslím si, že mnoho lidí nedosáhlo svého cíle jenom proto, že ti kolem nich (– my kolem nich –) jim nedali najevo, že jim věří.

„Hotovo,“ olízl se Mansúr –

Mansúr míval ve zvyku se při svých pokusech olizovat. Snad jeho práce, jeho činnost, jeho zaujetí byly druhem mlsání –

„Hotovo,“ olízl se znovu –

A pokročil –

Pokročil do mého pokoje – nejistě, plaše, zmateně – jako ten, který ví, že tam, kam jde, jít má – musí – potřebuje –

A přece si je jistý –

Dokonale jistý –

Že krok, který dělá, vede k propasti –

17

Předešel jsem ho.

Byl to můj pokoj, ale o to mi nešlo, chtěl jsem Mansúrovi dokázat, že z jeho pokusnictví nemám strach – –

Otevřel jsem dveře z miniaturního balkónu do garsoniéry, odsunul jsem povlávající záclony –

A zaúpěl –

Jsou zážitky, které člověk může přijmout klidně, jiné se skřípáním zubů, ale jsou takové, které se dají přijmout asi jen se zaúpěním.

Okamžitě jsem spustil záclonu a zavřel dveře.

Mansúr, který mi nahlédl přes rameno, zřejmě neměl chuť vstoupit do mojí garsoniéry –

Zase jsme se posadili na balkón, dívali se na stmívající se sídliště.

„Trochu,“ polkl, suše polkl Mansúr, „trochu jsem to přehnal.“

„Trochu,“ souhlasil jsem.

„No co,“ řekl Mansúr, „trochu jsem to přepísk.“

„Trochu,“ pokývl jsem.

„Se může stát každýmu,“ zaštkal Mansúr.

„Každýmu ne,“ namítl jsem.

„Každýmu, pokud je takovej vůl jako já,“ povzdychl si Mansúr sebekriticky.

Seděli jsme a váhali, žádný jsme nechtěli vejít do mojí garsonky první a přitom jsme věděli, že do ní vejít musíme –

Když se mezi obytnými horami začaly rozsvěcet svítilny a na balkóně nám bylo zima, vstal jsem.

Vzal jsem ze stolu mísu s koláčem, pokynul Mansúrovi.

Ten sebral sifonovou láhev.

Budeme potřebovat hodně jídla a hodně pití.

To jsme věděli oba.

Čeká nás totiž dlouhá cesta –

Cesta.

CESTA.

Cesta přes celý můj pokoj.

18

Člověk, který je postavený před něco, co se příčí jeho zkušenosti, obrazotvornosti, má obvykle dvojí možnost: přijímat to, co vidí, jako hrůzu, nebo jako žert –

Nejprve jsem se usmál.

A cítil jsem, jak mi úsměv doslova –

Mrzne na rtech.

Ne, nebyla to fráze, úsměv mi opravdu pomalu tuhl na rtech, mrzl – – cítil jsem ledový dotyk hrůzy na dolním rtu zcela jasně –

„No,“ řekl Mansúr, „nechal jsem to dýl zapnutý –“

Poklepal na svůj přístroj.

„Přece se zase tak moc nestalo –“

Opravdu –

Tolik se zas nestalo.

TOLIK.

Až na to, že tam, kde byl můj pokoj, byl ještě před okamžikem, se teď rozkládal svět – neznámý svět –

Vstoupili jsme do mé garsonky.

Garsonky –

Tenhle výraz je eufemismus, jak tvrdil později Mansúr. Liboval si v cizích slovech i tam, kde byla zbytečná.

Má garsonka se roztáhla do dálky, do šířky, znebetyčněla – Když jsem pohlédl tam, kde byl dříve strop, rozeznával jsem jen –

VÝŠKU.

Nábytek, který jsem měl v garsonce, zůstal na svých místech, jenomže to bylo také vše, co se nezměnilo –

Do všech stran se garsonka protáhla, neuvěřitelně protáhla –

Jako by někdo, záludně vtipný, odboural stěny mého příbytku a místo nich přilepil k mému interiéru dálku –

Dálku ve všech směrech –

„Možná,“ začal Mansúr nesměle, „možná bychom měli radši sešplhat dolů po balkónech.“

I on se bál vejít do bezedných prostor mého pokoje –

Pohlédl jsem z balkónu dolů. Ne, tam se mi také nechtělo –

19

A tak jsme vešli do pokoje –

Dřív jsem se smával, že když je v mém pokoji slunce, už se do něj nevejdu já –

Teď jsem měl pocit, že by se do mého pokoje vešel celý vesmír –

Když jsme šli asi půl hodiny mým pokojem na sever, kde měly být dveře do chodby, znejistěli jsme –

Vzdálili jsme se nábytku u okna, jak jsme odhadovali, už dobře na tři kilometry, rázovali jsme pěkně –

Tři kilometry cesty mou garsoniérou ale nepřiblížily dveře chodby – jak se zdálo – ani o krok –

Dálka, která byla před námi, byla z rodu dálek, jaké se vyskytují zpravidla ve snech, jen ve snech nebo v přízračných cestopisech. V té dálce nebylo nic – jen šedá, nekonečná pláň – –

„Nemá to cenu,“ řekl Mansúr –

Posadil se na zem.

Zem nebyla kryta kobercem jako podlaha v mé garsonce, byla tvořena zvláštní hmotou, sklovitou a kluzkou –

Váhavě jsme se vraceli.

„Nikdy bych nevěřil,“ řekl jsem Mansúrovi a povzdychl si, „že někdy zabloudím ve vlastním pokoji –“

20

Po půlhodince ostré chůze jsme se vrátili na balkón.

Dívali jsme se do městské tmy – Viděli jsme aeroauta, přesmykávala se ve výšce, pozorovali jsme vozy, klouzaly po silnici v hlubině pod naší obytnou horou, všechno vyhlíželo docela přirozeně a samozřejmě – jako dříve –

Pokoj, který byl za záclonou, nemohl být větší, než byl – rozum nám to v kterémkoli okamžiku dosvědčoval –

Dřív stačily tři kroky, delší kroky, abych z balkónu přešel pokoj až k dveřím bytu –

Dům se nevydul, nerozrostl, neztloustl –

A přece se z mého pokoje stala –

Stala ZEMĚ.

Neznámá, nejneznámější, nepochopitelná země –

„Teda, Mansúre,“ vzdychl jsem vztekle, „ale že je to blbej nápad, udělat mi z pokoje světadíl.“

„Daido,“ Mansúr rozhodil rukama, „Daido, tak mi vodpusť.“

Řekl to jemně, něžně, plaše – Samotného ho jeho skutek ohromil asi víc než mne –

Mansúr byl vodvazník.

To ano.

Ale to, že byl vodvazník, ještě neznamenalo, že by svými vodvazy nemohl trpět jako ostatní –

A snad i víc –

21

Sešplhat po boku domu jsme se neodvážili a přejít mou garsonku jsme také moc chuti neměli. Kdo ví kolik dní nebo týdnů nám cesta mohla trvat. Dumali jsme, jak se můžeme dostat z domu, a zároveň cítili komiku i trapnost našeho postavení –

Komickou trapnost –

Mansúr navrhl, že se pokusí můj pokoj vrátit do jeho původních rozměrů, ale já jsem zuřivě protestoval.

Bál jsem se –

Jsou lidé, v jejichž přítomnosti se bojím – – vím, že všechno, do čeho se pouští, je nevyzpytatelné. Nejsou to lidé potměšilí. Ale uvažují jinak než ostatní a neobvyklost jejich skutků bývá děsivá – –

Mansúr nakonec souhlasil, že se o nápravu zatím nepokusí –

Mnoho věcí se zničilo jen proto, že se je lidé pokoušeli napravit.

Příliš napravovat je stejné jako ničit.

Vedle mého příbytku byla garsonka baletky z místního divadla. Vídal jsem ji jen zřídka a nevěděl jsem ani pořádně, jak se jmenuje.

Jen za nocí ke mně doléhaly zvuky tance a hlasitých písní, baletka pořádala velkolepé mejdany.

Teď jsem si na ni vzpomněl.

Z mého balkónu se dalo docela snadno a bez nebezpečí přelézt na její, bylo jen třeba prolomit desku, která balkóny oddělovala.

22

Architektura nové doby má mnoho nevýhod, ale jednu zásluhu má: používá vyloženě netrvanlivé materiály –

Přepážka mezi balkóny byla už povětrnostními vlivy dost nahlodaná, nedělalo potíž ji zbortit.

Přelezli jsme na baletčin balkón.

„Ty, nevyrazí nás?“ strachoval se Mansúr.

Pokrčil jsem rameny, umím krčit rameny báječně sebevědomě –

„Ještě bude ráda, že k ní lezeme,“ řekl jsem. „Takoví štramáci.“

Ve chvílích, kdy na mne obzvlášť doléhá pocit méněcennosti, si pomáhám zveličelým sebevědomím –

Jako kdekdo.

Oknem z baletčina balkónu jsme nahlédli do jejího bytu – – veliký pokoj, velký jako taneční sál –

Viděl jsem, že se v něm scházejí její hosté –

„Hele, kočka zase pořádá mejdan,“ řekl jsem Mansúrovi.

Uměl jsem si představit, jak se situace vyvine –

Budou pít, tančit, přicházet noví a noví –

Velmi snadno se můžeme mezi hosty vmísit, na takových monstrmejdanech se lidé nakonec neznají a dva navíc se ztratí –

Také to vyšlo.

Když se zábava stávala nepřehlednou, přešli jsme z balkónu do bytu, vypili pár drinků a z baletčina bytu vyšli.

Sjeli výtahem –

Vyšli jsme z maličké kabinky, její nepatrnost nás potěšila, vyšli jsme z obytné hory a dýchali čerstvý smog –

Plnými plícemi.

Ulehčeně.

„Stejně to od tebe ale není hezký,“ řekl jsem Mansúrovi a podíval se do hvězd, „stejně to od tebe není hezký, udělat mi z pokoje vesmír.“

23

Občas se mi stává, že se do mého života vlomí nějaká neuvěřitelná velkorysost – něco tak velkého a mohutného, až jsem ohromený –

Ale u všeho, s čím jsem se zatím setkával, se dalo nacházet logické zdůvodnění. Úmyslně neříkám vysvětlení, ale zdůvodnění –

Při troše fantazie, píle a zkušenosti dokáže člověk zdůvodnit všechno.

Jenomže tohle jsem stále nemohl zdůvodnit.

Chápal jsem, že Mansúr postihl jakési tajemství hmoty, které velcí fyzici tušili po staletí –

V pamětech mnoha velkých vědců jsem nacházel za studií narážky, skryté, plaché a maskované narážky na něco podobného.

Žádný si netroufl pohovořit o této vlastnosti hmoty jasně, každý se obával, že by v tom okamžiku byl vykřičen za šarlatána.

Ale o tom, že vnitřní rozpínavost hmoty existuje, se uvažovalo.

Samozřejmě, jen v teorii – – a vědci, pokud byli střízliví, se snažili od tohoto tématu uhýbat, jak to jen šlo –

Sám jsem o tom jednou snil – – uvažoval jsem, je-li možná vnitřní rozpínavost hmoty, pak vlastně vzniká nový svět.

Alternativní svět.

Může vzniknout všude –

Všude je nekonečno – –

Dokonce jsem uvažoval o tom, že by bylo hezké napsat povídku o tomto rozpínání hmoty. Humoristickou povídku. Z takového, dejme tomu, dvaadvacátého století, kdy se o této rozpínavosti ještě vůbec neuvažovalo.

Kdy nebyla ani jediná hypotéza, ani jedna vysmívaná hypotéza –

Jenomže pak jsem se přestal rozpínavostí hmoty obírat a odložil jsem ji, jako člověk odkládá sny z mládí –

Byl to krásný sen –

Ale sen.

Teď se ke mně tenhle sen vrátil, divoce vrátil, uchopil mne a svíral mne dlaněmi tajemství –

„Mansúre,“ řekl jsem příteli, „nic nemám proti tvému objevu, jenom mi slib, že si s ním dáš voraz, než přijdeme na to, jak TO funguje.“

24

Mansúrova teorie, která se snažila postihnout podstatu objevu, byla stejně pohádková jako objev sám.

Mansúr tvrdil, že jsme pronikli do antiprostoru. Antiprostor definoval Mansúr jako cosi, co je opačné prostoru.

Hovořil naivně, abych byl schopný ho sledovat.

Ale dalo se o tom hovořit bez velkolepé naivnosti?

Prostor, do kterého vstupujeme, popírá všechny vlastnosti dosud známých prostorů. Musíme proto obsah slova antiprostor přehodnotit a pojmout ho pro tento, dosud neověřený typ PROSTORU.

Protože antiprostor, jaký jsme odhalili, není dosud pojmenovaný ani experimentálně ověřený, natož zdokumentovaný, navrhl pro něj Mansúr název mansurózní.

Připomínalo mi to slovo monstrózní, a tak jsem souhlasil.

Ale o velikosti prostoru, jaký se rozklenul v mé garsoniéře, neměl ani Mansúr žádný odhad – Dokonce o něm jednou hovořil jako o nekonečnu, které prý „vyteklo“ z antiprostoru do mého pokoje –

Nekonečný pokoj –

Ne.

Pěkně děkuji.

Uměl jsem si představit, jaké budu mít potíže s bytovým odborem, jestli tohle někdy vyjde na povrch.

Jak mi vyměří činži?

Činže se v obytných horách měřila podle metrů obytné plochy – – a uvědomil jsem si, že za pokoj nekonečně velký, jako je teď moje garsoniéra, mi mohou – plným právem – vyměřit nekonečně velkou činži –

Už jen proto jsem nechtěl o experimentu hovořit.

OBYVATEL NEKONEČNA.

Ano, byl jsem obyvatel nekonečna.

Měl jsem příbytek obrovský –

Tak obrovský, jako neměl ani ten nejbohatší monarcha, který kdy obýval zámky o tisících pokojů –

Když jsem bral do rukou klíč od své garsoniéry, cítil jsem mrazení – tak tohle je klíč – tak tohle je klíč od nekonečna – klíč jako každý jiný –

Klíče k nekonečnu jsou velice nenápadné klíče.

25

Druhý den jsme se pokusili přejít můj pokoj z druhé strany.

Odemkli jsme dveře, které do mého příbytku vedly z šeré a úzké chodby činžovního domu –

Viděli jsme věšák zavěšený vedle dveří.

Jenže pak jsme neviděli nic z toho, co jsme v pokoji mohli pozorovat před Mansúrovým experimentem –

Od mých dveří se táhla nekonečná pláň, šedá a sklenutá výškou –

Nikde nic.

Pláň, beznadějná pláň –

Při zveličení pokoje došlo k tomu, že pokoj začal růst ode dveří, to znamená, že nábytek, který zůstal při stěně k balkónu, byl teď na druhé straně nekonečna – –

Měli jsme s sebou zásobu jídla a pití. Počítali jsme s delší túrou po mém pokoji.

Tři hodiny jsme procházeli od dveří mého pokoje směrem k oknu, bývalému oknu –

Po třech hodinách chůze jsme se posadili na kluzké dno mého pokoje a posvačili –

Překvapovalo mne, že světla v novém prostoru ani neubývá, ani nepřibývá, bledé světlo dotíralo v ustálené podobě –

Ani jsme nemohli určit, odkud světlo přichází.

Už už jsme se rozhodovali, že se v mém pokoji zorientujeme podle kompasu a vydáme na zpáteční cestu –

Jenže pak jsme zahlédli na té bledé pláni obrys –

Obrys, který se zvedal, nebetyčně, roztínal bledou výšku, jako by se na té pláni zvedal přízračný kolosální strom –

Vydali jsme se ke stromu, za slabou hodinku jsme k němu dorazili –

Byla to –

Byla to moje stolička pod nohy.

Když pokuřuji na houpací židli, podsunuji si pod nohy malou stoličku. Asi se dostala do Mansúrova víru, který můj pokoj zveličil –

A vzrostla také.

Uvažovali jsme s Mansúrem, jak vysoká asi je, nemohli jsme výšku odhadnout, stolička vyhlížela stejně nekonečná jako všechno v mém pokoji –

26

Člověk, který zjistí, že stolička, kterou si dával pod nohy, je vysoká několik kilometrů – je zaskočený –

Je pravda, že velké události člověku berou dech.

Stáli jsme s Mansúrem před stoličkou a oba se pokoušeli – s dost velkými obtížemi – pokoušeli se nadechnout –

První jsem se nadechl já.

„Člověče,“ řekl jsem Mansúrovi, „s tímhle můžeš dělat –“

Uvažoval jsem, jak pojmenovat to, co Mansúr může dělat.

Kde najít slovo, do kterého se vejde všechno na světě, všechno, čeho se dotkla naše zkušenost, a přece to ještě nemá být vše –

„Já vím,“ hlesl Mansúr tichounce, „já vím.“

Vzhlédli jsme ke stoličce, která se tyčila do výšky, nejvyšší pohoří, co jsme kdy spatřili –

Jestli Mansúr dokáže takhle zveličit všechno, co v mansúrovském prostoru je, pak –

Pak odstraní všechny potíže s výživou obyvatelstva.

Jediné jablko uvedené do monumentálních rozměrů snadno dokáže nasytit ovocem celou galaxii –

Ani jsem nezkoušel odhadnout, kolik hvozdů plných nejkvalitnějšího vyschlého dřeva se vejde do mojí stoličky –

Jediné prkno, které Mansúr pořádně nafoukne, dokáže ušetřit lesy na několika hvězdách – –

A pak –

A pak každý, kdo si zjedná Mansúrovu službu, bude moci mít svět – svět pro sebe – Soukromé nekonečno –

Odstraní se přelidnění –

Každý, kdo má aspoň komůrku, velikou jako výtahová kabina, má možnost získat vlastní vesmír – –

27

Jestliže se dívka jmenuje Zasu, je to pravděpodobně romantická dívka.

Baletka, která bydlela ve velkém bytě vedle mojí garsoniéry, se jmenovala Zasu a byla velice romantická.

Byla z rodu těch vysokých dívek, které ulpívají na světě kolem sebe plachými a dlouhými pohyby, pohybují se zdánlivě liknavě a líně, ale přesto se vyznačují podivuhodnou, i když nenápadnou hbitostí –

Vábivě liknavou hbitostí –

Právě do Zasu se Mansúr zamiloval.

Tvrdil, že ji miluje od chvíle, kdy jsme pronikli na její balkón a vmísili se mezi hosty jejího večírku –

„Já za to nemůžu,“ prohlašoval Mansúr, „já se vždycky zamiluju na první pohled, Daido, jsem už takovej, co dělat –“

Byty v našem domě, tak jako v ostatních domech na sídlišti, měly různé velikosti. Stačilo přijít do bytového družstva a dát do computeru požadované rozměry bytu.

Computer je zakalkuloval a v obytné hoře, která právě na sídlišti rostla, nechal vybudovat byt o požadovaných rozměrech.

Já si přál malý pokoj.

Zasu si přála veliký „mejdanový“ byt.

Znal jsem se s choreografem divadla, ve kterém Zasu tančila, a tak mi nedělalo potíž se s ní seznámit, seznámit s ní i Mansúra. A docházet pravidelně na její mejdany.

Tehdy byly baletky na vrcholu popularity. Svět plný mechanických pohybů se zamiloval, zoufale zamiloval do líbezných tanců.

Baletky se stávaly idoly diváků a jejich gáže byly takové, že si mohly dopřávat opravdu vysoký komfort.

Večírky, které Zasu pořádala, byly z nejvybranějších, jakých jsem se kdy účastnil. Zasu měla řadu robotů. Starali se o zábavu hostů, jednou to byli roboti žongléři, pak hudebníci, pak krotitelé –

Divocí roboti, roboti šelmy, se na sebe vrhali, zápolili v podobě pum a gepardů, odvážný robot krotitel je nakonec odtrhl –

Na tyhle atrakce, které se při mejdanech užívaly, byly celé půjčovny, v nich se dala večírková zpestření objednat.

Nepředpokládal bych, že si Mansúr dokáže získat náklonnost takové exkluzívní kočky, jako byla Zasu.

Mansúr nebyl vůbec romantický.

A pokud vím, romantici se k sobě často osudově přitahují.

Jenomže Mansúr dokázal Zasu získat –

Dokázal ji okouzlit právě svými večírkovými automaty. Po pár měsíců se zabral do tohoto oboru a přiváděl jí na večírky fantastické atrakce. Jednu za druhou –

Pro zimní mejdan jí přivedl tucet kybernetických sněhuláků. Show začínala tak, že se do sálu vkutálelo šestatřicet bílých koulí, naskákaly na sebe – – utvořily sněhuláky – A pak se pustily do tance.

Pro jiné show přivedl Mansúr kybernetické sylfidy, víly se vznášely ve vzduchu, brnkaly na lyry – –

Byly to koniny, nesmírné koniny.

A ještě byly Mansúrovy atrakce vypracovány dost ledabyle a kýčovitě. Jako konstruktér bych se za ně styděl. Například Mansúrovy baletící labutě byly vyloženě odfláknuté – – –

Jenomže na Zasu tohle působilo.

Mansúr ji zasypával triky. Věnoval jí jablko, které mělo lidskou tvář a povídalo si s ní. Věnoval jí prsten, který měl místo kamene zasazenou miniaturu Mansúrovy tváře, a ten prsten mluvil Mansúrovým hlasem –

Opatřil jí kybernetické boty, trikot i sukýnku, Zasu se nemusela před vystoupením oblékat, jen vyslala z vysílače signál a –

Trikot k ní přiskákal a sám se na ni nasoukal –

Sukýnka na ni sama naskočila –

A kybernetické střevíčky přicupitaly a naskočily jí na nohy – – na nohy, které místní básník přirovnal k bělostným plamenům –

Jsou dívky, které mají pochopení pro vodvazníky, a čím jsou ti vodvazníci víc vodvázaní, tím pro ně mají větší pochopení.

A Mansúr –

Mansúr byl vodvazník vodvazníků.

Absolutní vodvazník.

Chudák Zasu, i kdyby se chtěla bránit magické síle jeho vodvazů, neubránila by se.

A navíc –

Navíc se Zasu bránit nechtěla.

„Víš, Daido,“ řekla mi v den, kdy se s Mansúrem zasnoubila, „já jsem ještě nikdy nemilovala geniálního člověka. A řeknu ti, sousede, řeknu ti, něco to má do sebe –“

A pak se Zasu zadívala do oblohy v otevřeném okně svého pokoje, jako by se po obloze vznášel Mansúr, nepříčetně půvabný Mansúr –

28

Při zásnubní hostině byl Mansúr zvlášť odvázaný.

Neustále pil a neustále vyprávěl o vynálezech, které se mu podařilo vymyslet, o různých podnicích, do kterých se pustil –

Oslavovali jsme zásnuby jen ve třech.

A Mansúr se cítil se mnou a se Zasu asi zcela v bezpečí, bezstarostně vykládal, pil bezstarostně, opájel se alkoholem i příběhy –

Přemlouval Zasu, aby pustila svůj velký byt a nastěhovala se k němu.

„Nene, Mansúrku,“ kroutila Zasu krásnou hlavou, „já bych prostě nemohla bydlet v tak malém bytě jako ty nebo Daidalos.“

„Daidalos,“ vykřikl Mansúr.

Vztáhl jsem ruku, abych ho zarazil –

„Tak ty si myslíš, že Daidalos má malej byt,“ Mansúr vstal.

„Garsonky jsou na našem patře opravdu maličký,“ řekla Zasu udiveně. „Se ti divím, že se tobě nezdá malá.“

„Tak ty bys nemohla žít v takový garsonce?“ řekl Mansúr.

„Ne.“

„Daido, klíče,“ luskl Mansúr prsty a tvářil se tak velitelsky, že jsem mu klíče od svojí garsonky podal –

Co jsem mohl dělat.

Garsonka byla moje.

Ale prostor v ní byl – –

Mansúrův.

29

„Víš, já potřebuju,“ řekla omluvně Zasu, „já potřebuju doma tančit, a kdybych tancovala v malým pokoji, tak bych se každou chvíli o něco majzla.“

„Majzla,“ odemykal Mansúr, „jo, majzla.“

Otevřel dveře –

Uklonil se jako ten nejgalantnější klíčník.

Vstoupili jsme –

Zasu se proběhla PROSTOREM –

Běžela nějakých padesát metrů kupředu – běžela taneční chůzí, jako by mým pokojem proplouvala Čajkovského labuť –

A pak se vrátila.

„Kluci, co to je za blbej fór,“ řekla zadumaně –

„Von Daidalos,“ vysvětloval Mansúr vážně, „není zvyklej na malý poměry. Na malý pokoje. Víš, von už je takovej, Zasu.“

Hodinu jsme Zasu vysvětlovali, co se s mou garsonkou stalo, a po hodině byla na tom Zasu stejně, jako když jsme vysvětlovat začali –

„Stejně vám nevěřím, kluci,“ pozdvihla líbeznou, sněžnou bradu –

„Ale viděla jsi, že to tak je –“ řekl Mansúr.

„Viděla jsem, že to tak je, ale stejně nevěřím,“ řekla Zasu.

Zasu byla romantička –

Absolutní romantička, jako byl Mansúr absolutní vodvazník. Viděla svět kolem sebe. Vnímala skutečnost. Ale za skutečnou ji nepokládala.

Nemohl jsem si pomoct –

Obdivoval jsem ji.

Vždycky jsem obdivoval lidi, kteří dokázali ve jménu svého přesvědčení vyjít do boje se skutečností –

Ale zároveň jsem z nich měl občas tak trochu strach.

Zasu se prostě k Mansúrovi hodila.

„Příští víkend,“ řekla Zasu, „bychom mohli vzít aerovozítko a zkusit se po tvojí garsonce porozhlídnout, co říkáš, Daido.“

Neříkal jsem nic.

A cítil jsem – – –

Tím, že neříkám nic, říkám vlastně všechno.

30

Aerovozítka, jaká přišla v onu sezónu do módy, byly dvousedadlové labutě.

Některé měly za sebou ještě odklápěcí labutí „ocas“, ve kterém mohl v případě potřeby cestovat třetí cestující.

Tandem.

Labutí tandem.

Zasu měla jednu takovou labuť, létávala na ní do práce.

Jak jsem obvykle proti civilizaci zaujatý, musím uznat, že tyhle labutě něco do sebe měly –

Přecivilizovaná města se měnila, zvlášť po ránu, kdy lidé odlétali do práce, v pohádkové scenérie –

Mezi obrovitými domy se vznášely stovky a stovky labutí, rýsovaly se křehce a kouzelně proti vycházejícímu slunci –

Co jsem mohl dělat, když Zasu chtěla, abychom v mém pokoji létali na její labuti –

Sice jsem cítil znepokojení, jako bych se měl pustit do něčeho nevyzpytatelně nebezpečného – –

A jenom to, že nebezpečí, kterého jsme se měli dotknout, bylo nevyzpytatelné, působilo, že jsem se neodvážil odmítnout – –

Druhý den Mansúr se Zasu přivlekli do mého pokoje labuť.

Sklopili jí ocas.

Já se Zasu jsme usedli do labutě, Mansúr se posadil za nás, respektoval, že já, majitel garsoniéry, mám větší právo cestovat po svém příbytku, mám právo být usazený na pohodlnějším místě – –

Zasu uchopila labutí hlavu a cvakla labuti zobákem.

Labuť měla primitívní ovládání, jako dětská hračka.

Stačilo jí jednou cvaknout zobákem, vznesla se, podruhé cvaknout, snesla se.

Zobákem se jí točilo na stranu, na kterou měla letět.

Jedním křídlem se jí určovala výška vzlétnutí, druhým křídlem se jí určovala rychlost.

Nejprve jsme vzlétali pomalu a plaše. Zasu zřejmě očekávala, že se každou chvíli dotkneme hlavami stropu – ale když se strop stále neobjevoval, vzlétla rychle do výšky –

Pamatoval jsem si, že mi dřív stačilo vztáhnout ruku a lehce si povyskočit – – a už jsem mohl setřít ze stropu pavučinu –

Teď tohle nebylo možné, ani s pomocí aerovozu –

„Kams mi zašantročil strop?“

Neřekl jsem to Mansúrovi vztekle – – spíš jako žert, ale přesto se mi v hlase mihla úžasná lítost –

„Možná,“ vzdychl Mansúr rozpačitě a sklonil pohled od nekonečna, které nám viselo nad hlavami, sklonil pohled k hlubině, která plnila moji garsoniéru, „možná, možná, Daido, tvoje garsonka teď nemá strop vůbec –“

31

Potom jsme zkusili letět směrem k mému oknu, letěli jsme přes hodinu.

Přitom bylo okno tak daleko, že jsme je nemohli zahlédnout ani triedrem, který patřil k vybavení labutě –

„Já nic neříkám,“ řekla Zasu, „ale, Mansúre, tohle je fór.“

Zasu měla ve zvyku říkat „já nic neříkám“, než něco řekla. Snad si tím zjednávala větší vážnost –

Nic neříká, a přece sděluje –

„Zkus to ještě nalevo,“ ukázal Mansúr a chvíli jsme letěli nalevo –

Takhle jsem si připadal, když jsem létal za vysokých letů v šedé mlze, která občas překrývala naši hvězdu. Nic nebylo vidět za okénky astromobilu, jen bělošedé světlo, ucpávalo výhled, ničilo každou viditelnost – –

Když jsme letěli asi hodinu, propadl Mansúr zuřivosti. Začal za námi ječet, mávat rukama –

„Já vůl, já vůl,“ křičel, „já vůl.“

Mlčeli jsme. A ponechávali ho jeho sebekritice. Nevěděli jsme ostatně, jak bychom ho dokázali uklidnit –

Náhle ale Mansúr uhodil pěstí do orientační podložky –

Orientační podložka bylo kybernetické zařízení, které oznamovalo cestujícím, kudy letěli, a označovalo jejich polohu –

Byl na ní i kybernetický kompas, dokázal svou „pamětí“ zachytit celou cestu, zapamatovat si ji a zabránit tak bloudění při návratu.

Jakmile Mansúr do orientační podložky cvakl prstenem, všechny displeje a ukazatele na ní strnuly –

„Hele,“ ukázal jsem zděšeně na orientační podložku, „hele.“

„Já vůl,“ zašeptal Mansúr. Tak tichounce… Tohle sebepoznání vlastně jen zoufale vydechl.

Zasu zaúpěla –

Začala kvílivě úpět, její tenký hlásek se potácel šedobílou výškou, tančil v té výšce, kymácel se v piruetách…

Všichni tři jsme si uvědomili, co se stalo.

Zabloudili jsme.

Zabloudili jsme v mé miniaturní garsonce.

O poloze v garsoniéře jsme moc nevěděli.

Jen to, že –

Jen to, že jsme někde mezi dveřmi a oknem –

Šedobílá mlha kolem nás byla stejně malátná a křehká, jako když jsme před několika hodinami do mojí garsoniéry vstoupili z chodby, vtlačili cestovní labuť do pokoje – – –

32

První začala jednat Zasu –

Rozječela se. Ohlušivě – a nepřetržitě.

Vím, že jsou chvíle, kdy asi nezbývá nic jiného než ječet…

Letěli jsme šedobílou mlhou, absolutním tichem, které porušoval jenom jekot Zasu a můj a Mansúrův dech – –

Zasu nechala labuť letět nejvyšší rychlostí –

Řítili jsme se kupředu, odhadoval jsem, že se blížíme ke dveřím, které vedly z mé garsoniéry do koupelny.

Když jsme uletěli hezkých pár kilometrů, Zasu přestala křičet.

Ale o to víc křičelo bílošedé nekonečno, valilo se na nás ze všech stran, já i Mansúr bychom jistě uvítali, kdyby užaslé ječení Zasu nebylo přestalo a dál rušilo tu bezhlesost kolem nás –

Po chvíli – za nějakých pět, šest kilometrů – jsem zahlédl obraz stoličky, kterou jsem si dával pod nohy, když jsem se pohupoval v houpací židli.

„Dobrý,“ oznámil jsem, „dobrý.“

Podle stoličky jsme se dokázali orientovat. Zatočil jsem od ní na jihozápad a za chvíli jsme přistáli u dveří, které vedly z mého pokoje do domovní chodby.

Vylezli jsme z labutě a začali se smát –

Nepříčetně smát.

Buráceli jsme smíchem, objímali se, zpívali, potřebovali jsme se zbavit toho přetlaku radosti, který nás ovládl –

Všichni tři jsme věděli, že jsme se zachránili, zachránili jako cestovatelé pouští, kteří naleznou východisko, naleznou cestu, po níž se mohou vymanit ze svého bloudění – – –

Hrozně nerad bych probloudil zbytek života nesmírnými pláněmi své garsoniéry – –

33

Od těch dob jsem se začal svému pokoji vyhýbat.

Zprvu jsem přespával raději v hotelu, než abych se uchýlil do svého soukromého nekonečna v obytné hoře.

Soukromé nekonečno –

Už ten pojem mne děsil.

Později, když mi poněkud otrnulo, jsem sice ve své garsonce přespával, ale hned u dveří. Ve spacím pytli na podlaze. A neodvažoval jsem se vydávat na procházky do dálných, zlověstných, marných plání –

Mansúr si ode mne půjčoval klíče a experimentoval v mém pokoji. Zasu objev nekonečna nadchl, tančila ráda v mém pokoji, klouzala jím v piruetách –

Když se to tak vezme, můj pokoj byl ten největší taneční sál, jaký kdy kdo měl.

Vesmírný taneční sál –

V tu dobu jsem měl několik služebních cest a byl jsem docela rád, že je mám.

I když jindy jsem – člověk konzervativní – vyjížděl z rodné hvězdy nerad.

Těšilo mne, že se vzdaluji znepokojení, které se v mé garsoniéře usadilo. Jako by se mnou v garsonce pobýval tajemný nájemník – –

Nedokázal jsem ho pojmenovat lépe než –

Marnost.

Ano, jako by v těch bezbřehých prostorách, které se v mém pokoji rozlévaly, žila marnost.

Na svatbu Mansúra a Zasu jsem nešel zrovna rád, ale musel jsem, když mne oba, velmi srdečně, pozvali za svatebního svědka.

V posledním čase se mi úzkost, jaká na mne přicházela z mého pokoje, pojila i s Mansúrem a se Zasu. Tím, že se jim vyhýbám – zdálo se mi – vyhýbám se i nějakému nepojmenovatelnému nebezpečí předjímat je –

Unikat mu –

Svatba byla veselá.

Mansúr v té době už přišel na řadu experimentálních využití svého objevu. Zatím svůj objev ale využíval jenom k obveselování společnosti, jeho úžasné odhalení mu nesloužilo k jinému než k trikům –

Odklopil kámen na svém prstenu a začal do schránky v něm cmrndat víno z láhve.

Podařilo se mu do prstenu nalít celou láhev vína, k úžasu společnosti, sklánějící se nad Mansúrovou rukou –

„Teda, Mansúre, válíš,“ komentovali trik svatební hosté.

„Chce to jen šikovný prsty,“ říkal Mansúr.

Prohlašoval své veliké KOUZLO za trik, ano, chápal jsem Mansúra, některá odhalení jsou tak velká, že ti, kteří se jich dopustili, se je sami snaží tajit – Vydávají své zázraky za triky – –

Mansúr předváděl kouzlo s bezednou vázou. Nechal v ní zmizet spoustu kytic, které dostala Zasu ke svatbě –

Potíž byla jen v tom, že kytice z vázy už vymanit nedokázal.

Nasadil si na hlavu klobouk.

Klobouk opatřený mansurózním efektem.

V tu chvíli, jak si jej na hlavu nasadil, hlava v klobouku zmizela, jako by Mansúrovu hlavu pozřel. Mansúr si klobouk přetahoval níž a níž, mizel v klobouku dál a dál, ramena, hruď, břicho, stehna –

Pak se zase z klobouku vysoukal –

„Hypnóza,“ vysvětloval přihlížejícím, když se ho ptali, jak trik provedl.

„Daido,“ řekl mi Mansúr, když jsme na chvíli osaměli po svatební hostině, „jestli nic jinýho, budu se svým trikem hvězda kabaretů.“

Ale stačilo se jen lehce zamyslet nad báječným dosahem jeho objevu a hned jsme mohli jmenovat tisíce možností –

Odstraní se přelidnění, odstraní se nedostatek soukromí, získají se celé nové světy –

Zmizí střetnutí vyprovokovaná bojem o „životní prostor“ –

Každý, kdo bude chtít, dokáže pomocí Mansúrova objevu umístit do své koupelny veleříši –

Díval jsem se na Mansúra sedícího v čele svatební tabule, díval jsem se na něj se stále větším obdivem –

Mansúr.

Vodvazník Mansúr.

34

Ale i když jsem se s tím, co se v mé garsoniéře děje, dokázal smířit, a když jsem nakonec přestal v Mansúrově přítomnosti cítit tíseň, stejně jsem byl rád, že hned po svatbě zas na čas odjíždím –

Po návratu ze služební cesty jsem měl začít pracovat v jiném oddělení Robotea.

To znamená, že garsoniéru jsem už nepotřeboval…

Znepokojovalo mne, co mi řekne bytová správa, musel jsem při přejímání garsoniéry písemně potvrdit, že v ní nebudu provádět žádné úpravy, aniž bych předtím informoval bytové středisko –

Ale utěšoval jsem se tím, že si garsonku najme Mansúr.

Nebo –

Nebo ji snad dokáže zase zmenšit.

Správně, říkal jsem si, správně by mne bytový odbor neměl za to, co jsem se svou garsoniérou provedl, pronásledovat, měl by mi vyplatit pěknou částku za odměnu – –

V garsonce, kterou jim vrátím, se mohou postavit celá nová města, a tak na mně bytový odbor vydělá.

Nepředstavitelně vydělá.

Zvlášť při cenách pozemků, jaké ve městě nyní panují –

Postavit si několik velkoměst v jediné garsoniéře – – to přece může být pro bytový odbor kšeft století.

Když jsem se ze služební cesty vrátil, hned jsem telefonoval Mansúrovi. Rovnou z letiště.

„D-d-d-d-d,“ ozvalo se mi ze sluchátka, jen jsem se představil. A ten dédající hlas byl hlas Mansúrův – – Hlas zdrcený úzkostí –

„D-d-d-d-daidale,“ řekl rozmáčklý hlas ze sluchátka, „já jsem vůl.“

U většiny lidí, se kterými se setkávám a kteří provozují sebekritiku, nejsem přesvědčen, že ji myslí upřímně.

U Mansúra ano.

Byl jsem si jistý, že svou sebekritiku myslí absolutně upřímně.

35

Čekal mne před domem a hned mne vedl ke dveřím mé garsoniéry. Mlčel. Jen občas zamumlal „vůl, vůl“, jako by si nenadával, ale jako by odříkával nějakou magickou formuli – –

„Ale nech toho,“ vykřikl jsem nakonec.

„Ty nevíš, co se stalo,“ řekl a odemkl dveře garsoniéry.

Vešli jsme –

„Aspoň trochu vody,“ ohlušil nás hlas, hlas, který jako by sám byl prostorem, obsáhl každou část vesmíru, prosytil ji –

Vzhlédl jsem –

Viděl jsem jen palec, palec od nohy – tyčil se do výšky několika metrů – Dál jsem už nedohlédl, nárt byl mlžně rozmazaný –

„Zasu,“ škytl Mansúr.

A odvrátil se.

36

Ve chvílích, kdy se setkávám s něčím přízračným, s něčím, co se příčí mému dosavadnímu poznání, bývám obvykle docela duchapřítomný –

Tehdy jsem nebyl.

Vyběhl jsem ze dveří garsonky a chtěl za sebou dveře přirazit –

Ale Mansúr vybíhal za mnou, dveře zachytil, vyklouzl za mnou z pokoje a hned sám dveře za sebou přibouchl – Zamkl.

Stáli jsme na šeré chodbě činžovního veledomu a hlasitě oddychovali.

„Jsi vůl,“ řekl jsem mu.

„No dovol,“ ohradil se Mansúr –

Někteří lidé si myslí, že sebekritika je jediná forma kritiky, jaká se k jejich osobě může připouštět –

Vysvětloval mi, že se pokoušel vrátit můj pokoj do obvyklých rozměrů, ale že se muselo stát něco, co neumí vysvětlit –

Jakmile začal můj pokoj zmenšovat, pokoj dál rostl a rostl –

A Mansúr –

Nevšiml si, že v pokoji právě tančí Zasu své denní penzum, baletní penzum – – odběhla po bílošedé pláni a povlávala v dálce –

Teprve, když Mansúr zaslechl její krok, podobný výbuchům sopek, a zaslechl její hlas, velehlas, domyslel se –

„Jdi tam a zmenši ji,“ řekl jsem mu.

„Já se bojím,“ vyjekl Mansúr.

A vypadal v tu chvíli jako vtělený strach. Strach sám. Schoulil se do sebe a tvář se mu stáhla, zvrásčila. Přitiskl se ke zdi –

Dýchal kratičkými, rychlými povzdechy –

„Přece ji tam nemůžeš nechat umřít hlady a žízní,“ řekl jsem, „a aby se napila, na to by byly třeba asi všechny řeky na naší hvězdě.“

Mansúr pokývl.

Vytáhl z kapsy svůj maximalizátor, jak začal nazývat svůj vynález na zrychlený a nepochopitelný růst hmoty –

„Tak já jdu, Daido,“ řekl.

„Hybaj,“ pokynul jsem mu –

Někdy je třeba promluvit tvrdě, abychom člověka vlídně povzbudili.

Ale Mansúr stejně stál a nehýbal se.

„Tak já jdu, Daido,“ řekl po chvíli.

Chápal jsem, že mne tím vyzývá, abych mu v cestě zabránil –

Abych mu snad – zachránil život –

Stačí jediný pohyb palce u nohy, jaký vykoná jeho snoubenka, nebezpečný, bezděčný pohyb – jak je bezděčnost nebezpečná –

„Hybaj, hybaj,“ řekl jsem mu.

A tak si zase vzdychl a vešel do mé garsoniéry –

Jen se za ním zavřely dveře, přiložil jsem k nim ucho, chladný lak mne zastudil, jako bych měl dveře vytesány z ledu, poslouchal jsem – ticho – TICHO –

37

Po dvaceti minutách ticha jsem za dveřmi zaslechl dupot, odstoupil jsem od dveří – Představa, že se ke dveřím z druhé strany řítí obrovitá Zasu a vyrazí z nich, rozdupne jediným krokem naše sídliště, ta představa mne sevřela – –

Ale ne –

Ve dveřích stála Zasu.

Jenomže Zasu, jak jsem ji znával dřív.

Zasu v obvyklé lidské velikosti –

Pokročil jsem k ní, rozesmál se, ulehčeně a překotně, ale pak jsem si všiml – že má Zasu oči doširoka rozevřené hrůzou –

Tak jako před chvílí Mansúr.

„Co se stalo?“

Mlčky si ukázala za záda – do pokoje –

Ani se neotočila.

Jako by neměla sílu se ohlédnout na to, co je za ní – – jako by veškeré odhodlání, jaké shromáždila, jí stačilo jen k tomu, aby ukázala za sebe –

Pokynula znovu ke dveřím odevzdaným malátným gestem –

Její gesta v sobě mívala, jako gesta baletek obvykle, něco labutího. Jenže v tomhle okamžiku to bylo gesto labutě, na kterou se z oblohy řítí dravec –

Nic se nedá dělat –

Smířila se s tím.

Už ji hrůza nevede k tomu, aby začala úpět, už jen malátně pokyne směrem, ve kterém ožilo nebezpečí – – –

Vstoupil jsem do pokoje.

Vzhlédl jsem do výšky, abych zahlédl Mansúrův kotník –

Bílá, našedlá hmota, prosvícená podivným ochablým svitem, čišela ze všech směrů, klesala z výšky – –

Nikde, ať jsem se do nekonečna díval sebepozorněji, jsem nedokázal Mansúra rozeznat – –

„Daido,“ ozvalo se.

Hlásek tenký, uzoučký –

Pohlédl jsem dolů, snad Mansúr omdlel, hovoří ke mně ze země – – ne, ani na zemi jsem nikoho nerozeznával –

„Daido,“ ozvalo se znovu oslovení, tenké, tenounké – a přece jsem chápal, že to není šepot, ale křik, jenže křik tak slabý, že vyhlíží jako šeptání –

TEĎ –

Teď jsem Mansúra konečně zpozoroval – –

Seděl na kraji koberce.

Opravdu – seděl na kraji koberce –

Usedl na kraj koberce jako na židli.

Mansúr byl maličký sotva nějakých osm centimetrů, a když seděl na kraji vysokého koberce, ani mu nohy nesplynuly z koberce na zem, kýval rozpačitě nohama a maličkou hlavu si tiskl soustředěně do dlaní – –

„Co to má bejt zase za vodvaz,“ řekl jsem trpaslíčkovi Mansúrovi –

Vzal jsem jej ze země, postavil si ho na dlaň a položil si dlaň k uchu. Abych mohl lépe slyšet jeho hlásek. Připadal jsem si jako Gulliver na staré ilustraci z dětské knížky – –

38

Sám se divím, kde jsem tehdy dokázal v sobě vzít tolik duchapřítomnosti, že jsem nezačal ječet, neutekl z místnosti – –

Ve chvílích, kdy se setkávám s něčím, co porušuje navyklý řád věcí, mívám pozoruhodně dost duchapřítomnosti. Možná je to tím, že se s jevy, které porušují navyklý chod věcí, setkávám tak často – –

Naslouchal jsem Mansúrovu třepotavému vykřikování –

„Asi ta moje mašina není zvyklá na dlouhej provoz,“ vysvětloval Mansúr, „jinak si to neumím vysvětlit, Daido, než že po určitý zátěži to v ní začíná haprovat – –“

Máchal rukama a nakonec se mi opřel o lalůček a přidržoval se ho, asi se Mansúra v té výšce zmocňovala závrať – –

„Zasu jsem změnil docela snadno – ale přitom se asi mansurózní efekt nějak vydul dozpátku – – protože já a ostatní věci jsme se smrštili –“

Uviděl jsem, že se smrštění netýká jen Mansúra, i věšák na kabáty, který visel u dveří, byl teď miniaturní, jako z domečku pro panenky – –

„Co bylo vepředu,“ řekl Mansúr, „tak se srovnalo do tý podoby, jakou mělo, než jsem začal s pokusy. Ale co bylo za přístrojem, jako třeba já a věšák, to se prostě takhle pitomě zmenšilo –“

„Vyvádíš,“ řekl jsem mu, „vyvádíš.“

„Hele, postav mne na zem,“ poručil Mansúr. „Nejsem loutka.“

Fascinovaně jsem se na něj zadíval, vypadal opravdu poeticky, velký jako loutka z miniaturního divadélka. Loutka, co nějakým rozmarem oživla – A komicky zachovává podobu mého přítele –

Postavil jsem ho na zem.

„Bychdotoho,“ zaklel trpaslíček a kopl do zdi.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ zeptal jsem se ho.

„Já nevím,“ škytl trpaslíček.

A zase se posadil na lem koberce.

Vyšel jsem z pokoje.

V těchto okamžicích, kdy nevím, co bych měl dělat, jsem radši sám. A teď jsem opravdu nevěděl, co bych měl dělat.

Zasu stála před dveřmi mojí garsoniéry.

Opírala se o zábradlí na schodišti a měla ve tváři výraz, který jsem chvíli nemohl pochopit –

Až po chvíli mi došlo, o čem tenhle výraz hovoří.

Obličej člověka, který se usilovně rozhoduje, jestli se má dát do pláče, nebo se rozesmát.

I když se sebevíc soustředěně rozhoduje –

Pořád si tím není jistý – –

39

Od těch dob jsme měli se Zasu tajemství, společné tajemství, tragikomické tajemství.

Chápali jsme, že pokud oznámíme, co je s Mansúrem, nepomůžeme mu, a ještě ho vystavíme posměchu. Lidé byli na jeho „vodvaz“ dost zvyklí, ale i to, na co byli ochotni přistoupit, mělo své meze.

Tohle by asi nestrávili –

Už jsem je viděl, všechny ty „přátele“, kteří v sobě nesli obdiv k Mansúrovi i posměch nad ním současně, jak by zajásali. Až by se Mansúr, podivný skřítek, vynořil před jejich očima –

Mansúr byl kamarád.

A byl jsem rozhodnutý nedopustit, aby se z mého kamaráda stala směšná cirkusová atrakce.

A tak jsem se o něj společně se Zasu staral –

Každý den jsme mu do mé garsoniéry donesli jídlo a pití. Byl to asi ten nejlevnější manžel, jaký kdy žil.

O Mansúrových narozeninách, které přišly tři dny po jeho proměně, mu dala Zasu kapku šampaňského.

Jen ji vyšplíchla ze svého poháru.

A tahle kapka stačila Mansúra přivést do vytržení, do opilosti, skřítek Mansúr nám poskakoval po stole, vedle slánky, tančil, prozpěvoval, choval se tak opile a šťastně, až nás zavalil soucit –

„Von není zlej,“ řekla Zasu, „von je jen vodvazník.“

Nakonec Mansúr ulehl vedle dezertní lžičky a usnul.

Milý konec jeho narozeninové oslavy…

Mohli jsme situaci se Zasu probrat, aniž nás poslouchal.

Chápal jsem Zasu. Dobře jsem ji chápal – i když má svého manžela sebevíc ráda, jistě ji drtí představa, že si ho může nosit v kabelce.

Kabelkový manžel.

Zasu se snažila Mansúrovi vycházet co nejvíc vstříc. Odpoledne ho skutečně vynesla v kabelce za město a pustila ho, aby se proběhl na louce –

Pak ho opět do kabelky naložila a odvezla domů.

Manžel –

Manžel hračka.

Pro některé ženy by možná takový manžel byl ideální, ale Zasu k těm ženám nepatřila –

„Kdyby aspoň nebyl takovej klidnej,“ naříkala, „von to všecko bere, jako kdyby to byla normálka.“

V tom měla Zasu pravdu.

Mansúr byl ze svých vodvazů už natolik vycvičený, že si navykl přijímat každý šok jako přirozený řád věcí.

Smiřoval se se šoky nesmírně rychle.

Přijal to. Byl prostě skřítek. S tím se nedalo nic dělat.

40

Během těch dnů, kdy Mansúr žil ve vesmíru mého pokoje, jsem se často sešel se Zasu a pokoušeli jsme se Mansúrovo postavení řešit.

Nemohli jsme připadnout na žádný způsob, jak mu pomoci –

Věděl jsem, že jediný, kdo může Mansúrovi pomoci, je Mansúr sám.

A tak jsme mu snesli do jeho koutku všechno, aby mohl zahájit nové experimenty, aby mohl svůj objev znovu uvést do provozu –

„Víš, Daido,“ řekla mi jednou Zasu, když jsme seděli na terase jejího bytu a opalovali se, „mně Mansúr děsně pomoh –“

„Pomoh?“

„Když jsem se s ním setkala,“ řekla Zasu, „tak jsem byla pod dnem, ani ne na dně. Pod dnem. Toužila jsem po někom, kdo by mne vytáh z těch stereotypů –“

Rozpovídala se. Hovořila o kybernetických baletkách, se kterými je srovnávána a kterým musí neustále konkurovat.

Hovořila o poměrech v baletním divadle, o rozeštvaném souboru, o neustálých intrikách, o závisti –

Pak poznala Mansúra.

Mansúr měl jiné hodnoty než všichni kolem ní.

Ohromilo ji to.

Vždycky si myslela, že lidé kolem ní mají hodnoty, jaké být mají. A ani ji nenapadlo uvažovat o tom, jestli ty hodnoty jsou opravdu hodnotami.

Teď přišel Mansúr –

Nestaral se o nic z toho, oč se starali její bližní.

Staral se jen o to, aby ŽIL.

A žít pro něj znamenalo chovat se tak, aby nemusel litovat ani jediné hodiny svého života –

„Já ho nemůžu opustit,“ řekla Zasu. Obrátila ke mně od slunce bronzovou líc – – „Fakt.“

A zadívala se, ne jak by se slušelo po takovém patetickém přiznání, nezatvářila se nijak vítězně –

Ale smutně, nevýslovně smutně –

Opsala rukou ke slunci oblouk, plavný a táhlý, jako by se chtěla něčeho velikého dotknout, ale předem věděla, že to nedokáže –

Chápal jsem, na co myslí, když se pak mlčky dívala do zdi, představoval jsem si, že si v duchu předvádí pokračování svého manželství –

Kapesní manžel.

Bude ho s sebou nosit, jako holčičky nosí své panenky, bude ho krmit, vynášet za město – – nechá ho běhat po louce –

Léta, léta –

Desetiletí tak bude s ním Zasu žít –

Byly to vyhlídky dostatečně komické. Ale komické jen pro toho, kdo o takovém partnerovi čte, jen pro toho, kdo ho nemá ve vlastní kabelce – –

41

Kapesní manžel –

Snad kdyby byla Zasu jiného založení, nebyla by mohla s Mansúrem zacházet tak, jako zacházela. Uchovat si k manželovi obětavý vztah –

Mansúr.

Už to jméno.

Znělo jako jméno nějakého hrdiny z Tisíce a jedné noci.

A když jsem se díval na Mansúra, jak popocházel po stole, u kterého jsme se Zasu obědvali, míval jsem iluzi, že jsme ve starém arabském příběhu –

Pohádka.

Když jsem se Zasu a Mansúrovi vzdálil, zdála se mi celá jejich historie pěkně nesmyslná a snažil jsem si namlouvat, že všechno je fata morgana, nápad, příběh, který jsem si vymyslel a který je krásný a nemožný –

Klam –

Jenže pak jsem zase přišel k Zasu –

Viděl jsem ji, jak popochází po svém bytě, zalévá květiny a Mansúr vyhlíží z kapsy, kterou si Zasu nechala přidělat na zástěru, speciálně pro manžela – Vykukoval z kapsy, klokaní mládě z klokaního vaku – –

I na dlouhé výlety Zasu Mansúra brávala.

Jednoho takového výletu jsem se zúčastnil. Na víc jsem už neměl ani pomyšlení – ani nervy – –

Stačilo mi to. Jako bych se sám podílel na něčem nepřirozeném a trapném –

Svačili jsme na svahu sopky, svahu porostlém nejlíbeznějšími odstíny zeleně, usadili jsme se mezi vonícími keři –

Zasu vyndala manžela z kabelky –

Vysadila ho na velký kámen. Mansúr se protáhl, zacvičil si, rozhýbal ztuhlé údy – – a pak se rozběhl mezi luční zvonky –

„Víš,“ řekla mi Zasu, „nechávám divadla, už jsem se rozhodla.“

Vyprávěla mi o poměrech v divadle, o intrikách, o ceně, jakou musela choreografovi platit za výbornou roli –

„Odejdu odsud,“ řekla Zasu. „Odejdu s manželem –“

Vstala a začala na louce tančit, byl to takový teskný tanec, tanec plný žalu a zjihlosti, víření labutě, která vmrzává do hladiny, a přece ještě tančí –

Mansúr mi došel k uchu. Ležel jsem na trávníku, a tak jsem ho slyšel docela dobře, i když nekřičel –

„Víš,“ řekl Mansúr, „víš –“

A mlčel a mlčel.

Otáčel ke mně obličej jako maličkou kamej –

Jako by se chtěl ujistit, že mu budu rozumět, že to, co mi říká, říká někomu, kdo ho pochopí, kdo se mu nevysměje –

Rozpačitě mnul v dlaních kousek stébla, vypadalo to, jako by držel dlouhý zelený meč –

Nezáleží na velikosti věcí. Záleží na jejich vztahu k okolí.

„Víš,“ řekl Mansúr, „já před ní dělám jakoby nic – Ale, Daido, já jsem na dně,“ odhodil zelený meč, „úplně na dně. Pod dnem.“

42

Zasu tančila –

A já naslouchal překotnému svěřování jejího manžela, seděl na zemi vedle mého ucha a pokoušel se mi přiblížit svůj svět –

Svět maličkého muže velikánské manželky –

„Víš,“ řekl Mansúr, „já už jí říkal, ať mne nechá a jde si, kam chce. Přece mne už nemůže mít ráda – Ale ona říkala, že mne neopustí –“

Díval jsem se na Zasu.

Vířila v křehkém světle na svahu sopky, na tom skoseném lehounce zeleném úbočí, po spanile pastelovém odstínu –

A začínal jsem si jí vážit –

Láska je něco, co je stejně nepochopitelné jako největší tajemství vesmíru, uvažoval jsem – bývá absurdní a nesmyslná – ale čím je nesmyslnější, tím je krásnější –

Velkolepější –

Celý svět by se Zasu vysmál kvůli její lásce k Mansúrovi, ale ona ho miluje stále –

Pravou lásku neživí nic, jen ona živí sebe – i druhé – dumal jsem romanticky při pohledu na tančící Zasu –

Pravou lásku neživí nic, jen ona živí sebe – i druhé –

Neživí ji uznání, dary, povinnost – živí ji jen ona sama.

Díval jsem se na Zasu, povlávala na sopečné stráni, opojeně jsem se na ni díval a přistihl se, že ji Mansúrovi začínám závidět –

Jak je to krásné, když nemusíme pohrdat tím, koho milujeme.

A když jsem tak rozvažoval o vztazích, jaké mezi sebou uzavírali moji bližní, napadalo mne, jak je to řídké –

Jak je to báječné, když nemusíme pohrdat ženou, kterou milujeme.

Jak je to krásné, když žena nemusí pohrdat mužem, kterého miluje.

Láska a pohrdání nejsou v tak přímém protikladu, jak by se soudilo, aspoň v moderním světě ne, prostupují se a často spolu dokonce srůstají –

Mansúr mi usedl na lem rukávu, nehýbal jsem rukou, abych ho neporazil – –

„Rozhodl jsem se,“ řekl Mansúr, „že uteču. Víš, Daido, abych jí nedělal život těžším, než ho má. Uteču. Nechci jí bejt závažím na noze.“

Mnozí partneři jsou svým partnerům opravdu uvázáni k noze jako vězeňské koule. Ale jestli jsem někdy našel ženu, pro kterou její manžel nikdy, ani na okamžik nebyl, byla to Zasu.

„Kam bys zdrhnul?“

Mansúr divoce třepl pěstí, narazil do „pně“ kopretiny, rozechvěl jej –

„Jedno kam,“ řekl, „třeba támhle mezi tu vostřici, když budeš tak hodnej, Daido, a doneseš mne tam.“

Strnul jsem –

Mansúr miluje Zasu tak, že je ochoten strávit celý život na této louce, jako hrdina z dětské knížky –

Zápasit se střevlíky, žít v chaloupce, kterou si sroubí z mechu a suchých stébel –

„Ať tě ani nenapadne,“ řekl jsem mu, „ať tě ani nenapadne.“

Často ublížíme svým bližním nejvíce právě ve snaze neublížit jim.

43

Byl jsem docela rád, že se nemusím se Zasu a s Mansúrem stýkat častěji –

Měl jsem je rád.

Imponovali mi.

Jejich vztah jsem jim záviděl i přál – současně.

Ale přesto se mne v Mansúrově blízkosti zmocňovalo zoufalství, tíseň, vědomí viny. Nesnáším situace, ve kterých nemohu pomoci těm, co pomoc potřebují.

Nemoci pomoci – v tom je něco pekelného – –

Dlouho jsem vzpomínal –

Dlouho jsem vzpomínal na žebráka na Cassiopeji II, který ke mně na bulváru vztáhl ruku –

Nemohl jsem mu dát nic.

Peníze, které mi Roboteum na služební cestu vyplatilo, byly tak nepatrné, že bych se měl spíš postavit vedle žebráka a natahovat ruku k chodcům i já. Ale ta vztažená ruka ke mně mířila stále –

I když jsem Cassiopeu II opustil.

Vzpomínal jsem na ni často –

Jako by na každém místě vesmíru, na které vstoupím, ta neviditelná vztažená ruka za mnou připlouvala a mířila na mne dál a dál –

Jsou takové ruce.

A jsou to ty nejstrašnější ruce, které nás provázívají, ruce, kterým jsme nemohli pomoci –

Jednou jsem na Cassiopeji II byl znovu a měl jsem dost peněz –

Ale žebrák tam nebyl.

Jak často, uvažoval jsem s básníkem, jak často by básník toužil zaplatit, splatit dluh, který má jen ve svém svědomí – a už není zaplatit komu.

Když jsem se díval na Mansúra, míval jsem podobnou tíseň –

Měl bych mu pomoct, mám povinnost mu pomoct –

A nevím, vůbec nevím jak.

Aspoň jsem mu v obchodním domě koupil báječný domeček, jaký kupovali zvlášť hodní rodiče pro své dcery. Byl to domek pro panenky malých holčiček, domek vypracovaný s neuvěřitelným přepychem –

Holčičky oživovaly takové domky sadou panenek, které se k domku přidávaly ve zvláštním balení – Panenky nájemnice.

Domek měl tři poschodí. A v každém měl řadu pokojíčků plných dokonale vypracovaného interiéru. Představoval miniaturu domku z dvacátého století a byl tak i kunsthistorickým dokumentem –

Hned jak jsem jej v obchodním domě uviděl, okouzlil mne. Díval jsem se na měkounké gauče, miniaturní jako gauče pro motýly, díval jsem se na zařízení kuchyně, na vycíděné okrasné pánve, formy na bábovky, rozvěšené po zdech –

Žasl jsem nad vypracováním koupelen, do maličkých van tekla růžová voda ze sprch, maličké ručníčky, ručníky jako pro motýly, visely na držadlech u vany –

44

„Hele,“ řekl jsem Zasu, „něco nesu tomu tvýmu.“

Rozbalila domek a zatleskala radostí –

Mansúr byl domkem okouzlen.

Postavili jsme hračku na stůl a dívali se, jak Mansúr otevírá hlavní dveře domku, prochází jednotlivými patry. Prosklenou zadní stěnou domku jsme viděli, jak si lehá na gauče, zkouší sprchy, ušáky, zapíná televizi –

I televize, maličká fungující televize, patřila do té věrné kopie domku z dvacátého století –

Mansúr otevíral skříně, plné šatů –

Šaty, maličké šaty, jak jsem užasle pozoroval, Mansúrovi docela dobře padly. Aspoň u tak maličkého manekýna je těžké – pro toho, kdo není stejně malý, postřehnout vady střihu –

Malý vídá spíš vady na velkých než velcí na malých.

Zasu se chvíli radostně dívala na domeček –

Má manžela jako bibelot, napadlo mne.

Manžel – estetický objekt.

Ale po chvíli, kdy sledovala manžela radostným pohledem, se Zasu od domečku odvrátila, ustoupila od stolu –

Viděl jsem, že pláče.

A nechtěla, aby ji viděl plakat Mansúr.

„No, já půjdu,“ řekl jsem rozpačitě a uvědomoval jsem si zbabělost, jaká se v této větě skryla –

Je zbabělé odcházet, teď odcházet – PRÁVĚ TEĎ –

Ale přitom jsem v onom okamžiku nepřipadal na nic moudřejšího než na zbabělost –

„Daido,“ Zasu mi položila ruku na rameno, zadržela mne –

Pohlédl jsem jí do široce rozevřených očí – v životě neměla Zasu tak veliké oči –

„Daido,“ řekla Zasu, „kde je ten strojek, co s ním Mansúr dělal ty svoje blbosti?“

Podal jsem jí klíč od své garsoniéry.

Je zbabělost, že odcházím –

Uvědomoval jsem si to jasně, a přece jsem necítil hořkost.

Je to zbabělost, že odcházím a nechávám tu Zasu s jejím skřítkem a s jejím zoufalstvím – – a s nebezpečným přístrojem v garsoniéře –

Ale nic moudřejšího než tahle zbabělost mne opět nenapadlo –

Konečně, omlouval jsem se, já za to nemůžu.

Zbabělci mívají nejvíc omluv. A rozhodně mívají vždycky pro svoji zbabělost ty nejlepší omluvy – –

45

Když jsem se vzdaloval od garsoniéry, dal jsem se do zpěvu, ulehčení ze mne vyrazilo zpěv, vyčítal jsem si to ulehčení a zároveň jsem byl za ně vděčný – – –

Bál jsem se návratu –

Přiměl jsem se párkrát zatelefonovat do své garsoniéry, ale telefon nikdo nebral…

Pokusil jsem se dotelefonovat k Zasu, ani u ní nikdo nebral telefon.

Poptal jsem se po nich.

Nikdo o nich nevěděl –

V divadle mi řekli, že Zasu má dovolenou, a kde je teď, nevědí. Mansúr si po svatbě také vzal v Roboteu dlouhodobou dovolenou, ani jeho nikdo ve firmě nepostrádal –

Za čtrnáct dní jsem se potřeboval na pár dní usadit ve své garsoniéře. Byl jsem pověřený vypracováním projektu ve vzdálenějším pavilónu Robotea, a tak mi garsonka byla zas dobrá. Měl jsem se stěhovat do svého vesmíru – VESMÍRU –

Odvrhl jsem myšlenku, abych bydlel u sebe, a vzal si pokoj v hotelu.

Chápal jsem, že v MÉM vesmíru mohlo dojít k něčemu neblahému. Ale neměl jsem sílu nebýt toho svědkem.

Pokoj mne přitahoval –

Přitahoval hrůzou –

Hrůza, kterou v sobě v mé představě nesl, byla magnetická hrůza, spočívalo v ní něco sladce neodolatelného –

Věděl jsem, že se Mansúr dostal svým objevem na práh tajemství.

A věděl jsem také, že za tímto prahem, který mne ohromil, mohou spočívat možnosti, vedle kterých to, co jsem zatím poznal, prudce bledne –

Za tímto prahem mohou být nové prahy –

Hmota –

Co víme o hmotě.

Čím víc jsem se při svých studiích zabýval tím, co lidé o hmotě zatím zjistili, tím jsem se na poznatky o hmotě díval stále ironičtěji –

Hmota se mi nezdála být obsažená v tom souhrnu definic, za jejichž znalost dostávají žáci dobré známky a za jejichž neznalost špatné.

Naopak. Jako by poznání, které zatím o hmotě máme, nesloužilo k jejímu poznání, ale naopak rafinovaně přinášelo utajení podstaty hmoty –

Ve škole jsme rádi hrávali hru ATLASANDU. Tak se říkalo hře, při které jsme si na rozevřených stranách hvězdného atlasu dávali hledat jména hvězd, souhvězdí, galaxií.

Začátečník dával svým spolužákům hledat co nejmenší nápisy. Ale ten, který měl už ve hře zkušenosti, dával jim hledat názvy, které označovaly velké celky, názvy roztažené po celé ploše atlasu –

To největší se přehlédlo nejsnáze.

Ta největší sdělení bývají ta nejnenápadnější.

A mně připadalo, že hmota se ukrývá pod spoustou detailů, které povolila lidem poznat – Maskuje se jimi – Maskuje to hlavní – zásadní – sdělení –

Obyvatel dvojrozměrného světa by při vstupu do trojrozměrného světa žasl stejně, jako já žasl nad Mansúrovým odhalením…

Děsil by se ho –

Představa, že se může jít nejen doleva, ale i kupředu a zpět, by obyvateli dvojrozměrného světa připadala zázračná –

Zázrak, který se příliš opakuje, není považován za zázrak, je pokládán za pravidlo.

A já jsem s Mansúrem pozoroval další rozměr hmoty –

Její všeobsažnost –

Zkoušel jsem najít pro onu vlastnost hmoty lepší pojmenování, ale marně –

Věděl jsem, že v tu chvíli, kdy nevysvětlitelnému dám jméno, stane se – alespoň iluzivně – mnohem méně tajemné.

Ale já nemohl pro tajemství ani –

Ani to jméno najít.

46

Odemkl jsem.

Nadechl jsem se a vydechl, dveře jsem měl už pootevřené – – ale ještě jsem neměl sílu do nich víc vrazit, nahlédnout za ně –

Jednou mi má přítelkyně herečka radila, jak přemáhat trému. Několikrát se nadechnout, několikrát vydechnout –

Dýchal jsem a vydechoval, a tréma nemizela –

Aspoň nesmíš vykřiknout, vyjeknout z úleku, nařizoval jsem si, nesmíš, ať už uvidíš za dveřmi cokoliv –

Divíval jsem se lidem, kteří při úleku vykřikovali, a věděl jsem, že užuž se moje rty připravují vypustit jek –

Otevřel jsem dveře dokořán.

Pokoj byl jako obvykle –

Nesmírný –

Byt 0 + nekonečno s příslušenstvím.

Věšák při zemi. Zmenšený… Bílé, nekonečné pláně –

Domeček, ve kterém bydlel Mansúr, můj dárek, ležel na zemi u dveří – – –

Sklonil jsem se k němu.

Mansúr –

Mansúr vyhlížel z okna v prvním patře.

Pokuřoval dýmku.

Zasu –

Zasu na mne vyhlížela z druhého okna. Když zpozorovala, že se na ni dívám, zamávala –

„Ahoj, lidi,“ řekl jsem jim –

Posadil jsem se na práh nekonečna a díval se na domeček, na domov přítele Mansúra –

Někdy je svět už takový –

Člověku nezbývá nic –

Nic, jen se dívat.

47

Zasu mi všechno vysvětlila, vysvětlovala roztančenými větami i roztančenými gesty, jak už baletky hovořívají –

„Já chtěla, aby vyrost,“ řekla a poskočila mi na dlani, držel jsem si Zasu před obličejem, abych její hebounký hlásek lépe slyšel, „já chtěla, aby vyrost – a sama – jsem se smrskla –“

Ve snaze někoho zvětšit se mnoho lidí smrskne.

Nejenže nic nezvětší, sami sebe ještě zmenší – –

Zasu se stalo to, co se stalo Mansúrovi. Pracovala s vysíleným přístrojem a zmenšila se jako Mansúr. Jako vše, co bylo v pozadí přístroje –

Už týden tu žije.

Není jim zle –

Až mne překvapilo, jak se Mansúr a Zasu dokázali se svým novým životním stylem vyrovnat –

Ale ti, kdo milují, se vyrovnají se vším.

Až jsem jim záviděl, když jsem je pozoroval v jejich domku.

Součástí hračky-domku byla i zahrádka s pravou hlínou. Zasu i Mansúr se věnovali pěstění zahrádky –

Když chceme být šťastní, nezáleží na tom, jak jsme velcí.

Velikost čerpáme ze štěstí, ne štěstí z velikosti.

„Hele,“ řekl jsem Mansúrovi, „přece takhle nemůžete zůstat –“

„Já vím, že ne,“ řekl Mansúr, „ale chápej, Daidalánku, já si prostě potřebuju trochu vydychnout –“

Zašel jsem jim udělat nákup. V supermarketu v přízemí obytné hory –

Koupil jsem Mansúrův zamilovaný džem. Chléb. Bonbóny, které měla tak ráda Zasu. Nakoupil jsem potraviny, které, jak jsem si uvědomoval, jim vystačí na kdovíkolik let –

Sklenice s džemem –

Kdybych já měl mít tak velkou sklenici vzhledem ke svým rozměrům, měl bych desetimetrovou – Obrovitý skleněný kontejner plný džemu, tyčící se k obloze –

Vystupoval jsem váhavě po schodech k výtahu.

Nemám raději všechno, co se tu dělo, ohlásit…?

Mansúr tají úžasné odhalení – – A jistě by se toto odhalení dalo využít, jistě by na to někdo připadl –

Co jsme se o Mansúrově objevu nasnili – kolik možností jsme prošli – – –

A teď tohle…

Posadil jsem se vedle výtahu, složil tašky na zem a uvažoval, nemám-li raději než za Mansúrem do jeho světa skřítků vykročit na ulici, zalitou prudkým letním sluncem – – všechno oznámit prvnímu policistovi –

48

U každého objevu je něco důležitějšího než to, jak lze objev využít –

To důležitější a podstatnější je velice jednoduše definovatelné: jak lze objevu zneužít.

Každý objev má dvě tváře. Bílou a černou.

Myslím, že mnoho objevů, které geniální lidé svým spoluobčanům přinesli, by nevzniklo a zůstalo navěky utajeno, kdyby vynálezci měli trochu více fantazie a zamysleli se nad krutými důsledky svého daru –

Kdo ví –

Možná by nevzniklo ani kolo, kdyby ten pračlověk, který je první odhalil, se zamyslel nad potížemi, jaké lidstvu přinese –

A kdo ví, kolik úžasných vynálezů, stejně primitívních a důležitých jako kolo, je utajeno, protože ti, kteří je vynalezli, měli –

Víc fantazie než pýchy.

Už jsem viděl vesmír, jaký vznikne –

Už jsem viděl vězení NOVÉ DOBY –

Věznice miniaturní, veliké jako kiosek na noviny – a přece ten, kdo touží potlačit obyvatele vesmírného zákoutí, nažene do této miniaturní cely celé národy –

Už jsem viděl ten útěk –

Každý, kdo je nespokojený ve svém vesmíru, uniká do jiného –

Do vlastního vesmíru…

Už není potřeba věže ze slonoviny –

Už vznikají celé vesmíry, slonovinové vesmíry –

Osobní vesmír pro každého.

Jen těch hloupých sloganů, co vyrazí po vesmíru:

VESMÍR DO KAŽDÉ RODINY

MÁŠ UŽ NEJNOVĚJŠÍ MODEL VESMÍRU?

VESMÍRY ZA SNÍŽENÉ CENY DO 15. KVĚTNA

Už jsem viděl ten útěk lidí ze společného vesmíru – – při každém zklamání se lidé uchylují do samoty – vesmírné samoty –

Stačí, abych Mansúrův objev oznámil –

A města mého vesmíru se vylidní –

Kdo by žil v našem vesmíru, říkal jsem si hořce, kdyby mohl žít sám ve svém – –

Kdo by si volil –

TENTO VESMÍR.

Kdo by si volil tenhle svět –

Kdyby si mohl zvolit jiný.

Snad přeháním, jistě přeháním, říkal jsem si, ale bylo mi tehdy tak smutno, že jsem raději přestal uvažovat, přivolal výtah a vyjel do strmé výšky. Do pokoje, ve kterém stál Mansúrův dům –

49

Nechtělo se mi opět vejít –

Čeho se bojíš, vyčítal jsem si, je tam tvůj přítel a jeho žena – – ale přesto jsem musel použít vší síly vůle, abych do toho pokoje vstoupil, do toho přízračného světa –

Než jsem do něj vešel, představoval jsem si přítele i Zasu.

Nic se neděje, namlouval jsem si, vejdeš do světa pohádkových knížek, dva milí přátelé, jako z ilustrace k dětské knize –

Dva přátelé se na tebe usmějí, zamávají, vyběhnou ti vstříc –

Ale když se na mne Mansúr a Zasu usmáli, když mi zamávali z okna svého titěrného příbytku a když mi opravdu vyběhli vstříc k domovní brance – opakoval jsem si znovu a znovu: nesmíš utéct, nesmíš –

Tím, že tísni utíkáme, tím jí přece vbíháme přímo do náruče…

Ukázal jsem jim zásoby, které jsem pro ně koupil.

Mansúr nedůvěřivě obcházel skleněný sloup plný džemu a ironicky kroutil hlavou.

Zasu se procházela po rohlíku.

Rohlík vypadal pod jejíma tančícíma nohama jako vrchol pohoří, Zasu připomínala jednu z těch archaických loutek, které se nařídí a tančí – –

„Díkes,“ řekl Mansúr.

„Tohle jídlo nám vystačí na celej život,“ řekla Zasu.

„Tenhle nákup.“

Zostražitěl jsem a neklidně jsem se díval hned na něj, hned na ni –

„No, rozhodli jsme se, Daido,“ řekl Mansúr, „že tě se Zasu poprosíme –“

„Jestli bys nás neodvezl někam do přírody, kde nejsou lidi, a nechal nás tam s naším domečkem,“ Zasu seskočila z rohlíku – – –

„Jo,“ pokývl jsem rozpačitě, „to by šlo – – –“

Nevěděl jsem příliš, s čím souhlasím, a souhlasil jsem jen proto, že jsem měl s Mansúrem a se Zasu soucit –

Často souhlasíme ne proto, že souhlasíme, ale protože jsme v rozpacích.

„Uvažovali jsme,“ začal rozkládat Mansúr, „o takový nějaký hvězdě v souhvězdí Plachet II, víš, o nějaký takový malý, rezervační. Kam nikdo nesmí. Jenom ochránci hvězdný přírody – Ochránci vesmíru –“

„Jo, to by šlo,“ souhlasil jsem.

„Já to věděla,“ zatleskala Zasu, přiběhla ke mně a vděčně mi – když si stoupla na špičky, pohladila špičku polobotky.

„Pašák, Daida,“ zvolal Mansúr, „pašík pašák.“

Co jsem s nimi měl dělat –

Mansúr byl kamarád a já nemám ve zvyku opouštět kamarády v nouzi. Vzal jsem velký proutěný košík, do kterého dávám zásoby na pikniky, uložil jsem do toho košíku Mansúrův dům a pár drobností – – –

Sjel jsem výtahem do přízemí –

Jako bych byl postavou ze snu, postavou, kterou si právě někdo vysnívá – šel jsem s košíkem s Mansúrovým domem a přál si, aby ten, kdo si mne vysnívá, rychle procitl –

50

Co vyprávět dál?

O tom, jak jsem provezl dům i s Mansúrem a se Zasu celnicí – – Jak celníci ani neuvažovali o tom, že v dětské hračce jsou černí pasažéři?

Jak skvělé možnosti by Mansúrův objev mohl mít pro emigraci, jaký převrat by znamenal pro exulanty. Už by nemuseli utíkat po vesmíru s falešnými doklady –

Nemuseli by prchat přes hranice za mlhavých nocí svištících výstřely –

Klidně by použili Mansúrova triku a přejeli hranice v tabatěrce některého ze svých statečných přátel –

Celý zástup špiónů by se mohl převézt v krabici jako armáda muzeálních hraček. Armáda dětských cínových vojáčků –

Nerad na tu cestu s Mansúrem a se Zasu vzpomínám –

Neuměřenost, s jakou se tak často v životě kolem sebe setkávám, na mne působí trapně – – – a co mohlo být neuměřenější než Mansúr a Zasu v košíku –

Na hvězdu, kterou jsem jim vybral, jsem mohl jet na legitimaci Robotea, pracovníci Robotea mají při cestách po vesmíru úlevy jako diplomaté –

Jinak se na tuhle hvězdu hned tak někdo nedostane.

O to právě Mansúrovi šlo, a o to šlo Zasu, když si volili svůj nový domov.

Vybírat si domov znamená vybírat si osud.

A Zasu s Mansúrem toužili po tom, aby jejich osud ztratil tu ustavičnou hektičnost, neklid, úzkost –

Mansúra deptaly ustavičné porady, Zasu intriky, oba dva tiskla civilizace –

Já sám nejsem také civilizací nijak moc nadšený, a kdyby na to mělo přijít, klidně bych ji vyměnil za chleba s máslem.

Ale na takovýhle útěk nemám odvahu.

Nebo zbabělost?

U některých skutků svých blízkých jsem opravdu na rozpacích, jestli je vykonali z přemíry odvahy nebo z přemíry zbabělosti.

Ty Mansúrovy odvazy – –

Byly vlastně jen marnou, zoufalou obranou proti tlaku nudy, úzkosti, banality –

Dovezl jsem je na planetku Sua.

Těch pár dní, které jsem tam strávil při hledání nejvhodnějšího místa, mne okouzlilo.

Když chci před usnutím vzpomenout na něco hezkého, abych tím jako zástěnou překryl nepříjemné zážitky onoho dne – –

Vzpomínám na onen čas –

Úzkost z cesty ze mne rázem opadla –

Vzpomínám na ty táhlé stráně, plné nejsvěžejší zeleně, na stromy, které nad nimi prokvétaly bronzovými květy, zlátly a rudly, hnědly tou nejsametovější hnědí – –

Vzpomínám na vrcholy ledovců, tyčily se nad tou rajskou idylou nad lučinatými obzory –

Položil jsem domek Mansúra a Zasu ke studánce v údolí. Mezi těmi nejkrásnějšími lučními zvonky, jaké se mi podařilo široko daleko nalézt. Trochu jsem jim upravil okolí domku, zryl ukazováčkem malé pole –

Idyla, z té hvězdy prýštila idyla jako voda z gejzíru.

51

Záviděl jsem jim –

Když jsem se tak díval na Mansúra a na Zasu, jak se procházejí, ruku v ruce, mezi stébly a povídají si –

Dřív jsem je litoval. Dřív jsem s nimi měl soucit, ale v těch chvílích, kdy jsem se na ně díval, jsem váhal –

Nemám mít spíš soucit se sebou, litovat spíš sebe?

Považoval jsem jejich život za nepřirozený.

Za komický.

Ale co na něm bylo vlastně nepřirozené a komické?

Je na lásce, uvažoval jsem, důležité něco jiného než velikost jí samé? Kdepak, kdepak, opakoval jsem si a díval se na Zasu a Mansúra –

Není…

Nezáleží na tom, jak jsme velicí, ale jak dokážeme milovat.

Velikost člověka je ve velikosti jeho lásky.

Všechno, co bylo za mnou, všechny ty změny prostorů a rozvesmíření (abych tak řekl) mého pokoje – – všechno jsem viděl jinak, náhle jinak –

Příliš se zabýváme výzkumem prostoru –

Vypouštíme do něj sondy a zkoumáme ho pod drobnohledy, hledáme jeho zákonitosti –

Ale jak málo se staráme o to, jak se chovat v tom prostoru.

Mohu mít celý soukromý vesmír, jako mám ve své garsoniéře, mohu mít nekonečno – a přece budu sám – nekonečně sám – soukromě sám –

A Mansúr, maličký Mansúr, nižší než stéblo trávy, je veliký –

Šťastný.

Vodvazník Mansúr.

Co je nekonečno vesmíru před nekonečnem samoty a NEKONEČNEM srdce –

Možná k tomu, aby byl člověk šťastný, musí být tak trochu vodvazník – –

Procházel jsem se po hvězdě Mansúra a Zasu. A nosil své přátele v dlaních jako dobrý obr z Gulliverových cest –

Ukazoval jsem jim okolí jejich domu.

„Fantastickej bazén,“ radovala se Zasu, když jsem jim ukázal kousek za jejich domem studánku –

Změníme-li měřítko, kterým posuzujeme svět, nezměnilo se jenom měřítko, ale i samotný svět.

Vyprázdnil jsem kapsy a zanechal přátelům úžasný majetek. Kapesník. Vystačí jim na kolikero povlečení. Tužku. Budou v ní mít zásobu dřeva na zatápění na jak dlouho. Peněženku. Kůže z ní vydrží na boty po léta.

Pozoroval jsem jejich radostné plány a nemohl si pomoct –

Záviděl jsem jim.

Jediné, co stojí za závist, je radost.

52

Měl jsem chuť obrátit hlaveň Mansúrova přístroje tak, abych i já se stal jedním z nich a mohl tu s nimi žít v tomhle kouzelném světě, jenže – Neměl jsem dost odvahy k tomu, abych byl šťastný – Jako oni – – –

K tomu, aby byl člověk šťastný, někdy potřebuje hodně odvahy.

Ponechal jsem Mansúrovi i dost materiálu, aby si mohl bádat. Z toho, co jsem mu věnoval, si mohl pořídit dobře vybavenou laboratoř.

A pak jsem odletěl.

Bylo mi smutno –

Jako bych se nevracel domů, ale domov opouštěl.

Domovem nejsou čtyři stěny a pár známých předmětů a vztahů, domovem, skutečným a jediným, je nálada našeho domova. A řekl bych, že náš skutečný domov je tato nálada, kterou je třeba stále zachraňovat –

Světla Mansúrovy a Zasuiny hvězdy bleskurychle pohasla – – jejich hvězda byla maličká a cloněná tolika jinými –

53

Jednou jsem se za nimi zastavil.

Za pár let.

Jel jsem na služební cestu kolem souhvězdí, ve kterém byl jejich domov, a tak jsem na pár hodin cestu přerušil.

Domek stál tam, kde jsem ho zanechal. Byl obklopen polnostmi, přístavbami –

Kolem domku se hemžila havěť, kterou Zasu ochočila a pěstovala.

Brouci…

K domku vedla alej z vysokých vlčích máků.

Vyhýbal jsem se jí opatrně, nerad bych příteli jeho alej rozšlapal – – –

„Tě zdravím,“ volal na mne Mansúr, ležel za domem na maličkém lehátku, „no to je dost, ty starej vembloude, že se taky přijdeš podívat.“

Zasu tančila kolem něj –

Vypadali neuvěřitelně spokojeně –

Jaký to byl rozdíl proti těm tvářím – – unaveným, uštvaným tvářím, plným tísně, které jsem v dálce opouštěl –

Nezáleží na prostoru kolem nás, záleží na prostoru srdce.

„Už jsem přišel na to,“ řekl Mansúr, „v čem byla ta chyba.“

Ukázal na malý předmět na stole. Miniatura přístroje, který měl dříve –

„Můžu se zvětšit, kdy chci.“

„Ale my nechceme,“ dodala Zasu a zavlála pravou rukou –

Jak malý bývá svět a jak veliké srdce.

54

A tohle je poslední příběh vodvazníka Mansúra. Příběh, který jsem znal jen já, on a Zasu. A myslím, že ze všech Mansúrových příběhů je tenhle nejhezčí. A nejzáviděníhodnější.

A o to přece jde. O tohle. Nalézt domov –

Možná v celém životě vlastně nejde o nic jiného – – –

A je třeba hledat rychle. Tak rychle… Času je tak málo…

Nikdy není dost brzy hledat domov.

A nikdy není dost pozdě.

Já a já neboli utkání

1

Když bylo Ivorovi, mému nejlepšímu příteli, sedmadvacet, začal ztrácet výkonnost.

Do té doby byl věhlasným fotbalistou, jeho fotografii jste si mohli koupit v každé trafice.

Pokud zrovna nebyly vyprodány.

A to byly pravidelně. Protože v naší galaxii se sportu fandilo jako málokde. Už při volbách se fandění projevovalo – voliči se spíš než o to, jaký program má který kandidát, starali o to, kterému mužstvu fandí. A obvykle kariérou přestárlých vynikajících fotbalistů bylo nějaké ministerstvo.

„Ale já nechci být ministr,“ plakal mi jednou na rameni opilý Ivor, když se vzpamatovával z prohraného zápasu. „Chci kopat.“

Porážka jeho mužstva byla dost trapná, tři šance, které bych si troufal proměnit i já, Ivor nevyužil. Stárl.

Pobolívalo ho koleno, měl potíže s páteří, které se mu nedařilo odstranit ani v lázních, a zadýchával se.

Dost na to, aby se z něj stal ministr.

Ale Ivor patřil k těm, pro které zelený trávník znamenal jejich vlast. A nemohl si ani představit, že by se musel přemístit už teď mezi diváky.

„Pomoz mi,“ prosil mne. A já váhal – –

„Jsi kamarád?“

Což o to, kamarád jsem byl. Ale někdy je největší pomoc v tom: nepomoci.

2

Jednou večer za mnou přišla Ivorova žena. Prosila mne, ať Ivorovi pomohu, pokud je to jen trochu možné.

Ivor nejí.

Nespí.

Jen se celé dny honí po hřišti, jako by mohl dohnat to, co mu odešlo: mládí.

Prý ho už ani nechtějí nasadit na mezigalaktické střetnutí, objevil se zázračný osmnáctiletý hráč, miláček obecenstva.

Řekl jsem Ivorově ženě, že udělám, co budu moci.

Ale ještě jsem váhal.

Snad je ztráta výkonnosti jen přechodná –

Ivorovy fotografie se v trafikách vršily do stále tlustších sloupků, nikdo si už Ivorovy podobenky ani plakáty s jeho tváří nekupoval, a když se objevila Ivorova podobizna na obálce měsíčníku, stoupla remitenda, brzy se nikdo neodvážil dát si na obálku časopisu dobráckou tvář mého přítele.

V utkání, které se hrálo v neděli, Ivor zklamal –

Dokonale –

Rozehrával, vracel se s míčem k vlastní brance, zakopl o míč a dal překvapenému brankáři vlastní branku.

A ještě si při ní vymkl kotník –

Tak dost, tak dost, řekl jsem si, mému kamarádovi se nikdo smát nebude.

Ještě ten večer jsem mu zavolal.

Děkoval mi dojatě –

Děkoval – – Ale přesto jsem si od něj nechal podepsat, že pomoc chtěl dobrovolně –

Odcházel ode mě až v noci. Nechtěl, aby ho potkali lidé na ulici, naříkal si, že se mu na potkání smějí, ať se objeví, kde chce –

„To nic, kamaráde,“ utěšil jsem ho ve dveřích, „uvědom si, že od směšnosti k velikosti je jen krok.“

Díval jsem se za jeho belhající postavičkou, mizela mezi nebetyčnými domy naší ulice.

Pomohu mu… Ale nebyl jsem si jistý, mohu-li tomu, co chci udělat, vlastně vůbec pomoc říkat. Ale chtěl to. A je kamarád. Sešel jsem do své sklepní laboratoře a pracoval až do rána.

3

Nebylo to tak jednoduché, jak jsem si představoval.

A přece jsem všechno stačil za čtrnáct dní.

Práci jsem skončil zrovna v neděli a zašel jsem se podívat na nedělní mezigalaktický zápas. Ivor nenastoupil.

Jako jeho přítel jsem měl volný přístup do šatny. Seděl v šatně, díval se upřeně do zdi – –

„Už mi dovolili jen poslední utkání –“ zašeptal zdrceně.

„Kdy?“

„Příští neděli. Jako rozloučení. Mají tu ‚mladé‘,“ teskně vzdychl.

„A pak?“

„Ministerstvo školství.“

Chápal jsem Ivorovo zoufalství. Neuměl příliš psát, byl fotbalovou hvězdou od dětství. Už v osmi letech jako kapitán dětského galaktického mužstva zazářil v celovesmírné lize –

A od těch dob se dostal do školy zřídka –

A teď ministerstvo školství –

„Kamaráde,“ poplácal jsem ho po zádech, „všechno jsem zachránil. Přijď v šest.“

Nedůvěřivě na mě vzhlédl –

„Odepsali mě,“ vzdychl, „jako bych mohl za to, že jsem starej.“

Vstal a belhal se k okénku šatny.

Mužstva se řadila –

A tak jsme tam stáli vedle sebe a dívali se na trávník, na kterém se míhala těla kolem míče. Jako atomy, které víří, zmatené, neklidné –

Ivor plakal –

Ať si popláče, říkal jsem si.

Aspoň potom o to víc vychutná svůj triumf.

A pak vletěl do okna šatny kámen. Některý z fandů mužstva Ivora zahlédl a mrštil po něm kamenem. Lidé z tribun se otočili k našemu oknu, někteří hrozili a někteří se smáli –

Ivor odstoupil, sedl si na lavičku a složil hlavu do dlaní.

V tu chvíli jsem si byl poprvé a naposledy jistý, že jsem jednal rozumně, když jsem Ivorovi pomohl –

4

Večer se ke mně doplížil.

Měl vyhrnutý límec a šálu otočenou kolem hlavy.

„Kde je?“

„Podepsal jsi mi, že mi nikdy nic nevyčteš, ať se stane cokoliv?“ zeptal jsem se místo odpovědi.

Kývl. „Kde je…?“

„Nestůj na chodbě,“ vybídl jsem Ivora a odvedl ho do své pracovny.

„Kde je?“ zeptal se znovu, jen se posadil. Ani si nesundal kabát. Vypadal jako Orfeus, který se vydal do podsvětí a stále se vyptává, kde je Eurydika –

„Musíš se nejdřív psychicky připravit,“ začal jsem zeširoka, ale Ivor mával rukama a volal, že je připravený už dávno a ať to nezdržuju –

Chtěl to. Má to mít –

„Pojď.“

Následoval mě rozechvěle do špíže – Opravdu rozechvěle, když si v kuchyni naléval sklenici whisky, všiml jsem si, jak se mu chvěje ruka –

Otevřel jsem dveře do špíže.

„Odhal si pomník sám –“ řekl jsem a ukázal na homoli, nejasný obrys zahalený bílým přehozem.

Ivor strhl z bílé homole ubrus.

Vytřeštil oči.

A pak mi stiskl ruku a rozplakal se. Vděčností.

V poslední době nějak neměl nervy v pořádku – –

5

„Snažil jsem se tě udělat co nejlepšího,“ řekl jsem Ivorovi.

„Povedl jsem se ti,“ souhlasil, stiskl mi ruku a tiskl mi ji dlouze.

Zadíval jsem se na oba Ivory, kteří stáli přede mnou. Jeden, který měl na sobě zimník, vypadal dost ztrhaně, nevyspale, ale ten druhý! Byl to atlet, mohl stát v tu chvíli modelem Feidiovi.

Měl na sobě jen bederní roušku a stál v podobě Myronova Diskobola.

Když z něj Ivor shrnul závěs, stál nehybně ještě chvíli, pak se pohnul.

Ivor pohyboval rty, jako by se pokoušel něco vyslovit a nevěděl co – taky oslovit sám sebe, k tomu je třeba dost fantazie –

Ivor fantazii neměl –

Jak jsem se teď díval do jeho rozpačité tváře, na jeho rozhýbané rty, měl jsem pochyby, že jsem si počínal správně, když jsem – – – Udělat takovouhle službu jako já Ivorovi, člověku bez fantazie, je dost nebezpečné. Udělat dvojníka, výkonného dvojníka člověku s fantazií, to je snad pomoc – ale takhle –

Ivor II nás obešel a posadil se na kuchyňskou židli.

„Nebude vám vadit, když si sednu? Stojím už dost dlouho…“

Přikývl jsem.

Vytáhl jsem ze skříně staré šaty a nesl je Ivorovi II.

Ivor se sklonil „sám k sobě“ a prohlížel se okouzleně. Byl to on, dokonale on, jenže mladší. Prohmatával si vlastní svaly, na druhém těle, masíroval své tělo na tom druhém – – „Tohle jsem lepší já,“ řekl nakonec, trochu spokojeně, trochu užasle –

„To si myslím,“ řekl jsem, ale řekl jsem to jen proto, aby řeč nestála. Ten Ivor II nebyl lepší. Nebyl ani stejný jako Ivor, měl pouze mrštnější klouby, svaly a byl naditý přímo ďábelskou fyzickou výkonností –

S jeho intelektem jsem si moc práce nedal – použil jsem prostý – a ještě trochu zjednodušený – přenos Ivorova intelektu – Copak s tělem, s tím bylo dost potíží, ale s hlavou ne; Ivorův intelekt mi dal méně práce než jeho skobovitý nos. Ivor II si vzal mé staré šaty a oblékal se.

„Kde bude bydlet?“ zeptal se Ivor.

„U tebe,“ divil jsem se. „Samozřejmě že u tebe, kde jinde.“

„No jasně,“ řekl pomalu, ale ne příliš nadšeně.

„Přece bys nechtěl, aby bydlel u mne. Jsi to jednou ty a nikdo na to nesmí přijít, že jsi na světě dvakrát.“

„No jasně,“ řekl Ivor.

Ale jasné mu to vůbec nebylo. Viděl jsem to docela zřetelně na jeho šťastném a přitom vytřeštěném pohledu. Kdyby Ivor nebyl měl tak realistickou manželku, nikdy bych se neodhodlal k tomu, zvýšit jeho sportovní zdatnost tímhle způsobem.

„Není to doping,“ řekl po chvíli, jako by sám sebe přesvědčoval, „to přece není doping.“

„Ne, to není,“ už mě to přestávalo bavit, on se snad ještě nakonec rozmyslí?

„Ale podvod to je?“

Díval jsem se na Ivora II, který si zapínal košili. Moje košile mu byla malá. Ivor II byl teda pořádný kus chlapa.

„Podvod –“ zauvažoval jsem. „Jak se to vezme. Není přece zakázáno, aby se někdo dal nahradit sám sebou. Jen to ještě nikoho asi nenapadlo.“

„Asi ne,“ vzdychl Ivor.

„To bych řekl, že ne,“ kývl jsem pyšně.

„Ale kdyby na to přišli –“

„Kdo?“

„Diváci,“ pípl Ivor. Vyslovoval to slovo diváci slavnostně a posvátně, jako asi babylónský kněz vyslovoval jméno svého boha –

„Nesmíš prostě chodit sám se sebou pohromadě.“

Volil jsem tato slova, abych v Ivorovi potlačil pochybnosti o celém podniku – chtěl jsem ho tím uklidnit – ale z toho, jak na mě vypoulil vyděšeně oči, jsem pochopil, že jsem nevolil ten nejlepší způsob.

„Starej brachu,“ řekl Ivor II od stolu, kde se zřejmě nudil, „nezdržuj to tady řečičkama a koukej, ať už někde složím kebuli. Jsem utahanej jako pes.“

Ivor poslušně poodstoupil ke dveřím. Podal Ivorovi II ruku.

Ale ten se na podanou dlaň podíval ironicky přezíravě.

Ivor honem rukou ucuknul – byl to nesmysl brát takového klacka za ruku, ale já Ivora chápal. Měl dojem, že „ten druhý“ je bezbranný, malý, novorozený – a nemohl se dostatečně rychle smířit s tím, že ten druhý je on.

On.

Vyšli ze dveří, zapomněli se se mnou rozloučit. Ale já se nezlobil. Ať už se Ivor II choval, jak chtěl, byl stejně vyvedený z míry setkáním se svým pánem. Čekal toto setkání stejně jako Ivor, ale úžas je zasáhl drtivě, oba –

Díval jsem se za nimi z okna.

Šli bok po boku. Ivor si zakrýval límcem tvář, aby ho na ulici nikdo nezahlédl takhle, v dvojitém provedení.

Na křižovatce se ale jejich rozpačitá chůze změnila.

Ivor přihrál Ivorovi II kámen.

Ten ho zachytil na špičku tenisky a obloukem mu ho vrátil. A tak tam poskakovali směrem k Ivorovu domu a kopali si do kamenů, dva stejní lidé (lidé?), dvě totožné existence, poskakovali ve spadaném podzimním listí, ozářeném pouličními svítilnami –

Vzal jsem si prášek pro spaní. Dnes si odpočinek zasloužím.

Ještě před usnutím jsem uvažoval, co přijde – a myšlenka se oblékala do snu – zmateného snu – v tom snu poskakovali oba Ivorové po hřišti – a přihrávali si – – a celé mužstvo, jak jsem v hrůze rozeznával, byli samí Ivorové. Když jsem se podíval lépe, viděl jsem, že i soupeřovo mužstvo, celá jedenáctka, se skládá ze samých Ivorů – i mezi diváky jsem rozeznával jen Ivorovy tváře – celý svět měl jen jedinou tvář, vyděšenou tvář mého přítele Ivora –

6

Hned příští den jsem Ivora navštívil při odpolední svačině.

Ivorova žena měla prostřeno v arkýři jejich domu. Vedla mě přímo ke stolku.

U stolku seděl –

U stolku seděl –

Seděli –

„Nechceš trochu rumu?“ řekl mi jeden z mužů u stolku a pozvedl láhev s rumem k mému hrnečku čaje.

„Kterému z nich dáváte přednost?“ zeptal jsem se Ivorovy ženy – otázka „který z vašich manželů je váš manžel“ mi připadala nesmyslná.

Ukázala na jednoho.

Na toho, který mi naléval rum.

Konečně proč ne, ten, kterého jsem stvořil, je na mě hodnější. Od té doby jsem se jakžtakž v Ivorech orientoval. Ten plašší byl ten, kterého jsem nestvořil.

„V neděli jim to natřeme,“ řekl falešný Ivor, olízl hrdlo karafy a zazátkoval je.

„V neděli je mistrovské utkání,“ vysvětlovala Ivorova žena.

Ivor mlčel. Za celou návštěvu neřekl málem jediné slovo. Choval se jako ten, který žije vedle sebe a je sám sebou dokonale nahrazený. No co, bylo to docela logické, ale příjemné to nebylo.

„Naděláme z nich zelí, ze salátů,“ chvástal se Ivor II.

Byl duší večera. Vykládal anekdoty, běhal po pokoji a předváděl nám „nádherné finty“, jak sám říkával, vášnivě je předváděl, kopal do polštářů a do pantoflí.

Mrštný byl, mrštný ano.

Po večeři šel Ivor mýt nádobí do kuchyně. Já s Ivorem II a s jeho – pardon – ne s jeho, s Ivorovou manželkou osaměl.

„Vzalo ho to,“ pokyvoval Ivor II, „vzalo ho to, starýho bracha. Ještě že jsem tu, abych si pomohl.“

Určil jsem Ivorovi záměrně tuhle lingvistickou zvláštnost – aby sice chápal, že on není Ivor, ale zároveň aby s ním zachovával jednotu – a tato jednota občas prosakovala z jeho myšlenek do jeho slov –

„Už šel z trhu, teď si ale pomůžu.“

Ivor II pil, pil jako duha, a přece nebyl opilý. I to byl můj konstrukční záměr.

Na chvíli jsem se omluvil – tehdy, když Ivor II začal zpívat hymnu jejich fotbalového klubu. Navštívil jsem Ivora v kuchyni.

„Myslíš, že jim to opravdu natřeme?“ zeptal se.

Kývl jsem.

A oddychl jsem si.

Myslel jsem, že trpí v kuchyni existencionalistickými pocity, a on tady sní o nedělním utkání. Nádobí bylo domyté. Vzali jsme se s Ivorem v podpaží, vpochodovali do obýváku a přidali se k hymně, kterou Ivorova žena a Ivor II hřímali v arkýři.

No co, co, snažil jsem se uklidnit sám sebe, co se stalo, měls jednoho dobrého kamaráda, teď máš dva. Ale už tehdy, za toho slavného večera, Ivorových křtin, jak večer nazvala jeho žena, jsem měl tíseň a ta mi říkala, že nemám dva normální kamarády, ale jednoho velkého nepřítele. Přízračného nepřítele, který se z těch dvou, kteří přede mnou zpívají, stal –

„Tak v neděli,“ loučil jsem se pozdě po půlnoci a díval se na dvoje ústa, která volala na shledanou. Na dvoje úplně stejná ústa.

Celý život jsem pracoval, jako samostatný kopista firmy Roboteum, s kopiemi, ale přesto jsem byl rád, když se mi podařilo konečně se rozloučit a utéct –

7

Z Ivorů, rozjařených Ivorů, prozpěvujících hymnu v předměstské vilce, na mě vzlínala zlověstná nálada –

Co se tam u nich stane – a stane se vůbec něco –

Jako bych byl viníkem – Viníkem, protože jsem pomohl –

Tu noc jsem rozebíral jejich situaci ze všech stran, pohádají se, poperou – Ivor II je silnější a vyžene Ivora ven – vyžene ho ven i s jeho ženou – představa stíhala představu a všechny byly břitké a dotýkat se jich působilo bolest – – –

Neděle začala krásně –

Slunce stálo nad stadiónem jako veliká medaile, osvěcovalo zemi slavnostním světlem, světlem vítězství a hrdinů –

Také utkání, které v sobě neděle nesla, bylo slavnostní –

Hrálo se finále o první místo v celogalaktické lize a vítězné mužstvo mělo nárok na účast ve vesmírném poháru – – –

Ochozy byly plné. Tři sta tisíc diváků zaplnilo tribuny a milióny diváků usedaly k přijímačům na této hvězdě, milióny na okolních hvězdách.

Ivor mi vymohl místo v čestné lóži.

V sobotu se se mnou loučil se slzami v očích –

„Nemohu tam být, víš proč, protože tam budu.“

Chápal jsem ho, zvykl jsem si, že začal mluvit poslední dobou v magických aforismech. A na těch aforismech bylo nejzajímavější, že z jeho hlediska to vůbec aforismy nebyly, paradoxy také ne –

Mluvil jen prostě o své mimořádné situaci –

U televizoru měl připravený soudek piva a mísu chlebíčků.

I když nenastoupil, oblékl se aspoň do svého reprezentačního dresu. Vzpomínal jsem na něj, jak je zároveň doma a zároveň ve svém zdvojení zde – –

Pil jsem pivo z kelímku, díval se na prázdný stadión a naslouchal burácení tří set tisíc hlasů. A Ivor teď sedí u své televize, točí pípou a teskně hledí na obrazovku –

Utkání začal oslnivě –

Ve druhé minutě dal Ivor II gól.

Ve třetí druhý.

Seběhl jsem na místo, které jsme měli domluvené u ochozu, a naznačil mu, ať neblázní.

Ve čtvrté minutě dal dva góly.

Gestikuloval jsem na něj tak zuřivě, až pochopil. Do poločasu nedal ani jeden gól, i když na dva přihrál. Chápal jsem ho a bylo mi trochu líto, že ho brzdím, měl dokonalý kombinační talent a fantastickou techniku nohou – podchycenou kyberneticky – Mohl dát gól, kdy se mu zachtělo a z libovolného místa – a teď tady musel marně supět –

„Chápu,“ řekl mi o přestávce, když jsem ho utřel ručníkem, „byl jsem vůl. Ale chápejte mě, doktore. Myslíte, že to prasklo?“

Pokrčil jsem rameny. Samozřejmě, že nic neprasklo, ale nechtěl jsem ho příliš povzbudit.

„Do konce utkání už jenom jeden gól,“ pošeptal jsem mu, když jsem se s ním loučil ve dveřích šatny. Provinile přikývl a silně mi stiskl ruku, jako by mi chtěl slíbit, že poslechne. Myslím, že sotvakdy někdo v historii kopané povzbuzoval hráče, aby se soustředil a nedal gól –

Vstoupil jsem na tribunu.

Tři sta tisíc diváků řvalo, řvalo ze všech stran – řev obklíčil stadión –

Záplava transparentů se vlnila, prapory šlehaly do větru –

A ten řev –

Ustavičný řev se rozklenul, jak se mi zdálo, nad celou hvězdou a nesl v sobě jediné slovo: Ivor. Tolik tisíc lidí skandovalo Ivor, skandovalo hystericky, jako by úpěli v marihuanovém okouzlení – Ivor. Ivor. Znovu se vrátil starý fotbalový idol. Legenda, božstvo.

Slunce stálo nad stadiónem –

A jak poznamenal jeden sportovní referát příští den, „i slunce tehdy skandovalo Ivor – – –“

Když Ivor vběhl po přestávce na hřiště, vzedmul se gejzír hlasů, až prorážel oblohu –

Ivor klusal na hřišti a plaše mžikal na břehy stadiónu –

Byl to jeho první zápas, první v životě –

První potlesk.

Hrál dost dřevěně, křečovitě, já, který jsem si uměl představit jeho psychologii, jsem chápal, jaké ho to stojí úsilí, poslat míč vedle brány. Nebo zpomalit, aby ho přihrávka minula. Ale držel se statečně. Hrál velkolepě a s nesmírným úsilím nenápadně kazil jednu šanci za druhou. Jen jednou dal gól, nedopatřením – ale zřejmě už nedokázal poručit špičce nohy, aby se vrátila – vykopl míč k brance z takové vzdálenosti a z takového úhlu, že se brankář ani nenamáhal zachytit míč – – a zvedl ho, užasle zvedl, až když míč ležel v brance.

Ivor se v tu chvíli chytil za hlavu, všichni mysleli, že v radostném údivu, jen já chápal, že v úleku nad tím, co udělal –

Když utkání skončilo, byl tak slavný, že kdyby požádal o všechna ministerstva dohromady, byl by dostal všechna.

8

Tímto utkáním se galaktické mužstvo probojovalo do celovesmírného finále. Celou noc se pilo ve všech hospodách ve městě – –

Ivor II seděl na banketu pořádaném na jeho počest a rozkrajoval symbolický dort ve tvaru dvoumetrového kopacího míče –

A já proseděl večer s Ivorem, se svým přítelem, který plakal dojetím u televizoru, kde se díval na sestřih slavného zápasu.

Bolavou nohu si položil na židličku, a přesto s ní kopal chvílemi do vzduchu – jako by chtěl aspoň takhle zopakovat skvělé výkopy Ivora II…

„Je to frajer,“ vykřikoval a díval se na znovu opakované Ivorovy branky, které televize vysílala ten večer nonstop –

„Co mu dám, co jen mu dám –“ zjihle se díval na svou fotografii zarámovanou na zdi, jako by se díval na podobenku Ivora II.

„Nic mu nesmíš dát,“ varoval jsem. „Jsi to přece ty. Nesnaž se ho chválit – pro něj dát branku není větší umění než pro tebe odklepat si popel z cigarety. Nesnaž se, aby zpychl.“

K ránu přišel Ivor II do „svého“ bytu. Doprovázel ho pochodňový průvod a ještě půl hodiny stál u domu zástup, který zpíval hymnu jejich fotbalového klubu.

„Jsem dobrej, ne,“ usmál se na nás Ivor II ve dveřích. „Ste koukali.“

9

Byl jsem znepokojený Ivorovou poslední brankou. Dát gól z takového úhlu a tak nepatrným odrazem nohy nebylo možné lidskou nohou a bál jsem se, že nějaký znalec balistiky vznese námitku. Nikdo ale poslední gól neanalyzoval a Ivorové mohli být – zatím – klidní.

Nejdůležitější zápas celého vesmíru měl být za měsíc.

V té době byl sport v rozkvětu a fotbal v čele vesmírného sportu. Lidé se stále méně pohybovali, stále více posedávali a polehávali a ti, kteří byli ještě hbití, požívali vážnosti.

Prý si do nich ostatní psychoanalyticky promítali vlastní neuskutečněnou touhu po čilosti – Tak to aspoň tvrdila studie „Vztah sport a člověk v zrcadle věků“.

Ivor se stal nejpopulárnějším sportovcem vesmíru.

Lidé, kteří mu ještě před nedávnem házeli kamení do okna šatny, teď pokorně čekávali u jeho domu, aby ho zahlédli, jak vyjde, a poprosili o autogram.

Ivor a Ivor II si dělili svůj společný život a půjčovali si ho, jako si antické Gorgony půjčovaly společný zub.

Ivor II navštěvoval tréninky, kam se Ivor se svou bolavou nohou už nemohl vypravovat. Okouzloval své spoluhráče fantastickým zvýšením formy –

Já, který jsem věděl, že pro Ivora II by nebylo problémem vykopnout míč na dvoukilometrovou vzdálenost, jsem trochu trnul. Trnul každý den, že Ivor II pomine lidské měřítko – ale Ivor II si uchovával pud sebezáchovy a nehrál naplno –

Ivor navštěvoval zase tiskové konference a bankety, za léta své reprezentace se docela dobře otrkal a mohl vystupovat mnohem obratněji než Ivor II, který se cítil nejlépe na hřišti a mezi cizími lidmi byl – i když předstíral neomalenou drzost – podivuhodně plachý.

A tak žili –

Byli dva a měli dohromady jediný život –

Jak mi potvrdila Ivorova manželka, nevadilo jim to. Ivor si Ivora II zamiloval. Velebil ho jako fanoušek oblíbeného hráče a to, že byl sám v podstatě svým idolem, ho neznepokojovalo. Vařil Ivorovi II výborné a vydatné večeře.

Myslím si, že by nic nenamítal ani proti tomu, kdyby si Ivor dělal nároky na jeho ženu. Ale já prozíravě některé oblasti v intelektu Ivora II vynechal –

Občas jsem své Ivory navštívil. Prodral se houfy kluků, kteří číhali u Ivorova domku s fotoaparáty a autogramovými sešitky, a na heslo jsem byl vpuštěn. Jedl jsem výtečné pizzy, které Ivor připravoval, a kochal se psychologickým pozorováním té zajímavé schizoidní dvojice, při němž mě občas mrazilo. Oba Ivorové chodili doma v dresu, měli stejné hlasy, kadenci, pohyby, smích, chuť – – A shodovali se ve všem.

Ivorova žena byla příliš normální, než aby dokázala žít jako žena dvojitého muže, a trávila většinu času u své matky –

Oba tvorové věnovali noci hovoru o fotbalu, promýšlení strategie na příští utkání a zpěvu hymny svého klubu. Ta hymna mě provázela setmělou ulicí, když jsem od nich k ránu odcházel –

Vášnivá, hlučná píseň –

Zpívaná dvěma stejnými hlasy –

Dvěma absolutně stejnými hlasy –

10

Ivor se o Ivora II staral jako milující otec o syna.

Pral na něj, vařil mu, sestavoval kaloricky výživný jídelníček – – nepustil ženu k žádné práci, která se týkala Ivora II. Ivorova žena nakonec začala na druhou podobu svého muže žárlit. „Copak nevidíš, že to nejsi ty?“ vykřikla jednou na Ivora, když se jí omluvil, že s ní nemůže jít na procházku, protože musí Ivorovi II vyžehlit dres.

„Řekl mi, že jestli ještě jednou něco takového povím, že se se mnou rozvede,“ svěřovala se mi zoufale.

Uvažoval jsem, jaký ten vztah Ivora k Ivorovi II vlastně je. Je to láska? Je to sebeláska? Je to náklonnost člověka k jeho oživlému snu?

Jejich vztah mě bavil –

A oba Ivorové mě zasypávali díky, pokaždé, jak jsem se u nich objevil. Když máte někoho, kdo je vám vděčný, je vždycky snadné, abyste uvěřili, že je i proč vám být vděčný. Navštěvoval jsem tu absurdní dvojici obden.

A i mně se stávalo, že jsem občas nedokázal rozhodnout, který z nich je kopie a který originál.

11

Míval jsem iluzi, že se čas zastavil – že se den utkání vůbec neblíží – Jako by Ivor vykopl míč k brance a míč se náhle ve vzduchu zastavil – – nepochopitelně stál –

Jestli jsem měl v životě z něčeho opravdu pořádný strach, bylo to teď z utkání. Chápal jsem, že dojde-li k prozrazení, mohou mne lynčovat –

Ve snech se mi promítaly nejrůznější konce utkání –

A když mne navštívila Ivorova žena a řekla mi, že ji Ivor ztloukl a vyhodil, dostoupil můj nepokoj vrcholu.

Žena za oknem zahlédla oba Ivory, jak trénují přihrávky v salóně – Ivor se choval k Ivorovi II jako láskyplný trenér…

Znepokojilo mě i to, že Ivor své ženě řekl cosi nejasného, jako by prý úspěchem ve fotbalu nekončily jeho plány. Vzpomněl jsem si, že jako dorostenec byl Ivor přeborníkem ve skoku vysokém a že pak váhal, nemá-li se věnovat běhům na krátké vzdálenosti… Možná vkládá do Ivora II naděje, jaké vkládají rodiče do dětí – má splnit to, čeho on nedosáhl – má přinést Ivorovi ovoce z nejvyšších větví, na které Ivor nedoskočil – –

To nebezpečí se mi vracelo i ve snu –

Lidská důvěřivost se nedá napínat donekonečna –

Jednou to praskne. Ve snu se mi objevila vize absolutního sportovce Ivora II. Nadivora. Superivora.

Nejen absolutní fotbalista, tak, jak jsem ho naprogramoval. Viděl jsem olympijský stadión – a viděl jsem v tom snu v bleskovém sledu jednotlivé disciplíny – Ivor II skáče nejvýš, skáče nejdál, skáče bravurně, jako přízračná blecha třicet metrů do dálky, padesát metrů do výšky, běhá rychleji než gepard, plave tak rychle, až se voda za ním chvěje, supí ve varu a pára vystupuje nad bazén, jako by se v něm míhalo rozžhavené železo – A já v tom snu čekám, kdy už dojde k tomu, že někdo zavolá: to není možné! Ivor vystupuje na stupně vítězů ve všech disciplínách a závodí, závodí – – Posílá šípy do terče jako Robin Hood, šermuje s přesností pohybu fleretu na desetiny milimetru – A já v tom snu hledám cestu, jak mu zabránit v dalších vítězstvích – protože chápu, že jsem udělal něco hanebného – postavil nad člověka jeho náhražku. A Ivor II se usmívá a hází koulí – mrští jí s takovou silou, že koule přeletí stadión a proletí bariérou, letí dál, proráží stěnu domu a stěnu dalšího domu, boří město, kácí stromy a nakonec vzlétá k obloze a tříští hvězdy –

Probudil jsem se celý zpocený, vyskočil z postele a dal si sprchu.

Je to sen, sen, přesvědčoval jsem se, ale ten sen byl tak hrozný a sugestivní, že jsem i pod sprchou přemýšlel, jestli to všechno nebyla pravda a já si jen nenamlouvám sen, abych se uklidnil –

V pokoji jsem měl na zdi přišpendlenou fotografii Ivora II, kybernetického fotbalisty – Sňal jsem ji ze zdi a roztrhal.

Usnul jsem až k ránu a probudil mě křik –

Už jsou tu, napadlo mě – jsou tu a jdou mě zabít, nesnesou ten žert, který jsem s nimi udělal, budou mnou smýkat ulicemi města –

Za oknem se míhala záře a řev mohutněl –

Ale ne. To jen kolem mého bytu procházel pochodňový průvod fanoušků našeho mužstva, právě přiletěly nové zástupy na naši hvězdu, aby se dostavily na utkání.

A hned po příletu se vydaly k Ivorovu domu uspořádat mu pod okny ovace – Zpívaly hlučně, vášnivě, opile – jako vojáci, kteří se blíží k bojišti – V těch dávných, dávných dobách –

12

Vstal jsem za svítání a šel se podívat na malý plácek za domem.

Jako kluci jsme tu hrávali fotbal a tady jsem se také s Ivorem seznámil. Bylo nám sedm let a neměli jsme pořádnou merunu, kopali jsme do kamení –

Ivor nosíval velkou čepici s kšiltem.

„Jednou,“ vyprávěl mi a rovnal si štítek čepice do očí, aby vypadal, jak si myslel – dospěle, „jednou budu nejslavnější fotbalista na celé hvězdě –“

Teď byl –

Procházel jsem se po plácku a vzpomínal –

I teď tu ležely cihly, které vymezovaly branky, i teď se asi na tomhle plácku scházívali chlapci a snili, že budou slavní –

Co je to úspěch? Tehdy jsem si myslel, že to, když sto tisíc úst skanduje vaše jméno. Ale teď v tom teskném úsvitu jsem věděl, že úspěch je, když se podíváte do své dětské tváře, do tváře vzpomínky, a není vám smutno –

Úspěch je intimní záležitost. A pokud není člověk úspěšný ve vlastních očích – není přece úspěšný vůbec –

Kolem plácku stálo několik uschlých stromů –

Posadil jsem se pod jeden z nich a čekal, až den vystřídá noc a začne den největšího zápasu naší galaxie –

A vtom přišli.

Šli vedle sebe. V dresech.

Ivor a Ivor II. V první chvíli jsem si myslel, že jsem usnul a oni jen procházejí mým snem –

Až když se přiblížili a já je viděl mezi uschlými větvemi, až tehdy jsem pochopil, proč Ivor přišel na tenhle plácek –

Byl sentimentální –

Tušil jsem, jaká to pro něj musí být rozkoš stát na svém prvním dětském hřišti a vědět, že dosáhl všeho, o čem tu snil –

Je málo dospělých, kteří mohou potkat sny svého dětství –

Ivor stál na plácku rovně, pevně – ale přesto působil zaraženě, zajíkle – jako by mu chybělo něco podstatného –

A mě napadlo, Ivor chápe, že chybí sám sobě –

To, co mu chybělo, kopalo do kamínků v tom křídovém svítání –

Pak mě Ivor uviděl.

Rázem z něj plachost spadla. Znám víc lidí, kteří se plachosti brání surovostí.

„Nepřibližuj se,“ zavolal na mne.

„Ivore –“

Pozvedl kámen.

„Nepřibližuj se.“

Ivor II si nás nevšímal. Kopal kamínky do klukovské branky, on se staral jen o výkon a smířil se s tím, že druhé ego mu dělá manažera a mluvčího –

„Já a já začnem žít,“ protáhl zálibně Ivor. „Nezabráníš nám v tom. Ivor dokáže všechno. Nejprve začneme boxovat –“

Máchal rukama před sebou, ale protože nikdy neboxoval, vypadalo to neuměle, neboxersky, spíš, jako by škubal plody ze stromu, ano, škube medaile, napadlo mne, chce jich sklízet celé košíky – –

„Ivor umí všechno,“ zabušil se Ivor do hrudi –

„Ivore –“

Ale Ivor se už rozhodl. „Podívej –“ Přistoupil k Ivorovi a cosi mu šeptal.

Ivor II přikývl.

Pochopil jsem, že se chystá něco zlověstného.

Po obloze stoupal balón s transparentem a na něm vlálo Ivorovo jméno –

Ivor II se rozbíhal ke mně –

Kupodivu jsem se vůbec nebál –

Ať mi udělá co chce, říkal jsem si a ani jsem se v tom okamžiku nedal na útěk. Někdy je trest největším darem. A já byl ochotný přijmout trest, ať už jakýkoliv –

Ale Ivor II ke mně nedoběhl. Kousek ode mne se odrazil a vznesl se do výšky…

Ivor mu zřejmě přikázal, aby přeskočil jeden z vysokých uschlých stromů na kraji plácku.

Chtěl jsem ho zadržet – ale nedokázal jsem ani vykřiknout –

Jen jsem sledoval, jak se Ivor II vznáší do výšky, jako Ariel, jak stoupá, přelétá strom –

A pak rána –

Tupá a dutá, jako když dopadne na zem barel –

Ivor zaúpěl, plačtivě, zvířecky a rozběhl se k nehybnému tělu.

Tělu sebe sama.

13

S tím, že by Ivor II někdy skákal, jsem nepočítal –

Měl dokonalé vybavení – až naddimenzované – jako fotbalista, to ano, byl přímo ideálním fotbalistou, ale neměl úpravu pro dopady z velkých výšek, protože to nikdo na stadiónu nikdy nepotřeboval –

Doběhl jsem k Ivorovi –

„Zmiz,“ zaúpěl.

Odcházel jsem.

Úsvit postoupil a v ulicích bylo živo, fanoušci našeho mužstva stále přilétali, potkával jsem je, jak táhli s transparenty z letiště –

„I – VO – R, I – VO – R,“ skandovali s exotickým přízvukem příchozí z orientálních planet –

A mávali podobiznami na dlouhých žerdích, podobiznami, na kterých se Ivor usmíval jako reklama na zubní pastu –

14

Nechal za sebe vítězit jiného –

A tohle je trest –

Ale ať jsem se snažil namlouvat jakkoliv jednoduché řešení celého příběhu, bylo mi jasné, že to tak jednoduché není –

Neodhadl své síly. To už bylo přijatelnější –

Ale stále jsem cítil, že řešení celého příběhu, jeho konečné poslání, mi uniká –

Na stadión k rozhodujícímu utkání jsem se sotva protlačil, i když jsem se k němu vydal o hodinu dřív. Lístky dostupovaly závratných cen, a než jsem dorazil k bráně stadiónu, mohl jsem svůj lístek vyměnit za automobil, garsoniéru, nákupní raketu a doživotní předplatné časopisu Fotbalista –

Stadión vřel jako Colosseum –

Úpěl rozkoší a nedočkavě vzdychal na hráče, kteří mu budou předhozeni.

A vběhli na trávník –

Ani mě nenapadlo, že Ivor nastoupí, byl na tom s nohou dost zle. Ivor II nastoupit nemohl, k opravě bych byl potřeboval nejméně týden, pádem si musel roztříštit jistě celé kybernetické ústředí –

Ale Ivor nastoupil.

A hrál –

Hrál nejlépe, jak mohl. Jenomže vysadil na pěkně dlouho z tréninku a noha mu nesloužila.

Zkazil dvě akce a pak –

Stadiónem se rozlehl ohlušivý pískot – Obepjal hřiště –

Ivor znejistěl –

A kazil, co mohl –

Po poločase jeho tréma dostoupila vrcholu a hrál, že diváci soptili vzteky –

Nakonec ho trenér vystřídal –

Po utkání, ve kterém jsme prohráli, jsem kráčel tichými ulicemi. Jen z hospod doléhal zklamaný křik a nadávky –

Domů jsem musel jít kolem Ivorova domu.

Nepoznal jsem ho. Podobal se obrovské rudé kouli. Přistoupil jsem blíž k plotu a pochopil. Každý z Ivorových fanoušků asi hodil na dům rajče.

A obrovská hora rajčat se tyčila uprostřed trávníku a voněla, voněla jako ten nejsilnější rajčatový protlak –

15

Došel jsem domů, posadil se k oknu a díval se do oblohy –

Pomohl jsem mu?

Snad ano – Aspoň k pár týdnům královských poct –

Co asi dělá? Dokáže se vyrovnat s tím, že už bydlí doma bez SEBE?

Na obloze dosud visel zapomenutý balón, vyzvedal transparent s Ivorovým jménem.

Ztratil jsem kamaráda, řekl jsem si teskně –

A díval se na balón, který ironicky plul nad městem.

A vtom –

Vtom zazvonil telefon.

Nechal jsem jej chvíli zvonit, než jsem vstal.

A když jsem pomalu, pomalu zvedal sluchátko, díval jsem se stále na ten výsměšný balón, který se chvěl ve výšce –

„Ivor,“ ozvalo se ve sluchátku, „nechceš přijít na pizzu? Mám na ni plno čerstvejch rajčat.“

„Přijdu,“ řekl jsem tiše do telefonu a držel sluchátko ještě chvíli v ruce, když Ivor už zavěsil.

Rajčat má dost.

Představil jsem si ho, starého dobrého Ivora, jak pokulhává kolem trouby a prozpěvuje si, jako vždycky, když vaří –

Někdo vyhraje až tehdy, když prohrál.

Harém

1

Jsou plandavé dívky.

Tak to alespoň prohlašoval Ametyst, který si v plandavých dívkách liboval.

Když jsem svého přítele Ametysta potkal s jednou dívkou a on mi řekl, že to je jeho žena, divil jsem se i nedivil. Jednak jsem se divil, že se Ametyst rozhodl oženit, a jednak jsem se nedivil, protože ta dívka byla plandavá a Ametyst si odjakživa v plandavých dívkách liboval.

Na Ametystově manželce plandalo všechno. Šaty, boty, které měla špatně zašněrované, plandaly jí tkaničky kolem kotníků, plandaly jí neučesané vlasy, plandaly jí ruce kolem těla v nepříliš záměrných, apatických pohybech –

Plandal jí i pohled.

Dívala se hned sem, hned tam, lhostejně a roztěkaně, jako by její pohled byl stuhou, která jí povlává kolem hlavy –

„Uschi,“ zašeptala a podala mi vlhkou, studenou dlaň –

„Daidalos.“

Když jsem se ptal později Ametysta, proč se oženil, proč právě on, řekl mi lakonicky, že si myslí, že člověk má zkusit všecko.

Myslel jsem, že tím představením moje styky s Ametystovou ženou skončí, nebyla natolik zajímavá, abych ji vyhledával – a pak, Ametyst byl kamarád.

Nenapadlo mne ovšem –

Nenapadlo mne, že právě kolem Uschi, té plandavé manželky, se seběhne jeden z tak pozoruhodných příběhů –

2

Muži, kteří se žení po čtyřicítce jako Ametyst a kteří se žení s mladými dívkami, bývají vůči svým manželkám velmi tolerantní.

Už se smířili s tím, že se nikdo nedá předělat.

Už se pro to netrápí, naopak, baví se tím –

Když svět bereme, jaký je, a smíříme se, že takový už bude, přichází tím na nás velká harmonie. Harmonie poražených. Jistě. Ale harmonie. Až jsem se divil, s jakou vlídností, neuvěřitelnou vlídností Ametyst, starý playboy a frajer Ametyst, ke své ženě přistupoval.

Uschi byla přitom z těch žen, které, jak dříve říkal, než se s jednou z nich oženil, by dokázaly přimět i anděla, aby je zkopal.

Už to, že všechno ztrácela. Tři dny po svatbě ztratila klíče od jejich bytu a museli spát dvě noci u mě, než Ametyst, liknavý Ametyst, sehnal zámečníka a nechal udělat rezervní klíče. Ty ztratila Uschi za týden.

„Nechcete už u mě vůbec zůstat?“ zeptal jsem se ironicky, když u mě jednou v noci zvonili a Uschi mi svým plandavým hlasem líčila, jak neví, kde by ty klíče mohly být, dávala si je do kabelky, sem, dávala si je tam, jistě, a „ony tu nejsou“ –

Uschi na všechno zapomínala.

Na srazy chodila jenom náhodou a jako by ji vždycky překvapilo, když si s někým domluvila schůzku a opravdu se ve stanovenou dobu sešla.

Sama byla velmi tolerantní. Na nikoho se nezlobila, když někam nepřišel nebo něco nedodržel.

Nebyla přesná, ale přesnost nevyžadovala.

O pořádek se nestarala vůbec.

Možná to Ametystovi nejvíc vyhovovalo. Jednou jsem k nim přišel na návštěvu a měl jsem zablácené boty. Bláto oschlo a opadalo, když jsem si toho všiml, zrozpačitěl jsem a omlouval se –

„Neomlouvej se,“ usmála se Uschi. „Nic, Daido.“

Chtěl jsem aspoň bláto kopnout pod skříň, aby nebylo hned vidět. Nejsem také zvlášť velkým milovníkem pořádku, ale mám ještě zábrany a podvědomě se za nepořádek stydím –

„Nech to, Daido,“ zaplandaly Uschi její široké rty, „to je krásný.“

„Co je krásný?“

„Hlína,“ řekla Uschi. „Trochu přírody. Přišla ke mně příroda.“

Ano, tak se dívala Uschi na svět. Vždycky si dokázala najít nějaký důvod pro to, aby nepořádek nebyl nepořádkem a nelad neladem. Nezablátil jsem jí byt, ale donesl jsem jí do něj přírodu.

Měla mnoho chyb, to rozhodně, Uschi jako manželka byla jedna veliká chodící chyba –

Ale chyba lahodná, chyba, která harmonizovala.

3

Zprvu jsem měl dojem, že je Ametyst šťastný. Našel někoho, kdo se na něj kvůli ničemu nebyl schopen rozzlobit, někoho, kdo mu nic nevytýkal, absolutně nic. Našel souputnici, u které si mohl být jistý, že se na něj nerozkřikne, ať udělá, co udělá, někoho, před kým se nemůže shodit, absolutně se nemůže shodit, ať by dělal, co by dělal. Ale ten dojem jsem měl jen zprvu. S Ametystem, playboyem Ametystem, se už po pár měsících jeho manželství začala dít proměna, podivuhodná proměna, která nám všem, kteří jsme Ametysta znali z jeho mládeneckých, bohatýrských časů, připadala trapná, nemožná, komická – Ametyst se stával předrážděným. Vadilo mu, že Uschi nic nevadí. Dokud byl sám v opozici k pořádku, přesnosti a dobrým způsobům, připadal si, jak často říkal, jako bojovník proti konvencím.

Ale teď –

Teď začínal zase bojovat. Zase proti konvencím. Jenomže teď se ty konvence jmenovaly nekonvenčnost.

4

Pamatuji se, že asi po půl roce jsem zase k Ametystovi zašel, nesl jsem mu nějakou kybernetickou dokumentaci.

Zarazil mne už v předsíni –

„Přezuješ se snad, ne?“ Podával mi trepky.

Bylo léto a sucho a mne ani nenapadlo, že bych se měl přezouvat, ostatně Ametyst se za svobodna nepřezouval nikdy, a když měl někdo zvlášť špinavé boty, říkalo se jim v Roboteu „Ametystovy ťápy“.

Přezul jsem se.

„Nevím, kde je Uschi,“ řekl neklidně. „Říkala, že přijde ve tři –“

Chtěl jsem mu říct, tak to že asi přijde až za týden, pamatoval jsem se, že když jsem si smlouval s Ametystem dřív schůzku, říkával: tak zítra ve tři, nebo, když mi to nevyjde, tak v některej jinej den, ale přesně.

Přesnost ho dokázala dříve velice provokovat.

Pili jsme kávu a Ametyst stále pokukoval po hodinkách. Zdržel jsem se u něj asi do šesti a Uschi se stejně neobjevila –

Všiml jsem si, že byt je uklizený, naleštěný, vyluxovaný, u stolu se Ametyst shýbl, sebral miniaturní zrníčko prachu a vložil ho do popelníku, vůbec každou chvíli se sehnul a sebral něco z podlahy –

„Ten robot ani luxovat neumí,“ sykl pokaždé při shýbnutí –

Opatřil si robota, který každý den uklízel, on, Ametyst, který se rozešel s Xenií, nejhezčí laborantkou v Roboteu, jenom proto, že obden luxovala a Ametyst zvuk luxu nesnášel.

Když jsem šel od Ametystova domu k zastávce aerobusů, potkal jsem Uschi.

„Už na tebe čeká, ta tvoje hospodyňka,“ zavolal jsem na ni.

„K nesnesení, Daido,“ zakřenila se.

„Se vybarvil, playboy,“ zamručel jsem.

„Si představ, že mi včera čistil boty,“ odfrkla znechuceně Uschi, „že prej kdo se má na to dívat,“ něžně zaúpěla, „a když jsem včera založila někam jeho holicí strojek, tak jsem myslela, že mě zabije, jako by ho ubylo, kdyby šel jednou neoholenej do města: než si mne vzal, tak byl vousatej jako opice a myslíš si, že jsem mu něco říkala?“

„Měla jsi přijít ve tři,“ řekl jsem.

„No, dyť jsou, ne,“ řekla unaveně.

„Je půl sedmý,“ podíval jsem se na hodinky.

„No to jsou skoro tři,“ řekla –

A odplandala.

5

Znám příběhy, kdy se lidé změní, obrácení se říká těmto náhlým proměnám, znám jich celou řadu, ale jen z literatury.

Se skutečným obrácením jsem se setkal až u Ametysta.

Z nevěstek jsou prý nejlepší manželky – ale ze starých nepořádných playboyů jsou asi ti největší pedanti ve vesmíru.

„Představ si, že pokaždý mrskne hřeben jinam,“ stěžoval si mi jednou Ametyst v Roboteu v polední pauze, „jednou nechá Uschi hřeben v jídelně na stole, jindy ho dá do botníku a včera jsem ho našel pod fíkusem v květináči.“

Jako bych slyšel Uschi – „no to je toho, místo jako místo, přece někde musí bejt, kdyby to tomu hřebenu vadilo, to neřeknu, ale takhle. Ten hřeben ani nemukne, a on má řečí –“

Ametyst hubl, trápil se –

Když Ametyst hubl, pokaždé se trápil.

Dobrá nálada se u Ametysta pokaždé pojila s tloušťkou.

A snad to bylo z pomstychtivosti, snad to působilo podvědomí, snad vzdor, jeho pedantičnost se ještě zvětšovala –

Playboy Ametyst –

Ten, který vydržel celé noci prosedět v barech, se teď v devět vracel domů –

Dodržoval pevný rozvrh.

A chtěl –

Chtěl něco velice komického, neuvěřitelně komického. Chtěl, aby rozvrh dodržovala i Uschi –

„Von chce, abych byla přesná,“ stěžovala si mi, „teda já mu vyhovím ve všem, já vyhovím každýmu ve všem, znáš mě, Daido, že nejsem nějaká zásadová bestie, komu já na světě nevyhověla, ale co je moc, to je moc. Já a přesná, dovol, abych se zachechtala. To je jako chtít po růži, aby mňoukala.“

Plandavé dívky bývají vtipné a originální.

A Uschi byla velmi originální.

Ne, růži nikdo nenaučí mňoukat. I kdyby měl trpělivost, přímo andělskou trpělivost.

„No tak jsem zapomněla, že máme jít do divadla,“ naříkala jednou večer v cukrárně, kde jsme se náhodou sešli, „zapomněla jsem včera, že máme jít do divadla, a hrály jsme s holkama tenis. Víš, že mi rozmlátil raketu, když jsem se vrátila? Jednou přijdu někam o minutu pozdějc, než chce, a uvidíš, Daido, von mě zabije, dočista zabije, Daido,“ hlas jí zaplandal v zoufalství, „dneska jsme měli odpoledne někam s Ametystem jít a já na to úplně zapomněla, kdybych si aspoň vzpomněla, kam jsme měli jít.“

Objednal jsem jí čokoládovou venušovku s mandarínkami.

Byla báječná. Už to na ní bylo báječné, že to nebyla moje manželka, ale Ametystova. A kdo ví, možná právě tohle na ní bylo nejbáječnější.

Když jsme o půlnoci šli z cukrárny, měla Uschi báječnou náladu –

„Přesnost, přesnost,“ prozpěvovala si, „víš, Daido, na světě jsou všichni lidi moc fajn, se všema vydržím, dyť mne znáš, Uschi je ta nejtolerantnější holka z Robotea, ale já ty přesný lidi prostě nesnáším.“

Chtěla se mnou odejet, prý se jí u mne moc líbí, a když už přijde domů pozdějc, než slíbila, „no jen vo něco pozdějc“, je jedno, jestli o den nebo o dva.

Doprovodil jsem ji na zastávku aerobusů –

Ametyst byl kamarád.

Řekl jsem jí to.

„O to je horší, že mne nevezmeš s sebou,“ zaplandala tragicky smutným šepotem, „o to je to horší, že jsem žena tvýho kamaráda a ty se ke mně chováš, jako bych byla cizí.“

Aerobus naštěstí přijel brzy –

Zamával jsem jí a díval se na světla aerobusu, která se propadala do vysoké tmy, studená a sladce žlutá světla –

Ametyst –

Představil jsem si ho, jak sedí na pečlivě vyluxovaném křesle a dívá se na hodiny na zdi –

Bylo to docela zábavné.

Světla se rozplynula a já se vrátil do cukrárny.

6

U mnoha situací dokážu předvídat, jak budou pokračovat, dovedu odhadnout, jak skončí. Stejně jako u prvků, které se slučují, dokážu předvídat, jak dopadne manželství dvou lidí, kteří spadli do zkumavky společného života –

Ale teď jsem byl dokonale bezradný.

Věděl jsem, že se nikomu nepodaří zlomit Uschi, byla to prostě nemňoukající růže.

Ale stejně dobře jsem věděl, že Ametyst se do své nové podoby tak vžil, že ani on ji už nemůže opustit.

Hledal někoho, jako byl on sám – a když ho našel, změnil se. Bylo to podivné.

Podivné, jako tolik životních zákonů.

V životě to podivné bývá nejpravděpodobnější.

Všiml jsem si, že Ametyst se pustil ze vší síly do práce, jako by se práce pro něj stala drogou, která mu umožní vymanit se ze života.

Zůstával dlouho po pracovní době ve své pracovně a ráno v ní byl už dlouho před tím, než se ostatní začali scházet.

Možná ho práce ani tolik netěšila, jenom chtěl uniknout tomu plandavému životnímu stylu své ženy. Zeptal jsem se jednou, proč se nerozvede.

„Rozvádějí se jen voli,“ prohlásil lakonicky, jako by neviděl v rozvodu ulehčení života, ale jen další komplikaci –

7

„Daido,“ ozval se jednou v telefonu rozčilený hlas Uschi. Ležel jsem zrovna ve vaně a pokuřoval silný doutník, velmi rád kouřím ve vaně silné doutníky.

„No, povídej,“ řekl jsem odevzdaně, měl jsem rád ty své doutníkové koupele, postavily mne po flámu zase na nohy jako máloco –

Ale neměl jsem při nich chuť na nějaké povídání –

„Daido,“ zalkala Uschi do sluchátka, viděl jsem v čuchu, jak přitom bezradně plandá rukou ve vzduchu, kdesi tam v dálce –

„No, Uschi, tak se nestyď a povídej!“

„Já se nestydím,“ zavlnil se ve sluchátku Uschin smích, ale to zavlnění bylo velice bezradné, „ale můžeš k nám přijít?“

„Kdy?“

„Kdy můžeš?“

To bylo na Uschi hezké. Nikdy nechtěla nic teď, i když to teď chtěla, nechtěla od jiných to, co by jiní nemohli chtít od ní –

„Teď?“

„No to by bylo fajn, já jsem, Daido,“ Uschin houpavý hlásek se zachvěl, „děsně na dně.“

„Ležím ve vaně –“ řekl jsem.

„Hm.“

„A kouřím doutník –“

„To chápu, Daido,“ vzlyklo sluchátko, „to tě nemůžu rušit.“

Tohle jsem ocenil. Uschi chápala, že nikoho nemůže vyrušovat od lenošení. Kdybych byl pracoval, možná by naléhala –

Ale takhle –

„Típnu doutník a jdu –“

„Hodnej Daida,“ zašeptalo sluchátko, „ale nezapomeň se oblíct.“

„Dobrej nápad.“

„Já jen, kdybys moc spěchal –“

„Fajn, Uschi.“

„Jestli chceš, já přijdu za tebou – máš ve vaně teplou vodu?“ Radši jsem zavěsil a ráchal se ven. Věděl jsem, že Uschi zpravidla od nikoho nic nechce, a když už chce, že se musí dít něco opravdu pozoruhodného –

Dokonce jsem spěchal –

Pamatuji se, že mi doutník spadl do vany a zhasl –

Opravdu, říkal jsem si vztekle, ta Uschi má pravdu, spěchat se nemá, kdo spěchá, ten nic nestihne.

Tohle byla jedna ze starých Ametystových průpovídek, zdálo se mi komické, že mne napadla právě teď –

8

Zazvonil jsem.

Čekal jsem, že mi uplakaná Uschi přiběhne otevřít –

Ale místo ní mi přišla otevřít úplně jiná žena. Nikdy jsem ji u Ametysta ještě neviděl. Vypadala dost přísně, i když byla hezká. Hezké dívky obvykle nevypadají přísně, ale když už se taková přísná krása objeví, stojí za to… Dívka mi řekla, ať jdu dál, a usadila mne v hale.

Chvíli jsem čekal, co se začne dít, a uvažoval, jestli je ta dívka víc hezká nebo víc přísná, ale nemohl jsem na to přijít a usnul jsem.

Probudila mne rána.

Když jsem otevřel oči, uviděl jsem Uschi, jak leží na koberci přede mnou a třepe zoufale rukou.

„Zapomněla jsem si zavázet tkaničky,“ zaúpěla, „a teď, jen mi Hortenzie řekla, že tu jsi, tak jsem chvátala a – Já bych si tkaničky třeba zavázala, ale když mi to Ametyst pořád říká, to prostě chápeš, že nemůžu –“

Chápal jsem.

Vstala a rozcvičovala si zápěstí.

„To je jeho –“ ukázala na dveře, za kterými zmizela Hortenzie. „Jeho nová.“

„Neříkej.“

„Říkám.“

„Chceš říct, že si sem přived novou ženskou a tebe nevyhodil?“

„Říkám.“ Uschi zakroutila hlavou –

„Dobrák.“

„Ale tam –“ Uschi pokynula kamsi do výšky, do podkroví, „tam má ještě jednu. Ani nevím, jak se jmenuje.“

„Jak vypadá?“

„Taková,“ Uschi zaváhala, „taková do světa.“

„Si toho řekla,“ napomenul jsem ji.

Uschi udělala pár kroků, ale zase si přišlápla tkaničku. Radši se ještě jednou posadila. Chápal jsem ji. Radši si sednout na zem a tak zabránit tomu, že spadne, než aby si tkaničky zavázala – Ale v tomhle už byl vzdor. Čím víc Ametyst propadal pedanterii, tím víc se zase stylizovala Uschi –

Bývá to tak, že optimista je mezi pesimisty větším optimistou než obvykle, zrovna tak že pesimista mezi optimisty přímo čiší, zveličuje svůj pesimismus. Uschi provokovala přesnost; monumentalizovala svou nepřesnost –

„Chceš říct,“ zaváhal jsem, „že si tady udělal harém?“

Plandavě sklonila hlavu a znovu a znovu –

Vypadalo to, jako by těmi pohyby naříkala –

„Harém?“

9

Uvažoval jsem, na čí straně vlastně jsem, jestli na straně manžela, nebo manželky. Když se rozpadne manželství, má prý pravdu a menší vinu na rozpadu ten, při kom zůstanou rodinní přátelé –

Ale teď jsem opravdu nevěděl, jestli jsem s Uschi, nebo –

„Daido,“ podívala se mi do očí.

„Kde je?“

Bezmocně rozhodila rukama.

„Někde.“

„Kde?“

„Je už velkej. Nehlídám ho.“

Opravdu, Ametyst byl velký. Bylo mu dvaačtyřicet. Uschi bylo sedmnáct. Nehodilo se, aby ho hlídala. Všechno bylo logické a přitom nehorázné.

„Tak odešel a místo toho ti nechal v domě dvě ženské?“

„Tak.“

„A nic ti neřek?“

„Ne.“

„Třeba jsou to jeho sestřenice,“ zkusil jsem nějak vysvětlit tuhle situaci, ale chápal jsem, že mi Uschi nevěří –

„Třeba,“ řekla slabě a mne to dojalo, chápal jsem, že mi nevěří, ale že se chytá i téhle věty, jako by se chytila každé lži, aby neutonula na rozbouřeném moři pravdy –

Měla ho ráda.

Svým způsobem. Ale ráda ho měla. A řekl bych moc.

10

Zašel jsem za „těma dvěma“. Uschi jim jinak neřekla než „ty dvě“. Dokonce o žádné z nich ani nemluvila v jednotném čísle. Jako by ty dvě ženy, které náhle vtrhly do jejich příbytku, byly ve skutečnosti jedinou bytostí, která se jen jakýmsi trikem dokázala rozpojovat do dvou, a ta jediná, nepřátelská bytost se jmenovala „ty dvě“.

Mladší z těch dvou byla Hortenzie, která mne do domu přivedla. Ležela na zahradě na lehátku vedle té druhé z „těch dvou“. Obě byly velmi hezké, však také Ametyst říkával „moc věcem nerozumím, ale ženskejm jo“. Hortenzie byla černovláska, při těle, s úzkými, citlivými rty, které hovořily svými tahy, i když mlčela, tak nějak si představuji středověké abatyše. Druhá, Josefína, byla plavovláska, štíhlá a graciézní, ale vypadala tak spolehlivě, až tím odpuzovala. Spolehlivost je dána nějakým lidem v takové míře, až od nich jejich bližní odpuzuje.

Jednoduše řečeno: byla to obě moc hezká děvčata a obě dokonale jiná než Uschi.

Chápal jsem, že Ametyst potřebuje změnu.

Ale nechápal jsem, proč si obě pozval do svého domu a proč tyhle, na první pohled velice upjatě a dobře vychované dívky, sem šly.

Dokonce spolu.

A dokonce do domu ženatého muže.

Chvíli jsem se na ně díval z dálky, než jsem k nim přistoupil. Samozřejmě jsem na to přišel, samozřejmě jsem pochopil, co je na nich zvláštní, a až jsem si vyčítal, že jsem na to nepřišel dřív. Ale moc jsem flámoval, pospával jsem celou tu dobu a jen tak jsem mohl být Hortenzií oklamaný.

Vytáhl jsem z kapsy stetobot a zamířil ho k těm ženám –

Ovšem, ručička se vymrštila k maximu tak rychle, až se roztřásla –

Umělé.

Měl jsem chuť se otočit a říct Uschi, že to je jen žert, že to nejsou Ametystovy milenky, ale dvě kybernetické krásky –

Asi na nich Ametyst potřebuje něco zdokonalit, a proto si je vzal domů.

I já si někdy brával práci domů.

Ale pak jsem si řekl, že na to, abych Uschi řekl, jak se věci mají, je vždycky dost času, a přistoupil jsem k „těm dvěma“.

„Stíníte,“ řekla Hortenzie.

„Pozor,“ řekla Josefína.

Odstoupil jsem ze slunce. Obě měly poslední model kůže, který se mohl i opalovat, měly tak krásnou kůži, že by jim záviděly všechny laborantky z Robotea –

Chvíli jsem se na ně díval, na jejich proporce vymyšlené a naprogramované podle ideální ženy letošního roku –

A pak jsem pochopil.

Otočil jsem se a vyšel ze zahrady – Chtěl jsem minout Uschi, ale ta na mne číhala.

„Sestřenice?“

„Asi jsi mu šla moc na nervy,“ řekl jsem a zadíval se na hřeben, který zase ležel v květináči pod fíkusem.

Uschi si všimla, kam se dívám.

Posadila se na koberec, schoulila se.

Rozplakala.

Když jsem vycházel, všiml jsem si, jak tak sedí na koberci, zdrcená tím, že přišly „ty dvě“. Ale co mne zaujalo: Uschi si zavazovala tkaničky.

11

„Nevíš,“ řekl mi ten večer Ametyst v cukrárně, „jaký měly harémy výhody, to si neumí nikdo představit. Když jsem se tak žral, jak se Uschi vybarvila, vzpomněl jsem si na harémy.“ Chtěl jsem mu říct, že se Uschi nevybarvila, že si je jen věrná, ale pak jsem mlčel. Lidé nejvíc nenávidí to, co nejvíc milovali. A nejvíc se touží zbavit toho, co nejvíc toužili získat. I když to něco je jen vlastnost… „Víš, jak se musel harém předhánět v dokonalosti? Víš, jak se všechny kočky v něm musely zdokonalovat?“

Ametyst hovořil horečně –

„Ty si myslíš, že když uvidí ty dvě, jak jsou přesné a spolehlivé, že se změní?“

Ametyst se rozesmál.

„Samozřejmě si to nemyslím –“

„To jsem rád, bejku. Přece nejsi naivka.“

Ametyst zamyšleně ucucl čokoládovou venušovku –

„To si sice nemyslím, ale myslím si, že bude žárlit.“

„Už žárlí.“

„Fajn,“ protáhl zálibně Ametyst. „Fááájn.“

12

Málo mužů vstoupilo do dějin techniky kvůli svému manželství.

Ametyst patří mezi ně.

I když se Uschi za pár dní, bolestných dní, dozvěděla, že ty dvě nejsou milenky jejího muže, ale kyberneti, nepřestala na ně žárlit.

Myslím dokonce, že na ně žárlila o to víc.

S člověkem by mohla zápolit o přízeň svého muže nebo by mohla muže začít nenávidět. Ale tady – Sama představa, že stroj, který žije v jejím domě, je v očích manžela kvalitnější, ji asi pěkně hnětla. Aspoň si nepřestávala na „ty dvě“ stěžovat, kudy chodila. Ale nehovořila o nich, jako člověk hovoří o předmětu. Hovořila o nich žárlivě, vyloženě žárlivě – Věděla, že nejsou ženy, ale –

„Daido, jak se ta důra dneska načesala – Důra Hortenzie –“

„No ta Josefína měla večer ránu. Ametyst s ní šel do divadla, se mu divím, viděls ty lejtka, jako dvě antény –“

„Včera uklízely. Kdybys viděl, co nechaly prachu na rámech vod vobrazů –“

Toužila je pokořit –

Jak ta je toužila pokořit –

Tehdy jsem ještě nevěděl, že obě, Hortenzie i Josefína, jsou u Ametysta na experimentálním výsadku, který schválil sám předseda komise psychologicko-kybernetické a který podepsal i Joshua Lem. Myslel jsem, že Ametyst použil jen tohoto triku, aby Uschi vychoval. Teprve později, když jsem pochopil celý Amytestův záměr a přečetl si dokumentaci k jeho zlepšovacímu návrhu, uvědomil jsem si, jak byl celý plán promyšlený.

Uschi se ale nevzdávala.

Jestli dřív Ametysta provokovala, teď ho provokovala ještě víc. Dokonce zase ztratila klíče; myslím, že schválně. Aspoň mi někdo vyprávěl, že viděl Uschi, jak hází něco do řeky – hází zoufale – hází vášnivě –

„Nic se nestalo, Uschinko,“ řekl Ametyst.

„Nic?“ nedůvěřivě se na něj podívala.

„Hortenzie má rezervní klíče, a tak až půjdeš, vždycky ji popros, ona ti otevře. Hortenzie klíče neztratí. Neboj se.“

13

„Dnes přišla Uschi domů včas,“ hlásil mi Ametyst po týdnu, jako by mi oznamoval očekávaný výsledek vědeckého experimentu –

„Dnes se přezula,“ hlásil za deset dní.

„Včera umyla okna,“ říkal za čtrnáct dní.

A tehdy přešlo Roboteum do útoku.

Kampaň, jaká provázela akci „harém“, neměla v dějinách Robotea obdoby. Kniha „Výchova žárlivostí“, podepsaná Joshuou Lemem, ale napsaná štábem psychologů, kteří se nechali za odškodné zbavit autorských práv, se stala bestsellerem v sedmnácti galaxiích.

Všechny noviny, časopisy, rozhlasové stanice spustily v okamžik určený Roboteem kampaň, která neměla obdobu.

Princip nové myšlenky byl jednoduchý.

Lidé se zřídka nechají k tomu, k čemu je chceme přimět, přinutit domluvami, rozkazy, varováním.

Rozum těžko vychovává.

Podle knihy „Výchova žárlivostí“ se dá nejlépe vychovávat citem, a to citem ve všech jeho podobách. Tedy i žárlivostí.

Nápad, jaký měl Ametyst se svou ženou, shledali psychologové z Robotea univerzálním. A Roboteum začalo chrlit zástupy ideálních manželek, manželů, ideálních tchánů, tchyní, dětí – Snoubenek, přátel, dědečků, strýců a tet –

Stačilo potom takového ideálního dosadit do společnosti s tím, který měl být transformován.

A výsledky byly šokující.

Člověk nesnese představu, že ho zastiňuje stroj, tvrdila kniha a měla pravdu, měla pravdu až do komické roviny. Opravdu, děti, které se nedaly přimět ke hře na klavír sebevětšími domluvami, samy usedaly ke klavíru jen proto, aby „on“ nehrál lépe než ony. Manželé, kteří se nemohli odnaučit zlozvykům, je opouštěli, když zpozorovali, jak se jejich partner nebo partnerka sbližuje s kybernetem –

Roboteum hlásilo už za deset měsíců od zavedení nové společnosti zvané Harém tisíciprocentní dividendy.

V manželství se nový program osvědčil nejlépe.

A nejen pro manželky. Muže dokonce posedla větší žárlivost na umělé náhradníky než jejich ženy.

Mužský harém býval zvlášť dojemný. Potkával jsem na nedělních procházkách ženy provázené několika muži, několika oslnivými a distingovanými, ze kterých čišelo sebevědomí na první pohled, a jedním, který nebyl umělý, ale vlastní, ploužil se vedle nich a rozhlížel se kolem sebe zlomeně, tak zlomeně –

„Kdyby mi Joshua Lem nesežral práva,“ naříkal Ametyst, „víš, kolik by mi tenhle patent sypal?“

Ale nezlobil se ani moc –

Ředitelé továren mají svá práva –

A s tím, že Joshua Lem se jako sup zmocňoval práv na všechno, co zavánělo ziskem, s tím se muselo u nás v Roboteu počítat.

„Ale i tak jsem na tom vydělal,“ říkal Ametyst často, když jsem k němu zaskočil na návštěvu, vypili jsme kávu, kterou nám Uschi uvařila, a dívali jsme se na ni, jak sedí v koutku pokoje a zašívá, háčkuje nebo něco cídí, myje – –

14

„Nikdy bych tomu nevěřil, že se dá člověk tak zlomit,“ uvažoval Ametyst, „ale to dělá cit, cit, Daido, a co je žárlivost jiného než kolosální cit –“

Za oknem planul veliký neón HARÉM.

Dívali jsme se na něj, poblikával na černých nebesích, dívali jsme se na neónové postavy krásných žen a mužů – stály proti nebesům jako přízraky, stály zlověstně a byly vysoké až ke hvězdám –

„A co říkáš, Daido,“ dodal Ametyst, „co kdybychom se zašli podívat do města?“

Omluvil jsem se. Měl jsem tu noc dodělávat dokumentaci k umělým cvrčkům.

„Uschi, jdu do města,“ zavolal na ženu Ametyst, který mne doprovázel ke dveřím –

„Kdy přijdeš?“ vzhlédla Uschi od háčkování.

„Vím já?“ zavolal Ametyst a naskočil do aerobusu.

15

Druhý den jsem Uschi potkal.

„Daido,“ lkala, „ještě se nevrátil.“

„Asi mu do toho něco přišlo –“

Říkal jsem útěchu, falešnou útěchu, a styděl se přitom, jak jsou někdy útěchy tím posledním, co by mohlo utěšit –

„Daido,“ rozhlédla se Uschi plandavým pohledem kolem sebe, jako by mohla Ametysta někde zahlédnout, „proč si mne udělal takovou, jakou mne chtěl mít, a teď, když jsem se zlomila, mu jdu na nervy –“

Bezmocně rozhodila plandavýma rukama. Milá malá plandavá dívka.

„Tak už to bývá,“ řekl jsem a styděl se za svou bodrou povrchnost, ale nenapadlo mne, co říct dál –

„Dneska se neholil,“ řekla Uschi, „je jako byl.“

Otočila se ode mne a já věděl, že se otočila, abych jí neviděl do očí, vlhkých očí –

Pomalu odcházela k velkému domu nadepsanému HARÉM.

Naschvál jsem si počkal, až se bude vracet.

Šli s ní tři kybernetičtí blonďáci.

Velice upravení, velice oholení, přesnost z nich kapala –

Když šla Uschi kolem mne, spokojeně se zašklebila.

Tři blondýni smekli klobouky a uctivě mne zdravili.

Ametyst se dnes nebude nudit.

Teda ne.

Láska k Dulcineji

1

Tenhle příběh jsem dosud nikomu nevyprávěl.

Trochu jsem se za něj styděl –

Styděl?

To není to pravé slovo – stud, který jsem cítil, byl spojen i s jistou hrdostí a pýchou, naprosto zvláštní pocit, takový jsem měl jen jednou v životě. Rozhodně ale pocit, který mi tenhle zážitek přinesl, byl trapný.

Jak začít?

Byl jsem mladý.

V těchto slovech je snad vysvětlení, omluva i naznačení všeho, co bych zde mohl dlouho a pracně rozebírat.

Byl jsem mladý a zamilovaný.

Bylo mi jedenadvacet let a dívce, kterou jsem miloval, bylo devatenáct a byla krásná dvojí krásou, jakou mívají herečky. Tou přirozenou, která jí byla dána, i tou druhou, nepřirozenou, kterou si umí rafinovaně dávat sama.

Na krásných tvářích naleznete po čase něco velmi tupého, něco, co vás vede k poznání, že krása a přitažlivost jsou dvě rozdílné věci. Ale herečky dokáží v sobě potlačit – pokud na tom mají zájem – všechno, co by jejich krásu rušilo, co by ji zbavilo přitažlivosti.

Jmenovala se Dulcinea.

A já si opravdu připadal jako don Quijote, zmatený, poblouzněný, kdykoliv ke mně vyběhla zadním vchodem z divadla, kde jsem na ni po představení čekával. Žili jsme tehdy na hvězdě 74/7, hvězdě, která byla dost mondénní a sloužila za letovisko celé galaxii.

Pracoval jsem jako konstruktér, dostal jsem zajímavou práci, těšila mě.

Měl jsem samostatný ateliér v posledním patře budovy, vedle něj výtečně zařízenou laboratoř. Okna ateliéru i laboratoře vedla ke krásnému panoramatu… Zelené pláně, lesy, louky… A uprostřed jezera zeleně se zvedala veliká průhledná kupole, svítila v noci jako pohádková lucerna. To bylo divadlo, ve kterém hrávala Dulcinea.

Přijali ji hned po absolvování základního hereckého kursu, byla talent sám, jak o ní říkal ředitel divadla, nevrlý, čtyřikrát rozvedený morous.

Hrála naivky.

Poznal jsem v životě hodně hereček a řeknu vám, že naivky jsou vždycky nejrafinovanější ženy. Neumím si to vysvětlit – snad prostota potřebuje velkou mazanost, aby se projevila.

Já jsem tehdy pokládal naivitu za upřímnost, bezelstnost, čistotu – a vůbec mi nevadilo, že ona nebeská vlastnost mi už tehdy občas připadala jako iluze.

Co na tom, že má láska je iluze –

Když je to láska.

Dulcinea byla dlouhá a štíhlá, nosila nejnižší podpatky, jaké sehnala, a ještě se na jevišti trochu hrbila – nevím proč, ale naivky prostě musí být malé. Měla dlouhé světlé vlasy, ale schovávala si je pod krátce zastřiženou paruku – dlouhé vlasy ji dělaly ještě delší a první milovník divadla na naší hvězdě byl malý.

Bydlel jsem v bungalovu za městem a Dulcinea bydlela v bungalovu, který sousedil zahradou s mou zahradou.

Seznámili jsme se vlastně jako sousedé – přes plot. Dulcinea měla velkého azurového trigona, jak se říkalo živočichům, kteří na této planetě zdomácněli a stali se domácími zvířaty jako na jiných planetách psi nebo kočky.

Trigon byl velký asi jako vlčák, ale křehký, průsvitný – měl dlouhá motýlí křídla a celé dny běhal po zahradě a něžně zpíval.

Byl bych se tomu podivnému živočichovi divil, jsem pozemšťan; ale nedivil jsem se ničemu od té doby, co jsem pozoroval zděšené turisty z planety 6/6MH, kteří se dali na útěk před pozemskou mouchou.

Trigon byl velmi přítulný.

Krmil jsem ho přes plot zbytky od jídla a on mi zpíval, zvláštním kolotáním, někdy se podobalo slavičímu a připomínalo domov. Povíval obrovskými „vážčími“ křídly a měkce se na mě díval.

Tenhle trigon nás seznámil.

Jednou jsem přišel z práce domů a už z dálky jsem slyšel zoufalé kolotání. Odemkl jsem a běžel na konec zahrady, odkud zvuky přicházely.

Trigon se choulil na konci plotu, divoce vířil křídly a naříkal.

Dulcinea stála za ním, plakala a pokoušela se ho vymanit z plotu.

Trigon měl ve zvyku přelézat plot mezi našimi zahradami a běhat i po mé, vždycky tam našel něco k snědku.

Ale uvízl za nohu ve výpletu plotu, plot byl dost potrhaný.

Tak tam polovisel, polopoletoval a křičel úzkostí –

Z mé strany se dal trigon snadno vysvobodit, uvolnil jsem mu nohy a on hned seskočil, olízl mi ruku modrým jazykem a odbelhal se. Byl docela O. K. Dulcinea ne. Třásla se a plakala, nebezpečí jejího miláčka ji úplně vyvedlo z míry –

A pak –

Dulcinea se hrozně ráda rozčilovala –

Jsou takové ženy. Herečky snad všechny –

Aspoň ty, co jsem poznal já –

Pozval jsem ji na skleničku, aby se uklidnila.

Zůstala u mě. Po skleničce. Zůstala několik let.

A právě s Dulcineou se pojí nejpodivuhodnější příběh, jaký jsem kdy zažil – pokud definujeme podivuhodnost jako něco, co se příčí nejen všemu, co jsme zažili, ale i všemu, co jsme si byli schopni vysnít –

2

Čas s Dulcineou byl nejkrásnější čas v mém životě. Vždycky jsem toužil po tom, abych se nenudil.

S Dulcineou jsem se nudit nemohl.

Jediná potíž, jakou náš vztah přinášel, byla, že já pracoval přes den a Dulcinea hrála v noci.

Měli jsme na sebe jen nepatrně času –

Čekával jsem na ni každý den před divadlem, pokud hrála, a navštěvoval ji o přestávkách v šatně.

Víkendy nám hodně přebíral film. Dulcinea filmovala a často se doma jen mihla, vybalila kufr, zabalila nový a rozběhla se zase ke dveřím, před kterými čekal vůz.

Ale Dulcinea byla se mnou i tehdy, když u mne nebyla. Tak jako Dulcinea provázela dona Quijota, ať byl jakkoliv sám. Bývají ženy, u kterých máte dojem, že jsou kdesi jinde, i pokud jsou vedle vás, u Dulciney se mi zdávalo, že je se mnou, i když byla v dálce.

Hrála často.

Na naší planetě nebylo mnoho zábavy a divadlo vábilo největší zájem – lidé si odvykali televizi, projekcím – – opět je vábilo vidět sebe sama v podání herců – a ne zprostředkovaně obrazovkou.

Toužili vidět radost a smutek, nezprostředkovaný filmovým pásem – hovořilo se o tom jako o moderním návratu k realitě a jako o módě – ať už ten zájem vyvolalo cokoliv, znamenal rozkvět divadla.

Hráli se staří i noví autoři.

Nejvíc se hrál starý – a jak stereotypně dodávali recenzenti – starý dobrý Shakespeare.

Dulcinea měla monopol na všechny postavy mladých žen. Byla tím, čemu se ve velkých divadlech říká hvězda. Na naší provinciální planetě byla sice jen provinciální hvězdou, ale tvrdila, že by si nikde nezahrála tolik hezkých rolí, a chtěla tu zůstat.

Namlouval jsem si, že tu chce zůstat třeba i kvůli mně.

Ta iluze mi dělala radost.

3

Po prvním roce našeho sblížení jsem dostal na svém pracovišti mimořádný úkol a Dulcinea měla filmovat.

Bylo nám jasné, že pokud se nevzdám své práce nebo ona své, budeme mít na sebe málo času, tak málo, jako bychom se vůbec neznali –

Po nejbližší tři měsíce – když jsme porovnali své pracovní rozvrhy – jsme se vlastně neměli vůbec setkat.

Samozřejmě jsem prohlásil, že výzkumný úkol nepřijmu, ale prohlásil jsem to dost hořce. Byla to šance, jakou člověk dostává jednou za život.

Dulcinea samozřejmě také prohlásila, že filmování odmítne – ale hlas se jí přitom zachvěl a hned se podívala z okna, abych jí neviděl do očí –

Sláva se odmítá těžko…

Ten večer, když jsme se oba rozhodli, že opustíme svou životní příležitost, abychom mohli zůstat spolu, jsem se odhodlal.

Seděl jsem v hereckém bistru, srkal sodovku – potřeboval jsem být při svých úvahách absolutně střízlivý – a díval se na herce a herečky, kteří se smáli u baru, hovořili mezi sebou, dokud je inspicient nevyvolal na scénu, aby řekli svých pár replik a mohli se zase, v kostýmech, vrátit k hovoru a ke své sklenici…

Theatrum mundi. Divadlo světa – – –

Měl jsem v tu chvíli Dulcineu tak rád, že mne bolelo její odhodlání vzdát se kariéry kvůli mně. I když mi to odhodlání nezřízeně lichotilo –

Srkal jsem sodovku a jako by mě bublinky povznášely, zklidňovaly –

Proč by měla přestat –

A proč já bych měl přestat vědecky pracovat. Láska nám přece nesmí být závorou k tomu, co chceme dokázat – jinak ji začneme časem posuzovat jako břemeno.

Dopil jsem sklenici sodovky, vytáhl zápisník a vrcholně střízlivý si začal poznamenávat svůj nápad.

Byl jednoduchý, až mě mrazilo.

Střízlivý jako sodovka.

4

Jako zaměstnanec Robotea jsem se setkával zatím jen se zcela opačnými problémy, než jsem teď měl já.

Robotům, kteří vycházeli z našich ateliérů, jsme museli dát tvář a čas od času se stávalo, že tvář, kterou jsme zvolili, už někomu patřila, někomu v hlubinách vesmíru.

Tato záměna dávala po léta látku autorům situačních komedií – manželka potká v lázních člověka, který se navlas podobá jejímu manželovi, podezírá ho z nevěry, protože manžel má být doma – katastrofa, peripetie – a nakonec se vše vysvětlí.

Podle zákoníku paragraf 6 odstavec 78 bylo právo na vlastní podobu chráněno zákonem, a pokud si někdo na podobu s dvojníkem stěžoval, museli jsme okamžitě našeho robota fyzicky změnit.

Mě napadlo teď něco naprosto opačného –

Jsem si jistý, že víte, co. Vyrobit jakéhosi stávkokaze – – který by vlastně stávkokazem nebyl. Dulcinea chtěla stávkovat a nenastoupit na natáčení – co kdyby filmovat přijela umělá Dulcinea – pěkně, v tichosti – a moje Dulcinea zůstala u mne – pěkně, v tichosti –

Promýšlel jsem to ze všech stran, vzal jsem si k ruce i právní předpisy a nenašel jsem nic, co by to zakazovalo. Samozřejmě bylo třeba všechno udělat v naprosté tajnosti, protože režisér by se pravděpodobně nesmířil s tím, že hlavní zamilovanou roli v seriálu hraje stroj, a kdo ví, jak by se s Dulcineou v mém provedení smířili její spoluhráči –

Líbat stroj –

Jistě by bylo zajímavé téma na disertaci „Vztah herců k jejich kovovému kolegovi herci“ a fráze teatrologů herec-člověk by konečně přestala být frází. Ale mně nešlo o teorii.

Chtěl jsem prostě jen to, aby Dulcinea zůstala se mnou.

5

Po představení se Dulcinea vrátila do našeho bungalovu a vyčetla mi, proč jsem na ni nečekal.

Vysvětlil jsem jí, co jsem vymyslel, zatleskala, roztančila se pokojem. Pak si sedla a dlouho mlčela.

„To nejde.“

Zeptal jsem se nechápavě, proč by to nešlo.

„To bych tu byla dvakrát?“

Řekla to dokonalým tónem naivky.

„Žárlila bys na sebe?“

Dívala se skrze mne, široce rozevřenýma očima, jako by kdesi za mnou už viděla samu sebe –

„Ano.“

„Prosím tě, žárlit sám na sebe –“

Snažila se mi vysvětlit, že by snad ani tak na sebe nežárlila, to že nechtěla říct, neumí si představit, že bych mohl mít radši ji než ji, ale –

Přesvědčoval jsem Dulcineu několik dní.

Jak se blížil den odletu, byla stále méně rozhodná.

„Ale teď se to stejně nedá stačit,“ řekla den před odletem.

Vzala ze stolu text zprávy, kterou chtěla poslat filmovému štábu – sice se dávno rozhodla nehrát, ale vypovědět závazek chtěla až na poslední chvíli – když už nebude hrát, ať se o ní aspoň pořádně mluví, těšila se škodolibě –

Zaklepal jsem na dveře laboratoře.

Z druhé strany se ozvalo také zaklepání.

„Nechceš cigaretu?“ nabídl jsem Dulcineji. Užasle sledovala dveře do laboratoře, pomaličku se otevíraly.

Cigareta Dulcineu uklidňovala, zapálil jsem dvě a jednu jí podal.

Ale Dulcinea stála jako v křeči a dívala se do dveří.

Také, kdo by se nevylekal, kdyby se před ním otevřely dveře a ze dveří by vyšel on sám.

6

Podal jsem cigaretu DULCINEJI, té druhé. Když ta první nechtěla.

Vzala ji do konečků prstů, poděkovala mi měkkou elipsou, kterou opsala bradou, natáhla z cigarety kouř a posadila se proti nám, nohu přes nohu.

„Ty jsi –“ vydechla Dulcinea.

Pokrčil jsem rameny. Abych se přiznal, čekal jsem naivní nadšení, obdivování. Hrál jsem si s konstrukcí dlouhé noci a trochu uznání by mi udělalo dobře – –

Vstal jsem a popošel k oknu – chtěl jsem udělat to, na co jsem se připravoval po celou dobu konstrukce. Vidět je vedle sebe.

Podobaly se dokonale.

Seděly vedle sebe u stolku, jako by se Dulcinea posadila před velké zrcadlo.

Zase tak moc nemáš být na co pyšný. Takováhle práce se dělá už v prvním ročníku na univerzitě. Krotil jsem svou pýchu. Nejtěžší bylo sejmout odraz Dulcineina vědomí, i to se mi podařilo, když jednou po večeři Dulcinea vyčerpáním usnula.

Dívky seděly trochu rozpačitě, DULCINEA byla sebevědomější než Dulcinea, ale i ji její dvojnice zneklidnila.

Samozřejmě, měla uloženo ve vědomí, že zastupuje Dulcineu. Ale i tak bylo pro ni zajímavé – vidět se –

„Šluka,“ zašeptala Dulcinea, „dej mi šluka –“

A podala DULCINEJI z krbu svůj scénář.

Konečně, dopadlo to docela dobře. Byl jsem s oběma dívkami spokojený.

„Nerada bych vám dělala komplikace –“ řekla DULCINEA a řekla to tak drze jako onen druh úspěšných dívek, který není nikdy drzejší, než když se omlouvá – – –

Dulcinea se na ni usmála se vzteklou vděčností.

„Doufám, že budu aspoň tak dobrá jako vy –“

DULCINEA nahlížela do scénáře.

„Stejně se to asi nestačíte naučit –“ vzdychla s líbeznou zlomyslností Dulcinea.

„Absolutní paměť,“ poklepala si DULCINEA na rameno, kde jsem jí umístil paměťové centrum.

Pomohl jsem DULCINEJI s kufry na letiště, Dulcinea zůstala doma, aby ji nikdo neviděl s NÍ –

Než nastoupila do rakety, DULCINEA se sklonila k mým rtům. Ale přestože jsem viděl, že na nás míří kamera reportéra, nedokázal jsem ji políbit.

A přitom jsem věděl, že má měkké, něžné rty – – sám jsem je přece tvaroval –

Když se raketa ztrácela mezi jiskrami hvězd, bylo mi dobře. Jako by odlétala noční můra, která mě nepříjemně sevřela –

Snad jsem to neměl dělat –

Blížil jsem se k úpatí kopce, kde stál můj bungalov.

Ale proč ne, proč bych to neměl dělat?

Dulcinea stála v rozsvícených dveřích a opírala se o stěnu.

„Je pryč?“

Přikývl jsem. Díval jsem se do oblohy, nepochopitelně znepokojený. Tam kdesi v nesmírné výšce nad námi si zrovna asi DULCINEA otevřela kosmetický kufřík a líčila si své hnědé oči –

„Neděláme něco –“ Dulcinea hledala slovo, „něco něco –“

„Není to zakázané,“ řekl jsem a řekl to tak hlasitě, až jsem se sám divil.

„Zakázané,“ pohodila hlavou Dulcinea. „To by toho bylo –“

A já pochopil, že to dovolené může být někdy mnohem nepříjemnější než to zakázané, jistě to tak myslela.

Vyhrnul jsem jí vlasy nad uši a zkoumal napojení uší – tam, jedině tam se dalo odhalit, že DULCINEA… Ale ne – byla to Dulcinea.

„Stejně to zvrže,“ řekla Dulcinea a dívala se fascinovaně na oblohu. „Zvrže a vyhodí ji –“ Říkala to okouzleně, jako své největší přání –

Žárlila.

Žárlila sama na sebe.

„Jsem krásnější?“ zeptala se po večeři a dívala se upřeně do zrcadla.

„Než kdo?“

„Než –“

„Než ty?“

Pohlédla na mne zuřivě.

„Ale jistě jsi o moc krásnější než ona.“

Dulcinea přikývla a přiťukla sklenicí na zdraví dívky v zrcadle.

Ta jí také odpověděla.

A sklenice a její odraz se setkaly na hladině zrcadla.

Ten zvuk setkání byl nepříjemný – Dulcinea se rozesmála –

Když se smála, opouštěl ji strach –

7

První dny po odjezdu „té druhé…“ jsme já i Dulcinea očekávali každý den zprávu, že se celá záměna odhalila. Já čekal na odhalení záměny jako na lákavý experiment, který zpopularizuje naše pracoviště, Dulcinea – jak jsem pozoroval – čekala na okamžik, ve kterém pravda vyjde najevo, jako na okamžik, který jí přinese štěstí – –

I když jsem odvedl perfektní práci, nemohl jsem počítat s tím, že by DULCINEA dokázala „žít“ natolik věrohodně, aby přesvědčila o své roli celý štáb umělců. Zprvu jsem bral celou záměnu jako východisko pro svůj vztah k Dulcineji, ale když dvojnice odlétla, pochopil jsem celou nesmyslnost a zvrhlost svého podniku a díval se na něj už jen jako vědec –

Každý den jsme kupovali noviny a sledovali filmové zprávy.

Poslouchali jsme také denní televizní relace „Čím nás potěší naši filmaři“.

První týden se o filmu s Dulcineou neobjevila ani řádka, nepromluvil o něm ani jeden komentátor.

Zato druhý týden…

Na obálce filmového týdeníku byla velká Dulcineina fotografie.

Usmívala se z lesklého papíru a dívala se přimhouřenýma očima. Dravec, laskavý dravec – – –

Hvězda vychází – stálo přes celou fotografii.

A v týdeníku byl obsáhlý šestistránkový interview.

„Bestie,“ zaúpěla Dulcinea a vytrhla mi týdeník z rukou. Posadila se ke stolu a položila týdeník před sebe, ruce se jí třásly, nemohla v nich ani týdeník udržet a číst. Nikdy jsem ji neviděl tak rozčilenou, a musím se přiznat, že mě bavila…

„Jsi dobrá,“ řekl jsem jí, „jistě budeš mít v tom filmu úspěch.“

Nic nevnímala, jen interview.

Občas se při četbě hystericky zasmála, vykřikla nebo sykla, jako by se nedotýkala papíru, ale DULCINEA ji šlehla kopřivou –

„Kráva,“ vykřikla nakonec, vyskočila od stolu a zuřivě přecházela místností. Dulcinea nikdy nebyla vulgární – na rozdíl od tolika svých kolegyň – její nadávka mě zvlášť překvapila.

Začetl jsem se do týdeníku.

DULCINEA odpovídala na řadu otázek a odpovídala vtipně. Novou roli přijala jako první velkou příležitost, říkala, setkání s novou rolí je pro ni jako setkání s novým mužem. Může ji zklamat, to ano, ale ona, pokud v něm nalezne zalíbení, ho zklamat nemůže. Patří teď své roli, jen jí… Je vděčna režisérovi, že si ji vybral – a doufá, že ho nezklame. Co má nejraději v životě? Pravdomluvnost a jasmínovou vůni. Nejraději se obléká do jasmínové vůně. Myslí si, že jí ta vůně stačí i sluší. A tak dál. Nemohl jsem pochopit, proč se Dulcinea zlobí. Byl jsem na DULCINEU přímo pyšný, pyšný, jako je asi kuchař na dort, který vzbudí úspěch. Upekl jsem ji.

A ona chutná.

Dulcinea pobíhala pokojem a vztekle tloukla pěstí o pěst.

Žárlila?

Musel jsem se přemáhat, abych se nedal do smíchu.

Ale nedal jsem se do smíchu.

Chápal jsem, že Dulcineu je možné ztratit jediným způsobem naprosto bezpečně.

Zesměšnit ji.

A DULCINEA to teď prováděla. Dokonale.

Podíval jsem se znovu na obálku týdeníku. Jak se na lesklé podobizně zachvěl sluneční paprsek, vypadalo to, že DULCINEA spokojeně mrkla. Jedním okem.

Tak to vidíš, říkal ten pohled.

Strčím tě do kapsy, kdy budu chtít.

Ještě večer týdeník zmizel. Jen na koberci zbyl útržek s DULCINEINÝMI rty, který Dulcinea zapomněla sebrat, když časopis trhala…

8

Film s DULCINEOU se stal hitem dlouho před tím, než byl dokončený.

Točil ho mladý režisér, měl hodně přátel a zajímalo se o něj hodně kritiků a reportérů. V lidském životě jsou chvíle, kdy se člověk dostane do módy, ani neví jak – a u onoho mladého režiséra tahle chvíle, nevyzpytatelná chvíle, právě nastala.

Každé dva dny jsme nacházeli v novinách nebo v televizi nějakou zprávu o tom, jak natáčení pokračuje.

Vedle DULCINEY se ve filmu objevilo několik věhlasných herců a všichni ti herci chválili DULCINEU.

Během následujícího měsíce se objevila šestkrát na titulní straně různých magazínů.

Uložená do bedny, v níž ji převážejí gangsteři přes hranice – jen hlava jí vyhlíží úzkostně přes držadla… Ve vaně, ve které ji překvapí mladý a krásný zločinec, prchá přes její byt… Podobizna z profilu a s vlajícími vlasy, en face s půvabně vyceněnými zuby – Tři hodiny mi trvalo, než jsem jí je vycentroval, aby se jí nevyboulovaly rty – – –

Nemohl jsem se na DULCINEU dívat jako na krásnou mladou dívku, ať jsem se o to snažil, jak jsem chtěl.

Doufal jsem, že se vcítím do nálady, jakou začala vzbuzovat u mých přátel. Ale stále jsem ji viděl jen tak, jako bych se díval – dejme tomu – na mlýnek na kávu zvláštní konstrukce.

Nebyla lidská. Pro mě ne.

Čím víc Dulcinea na DULCINEU žárlila a vykřikovala nad jejími fotografiemi, tím jsem byl spokojenější.

Jak DULCINEA dobře hraje.

Jak ten „můj strojek“ dobře mele kávu.

Divadelní kávu – – –

9

Každé dva dny mi DULCINEA telefonovala.

Dulcinea naslouchala našim hovorům u druhého aparátu a sledovala DULCINEU na telefonní obrazovce se směsí hrůzy a rozkoše.

Viděla svou krásu –

A cítila přitom vztek, že její krása není její –

Byla zvědavá, co mi DULCINEA řekne, ale nakonec přestala naše rozhovory sledovat.

„Já to prostě nesnesu dívat se na sebe, jak s tebou mluvím,“ plakala jednou v noci, když zazvonil telefon a DULCINEIN sladký, dravý hlas zazněl v našem salóně.

Naše rozhovory byly jednotvárné.

DULCINEA měla za úkol mě pouze informovat, že je všechno v pořádku a nenastaly-li komplikace, které by si vyžadovaly mou přítomnost.

„Ahoj, brouku,“ začínala.

Chvíli klábosila o tom, jaké šaty měla ten den na sobě, s kým večeřela, kdo jí vyznal lásku a poslal květiny, že ji tlačí boty a je ospalá.

Ospalá byla stále a boty ji tlačily také denně – –

Musím se přiznat, že jak natáčení pokračovalo, nepřijímal jsem DULCINEINY telefony tak klidně jako předtím –

Byla dokonale stejná jako Dulcinea –

Nakonec jsem se s ní domluvil, ať mi přestane telefonovat, a zavolá, jen kdyby se opravdu něco stalo.

„Jasně, broučku,“ pípla, „mám taky na hovory lepší frajery než tebe.“

Řekl jsem jí tehdy něco pěkně ostrého a ona na mě udělala dlouhý nos a zavěsila.

Tu noc jsme s Dulcineou nemohli usnout, seděli jsme na terase a pili a občas se podívali do výšky.

Tam někde sedí DULCINEA a –

A –

10

Dulcinea mi začala vyčítat, že jsem DULCINEU udělal příliš drzou. „Udělal jsem ji jako tebe,“ namítl jsem. Snažil jsem se jí vysvětlit, že jsem ji nemohl udělat jinou. Podoba musela být dokonalá. Nemohl jsem tam poslat koktavou marionetu. Musel jsem DULCINEU vybavit určitým dílem svobody – – jen jsem si teď nebyl jistý, nedal-li jsem jí té svobody příliš mnoho.

DULCINEA – SEX STAR

Tenhle titulek Dulcineu ohromil. Byl na obálce měsíčníku určeného filmovým skandálům. A Dulcinea se v něm dočetla, že – že ona – přijala roli v připravovaném filmu Amorova odysea.

„Měla jen hrát místo mě a hned se vrátit,“ křičela na mě Dulcinea a mávala týdeníkem.

„Naprogramoval jsem ji, aby vždycky jednala v zájmu tvé kariéry. Jako ty,“ namítal jsem rozpačitě.

„Já nechci hrát v tom praštěném filmu,“ sténala Dulcinea a dupala kramflíčky o dlaždice v kuchyni. „Když si představím, co tam v dálce vlastně vyvádím, zatímco jsem tady –“

A vyváděla.

V rubrice „Hvězdné dráhy“ věnované životu prominentů jsme se dočetli příští den, že DULCINEA přijala nabídku manželství Dina R. Schusssteina, věhlasného filmového producenta.

Na fotografii, která doprovázela článek, seděli na Schusssteinově jachtě, ona jemu na klíně a v plavkách.

„Bestie,“ šeptal jsem, „bestie, bestie, bestie,“ a chvíli trvalo, než jsem si vůbec dokázal vybavit jiné slovo.

11

Dnes se dívám na tento příběh s odstupem, jako na anekdotu, hrany oněch dní se zbrousily, všechna ostří setřela – zbyla jen historka, kterou mám chuť čas od času vykládat k obveselení svých přátel –

Jenže tehdy jsem byl pěkně zuřivý.

Začal jsem –

Zní to neuvěřitelně, ale začal jsem žárlit.

Bylo to naprosto zbytečné. Ano, pravá Dulcinea seděla na terase vedle mě s listem z jabloně na nose a opalovala se a ten starý Schussstein tam na své jachtě vozil o přestávkách mezi natáčením jen figurínu –

Ale přece –

Kamarádi v práci mi poklepávali na rameno a říkali „vykašli se na ni“ nebo „to víš, herečka“ a podobné fráze, jakými se snažívají lidé utěšit opuštěné milence hereček – –

A DULCINEA žila.

Pokusil jsem se jí zatelefonovat, ale ona nezvedala telefon – možná se už přestěhovala k tomu starému „filmovému čertovi“, jak se Schusssteinovi ve filmařských kruzích přezdívalo –

Napsal jsem jí několik dopisů, poslal telegram –

Neodpovídala.

Ale byla s námi.

Stále byla s námi. Ať jsme míjeli kteroukoli trafiku, viděl jsem DULCINEU na fotografii – titulky lemující podobenky hlásaly nejnovější zprávy z jejího života. A stačila toho DULCINEA hodně… Po týdnu se se Schusssteinem rozešla a utekla na víkend se svým partnerem z filmu, zúčastnila se mohutného flámu, který skončil hroznou havárií, při které shořely tři vozy, ale nikdo se nezranil.

„Bestie, má štěstí,“ lamentovala Dulcinea.

Ale pak se rozplakala radostí, že všechno dobře dopadlo, vždyť by tam vlastně zahynula – ona – –

Dulcinea žila celé týdny od DULCINEINA odchodu jen v mém bungalovu, nevycházela z něj dál než na terasu. A já na ní začínal pozorovat deprese – jako by se rozpojovala chvílemi do dvou dívek – do té zde, ukryté, a do té tam – oslnivé –

Přestávala se také chovat jako dřív –

Jako by jí DULCINEA odnesla právo na to být Dulcineou a Dulcinea se stala kopií – Pečovala o sebe čím dál méně. Nečesala se. Začala pít, nelíčila se – a když se žena přestane líčit, začíná se s ní dít něco nebezpečného –

„Pojedu za ní,“ řekl jsem Dulcineji.

„Za mnou?“ zeptala se pomalu. Ani ke mně neotočila hlavu.

„Za ní.“

„Nejezdi, prosím, prosím,“ Dulcinea ke mně natáhla ruce.

Žárlila.

Ta „druhá ona“ byla úspěšnější. Exkluzívní. Slavná. A Dulcinea, která ztratila už svou podobu, slávu i práci, se bála, že ztratí ještě mne –

12

DULCINEA si vybrala honorář za právě dokončený film.

Podle ujednání měla okamžitě přijet zpátky, nechat se rozebrat – – Ale nepřijela. Nechtěl jsem opustit Dulcineu v jejím rozpoložení, a tak jsem pouze sledoval novinové zprávy. DULCINEA přijala roli ve velkofilmu Amorova odysea a míhala se mezi hvězdami, exteriéry se točily na dvaceti planetách.

Jednou se mi podařilo zjistit, kde bydlí.

Zatelefonoval jsem jí – Dulcinea seděla u druhého aparátu a strnule se dívala jakoby hypnotizována na desku videotelefonu, kde se za chvíli měla objevit její vlastní tvář.

Objevila se.

Zřejmě jsem DULCINEU probudil.

Zvedla sluchátko, pohlédla mi do očí ospalými zřítelnicemi – Rozsvítila. Vedle ní ležela ještě nějaká silueta.

Zavěsil jsem.

Když jsem se po chvíli vzpamatoval a volal podruhé, telefon nebrala. Zřejmě ho vypnula. Byl bych se vsadil, že ten vedle ní byl Schussstein.

13

V noci vycházela Dulcinea ven.

Chodívali jsme po zahradě mého bungalovu a Dulcinein trigon běhával kolem nás a šuměl vážčími křídly o noční vítr.

„Dulcineo,“ řekl jsem jednou, „všechno se děje – –“

Váhal jsem.

„Jak se všechno děje?“ vyhrkla a rozplakala se.

„Všechno se děje dobře.“

„Dobře?“

Zastavila se a divoce na mě pohlédla.

„Myslíš si, že kdybys tam jela – filmovat – ty –“

Pochopila.

Políbila mě. A tak jsme tam chodili a trigon běhal mezi námi, šťastný a poletující, olizoval nám hebkým modrým jazykem dlaně – – –

Pochopila.

Kdyby odjela ona, chovala by se jistě jako DULCINEA. Nemohla by jinak. Ta dívka v dálce jen žila život, kterého jsem Dulcineu uchránil. A Dulcinea se mohla dívat na ten život, jako by četla zprávu o nebezpečí, kterému unikla… Jistě by i ona podlehla tolika nabídkám a jachtě a kariéře – A dnes v noci bych volal jí, místo té atrapě, ona by vzala sluchátko a já ji spatřil a plaše a zdrceně zavěsil –

Jenže bych šel teď v noci bez ní.

Sám. Sám – –

14

V příštích měsících DULCINEINY úspěchy strmě stoupaly. Dokázala každou roli nastudovat tak rychle a tak dobře, že se na ni role jen řítily a ona přijímala každou.

Denně jsem o ní dostával zprávy z výstřižkové služby, předplatil jsem si ji na heslo Dulcinea –

Jaro vítala koupelí v kašně plné šampaňského, léto pod sprchou, z které teklo burgundské, bílé a chlazené.

Přesně vycítila, co má dělat, aby se o ní psalo.

DULCINEINY interview se lišily od upocených interview, která dávaly ostatní herečky, a novináři si její názory trhali z rukou –

Co to znamená mládí?

Mít staré milence. Jsou tak moudří.

Má herečka charakter?

Potřebuje-li ho pro svou roli, proč ne?

Ostýcháte se vystupovat ve filmu nahá?

Letos ještě ne.

Byla frivolní a krásná – vypadala jako jeptiška, která vyběhla z kláštera koupit sestře představené nový růženec – a přitom hrála a žila v situacích, jaké šokovaly i dost otrlé pamětníky –

Co si o sobě myslíte?

Že byste mě rád pozval na večeři.

Nudíte se někdy?

(Odpověď zkonfiskována ústavem pro mravopočestnost.)

Co je to tajemství života?

Nestarat se o tajemství života.

DULCINEA –

Snad právě to napětí mezi jejím nevinným vzhledem, čistotou pohledu a způsobem života tak dráždilo, vábilo –

Uměl jsem si docela dobře představit, že kdybych neměl její originál doma a nevymodeloval ty křivky, jaké jsem vídal na fotografiích, nevymodeloval je na svém stole, že bych se i já dokázal okouzlit –

Občas jsem si uvědomoval, že DULCINEA je přitažlivější –

Než –

Než Dulcinea.

A byl jsem pyšný jako ten, kdo dokázal dát kopii to, co nemá originál. Zároveň jsem byl nešťastný, jako ten, kterému dílo zastínilo život.

15

Ze začátku jsme s Dulcineou uvažovali o tom, že pravdu zveřejníme – prohlásíme tu drzou a arogantní dívku v dálce za plagiát – všechno obrátím do vesmírného žertu.

Ale časem nám bylo oběma jasné, že to není možné.

Lidí, kteří uvěřili DULCINEJI, byly nepřehledné zástupy. Jejích přátel, milenců, opravdových i těch, kteří jimi byli jen v touze, jejích příznivců bylo tolik, a já si uměl představit, co bych vyvolal, kdybych zveřejnil, že všichni zbožňovali jen panáčka, kterého jsem zhotovil –

Takový Schussstein by mě jistě chtěl zničit – a nebyl, jak jsem věděl, z Dulcineiných milenců tím nejmocnějším.

Navíc jsem DULCINEU zhotovil z materiálu, který jsem neprofakturoval svému podniku, a mohl jsem mít z toho, že jsem si její „tělo“ vypůjčil z ústavního skladu, pěkný malér.

I když by mi všechno prošlo, musel bych se stěhovat.

A Dulcinea?

Někdy jsem uvažoval, že celá skandální situace by pro ni znamenala velkou slávu.

Ale Dulcinea mě přesvědčila, že ne.

Každý ji prý bude srovnávat s tou „bestií“ a DULCINEA hrála opravdu velmi dobře.

A pak – nebude to pohana pro celý herecký stav?

Nebude to znamenat zkázu profese, která prochází lidskými dějinami od jejich počátků?

Už nejsou potřeba herci. Stačí přivést na jeviště pár panáků, příslušný psychologický dekoratér je uvede do lidské (nebo nadlidské?) podoby – Zazvoní se a panáci odehrají to, co mají, tak jako když soustruh soustruží – – Vyplivnou ze sebe roli stejně, jako automat vyplivne šálek s kávou –

V každém případě to bude diskreditace umění –

Váhali jsme.

DULCINEA neváhala.

Po roce našeho zoufalého života, uzavřeného v bungalovu, jsme byli na dně, DULCINEA krásnější než jindy – stála na vrcholu svých sil a svých schopností. Pozorovali jsme ji v nových filmech a Dulcinea vychrtlá, neklidná se každou chvíli rozplakala.

Psával jsem čas od času DULCINEJI dopis.

Neodpovídala.

Neodepsala mi. Odepsala mě.

Chovala se ke mně jako dítě, které opovrhuje svým otcem. Aspoň bát by se mě mohla, uvažoval jsem –

Po roce mi DULCINEA poslala obálku.

Vrhli jsme se k ní s Dulcineou, jako by nám posílala budoucnost –

Budoucnost v obálce –

Z obálky vypadla fotografie DULCINEY, pootevírající měkké rty a dívající se na nás s rafinovanou bezelstností –

Přes fotografii rozmáchlý a ledabylý podpis –

DULCINEA Dulce.

To Dulce se stalo v poslední době její přezdívkou…

16

DULCINEA žila ukradený život – život, který žila, pohlcoval život Dulciney. Hubla. Plížila se kostnatá a s bolestně jiskrným pohledem po bungalovu.

Žárlila.

Bezmezně žárlila.

Jednou jsem ji přistihl, jak píše DULCINEJI dopis.

Anonym.

Sama sobě.

Přiznala se mi, jak ji zneklidňuje, že pokud by odjela – žila by tak jako DULCINEA – měl jsem prý pravdu, když jsem to tvrdil. Je na jednu stranu DULCINEJI vděčná, že ji zachránila před životem, jaký odmítá. Ale nemohla by ho odmítat, kdyby jí byl nabídnut… Je lehké odmítat, co nemůžeme mít.

Řeknu vám, ani jsem se večer netěšil domů. Věděl jsem, že tam bude zase stát pohublá Dulcinea, stín té, kterou jsem miloval.

Bude vyčítat.

Vyčítala mi dennodenně.

A ječela přitom –

„Máš mi být vděčná,“ říkal jsem.

„Jsem vděčná, ale ty jsi neměl právo mě ukrást.“

„Neukradl jsem tě,“ namítal jsem a odcházel zavřít se do své pracovny a zaspat – zaspat všechno – – –

Nedala se přesvědčit.

Neměl jsem právo ukrást ji. Už ani nečetla výstřižky o své kariéře – –

Jen se čas od času zeptala:

„Tak v čem teď hraju?“

A já jí odpovídal, ochable a bázlivě – v Eroteii, v Milence své milenky, Ďáblově nevěstě – nebo jak se ty všechny nesmyslné a nepochopitelně navštěvované filmy jmenovaly – – –

17

Plynula léta –

Kdybych to nebyl já, kdo vyslal DULCINEU za slávou, byl bych se už dávno s Dulcineou rozešel. Už dávno jsem ji nemiloval a ona mě nenáviděla.

Ale pojila nás vina. Nemohl jsem od Dulciney odejít, ona neměla, kam by odešla. Její život vlastně nebyl – Neměla na něj právo – Zatímco se procházela se mnou v zahradě bungalovu, její vlastní život probíhal tam v dálce – na rozsvícených hvězdách a rozsvícených jachtách –

Před televizními a filmovými kamerami –

Ta noční procházka byla jen odlesk života, skutečného života, trapný odlesk –

Byla divákem svého života, existovala, ale její život probíhal bez ní, nezávisle na ní a odmítal ji –

Neuměl jsem si představit, jak to všechno bude pokračovat.

A pak mi výstřižková služba poslala zprávu, že se DULCINEA provdala.

18

V tu chvíli jsem začal trpět depresemi i já.

Schussstein byl člověk, kterého jsem nemohl litovat, že pojal do manželství figurínu, a docela mě těšila představa, že se jednou rozpojí kontakty a DULCINEA se vypne – představoval jsem si situace, při kterých k rozpojení dojde, a bylo to docela zábavné –

Přál jsem Schusssteinovi ten výsměch, jaký přijde –

Ale na druhou stranu – byl ženatý s ženou, kterou jsem miloval – DULCINEA byla od ní k nerozeznání.

Jako bych měl vzácný obraz a najednou navštívil galérii a našel stejný v ní – a váhal, který je originál –

O DULCINEJI vyšla kniha.

Prohlížel jsem si ji a mrazilo mě.

Díval jsem se na dívku, která byla mou láskou – jen v DULCINEJI utkvěla a přetrvávala podoba dívky, kterou jsem miloval –

Ta pravá stárla vedle mě, trpěla, hubla, hádala se – Ta druhá zářila a žila –

A já se trápil tím, že mi iluze byla bližší než skutečnost.

Jednou v noci mi DULCINEA zatelefonovala.

19

Měla na sobě růžové krajkové pyžamo, seděla v posteli a brčkem ucucávala z vysoké sklenice koktejl.

„Ahoj, táto,“ kývla na mě koktejlem.

„Dobrý večer,“ vydechl jsem užasle, kdybych byl čekal, že mi zavolá, vymyslel bych si jistě, co jí říct – – Ale takhle měla výhodu překvapení. Díval jsem se na ni a asi pěkně hloupě, protože vyprskla.

„Nemůžeš se koukat jinak?“

Pokusil jsem se… Nasála z brčka a smutně vytáhla brčko ze sklenice, kroužila jím, zachyceným mezi rty, sem a tam –

„Nudím se.“

Ani to nemusela říkat.

Stále jsem nevěděl, co říct. Tedy, věděl jsem plno věcí, co říct, ale tak se mi hrnuly do úst, že jsem byl na tom stejně, jako bych nevěděl, co říct… Pozoroval jsem její bílou šíji, jak se kýve ze strany na stranu.

„Dulcinea se trápí,“ řekl jsem tónem, za který jsem se okamžitě styděl – byl to tón otce, který hovoří s rozmazlenou dcerou.

„Já taky,“ vzdychla.

A obrátila ke mně své oči, velké a čisté, v tu chvíli náhle nebyly vůbec drzé.

„Vrať se,“ začal jsem plaše.

„Co bys se mnou udělal?“ zeptala se a znovu ponořila brčko do sklenice.

„Co, co –“ váhal jsem.

„Zabijete mě –“

Neptala se, jen tak zoufale vydechla, jako by toužila, abych na ni vykřikl, že ne, že ne –

Co bych s ní udělal – Samozřejmě, bylo by lehké říct jí, že ne, že tu bude s námi, pěkně, družně žít, jako třetí – že budu bigamista s jednou ženou – – – a pak ji zabít – tedy demontovat – a všechno vyřešit – Ale já nedokázal lhát před těma jejíma čistýma očima. Konečně byla přece DULCINEA. Vytáhla brčko ze sklenice a zlomila je.

„Asi se oddělám,“ řekla. Řekla „oddělám“, ale zapípala to surové slovo něžně, bázlivě –

„Je mi z toho všeho zle,“ ucucla ze sklenice.

„Co vám chybí,“ začal jsem a hned se opravil, „co ti chybí –“

Zaváhala, pootevřela krásné rty – A mlčela.

„Prázdno, takové prázdno,“ řekla po chvíli.

Dívala se jako dítě, které prošlo celou pouť, užilo si všech atrakcí, mlsalo u každého stánku – a teď unavené, ochablé a se zkaženým žaludkem touží – touží – po čem? – po touze? – po návratu? –

„Copak nemáš nikoho ráda?“ řekl jsem a ukázal na stůl, kde jsem měl výstřižky s reportážemi o mužích, kteří prošli jejím životem. Měl jsem je pěkně roztříděné.

Zaváhala – „Mám ráda –“

Hodila po mně brčko, až narazilo na hladinu videofonu.

„Tebe.“

A safra. Šel jsem se přesvědčit, jestli jsou zavřené dveře do ložnice, ve které spí Dulcinea.

20

„Vrať se,“ zaprosil jsem.

„Ty máš rád ji,“ řekla a zkoumavě se na mne zadívala.

V tu chvíli jsem se rozhodl. „Nemám,“ vyhrkl jsem. Přece nebudu sentimentální. Hlavní věc, aby se vrátila. Nesmím být sentimentální a musím – je prostě třeba ji rozebrat, jako bych nesměl být sentimentální a váhat rozebrat staré rádio –

Ale i když byla přepůvabná, skvělá a věčně mladá, věděl jsem, že ji nemohu milovat, že mám přece jen rád tu vychrtlou Dulcineu, neurotickou a uštvanou –

„Jsem přece lepší než ona,“ protáhla DULCINEA a protáhla se tak, aby dokázala, že je opravdu lepší než – než Dulcinea.

„Jsi.“

„Když se vrátím –,“ pomalu protahovala slabiky, mlsně, „tak ji odděláš a vezmeš si mě?“

„Ano.“

„Vážně?“

„Hm.“

Podívala se na mě zkoumavě, nevěděl jsem, jestli je za tou zkoumavostí láska nebo odpor.

Nalila si novou sklenici.

„Ty jsi ale číslo,“ řekla, „ty sis opravdu myslel, že bych ji mohla nechat zabít?“

Chtěl jsem v rozpacích zavěsit.

Ale DULCINEA mě předešla. Zavěsila.

A já pochopil, že to všechno byla jen hra, hra herečky, k smrti se nudící herečky.

A že já prohrál.

21

Rozštěpil jsem Dulcinein život na dva.

Doufal jsem, že mi ten lepší bude patřit.

Jen mně.

Zatím mi nepatří ani jeden z jejích životů, ani jeden mi nepůsobí radost. Myslel jsem, jak jsem moudrý, když jí beru život pro sebe – – Jak často se ta největší hloupost nazývá moudrostí.

Dulcinea ležela vedle mě a já slyšel, jak ze spánku vzlyká.

„Musíme za ní jet,“ rozhodl jsem se druhý den při snídani.

„Za mnou?“

Tímhle mne Dulcinea mučila. Jak se ztotožňovala s DULCINEOU.

„Pojedu ještě dnes, dovolenou si vezmu v poledne,“ rozhodl jsem se.

„Ne, pojedu já.“

Dulcinea to řekla tak rozhodně, až mě zamrazilo.

Chtěl jsem namítnout, že ona nemůže – ale pak jsem zmlkl – DULCINEA a Dulcinea si za těch pár let už ani moc podobné nebyly. Na jedné straně kvetoucí hvězda galaxie, která neměla žádnou změnu zakódovánu a neměla tedy právo stárnout, a na druhé straně Dulcinea – seschlá, rozcuchaná osůbka s neurotickým uhýbavým pohledem a stále s pláčem v koutku očí – – – Rozvažoval jsem, že bych jí za žádnou cenu neměl dovolit jet. Ale zbaběle jsem kývl. Jak jsem si pak to kývnutí vyčítal. Někdy si člověk nevyčítá nic tolik jako souhlas.

22

Odlétala hned druhý den ráno.

Dny, kdy byla pryč, byly neskonale dlouhé, hodiny mi připadaly jako dny a dny se dloužily jako týdny – –

Čekal jsem, že nebude pryč déle než nějakých pět dní.

Ale zůstala pryč dva měsíce.

Během té doby jsem nechápal, kde se mohla zdržet, uvažoval jsem dokonce o tom, že se za ní vypravím. Už jsem si nalezl odlet v jízdním řádu. Ale pokaždé na poslední chvílí zvítězila má zbabělost – ať se věci dějí, jak chtějí, jen když nechtějí, abych do nich musel zasahovat já.

Četl jsem zprávy z výstřižkové služby, zprávy o DULCINEJI.

Rozvedla se.

Okamžitě se vdala znovu a znovu rozvedla.

Pokoušel jsem se jí dotelefonovat a napsat jí dopis, upozorňoval jsem ji na návštěvu Dulciney.

Neodpověděla, nezdvihla sluchátko.

Chodíval jsem po zahradě kolem bungalovu na nekonečné noční procházky jen s trigonem.

Olizoval mi modrým jazykem dlaň, svištěl vážčími křídly a poletoval kolem mě s výmluvným pohledem, jako by mi chtěl něco říct –

Něco nesmírně důležitého –

Díval jsem se do hvězd –

A bylo mi teskno, jako nikdy v životě –

Co mě to napadlo, bědoval jsem, dal jsem DULCINEJI život podle svých představ… ale život, který nebyl její – A doufal jsem, že si tím získám její život, její lásku. Nepochopil jsem, že ten podivný život bude žít nezávisle na nás –

Že život, který jsem jí vnutil, nás nespojí, ale rozdělí.

Hvězdy se leskly trigonovi na průsvitných křídlech jako veliké slzy.

Byl jsem dokonale na dně.

Nemohl jsem jít ohlásit ztrátu Dulciney –

Před zákonem neexistovala, byla jen dvojnicí své dvojnice – Uvažoval jsem, kde mohla zmizet, promítal jsem si různé konce, jaké ji mohly potkat.

Sedl jsem si na lavičku na rohu zahrady.

Trigon mi položil huňatou vonící hlavu do klína.

A tak jsme tam seděli na té daleké planetě, sami, sami, osamělí jako ještě nikdy a čekali na svou paní. Na dívku, která ztratila život tím, že svolila nemít jen jeden život.

Že si nechala vlastně ten další život vnutit.

23

Konečně Dulcinea přijela.

Usměvavá, odpočatá, načesaná – –

Sama.

Představa, že se obě v dálce domluví, smluví na mě a přijedou obě, představa, která mě pronásledovala, se rozplynula.

Dulcinea přijela jedna.

Má žena přišla jediná –

„Co je s ní?“ zeptal jsem se.

„Neptej se,“ zaváhala a po chvíli dodala: „Neptej se.“

Byla to vražda? Je vražda, když někdo zabije sám sebe? Bylo by možné jí vůbec něco vytknout, když se zabila a přitom zůstala naživu?

Od této chvíle jsem měl opět svou starou Dulcineu…

Česala se, líčila, filmy odmítala, hrála jen v divadle, hrála každý večer.

A když měla volno, procházeli jsme se v zahradě bungalovu s naším trigonem, kterému se leskly hvězdy na křídlech jako veliké slzy –

Jednu potíž jsem měl –

Utkvělou představu, že se musím Dulcineji podívat za uši, na místo, kde uši přirůstají k hlavě –

Na tomto jediném místě se dalo poznat – jestli – jestli –

Kolikrát jsem měl už ruce na její hlavě a začal jí sunout vlasy za spánky. Nebránila se. Sama mi natáčela hlavu a v očích měla ironický výsměch. Vždycky jsem stáhl ruce zpátky. Byl ten výsměch výsměchem toho, kdo mě chce uklidnit, nebo výsměchem toho, kdo mě chce vyděsit?

Jsem zbabělý, neskrývám to, snad právě pro svou zbabělost ale dokážu být šťastný tam, kde statečný trpí. Nebo jsem moudrý a to, čemu říkám zbabělost, je jen velká moudrost? Hranice mezi zbabělostí a moudrostí bývá tenká, tenká jako vlas – – –

Za chvíli mě Dulcinea zavolá.

Vykloní z okna bungalovu svou jasnou, usměvavou hlavu.

Zavolá mě s hebkou ironií –

A já vejdu do domu, večeře je hotová.

Snad dnes shrnu Dulcineji vlasy za uši. A podívám se –

Chtěl jsem mít jistotu.

Chtěl jsem mít příliš velkou jistotu, a proto jsem tu jistotu ztratil.

Už se okno otevírá –

Dulcinea se vyklání – vidíte ji?

Nevím vlastně, jestli ji mám rád, rád přes clonu nejistoty – ale neumím už bez ní žít. Je to na lásku příliš mnoho, nebo příliš málo?

Bojím se, že příliš málo –

Jak se Dulcinea vyklonila z okna, vidím, jak se jí vlasy smekly z uší –

Ještě jeden kratičký pohled a budu vědět všechno – – –

Nebo odvrátím hlavu –

Každý musí žít s tím, koho si po svém boku stvoří –

Případ doktora Zahna

1

Doktor Zahn byl zubař.

Závodní zubař v Roboteu.

Znával jsem ho jen z občasných návštěv v jeho ordinaci, jednou za čtvrt roku jsem na něj doširoka otevřel ústa.

Mám rodový zdravý chrup, a tak moje návštěvy byly krátké.

„Báječné zuby, Daidale,“ říkával doktor Zahn.

„Takové zuby, takové zuby,“ říkával doktor Zahn.

„Vaše zuby mne už nudí,“ říkával zklamaně doktor Zahn.

Byl tak všední, až byl svou všedností nápadný. Nikdy by mne nenapadlo, že právě on –

Že právě on vykoná jeden z nejpřevratnějších objevů na naší hvězdě.

2

Pokud vím, žil doktor Zahn vždycky osaměle. Byl starý mládenec a nepatřil k těm starým mládencům, kteří milují společnost.

Mnoho lidí je starými mládenci proto, že příliš milují společnost.

Doktor Zahn byl starý mládenec proto, že miloval klid. Většinu volného času trávil ve svém bytě za ordinací, poslouchal vážnou hudbu, četl si, pokoušel se komponovat a psát básně.

Ale pokud vím, nikdy neukázal nikomu ani jeden verš a nikdy nikomu nepřehrál ani jediný vlastní takt. Jeho umění bylo opravdu jen jeho, patřil k těm plachým umělcům, kteří nemají potřebu své umění zveřejňovat, nepotřebují ohlas, bojí se ho.

Chovají se ke svému umění jako dávní mohamedáni na planetě Zemi ke svým ženám. Zakrývají je rouškou a na veřejnost je nepouštějí.

Žárlí na ně – A o kritiku nestojí.

Jen o nedělích vycházel doktor Zahn do Galaxeie, kavárny nedaleko Robotea, sedal u stolečku u okna, četl si noviny –

Opět sedal sám.

Jsou lidé, kteří se zamilují jen jednou v životě. Zamilují do samoty. A doktor Zahn mezi tyto lidi patřil.

Proto mne velmi překvapilo, když u mne jednou v neděli večer zazvonil.

Celý rozčilený.

Napadlo mne, že doktor Zahn je možná poprvé v životě rozčilený.

3

„Daidale,“ vyhrkl, když jsem ho usadil do ušáku a podal mu sklenici s venušovkou.

Jako by mu moje jméno zaskočilo.

Vyslovil je, překotně je vyslovil a mlčel.

Mlčel jsem také, nechtěl jsem doktora Zahna pobízet, aby mluvil, mohl by se možná ještě zadávit, myslel jsem si ironicky, moje jméno by mu mohlo zaskočit jako rybí kost – –

„Daidale,“ řekl doktor Zahn, „zeptejte se mne, na co chcete –“

„Jak to, na co chci?“

„Třeba na hvězdy nebo na trávu nebo na medicínu –“

„Na trávu?“

„Nebo na kosmetiku nebo na jadernou fyziku –“

„Proč?“

„Daidale,“ obrátil ke mně doktor Zahn úzkostný pohled, „já jsem,“ zase se zarazil a chvilku těkal očima po hvězdách za oknem, než se přiměl, aby pokračoval, jako by z těch dalekých stříbrných světel čerpal sílu, „Daidale, já jsem vševědoucí –“

Sklenice s venušovkou se přitom ještě ani nedotkl rty –

„Vševědoucí?“

Kývl. A zase. A pak se rozkýval, jako by byl loutkou a měl hlavu upevněnou na nitce, kýval se, kýval, horečně kýval, snad chtěl tím ustavičným souhlasem přesvědčit i sám sebe –

„Zajímavé, pane doktore,“ řekl jsem, snažil jsem se hovořit bez nedůvěry a zdvořile, mám, jako každý člověk, před zubaři strach…

V naší době není třeba se bát už nikoho a ničeho, jen zubařů.

Čekal jsem, co doktor Zahn dodá.

Opil se, jistě se opil, napadlo mne, jinak by mne nenavštívil a jinak by tak rychle nekýval hlavou –

Opil se, přesvědčoval jsem se, i když projevy doktora Zahna byly docela střízlivé – – –

A doktor Zahn vstal, rozpačitě se rozhlédl.

A odešel.

4

Od té doby jsem dr. Zahna nějaký čas neviděl.

Dozvěděl jsem se o něm vlastně až z novin, když jsem zahlédl jeho velikou podobiznu.

Oslavný článek pod ní hlásal, že doktor Zahn složil zkoušky doktora III. stupně.

Doktorát medicíny III. stupně byla mimořádná událost.

Pokud vím, v historii naší galaxie se ho podařilo složit tak dvěma třem lékařům. Byl to stupeň poznání téměř vyhrazený kybernetům.

I. stupeň medicíny se týkal horní poloviny těla, II. stupeň medicíny se týkal druhé poloviny těla a III. stupeň se týkal znalosti léčiv, byla to téměř výhradně zkouška pro lékárníky.

Jak to říkám ze svého laického pohledu, vypadá to asi dost primitívně.

Ale k tomuto rozdělení dospěla medicína už ve dvaadvacátém století, kdy se vědomosti o složení a chodu lidského těla tak rozrostly, že bylo třeba vedle obvyklých specializací zavést i další.

Je samozřejmé, že tyto tři stupně byly vyhrazeny jen těm, kteří byli touhou po poznání posedlí.

Obvyklý lékař na naší hvězdě pracoval jako postaru, nebo lépe: měl užší specializaci než postaru.

Pamatuji se, že jeden můj přítel, ušař, se dělil v ordinaci o svou práci se dvěma lékaři, specialisty, každý z nich měl na starosti jednu část ucha – –

Můj přítel lalůček.

Ti, kdo zvládli některý ze stupňů medicíny, z celistvých stupňů, byli ve vážnosti, panovávalo kolem nich uctivé ticho.

A teď se dočtu v novinách –

Teď se dočtu, že doktor Zahn složil už před časem zkoušky I. stupně, pak II. stupně a teď zkoušky III. stupně –

Doktor Zahn se prostě podle těch novin stal absolutním lékařem.

Absolutní lékař –

Dosáhl takového stupně poznání lidského organismu, jaké bylo vyhrazeno prozatím jen přednostům klinik, tedy téměř výhradně kybernetům – Už samo to, že doktor Zahn dostihl kybernety, lidem lichotilo –

Účastnil jsem se pochodňového průvodu, který obyvatelé naší hvězdy organizovali k domu doktora Zahna.

Vyhlédl z okna.

Zamával.

A v tu chvíli, kdy jsem ho, drobného, plachého starého mládence, viděl mávat z okna, mi byl celý jeho úspěch ještě nepochopitelnější –

Druhý den mne brala stolička.

A tak jsem se vydal po ránu za doktorem Zahnem.

Docela jsem se na to setkání těšil, dr. Zahn mi tak jako ostatním obyvatelům naší hvězdy dodal sebevědomí: lidé se koneckonců mohou vyrovnat kybernetům –

5

Doktor Zahn se zálibně sklonil nad moje rozevřená ústa.

„Udělal jste mi radost.“

Zaštrachal mi v puse stříbrnou tyčinkou –

„Udělal jste mi radost, Daidale,“ pokračoval po chvíli, „já mám falešné zuby od třiceti a takové, co mají zuby jako vy, nemohu snést“ –

Rychle mi uvedl zub do pořádku a uvařil mi kávu.

Tedy – nechal mi ji uvařit svou zubní laborantkou, kybernetickým děvčetem, které mělo od Robotea naprogramováno neustálé chichotání. Vlastně spíš chichitání –

Tím se měla dodávat pacientům nálada –

Čekárna byla prázdná, a tak jsem si chvíli s doktorem Zahnem vykládal –

Popřál jsem mu k jeho úspěchu a nazval ho chloubou galaxie.

Doktor Zahn máchl rukou –

Do ticha zubní ordinace znělo jen pochichtávání kybernetické zubní laborantky, znělo přízračně, jako výsměch.

Jako by se – – vysmíval vesmír – –

Nevěděl jsem, čemu by ten výsměch mohl patřit –

Ale rozeznával jsem ho docela jasně.

„Je to nuda, Daidale,“ řekl doktor Zahn, „já prostě vím všecko.“

Podíval jsem se na něj pozorně. Tuhle větu jsem už od něj přece slyšel. Ale tehdy jsem ji nemohl brát vážně, kdežto teď –

Doktor Zahn ke mně přisunul kalendář.

Listoval v něm.

„Jen se podívejte,“ zabodl namátkou ukazováček na jednu stránku, „v květnu dělám zkoušky z historie, v červnu státnice z kybernetiky a z botaniky –“

Listoval kalendářem a oznamoval nové a nové zkoušky, doktoráty, dovednosti, které si umínil získat.

Zaráželo mne, že všechny ty obory, do kterých se doktor Zahn pouští, jsou protilehlé a kombinovány tak, jako by mu působila jejich promíchanost velkou radost.

Po doktorátu z grónštiny se například měl věnovat státním zkouškám z motýlů na Andromedě a po nich ho čekal doktorát z revolučních období na Marsu v jedenadvacátém století.

„Tohle všechno,“ zaklapl doktor Zahn kalendář, „bych nemusel dělat tolik měsíců. Mohl bych ty zkoušky skládat jednu po druhé. Jen kdyby byly volné termíny.“

Zatvářil jsem se asi vystrašeně –

„Neblouzním,“ řekl doktor Zahn, „mohl bych složit všechny zkoušky, co se jich po vesmíru skládá, mohl bych je složit najednou, jednu po druhé… jen kdyby se někdo rozhodl, že mne vyzkouší –“

„Vševědoucí?“ řekl jsem jako vtip, jako žert –

Čekal jsem, že se doktor Zahn dá do smíchu, řekne, že všechny jeho chlubivé řeči byly jen komickým intermezzem –

Ale doktor Zahn přikývl.

Nijak radostně –

Odevzdaně.

„Nojo.“

A pak se zase rozkýval, přikyvoval, přikyvoval, jako kývací figurka Číňana, kterou jsem kdesi viděl, v tom kývání bylo něco zoufalého, bolestného a něco teskného zároveň –

Ten, kdo souhlasil, byl nešťastný, že souhlasí.

6

A tak jsem se zapojil do jednoho z památných příběhů, které se na naší hvězdě udály.

Zapojil jsem se do něj náhodou.

Náhodou?

Všímám si často, že určití lidé neobyčejné události přitahují jako magnety kovové piliny, a já k těmto lidem patřím –

Náhoda, není to jen jméno, které dáváme dosud nepoznanému řádu věcí?

Doktor Zahn byl samotář.

To ano.

Ale snad v každém samotáři je zoufalá potřeba se svěřit, jedno komu, jen někomu, kdo sdělení vyslechne, vypovídat se ze svých obav a svých nadějí, přiložit na svou úzkost něčí přítomnost jako obklad –

Doktor Zahn si vybral mne.

Docházel za mnou pravidelně, každý druhý den, vypil u mě několik šálků kávy a vyprávěl –

Myslím, že jsem jediný, který pronikl až ke kořenům úžasného objevu doktora Zahna, a myslím, že už o všem mohu vyprávět bez zábran.

Doktor Zahn dnes žije v 182. galaxii a do té těžko nějaká zpráva pronikne. Nedozví se o tom.

A pak – nikdy si ode mne nevyžádal slib, že o tom, co mi vypráví, nebudu hovořit.

7

První návštěva doktora Zahna byla nejpodivnější –

Rozvalil se u krbu, zabořil se do měkkého ušáku, až vypadal ještě menší, nepatrnější, titěrnější –

„Něco vám nesu, Daidale,“ řekl.

Očekával jsem, že mi nese láhev, v té době jsem byl jeden z nejvyhlášenějších specialistů na druhy venušovky, a moji přátelé mi nosívali láhve s vzácnými odrůdami a cennými ročníky –

Doktor Zahn mi ale podal malou krabičku.

Byla tak velká, že by se do ní mohl vejít leda prsten –

Rozbalil jsem ji, byla moc hezky zabalená, až jsem měl pocit viny, když porušuji něco tak krásného, jako je obal –

Doktor Zahn říkával, že podle toho, jak je dárek zabalený, se pozná vztah dárce k obdarovanému. Pokud by toto platilo, pokládali by mne ti, kterým nosím dárky já, za teroristu –

Byl jsem příliš zvědavý, další obal z krabičky jsem strhl a víčko, malé kulaté víčko, z ní také strhl –

Někdy je dobré prodlužovat chvíle zvědavosti –

Na některých darech jsou nejhezčí chvíle před rozbalením –

Ale já si prostě neuměl představit, jaký dar mi doktor Zahn mohl přinést.

V krabičce ležel –

Zub.

Obyčejný zub – – – – –

8

Chápu, že zub je celkem stylový dárek od zubaře, zvlášť od tak zvláštního zubaře, jako je doktor Zahn –

Ale já k zubům nemám zvláštní vztah.

Tedy – k cizím zubům, abych byl přesný –

Doktor Zahn mi jednou vyprávěl o příteli zubaři z Iveonu, který byl prominentním zubařem mnoha slavných osobností a udělal si z jejich vytrhaných zubů celou sbírku; měl je roztříděné podobně, jako filatelista mívá roztříděné známky.

Jeho zuby byly v pečlivě evidovaných škatulích a na některých bylo napsáno: zuby státníků, na jiných: zuby filmových hvězd a na jiných: zuby dirigentů.

Dokonce i podskupiny měl, třeba zuby státníků, jak se pamatuji, se dělily na zuby předsedů vlád, ministrů kultury, ministrů vnitra…

Ale já opravdu neměl k zubům žádný vztah, ani k slavným zubům –

„Děkuji.“

Podíval jsem se na doktora Zahna vděčně. Z dárku jsem radost neměl, ale nechtěl jsem kazit radost doktoru Zahnovi, který má asi radost, že mi dárek dal –

Dost na tom, že se neraduji já, nemusím ještě rozladit jiného –

„Děkujete, a nevíte za co,“ řekl doktor Zahn.

Možná, možná lidé většinou děkují nejvíc za to, o čem nic nevědí; kdyby o darech a jejich následcích věděli víc, děkovali by možná mnohem méně –

„Slyšel jsem, že se dělá konkurs na vedoucího vašeho oddělení,“ pokračoval doktor Zahn.

Pokýval jsem a vzal zub do prstů –

„Měl byste se o to pokusit –“ řekl doktor Zahn.

Zub byl bílý, možná je umělý, uvažoval jsem – vypadal celkem hezky.

„S tímhle zubem to dokážete, s tímhle zubem složíte v Roboteu každý konkurs –“ řekl doktor Zahn.

„Myslíte, abych zakousnul všechny ostatní konkurenty?“

Doktor Zahn se zatvářil ulekaně. To znamenalo, že se směje. Vždycky, když byl doktor Zahn veselý, tvářil se ještě vystrašeněji než jindy –

Jeho radost se projevovala jen jiným druhem úzkosti –

„Přijďte ke mně zítra do ordinace,“ řekl doktor Zahn, vstal a položil si na hlavu můj klobouk. Byl roztržitý, nejroztržitější člověk v naší galaxii. Ale já ho měl rád. A tak jsem ho ani neupozornil na to, že odchází v mém klobouku. Proč ho uvádět do rozpaků. A pak – jeho klobouk byl o moc hezčí než můj.

Druhý den jsem přišel za doktorem Zahnem do ordinace.

Máločeho se tolik bojím jako zubařů –

Snad jen tajemství –

Tajemství, které jsem dosud neodhalil, mi působí větší bolest než bolící zuby – – A tak jsem se rozhodl přijít do ordinace, abych odhalil podivuhodné záměry doktora Zahna –

9

Otevřel jsem ústa.

Vždycky, když otevřu u zubaře ústa a vidím nad sebou rozzářený světelný terč, padá na mne všechna bezmoc světa –

Oslnivé světlo se zaclonilo –

Tvář doktora Zahna se sklonila k mé –

Viděl jsem doktora Zahna tak zblízka, že jsem rozeznával póry na jeho kůži, rozeznával jsem výraz jeho obličeje – výraz plný soustředění, vzrušení, okouzlení – v tom obličeji vyvstávalo démonické zaujetí –

A pak přišla bolest.

Bolest, až jsem zavyl –

Moje žalostné vytí se mísilo s pochichtáváním kybernetické laborantky do podivné hudby –

„Hotovo,“ zvolal doktor Zahn a pozvedl v kleštích můj zub.

„Vy jste mi vytrhl zub?“

„Vytrhl zoubek.“

„Zdravý?“

„Zdravý.“

Ohmatal jsem si čelist – nahmatal díru – díru mezi předními zuby –

„Proč mi trháte zdravé zuby?“

Použil jsem plurál, tak se počínání doktora Zahna zdálo ještě nepochopitelnější, absurdnější, trestuhodnější –

„Protože nasadíme zoubek zázračný.“

Doktor Zahn vyndal z krabičky, kterou mi včera donesl, dárek. Zub.

A zase se ke mně sklonil a chvíli mi šramotil v ústech. Doktor Zahn byl lékař, který odmítal při vytrhávání zubů nebo při jejich opravách umrtvovat okolí zubu.

Říkal, že se člověk nemá ochuzovat o nic a že bolest patří k životu stejně jako radost – když omezujeme bolest, bráníme tím docenění radosti –

Té radosti, která přijde –

Doktor Zahn poodstoupil od křesla, ve kterém jsem seděl –

Zadíval se na mne –

Jako by se tím pohledem kochal –

Tak, jako se onen vzrušený zubař díval na mne, dívají se malíři na dokončené obrazy –

Byl jsem hotov, to jsem četl z pohledu doktora Zahna, už se na mně nedalo nic vylepšit…

Sklapl jsem ústa.

„Hm?“

Co na to odpovědět? Odpověděl jsem doktoru Zahnovi v jeho duchu:

„Hm.“

Ohmatal jsem si čelist. Zub jsem zase měl. Jenže umělý. Ale co na tom. Hlavně že nějaký.

A držel dobře.

10

Příští den se konal konkurs na ředitelské místo v mém oddělení.

Přihlásil jsem se také, přihlásil jsem se na poslední chvíli –

Věděl jsem, že na konkursu zkouší kybernet, který nejen hodnotí vědomosti, ale který i dokáže poznat, co člověk ví –

Kdo ví, jak to kybernet dělal, prý dokázal ve zlomku vteřiny přečíst lidský intelekt, věděl, co člověk ví, lépe než člověk sám –

Posadili jsme se do křesel před kybernetem Jonasem.

Pět uchazečů –

Jonas na nás namířil pět chapadel –

Konkurs začal.

Z chapadel Jonase, jak jsme kybernetovi přezdívali, abychom ho trochu zlidštili, vyletěly bílé tenounké pramínky světla –

Dotkly se nás.

Bylo to bezbolestné a naprosto objektivní –

Vstali jsme z křesel, rozhlédli se –

„Konkurs končí,“ zachrčel Jonas.

Byl to pekelně drahý kybernet, ale na jeho umělých hlasivkách zřejmě šetřili, jak mohli. Pořád se někde snaží šetřit…

Nikdy jsem ještě tenhle moderní konkurs nepodstupoval, ale musel jsem uznat, že má něco do sebe.

Dokonale objektivní –

Jonase nikdo nemůže podplatit ani ovlivnit – také čím by se asi mohl kybernet podplatit. Se zájmem jsem několik dní čekal na vyrozumění, bylo mi jasné, že ostatní uchazeči jsou vzdělanější než já a že jsou i starší – a stáří platilo v Roboteu po dlouhá léta jako největší zásluha.

„Jste schopný, ale mladý,“ říkal mi můj šéf často, když jsem se dožadoval něčeho, na co jsem si myslel, že mám právo –

„Je neschopný, ale starý,“ vysvětloval mi můj šéf rozpačitě, když jsem poukazoval na omyly některého jiného pracovníka firmy –

Jenomže kybernet –

Kybernet mi poslal za čtrnáct dní dopis, kterým mne ohromil.

Jmenoval mne jedním z ředitelů Robotea, tedy ne ústředních, to ne, o těch místech přece nerozhodovaly znalosti a schopnosti už vůbec ne, ale jedním ze sekčních ředitelů Robotea.

I to byla kariéra – hvězdná kariéra – závratná kariéra –

Doklopýtal jsem s dopisem v ruce do ordinace doktora Zahna.

Už z dálky jsem slyšel chichotání jeho laborantky.

Že by tohle způsobil –

Zub?

Můj nový zub? Zub od doktora Zahna –

11

Byla zde jedna možnost, byla: zub, který mi doktor Zahn nasadil, dokázal porouchat kyberneta, ovlivnit ho, znásilnit tak, že mne musel protežovat, ten zub byl opravdovým zubem, který kyberneta zastrašil jako zub dravce – antikybernetické šelmy –

„Ale ne,“ řekl mi unaveně doktor Zahn, „vy jste opravdu nejlepší.“

Tvářil se, jako by ho moje nedůvěra urážela…

Předložil přede mne robotické tabulky, tabulky, které slouží k poměřování intelektu robotů, jedny z nejsložitějších výpočtů ve vesmíru.

„Vždyť je znáte zpaměti –“ řekl. „Ne?“

„Já?“

Chtěl jsem zaprotestovat, ale v tu chvíli mi došlo, že já ty tabulky, ty desetitisíce číslic, opravdu umím zpaměti –

A to nejen mechanicky.

Ale dokážu je odříkávat třeba od konce nebo od prostředku, jak si kdo jen bude přát.

Jako bych byl pouťový kouzelník –

Mohl jsem si zapamatovat nekonečné řetězy čísel –

Doktor Zahn mi poklepal po zádech.

A pak začal hovořit, slova mu váhavě, ale triumfálně vyplouvala z úst –

12

V každém zubu, který měl doktor Zahn v ústech, byla kondenzovaná věda.

Vycenil na mne zuby –

Vycenil vědu –

Ukazoval na zuby a vysvětloval.

„Co je na tom divného, Daidale? Tohle je zub moudrosti. Prostě jsem připadl na myšlenku, že si lidé mohou propojit vědomosti, jako si propojují přenos televizních obrazů z vysílače do aparátu – Jenomže vysílačem je náš zub a aparátem intelekt. Tohle je sociologický zub, dvojka nahoře… Podívejte, je to tak jednoduchá myšlenka, až je téměř nepostižitelná – To jednoduché lidé nedokáží pochopit – Tady ta stolička je zub historie, jsou v něm shromážděny údaje ze čtyřiadvaceti svazků galaktické historie encyklopedie –“

Copak o to –

Dávno jsem věděl, že miniaturizace vědomostí pokročila –

Ale tohle mne zaujalo. Díval jsem se na zubícího se doktora Zahna a uvažoval, že v jeho dvaatřiceti zubech je poznání lidstva –

Celé poznání, ke kterému lidstvo za tisíciletí dospělo –

Celé poznání se na mne zubí –

V celém vesmíru není jediný poznatek, který by nenesl doktor Zahn v ústech.

Doktor Zahn se usmál a vytáhl z kapsy čokoládový bonbón a vložil ho do úst.

Díval jsem se, jak poznání lidstva drtí čokoládový bonbón, díval jsem se na rozkošnicky stočené rty doktora Zahna –

Ano, měl falešné zuby, a tak se nemusel bát sladkostí.

Falešné zuby POZNÁNÍ –

Tenhle mužík přede mnou –

Měl jsem chuť se mu dát do smíchu a zároveň jsem měl chuť si před ním kleknout jako před vševědoucím – –

13

Doktor Zahn mi předložil nákres své čelisti.

Opravdu –

Každý jeho zub v sobě nesl nějaký obor lidského poznání –

Astronomický zub sousedil s chemickým, ten s literárním a ten zase s botanickým –

Doktor Zahn se prostě napojil na svoje zuby, jako se computer dokáže napojit na stovky programů, tisíce, desetitisíce programů –

„Víte, kolik je 9856784876 krát 6798543478?“ zeptal se doktor Zahn.

„Nepotřebuju to vědět.“

Doktor Zahn odpověděl bez rozmýšlení.

Nestačil jsem sledovat předlouhou řadu číslic –

Mohl koneckonců říct jakékoliv číslo.

„Já to taky nepotřebuju vědět, a vím to. Já prostě, Daidale, vím, všechno, co nepotřebuju, a ještě víc, než nepotřebuju.“

Vytáhl z kapsy další čokoládový bonbón –

Kdybych měl nalézt jeden typický lidský rys na doktoru Zahnovi, na tom starém sucharu Zahnovi, byla by to asi mlsnost.

Kdyby nebyl mlsný, snad by se víc než lidem blížil computerům –

„Takže já vím opravdu všechno o kybernetice?“

„Ano.“

Doktor Zahn přikývl, ale nijak překvapeně. Chápal mou nedůvěru. I on získal své vědomosti asi tak jako já – nenápadně, bezděčně, a ani si, jako já, nedokázal hned svou vševědoucnost přiznat –

Smířit se s ní –

Já toho věděl o kybernetice mnoho i dřív, ale to, že jsem se v ní nyní stal vševědoucí, mi stále ne a ne dojít –

14

Souhlasil jsem s doktorem Zahnem, že se s ním pustím do výzkumů –

„Začíná nová doba lidstva,“ tvrdil doktor Zahn, „už nebudou žáci muset chodit do školy. Budou chodit k zubaři.“

Ujal jsem se své funkce v Roboteu.

Nejmladší z ředitelů firmy –

A přitom první z povýšených, o kterém se nedalo říct, že by byl povýšený protekcí…

„Ještě bychom neměli objev zveřejnit,“ řekl jsem doktoru Zahnovi, „musíme ho ověřit.“

Takhle jsem to říkal, ale vlastně jsem se bál, že by moje konkursní řízení mohlo být anulováno jako podvodné.

Když se vědomosti dají všem –

Kdo pak bude chytřejší, kdo pak bude moudřejší, informovanější –

Tahle myšlenka mne sužovala.

Vyrobí se jednotný intelekt, JEDINÝ intelekt celého vesmíru – z jediné formy –

Doktora Zahna tohle nesužovalo.

„To se nás netýká,“ řekl, „úkolem vědce je bádat, a ne přemýšlet o tom, co vybádá.“

Jedna z nejnebezpečnějších myšlenek…

Ale souhlasil, že jeho objev zveřejníme až po ověření –

Docházel ke mně každý druhý den a já, který jsem byl jednak okouzlený jeho objevem a jednak mu vděčil za své vedoucí postavení v Roboteu, jsem s ním celé noci pil a snil, snil –

15

Doktor Zahn před sebou viděl nový vesmír –

Ten starý, mával doktor Zahn rukou, ten starý za nic nestál –

Zahnův vesmír byl plný lidí nové generace, ne nadlidí, ale nadnadlidí, těch, kteří už od dětství v sobě ponesou veškeré informace.

„Nová doba je věkem ne přemýšlení, ale věkem informací,“ říkal doktor Zahn.

Dával jsem mu za pravdu.

Opravdu, moji bližní se nezabývali ani tak přemýšlením, spanilým lovem myšlenek, o jakém hovořívali filozofové a básníci –

Lovili informace.

Informace jim nahrazovaly poznání.

A králem těch informací se měl stát doktor Zahn.

Snil o tom, že brzy už nebude potřeba ani dvaatřicet zubů moudrosti, aby se do nich vtěsnalo veškeré vědění, snil o tom, že veškeré vědění vtěsná do jediného zubu.

A do ostatních zubů vpraví dovednosti. Hry na nástroje a zatloukání hřebíků. Chrlil své nápady jeden za druhým.

Bez pauz a bez zajíkání.

Lidé budou umět po maličkém zubařském zákroku truhlářské práce i svedou nejvirtuóznější skladby na flétnu –

Nebudou hudební školy. Postačí koupit si flétnový zub –

Klavírní –

Houslový zub –

16

Nemohl jsem si pomoci, ale i já jsem propadal nadšení doktora Zahna a pochyby, které jsem vůči jeho objevu od počátku měl, se zvolna vytrácely –

Je to přece báječný objev a moje pochyby jsou jen závažím, které si s sebou vleču, vleču jako každý, kdo něčemu přivykl a není natolik pružný, aby dokázal přivyknout něčemu prospěšnějšímu –

Co času se lidem ušetří –

Prvního září už nepůjdou děti do první třídy, ale půjdou do zubařské ordinace. Bude jen otázkou pro psychology, aby vypátrali, jak rychle je možné dětem dosazovat informace –

Žák, který by v sedmi letech dosáhl veškerého vědění vesmíru, by nemusel být šťastný, ale mohl by se bezradností rozplakat –

Také proč dávat dětem vědomosti o všem –

Doktor Zahn o tom snil, v záchvatu demokratičnosti… Ale já si říkal, k čemu by atomovým fyzikům byly vědomosti o botanice a k čemu by zahradník potřeboval znát fyzikální údaje –

Doktor Zahn tvrdil, že to je nutné.

Vědomosti patří všem.

Všem.

Já tvrdil, že vědomosti patří jen těm, kdo je potřebují a kdo je chtějí – ale bylo mi jasné, že ani v tomhle by nebylo lehké rozhodovat.

A tak jsme sedali a snili.

Doktor Zahn mi nabízel jiné zuby. Čas od času je svůdně vyndával z tabatěrky a kroužil jimi u lampy – tenhle zub je zub archeologický, volával, a tenhle zub je zubem kuchařským, budete znát všechna jídla vesmíru, a tenhle zub, podívejte se, je zubem hvězdopisným –

Budete –

Budete znát –

Budete znát všechny hvězdy ve vesmíru, O KAŽDÉ HVĚZDĚ VŠECHNO –

17

Vytrval jsem.

Měl jsem i potíže s tím jediným umělým zubem, který mi do úst nasadil.

Od té doby, co jsem věděl všechno, jsem o všem pochyboval. Nemohl jsem se soustředit ani na jediný problém a dospět k jeho posouzení –

Jako bych se díval na krystal poznání, ale díval se na něj ze všech stran, díval se na něj i zevnitř –

Jak můžeme popsat nějaký předmět, když se na něj díváme ze všech úhlů?

Jednou ke mně přivedl doktor Zahn s sebou hosta.

Ohlásil mi ho telefonicky.

„Někoho přivedu,“ zahlaholil tajemně do sluchátka a zaklapl.

Nevěděl jsem, že doktor Zahn má přátele, nevěděl jsem, že má příbuzné, nevěděl jsem, že má v celém vesmíru vůbec někoho, koho by ke mně mohl pozvat –

Ale prosím, řekl jsem si –

A řekl jsem kuchyňskému robotovi, ať připraví tři hrnečky.

18

Romugildu jsem znal, samozřejmě –

Myla zkumavky, když se robot umývač porouchal. V každém vědeckém pracovišti byl k dispozici nějaký člověk, aby zaskočil, když stroj vynechá –

Romugilda byla krásná dívka –

Jedna z těch dívek, pro které se nehodí jiné označení než krásné. Nejsou ani chytré, ani vtipné, ani bystré, ani drzé – Krása z nich vytěsní všechny jiné možnosti, jaké by existence mohla mít –

Jsou krásné.

Obvykle, jak si všímám, myjí zkumavky. Zkumavkomyjné krásky.

A s touhle Romugildou doktor Zahn přišel.

Vypadala ještě krásněji a ještě bezvýrazněji než jindy –

Zřejmě úspěch vystoupil v doktoru Zahnovi tak, že se náš zubař zamiloval. Někteří lidé, když mají úspěch, ztrácejí hlavu. A doktor Zahn ji ztratil dokonale…

Seděli jsme u malého stolečku v prosvětleném arkýři –

Tolik toho ví – Tolik toho doktor Zahn ví, uvažoval jsem.

A přece mu jeho vědomosti nezabrání, aby se nezamiloval do nejhloupější dívky z Robotea –

Ani celé poznání vesmíru mu v tom nezabrání.

Čím mocnější mají někteří lidé rozum, tím bezbrannější mají srdce –

Díval jsem se s lítostí na doktora Zahna a ten se díval s obdivem na těch padesát kilo krásy po svém boku –

Vpíjel se do Romugildy pohledem bezmoci, štěstí, odevzdání –

Ukázal na Romugildu, jako se ukazuje na krásné sochy v galérii.

„Co jí říkáte?“

Pokrčil jsem rameny –

Vadilo mi, že doktor Zahn o ní mluvil takhle – přede mnou – jako by tu nebyla. Ale doktor Zahn snad Romugildu ani nebral jako člověka, jen jako bibelot –

„Všechno ví,“ dodal.

A Romugilda na mne vycenila své zuby.

Zuby poznání.

A mne zamrazilo. Vědomí, že tato dívka, tato hloupost v podobě ženy, má v sobě veškeré vědomosti, mi bralo dech –

Vypadala stejně, jako než ji doktor Zahn poznal.

Nabrala si na lžičku šlehačku a olízla lžičku. Nezpůsobně, ale líbezně. Některé dívky jsou nezpůsobné, ale ta nezpůsobnost je na nich to nejlíbeznější. To nejsvůdnější…

„Co si myslíš, zlato, o vztahu Heideggera a Camuse? Pěkný vodvazníci voba, no ne, myslím to eschatologicky, Daido,“ kníkla a obrátila na mne svá prostá modrá kukadla –

Koukátka říkala dřív svým očím –

Vzpomínal jsem na různé projevy, jakými se Romugildina hloupost dříve projevovala – vždyť i já, jako kdekdo v Roboteu, strávil s Romugildou pár chvil –

Ano, byla hloupá – – byla stále hloupá –

Ale tehdy byla hloupá rozkošně, kdežto teď byla hloupá absolutně, hloupá vědecky, VZDĚLANĚ – abych tak řekl: filozoficky –

19

Konec příběhu přišel velmi rychle.

Číšník z restaurace, který žárlil na doktora Zahna a na Romugildu, si na ně jednou počkal –

Vyrazil doktoru Zahnovi všechny zuby –

Doktor Zahn v tom okamžiku nejen že zapomněl hvězdopis, ale s vypadlými zuby zapomněl, i jak se jmenuje – Vzpomněl si na to až po třech týdnech v sanatoriu.

Vědomí se mu vrátilo, ale jen to staré, původní –

A od té doby nechce mít se zuby poznání nic společného.

Mně můj zub také vypadl. Ale nic se nestalo… Ty umělé zuby asi nebyly dobře upevněny – nebo je tělo odmítalo –

Já už ale vědomosti nepotřeboval. Byl jsem šéf. A šéf toho potřebuje hodně – – Hodně, jenže vědomosti ne.

Jen Romugildě zuby zůstaly. Myje zkumavky a tančí na svých dlouhých nohách po ústavních chodbách –

Padesát kilo krásy.

Jediný člověk ve vesmíru, který v sobě nese veškeré poznání –

Včera jsem ji potkal.

Obrátila na mne svá neodolatelná koukátka:

„Čau, Daido, nejdeš na plovárnu? Pojď, pošprechtíme trochu vo vztahu Lamartina k jakobínům a k markýzu de La Fayette nebo vo nějaký podobný krávovině. Tady se s lidma nedá vo ničem už ani pokecat. Oni prostě nemají vyšší vzněty –“

Bojiště

1

Během mého působení v Roboteu se mi podařilo pár opravdu úspěšných projektů a BOJIŠTĚ patří mezi nejúspěšnější z nejúspěšnějších.

A navíc – i lidsky úspěšných.

Velký úspěch se málokdy pojí s lidskostí. Ale stane-li se to a úspěch se s lidskostí spojí, je to, myslím, jediný opravdový úspěch ve vesmíru.

Pozoroval jsem v mnoha lidech jakousi fascinaci násilím –

Válečná literatura šla na dračku, lidé stříleli závodně a střelecké kluby patřily v galaxii k nejoblíbenějším.

Dokonce se začaly rozmáhat i souboje –

A nejen obyčejné souboje muže proti muži, anachronický přežitek z dávných romantických časů –

Lidé se pouštěli i do soubojů hromadných, jedna ozbrojená skupina se vydávala proti druhé, jedna střílela proti druhé –

Lidé se toužili zabíjet.

Lidé se prostě nudili.

Nikdo mi nevymluví, že velká část násilníků vyrůstá z nudy. Ti, kteří nevědí, co tvořit, vědí vždycky, co ničit.

A lidé, za které jejich práci přejali kyberneti, se nudili.

Nevýslovně.

2

Ta agresívní vlna, jaká se přelévala vesmírem, mne zneklidňovala. Lidé, kteří se nudili, pěstovali nenávist. Lokální, regionální –

Ale vzrůstala i nevraživost mezi hvězdami, souhvězdími, galaxiemi –

Prostě ve vesmíru se začal rozmáhat tak velký vesmírný nacionalismus, jaký snad v moderní době neměl obdoby.

Už nešlo ani o to, je-li člověk černý, žlutý nebo bílý –

Už ani nešlo o to, jestli je to člověk, nebo jestli je to šestinohý inteligentní pavouk z Andromedy –

Lidé se nedělili podle barvy pleti, počtu nohou nebo podle sekt –

Lidé se dělili jen svou vesmírnou příslušností.

Když přijel turista z Neptunu na Orion, mohl si být jistý, že mu nikdo neukáže cestu, každý se na něj zamračí, jen se dozví, odkud pochází, a že jsou i kyberneti v recepcích seřízeni, aby jakmile o pokoj požádá host z Neptunu, dostal zdvořilou, ale kategorickou odpověď, že v hotelu žádný volný pokoj není –

To všechno působila nuda –

Lidé se nudili –

Nevýslovně.

A nenávist jim sloužila jako rozptýlení v nudě.

3

Tehdy jsem byl upozorněn galaktickým psychologem na vzrůst tendencí, které by mohly přerůst ve válečné sklony jako v předvěkých časech –

Nejprve mi ta představa přišla směšná –

Válka –

Něco tak přežitého, nesmyslného, zastaralého –

Ale když jsem si přečetl psychologickou zprávu o sociologickém stavu naší galaxie, přestal jsem se usmívat –

Ta agresívní vlna, přelévající se vesmírem, se opravdu mohla vybít –

Vybít ve válce –

A tehdy jsem se začal věnovat plánům na nějaký OBJEV, který by mohl toto nebezpečí rozptýlit –

Nebylo to lehké.

To ne.

Ono rozpoutat válku je mnohem snazší než rozpoutat mír.

4

A přece jsem jeden nápad měl –

Neváhal jsem ho vyhotovit ve vší tajnosti – aby ani nejmenší zpráva nepronikla z bran Robotea na veřejnost –

A podařilo se mi utajit –

Jak to nazvat? Atrakcí?

V reklamních rubrikách deníků v naší galaxii byl aspoň můj vynález uvedený pod nadpisem ATRAKCE.

Tak tedy atrakce.

Rozhodl jsem se, že sám na sobě zkusím, jak ten vynález působí. SÁM NA SOBĚ. I když vynález byl můj projekt od A do Z, znal jsem jej vlastně jen teoreticky –

Byl jsem pěkně zvědavý, jestli v těch domech, ve kterých se můj vynález předvádí, vypadá opravdu všechno, jak jsem si vysnil –

Koupil jsem si vstupenku a vešel.

Robot uvaděč mne uvedl do malé kabinky, podobné miniaturní šatně, ale malé, snad bych si v ní ani plavky obléct nedokázal –

Přivřel za mnou dveře.

Četl jsem na jasně osvětlené tabulce před sebou:

1) Antická bojiště – 2) Boje Karla Velikého – 3) Rytířská bitva – 4) 2. světová válka – 5) Andromedánská válka –

Chvíli jsem váhal a pak jsem stiskl první knoflík –

Chvíli jsem nasával sladký vzduch – moje cela se plnila sladkým horkým plynem –

Funguje to, funguje, pomyslel jsem si s pýchou tvůrce, ale už jsem nemohl myslet na svůj vynález –

Pod dlaní jsem hmatal cosi plochého a rozpáleného –

Ano, štít. Štít rozpálený sluncem. Ležím na kraji nízkého pahorku a dívám se do údolí –

Vidím u nohou helmu, pozvedám ji – Nasazuji ji –

Muž vedle mne se také připravuje k bitvě –

Připíná si k paži štít. Vytahuje z pochvy krátký meč –

Pozvedám oči do dálky a vidím naše vojsko, nastoupené, třpytné –

A z dálky se nese řev, nesmírný řev, jako by pukala země –

Snažím se na něco soustředit, jedno na co, jen abych překonal znepokojení – a soustřeďuji se na stéblo trávy, přilnulo mi ke zlaté křídlaté plastice, která mi chrání kotník –

A pak vybíháme –

Pamatuji si z toho boje jen řadu nepřátel, která se blížila, strach, zoufalý strach, když jsem se díval na jejich meče – Věděl jsem, že to není film, a přesto jsem si připadal podivně, filmově, úskočné filmové plátno mne vstřebalo. Vídal jsem často nafilmované vojáky, ale teď jsem byl jedním z nich – jedním z těch, kteří se už od mého dětství přede mnou potýkali na obrazovkách, zápolili tak často, až mne nudili – – a já přepínal na jiné programy – na tenis – na fotbal – na box –

Pak jsem cítil bolest – něčí meč mnou pronikl, PRONIKL, viděl jsem krev, svou krev, kapala mi z rány a já křičel a pak nový úder – a nová bolest –

Když program skončil, chtěl jsem vyjít z kabiny –

Ale přemohl jsem se, zmáčkl jsem ještě druhý, třetí knoflík, zmáčkl jsem postupně všechny a ocital se na všech bojištích – vlály chocholy rytířů a mně rozťal hruď dřevec. Chutnal jsem odstíny bolesti, tísně, hrůzy – Byl jsem prostřílený z kulometu a trpěl jsem, když jsem se ploužil u Ypres zasažený plynem – jedna z obětí – jedna –

Vypotácel jsem se z budky.

5

Je pravda, že agresívní vlna se převalila přes vesmír a opadla, aby se už nezvedla.

Dostal jsem za svůj projekt dokonce Zlatou plaketu Pallas Athény, která se uděluje těm, co se zasloužili, zvlášť zasloužili o mír –

Zasloužil jsem se o mír tím, že jsem proti válce pozvedl poezii –

Ano, o to jde, o to vždycky šlo – k uhájení míru je třeba i fantazie.

Ti, kteří vcházeli do sálů a bojovali, bojovali v naprogramovaných snech, naprogramovaných halucinogenních vizích, ti věděli, že nikdy nikde nejsou bezejmenné oběti.

Že každá oběť má jméno –

Každá oběť v každé válce –

Dřív si to jméno neuvědomovali.

Krátké jméno –

Bezmocné jméno –

Já.

Šmrnc

1

Ruth byla šmrnc.

Nepoznal jsem po vesmíru málo děvčat, ale musím říct, že takových, která by byla stejně šmrnc jako Ruth, jsem poznal málo.

A nějakou, která by byla více šmrnc než Ruth, jsem nepoznal už vůbec.

Vídal jsem ji v aerobuse, ve kterém jsem jezdil do práce.

V takovém aerobuse se člověk seznámí snadno.

Když se s vámi odlepí aerobus od země, zmocní se lidí soudržnost, jaká se hned tak neobjeví.

Všichni lidé jsou nakloněnější k rozhovorům, seznámení, flirtu –

Nemluvím o přecpaných aerobusech, v těch jsou na sebe lidé stejní jako ve starých tramvajích, ječí na sebe, fackují se, osočují se jako v prehistorických dobách –

Ale jakmile je aerobus prázdný a lidé vidí oblaka za okny, zmocní se jich slavnostní nálada –

Jsou přístupnější.

Od té doby, co jsem povýšil, jsem nemusel jezdit přecpanými aerobusy a mohl jsem jezdit první třídou –

Aerobusy první třídy byly nejen pohodlnější a rychlejší. Byly plné vůní. Každý den zvlášť pro pasažéry sestavovaných –

Obvyklá zábava cestujících byla sázet se, jaká bude asi vůně v aerobusu zítra –

Někdy – protože takovýmihle aerobusy jezdívali dost mohovití lidé – dostupovaly sázky pěkných výšek.

Já se zpravidla nesázel –

Ale jednou jsem se vsadil.

Abych se seznámil s Ruth.

Všichni cestující sázeli na banánovou vůni nebo na karafiátovou, jenom Ruth si vsadila na konvalinkovou.

„Dvakrát žetony na konvalinkovou,“ řekl jsem kybernetickému konduktérovi a přijal z jeho ruky sklenici šampaňského a dva žetony –

Kdo jezdil v aerobusu první třídou, měl na každé cestě nárok na sklenici šampaňského.

To, jak slýchám, ve starých tramvajích nebývalo.

2

Prohráli jsme oba dva –

Ruth byla smolařka –

Nejatraktivnější smolařka, jakou jsem poznal, i smůla, která ji provázela, měla šmrnc.

Ale spřátelili jsme se.

Společné neštěstí dokáže lidi spřátelit nejvíc.

I když je to neštěstí –

Miniaturní.

Ruth měla na naší hvězdě butik.

V té době bylo snem všech mladých dívek mít malý butik, ten sen se ale splnil málokomu –

Komu se splní jeho sny.

Mohou se splnit každému. Jenomže sny, které se mají splnit, vyžadují od lidí věrnost – Věrnost snům. A těch, kteří jsou, jak stárnou, věrní svým snům z dětství a z mládí, těch je tak málo –

Proto nás sny opouštějí –

Protože my jsme opustili je.

Ruth byla věrná.

Alespoň pokud se snů týká.

Prosadila si doma, že povede butik, vypůjčila si na něj. A měla ho.

Šmrncovní butik.

Celé dny proseděla na vysoké židličce za pultem a prodávala mladým děvčatům různé tretky a barevné hadříky –

Bavilo ji to.

Mne by dost rozčilovalo snažit se celé dny dělat z hezkých děvčat opice, ale Ruth si to tak nebrala.

Možná v tom našla sadistické zalíbení –

Dívky, často velmi hezké dívky, vcházely do jejího butiku a vycházely z něj zestaralé, zmalované, zohyzděné –

Sama nenosila to, co prodávala, a možná právě proto byla tak nápadně elegantní –

Tak –

Šmrnc.

3

„Hele, co na tom máš, dělat z lidí opice,“ řekl jsem jí jednou, když jsme spolu cestovali jitřní oblohou –

Vůz byl protkán mandarínkovou vůní –

Mandarínkovou s příměsí levandule –

„Já ráda lidi krášlím, Daido,“ řekla Ruth.

Upřímně.

Ruth všechno dělala upřímně –

I když klamala, klamala upřímně.

Ruth patřila k těm moderním dívkám, které si myslí, že všechno je dovolené, jen pokud to dělají upřímně.

„Nevím, co je krásného na tom, dělat z lidí opice,“ dovolil jsem si zaprotestovat –

„Ty nevíš věcí,“ řekla Ruth.

Prosím –

Takhle to uměla.

Měla stále sklon lidi kolem sebe pokořovat a tím je vyzývala, aby oni pokořili ji –

Jezdil jsem s Ruth pár měsíců a občas se s ní sešel i mimo aerobus a všímal jsem si mužů kolem ní. Tohle její lovení na udici pokoření zabíralo neomylně –

Ať se Ruth objevila, kde se objevila, táhla se za ní celá hejna mladíků, které neustále pokořovala a kteří se na to pokoření přichycovali jako na lep – A museli jít za ní –

Toužili pokořit ji – – a byli při té své touze tak neopatrní, že se do Ruth zamilovávali po tuctech –

Ale Ruth se jim jen posmívala –

„Hele, krásná nymfo,“ řekl jsem jí jednou, „ty si asi myslíš, že my, muži, jsme na světě jen pro tvou legraci.“

„Přesně to si myslím, Daido,“ řekla mi na to Ruth.

4

Nechci se vydávat za zvlášť snadnou kořist, ale tahle udice se do mne pěkně hluboko zasekla –

A Ruth mne začala dráždit –

To by bylo, říkal jsem si, abych ti nedokázal, že nejsem jen tak obyčejný huťapa.

Huťapa.

Tohle slovo začala Ruth šířit a ujímalo se velmi rychle, Ruth si často nějaké slovo oblíbila a šířila ho ze svého butiku jako novinku.

Když si z vás dělá legraci hezká dívka, jste vždycky v nevýhodě, protože spojencem oné dívky je její krása –

A tedy váš obdiv.

Já už se začal na ranní cesty těšit, i když jsem věděl, že si mne Ruth zase podá.

Jak ta se dokázala posmívat –

Člověk by měl někdy až dojem, že její štíhlé, kočičí tělo se neživí jídlem, ale posměchem –

Jednou jsem ji ale zahlédl zachmuřenou –

„No co co,“ řekl jsem jí, „vždyť si ho brát nemusíš, děvenko, neplač, že tě pantáta nutí do sňatku.“

„Koni, Daido,“ řekla mi Ruth. „Koni. Kdybys věděl.“

Tohle byla druhá taktika, jakou Ruth užívala a kterou já tehdy ještě neznal.

Lovila přátele na sdílení tajemství.

Vykládala tajemství všem okolo a ti, kterým tajemství řekla, se pak cítili poctěni.

„No, vyklop to, Rutháčku.“

„Mám na skladě dva tisíce pitomejch voranžovejch náušnic a náušnice se vod května přestávají nosit,“ vzdychla.

Čekal jsem jiné tajemství –

„Ty s tím naděláš,“ řekl jsem pohrdavě a nabral si plný nos omamné jablečné vůně –

5

Tohle je moje stará slabost.

Vytahuju se.

Už v dětství jsem s tím měl potíže a už v dětství jsem se snažil si tuhle slabost odvykat.

Jenomže pořád ne a ne.

Dokonce jsem se už mnohokrát chlubil, že jsem skromný – – až po čase mi docházelo, že jsem se nejen neodnaučil vytahovat, ale že se ještě vytahuju, že se nevytahuju.

Teď jsem musel uvažovat, jak Ruth pomoct.

Mohl bych ty náušnice koupit sám.

To bych mohl.

Jenomže –

Uměl jsem si představit, jak nadšeně by to Ruth využívala, s jakým posměchem by mne provázela –

Jestli Ruth něco nesnášela, byli to muži, kteří se jí obětovávali z nešťastné lásky. „Ty, to je hrozný,“ stěžovala si mi jednou, „já bych děsně ráda potkala, Daidíčku, někoho, kdo do mne není zamilovanej.“

Věděl jsem, že jsem už do ní zamilovaný –

A umiňoval jsem si, že jí to nesmím dát hned tak najevo.

Mnoho dívek, do kterých jsou muži zamilováni, by ti muži získali, jen kdyby nedali příliš brzy najevo, že jsou zamilováni.

Co ale s náušnicemi –

V životě jsem už dělal leccos, ale abych se někdy zabýval obchodem s tisíci „voranžovejch náušnic“, to teda ne.

Jenže pak jsem na to přišel –

Jedno odpoledne jsem strávil v počítačové hale Robotea. Nemám tam co dělat, ale já už jsem takový – Nejraději bývám tam, kde nemám co dělat.

„Ne nadarmo mi říkají geniální Daidalos,“ hlásil jsem příští ráno Ruth ve voze provátém banánovými vůněmi, „už jsem si s těma tvejma náušnicema poradil.“

A tvářil jsem se, jako bych v životě nedělal nic jiného, než prodával tisíce oranžových náušnic.

Docela –

Docela mi to šlo.

6

„Podívej,“ řekl jsem jí jednou, když jsme zase nastupovali do aerobusu, a snažil jsem se to říct co nejledabyleji, „podívej, Ruth, s těma náušnicema si nemusíš už dělat žádný starosti –“

„Jo?“

Ruth uměla říkat „jo“ tak pohrdavě, že už tím „jo“ urážela. A což teprve jak uměla urazit otazníkem, který za tohle „jo“ přidávala.

Přímo mne tím otazníkem vzala po hlavě –

„Sem ti řek, ne, sem ti řek, že ti pomůžu,“ řekl jsem nejmodernějším pepickým přízvukem, jaký se zrovna na naší hvězdě rozmohl –

Podívala se na mne, jako by se dívala na medvěda, který jí oznámil, že vyhrál konkurs na baletku do Labutího jezera.

S takovou vyzývavou nedůvěrou, že jsem pookřál.

„Náhodou,“ řekl jsem, „náhodou.“

A pak jsem jí vyložil svůj plán.

Nejdřív na mne pohlédla nedůvěřivě, proklepala mne tím pohledem, pak se na mne zadívala s úžasem – – ale nakonec jí tvář pokrylo něco, co hned tak někdo na tváři Ruth asi neviděl –

Obdiv.

A nějaký obdiv.

Dívala se na mne jako na medvěda, který by v Labutím jezeru dokázal tančit, až by ostatní baletky vedle něj bledly závistí –

„No, Daido,“ řekla, „no, Daido.“

Sklonila se ke mně –

A políbila mne na špičku nosu.

Polibek na špičku nosu patřil na naší hvězdě v tu sezónu mezi nejvyšší projevy uznání, jaké kdo mohl získat –

7

Přitom plán, který jsem jí řekl, byl jednoduchý.

Myslím, že možná proto je po vesmíru tak málo géniů, že se málokdo odváží uvažovat jednoduše.

Genialita je vlastně často jenom prostota, ta nejdrzejší prostota.

Uvažoval jsem logicky.

Je velice pravděpodobné, že to, co je u nás moderní, platí v jiné galaxii za vrchol nemodernosti.

A naopak to, co u nás by na sebe nevzal nikdo, leda že by chtěl vypadat jako komik v kabaretu, je pro jinou galaxii zase posledním výkřikem vesmírné elegance.

I dřív, dejme tomu před staletími, na takové hvězdě praotců docházelo k podobným proměnám vkusu.

Stačí si vzít kterékoliv dějiny módy –

Móda se měnila, přeskakovala z jedné délky sukní ke druhé, zužovala kalhoty a zase je rozšiřovala –

Ono v těch hadřících, do kterých se lidé halí, a v těch tretkách, které na sebe věší, zase nejde moc rozmanitostí vykoumat; móda spočívá vlastně jenom v odchodech toho, co je, a v návratech toho, co bylo –

Teď se vesmír rozšířil.

Závratně rozšířil.

Ani ti nejinformovanější tvůrcové módy nestačí sledovat módní výboje ve více než ve třech, pěti galaxiích.

A to ještě sotva podrobněji znají vlastní galaxii. V těch ostatních se orientují namátkově. Jen tak, co zahlédnou v žurnálech.

Vycházel jsem z toho, že všechno je někde ve vesmíru módní a jinde zase démodé –

Ověřil jsem si to na počítači.

Klaplo to.

Dokonale.

Naprogramoval jsem počítač na barvy, na náušnice a na velikosti náušnic.

A vyšlo mi, že v souhvězdí Slavíka, na hvězdě Uru, jsou zrovna v tuhle sezónu oranžové veliké náušnice největší hit.

Poradil jsem Ruth, aby tam svoje zásoby poslala.

Vydělala na každém páru náušnic tři galaktické koruny.

Dost pěkný zisk.

Pozvala mne na oslavu své nejlepší obchodní transakce na večeři, do útulného podniku U Jednorožce.

8

Rád chodím s nádhernými děvčaty do útulných podniků –

Co bych to zastíral.

Jsem samolibý člověk…

Dělá mi zatroleně dobře, když vidím, jak od všech stolků se k mému stolku otáčejí muži a přejíždějí pohledem s tesknou závistí moji společnici – – a mne – – –

Lovci šelem si rozvěšují po bytech kožešiny, parohy, vypreparované hlavy svých úlovků.

Já nelovím.

Ale když sedím U Jednorožce s nějakým hezkým děvčetem, kochám se pohledy těch okolosedících, kteří při lovu neměli štěstí jako já.

Jednorožec, po kterém je podnik nazvaný, je velmi zdvořilý. Pochází ze souhvězdí Vah a umí šejkrovat báječné koktejly.

„Haló, Daidale,“ uvítal nás, „haló, Ruth.“

Viděl jsem, že Ruth je U Jednorožce taky jako doma.

„Ahoj, Pépé,“ zavolala na jednorožce, my štamgasti říkáme jednorožci Josephu Fulviovi Pépé.

A on i my se tím cítíme polichoceni.

„Jako obvykle?“ zeptal se mne a já kývl, Ruth také kývla.

Tihle jednorožci mají skvostnou paměť, ani jsme mu nemuseli připomínat, co rádi pijeme, za chvilku si přištrapicíroval s tácem a na něm měl pro Ruth její oblíbený koktejl a pro mne můj.

Sklonil hlavu a svým báječným křišťálovým rohem nám ještě zamíchal ve sklenicích.

„Na tvoje zdraví, Ruth,“ řekl jsem jí a cinkli jsme si sklenicemi –

„Dík, Daidale,“ řekla, „s těma náušnicema jsi fakt zaválel.“

„To není všechno,“ řekl jsem ledabyle.

A pak jsem před Ruth rozprostřel svůj plán, svůj podivuhodný plán, který ji ohromil, až jí posměch v očích docela roztál – – dívala se na mne dokonale opojeným pohledem –

„Daido,“ řekla nakonec, „ty jsi chytrej, až je to vo strach.“

Sám o sobě moc chytrý nejsem.

Jenomže –

Jenomže, když chci na někoho udělat dojem, to se úplně překonávám, dokážu vysálat nezřízenou inteligenci –

Zase to byl náramně prostý plán.

Po celé obloze jsou stovky tisíců butiků, takových, jako má Ruth, a ve všech se chrlí do vesmíru spousta doplňků –

Ty, které jsou moderní, stojí nezřízené peníze a ty, co právě nejsou v módě, se prodávají za babku, a to ještě v nejlepším případě, když se vůbec najde někdo, kdo je ochotný si je za babku koupit.

Napadlo mne, že kdyby se organizoval výkup laciných tretek a jejich převoz do galaxií, ve kterých jsou zrovna v módě –

„Daido,“ vydechla Ruth, ještě než jsem domluvil, „ale to by byly haldy peněz – –“

Já už mám prostě takové nápady, úžasné nápady, jak zbohatnout. Jenomže mne těší právě jenom tyhle nápady.

Vlastní bohatnutí ne.

To mne nudí.

Ale musím říct, že už hodně kamarádů vytřískalo z mých nápadů pořádné peníze.

„To je pro mne maličkost,“ řekl jsem a upil fantastický Pépého koktejl, „to je pro Daidaly maličkost.“

„A ty bys byl od tý dobroty a v počítacím středisku –“ řekla Ruth –

„Že váháš,“ řekl jsem, „že váháš.“

„Daido,“ políbila mne Ruth na špičku nosu, „Daido, jestli budeš takhle pokračovat, tak se naše století bude jednou nazývat Daidalovo.“

Ruth uměla být milá.

Když šlo o peníze, uměla být dokonce velice milá.

9

Nemyslím si, že kyberneti v počítacím středisku mne rádi viděli – –

Ale namluvil jsem jim, že jdu počítat nějaké zvláštní úkoly přímo od Joshuy Lema.

Je hrozné, jak tihle nejinteligentnější kyberneti jsou důvěřiví.

Pokývali naivně velikými hlavami –

Uctivě na mne zamrkali svými velikými kukadly.

A nechali mne, abych využíval počítače, jak jsem chtěl dlouho.

Hned při prvním průzkumu jsem zjistil, že nejlepší obchody se dají dělat s kalhotami.

U nás se nosily nohavice nad kolena a puntíkované, kdežto v souhvězdí Lampáře patřily takové kalhoty mezi vysmívané.

Přitom jim tam zbyla kvanta kalhot, jaké byly v módě v souhvězdí Štíra, kalhot, u kterých měla každá nohavice jinou barvu.

Takové báječné kalhoty pro šašky –

Nijak se mi nelíbily, ale co jsem mohl dělat, nosil jsem je taky jako každý u nás jednu sezónu, jako každý, kdo chtěl platit za šviháka.

Levá nohavice bílá.

Pravá modrá.

Kdo chtěl být opravdu frajerem frajerů, nosil k těm kalhotám zlatý pásek.

A právě zlaté pásky platily v Ganymedově souhvězdí za vrchol nevkusu.

Všechno jsem si poznamenal, propočítal a večer U Jednorožce nahlásil Ruth.

Ještě ten večer telegrafovala objednávky. A naopak dodala kalhoty, jakých měly obchodní domy u nás plné sklady, na souhvězdí, kde se po takových kalhotách mohli galaktičtí floutkové „umlátit“ –

Ruth vydělala tolik, že si koupila dva další butiky a pořídila filiálku na Iveonu –

„Daido,“ řekla mi, když všechny transakce uzavřela, „jsi prostě číman.“

Vymlouval jsem se, že to je moje přirozená zdatnost.

„Já prostě neumím bejt jinej než číman,“ řekl jsem jí a ona mne za to chlubení nesjela vzteklým pohledem, jak by udělala jindy.

Naopak.

Zakývala svou krásnou hlavou, až jí dlouhé vlasy zavlály –

„Neměl bys ale bejt tak skromnej,“ řekla mi.

10

A od té doby jsem se stal tichým podílníkem Ruth –

Vyplácela mi dvacet procent z každého obchodu, i když jsem se tomu bránil.

„Hele,“ řekl jsem jí, „kdybych to dělal kvůli penězům, tak bych to nedělal vůbec.“

A neříkal jsem to jen tak.

Mne peníze samy o sobě nijak nelákají.

Mám rád blahobyt, to ano, mám rád svůj blahobyt, ale na určitém stupni vydělávání člověk ani nestačí svůj blahobyt využívat a blahobyt mu jen ztrpčuje život.

Mne baví vymýšlet, jak se stát milionářem –

Ale stát se jím, ne, to přenechám jiným, stávat se milionářem je pro opravdu tvůrčího člověka náramně nudné.

Vydělat milióny, to není těžké –

Ale vymyslet, jak je vydělat, pane, to je něco jiného.

Během šesti měsíců, kdy jsme prodávali čelenky ze Saturnu IV na Venuši VIII a svetry ze souhvězdí Plachet na souhvězdí Štíra a spoustu jiných věcí z jednoho koutku vesmíru na druhý –

Během těch šesti měsíců se podařilo Ruth vybudovat celou síť butiků v naší galaxii a měla zastoupení v pěti galaxiích dalších –

Růžová trička, která koupila za pět galaktických centavos v souhvězdí Jídlonoše, prodávala za tři tisíce galaktických centavos za jedno tričko v souhvězdí Fonto.

A jaké fronty na ně byly –

To se pak dělají obchody – – –

11

Tehdy mi skočili na moje zneužívání výpočetního střediska.

Náhodou.

Zase jsem zkoumal, kde by se daly co nejvýhodněji prodat krinolíny ze souhvězdí Zeleného draka, tam je nikdo nechtěl ani zadarmo – – –

Když vtom přijde do výpočetního střediska Joshua Lem.

Úslužný kybernet mu říká, že zde pro něj pracuji, každý týden samé přesčasy –

Joshua Lem nedělal nikdy maléry tam, kde nebylo třeba. Měl báječný zvyk dělat z velbloudů komáry.

Nikdy naopak.

Myslím, že člověk, který se chce domoci skutečně závratné kariéry, musí asi vždycky postupovat takhle.

Přešel moje zneužívání drahého výpočetního času jen káravým pohledem –

Ale od příštího dne měli kybernetičtí strážci nařízeno mne vyprovodit.

A vyprovodili –

Ruth přijala zprávu o mém neúspěchu filozoficky.

„Stejně jsi udělal, Daido, fantastickej kus práce,“ řekla večer u Jednorožce. „Kdybysme si měli ten čas platit v jiným výpočetním středisku, nic nevydělám, a ještě přijdeme o košili – – – než prodáme jedny kalhoty, přijdeme o vlastní.“

Je to pravda.

Možná takový nápad jako já mělo víc lidí. Ale tolik drzosti sotva. Nápady bez drzosti jsou asi k ničemu.

„Pépé,“ zavolala Ruth, „láhev iveonského šampaňského.“

A tak jsme ten večer zapíjeli konec naší módní expanze nejlepším šampaňským vesmíru –

V ten den vyšla Ruth na obálce časopisu Vanitas, nejslavnějšího módního žurnálu naší galaxie. RUTH – DIKTÁTOR KRÁSY, stálo na obálce, pod její fotografií.

12

Často, když jsem prohlížel módní žurnály, se mi zdálo, že tvůrci módy se musí pěkně bavit. Jak z normálních, krásných lidí dělají pestré opičáky –

A jak jim jsou ti pestří opičáci ještě za to vděční.

Ale když jsem nahlédl do módní kuchyně a byl svědkem toho, jak Ruth módní doplňky pro své butiky vaří, změnil jsem názor.

Jeden by čekal, jak je vytváření módy zábavné.

Kdepak.

Je to nuda, práce byrokratická, úřednická –

Tehdy zrovna Ruth dělala kolekci letních šatů.

Vzala si staré ročníky mód.

„Hm, hm,“ mručela a posměšným zrakem přejížděla módní výboje našich babiček, prababiček – –

Ruth tvrdila, že každých dvacet let se móda vrací, tvrdila, že móda se podobá kometě, která není nevyzpytatelná, ale krouží po docela dobře předem vypočitatelné dráze – –

Dá se vypočítat, kdy se jaká móda objeví –

Zase objeví.

Stejně jako se dá vypočítat dráha komet.

Nalistovala módu, jaká byla před dvaceti lety, inspirovala se v ještě dávnějších dobách, poradila se s majitelkami jiných butikových koncernů, aby si hospodářsky neškodily, sešla se s několika návrháři –

A pak vychrlila módu našich babiček –

Vnučky si nejlépe rozumí s babičkami. Kolikrát jsou ty nejmodernější módní výkřiky na dně babiččiny skříně – – –

Ruth mne už nepotřebovala.

Čekal jsem, že mne odloží jako klobouk, který vyšel z módy –

Jsou takové cílevědomé ženy, odkládají jako klobouky muže, kteří jim už nemohou být užiteční –

Proto mne překvapilo, když se Ruth se mnou stýkala i dál.

„Jsi bezva číslo, Daido,“ říkala mi.

Mám rád lidi, co mi lichotí.

A jak mi někdo lichotí příliš –

Zamiluji se do něj.

„Jsi číslo, Daidíčku –“

Nevím, je tohle důvod, abych se cítil polichocený, nebo abych se urazil –?

Ale byl jsem rád, že se Ruth, diktátorka módy, se mnou stýká dál.

A že se mnou chodí dál k Jednorožci.

Jen jediné mi vadilo. Musel jsem stále chodit oblečený podle poslední módy.

„Přece nemůžu jít s někým, kdo má vobě nohavice stejný barvy,“ říkala Ruth, „to přece uznáš.“

Co jsem mohl dělat.

Uznal jsem to.

Co je to život, říkal jsem si kdesi vyčtenou duchaplnost, život je dělat to, co nechceme.

V některých dobách se musí člověk stát šaškem – –

Když chce, aby si ho jeho bližní vážili.

Člověk si zřejmě někdy musí vybrat, buď si bude sebe vážit on, nebo si ho budou vážit ti druzí.

A navlékal jsem si nohavice, pestré nohavice, kašpárkovské –

Vrátily se zase do módy –

Vždycky, když jsem se oblékl podle módy, míval jsem obavu –

Že se mi všichni vysmějí.

Ale nikdo se mi nevysmíval.

Naopak, všichni chodívali oblečení jako já.

To je výhoda – když je moc lidí směšných, přestane být směšnost směšností a stane se zákonem.

13

Občas jsem Ruth něco poradil.

Oceňovala moje rady.

Několik módních výstřelků, které jsem jí doporučil, se dokonce velmi rozšířilo po vesmíru.

Přitom jsem neměl v úmyslu si hrát na módního návrháře.

Jen jsem si dělal legraci. Chtěl jsem vymyslet něco pořádně nesmyslného, až by i Ruth nad tím zalomila rukama –

Ale Ruth rukama nelomila.

Někdy bych chtěl lomit rukama nad těmi, co nad sebou rukama nelomí, nad těmi, které by něco takového ani nenapadlo –

„Víš,“ říkala mi, „lidem nejde o to, aby v něčem hezky vypadali, lidem jde o to, aby vypadali tak, jak se jim řekne, že vypadat mají.“

Byla to cynická definice.

Cynická a přesná.

Pravda má někdy podivuhodně blízko k cynismu.

Pamatuji se, že když jsem poradil Ruth cylindry na nohy, myslel jsem, že se dá do smíchu –

Jen přimhouřila oči –

„Cylindry na nohy,“ řekla snivě, „jak to myslíš, Daido?“

„Jednoduše,“ řekl jsem, „cylindry se budou obouvat –“

„Obouvat?“

Dívala se na mne rozpačitě, asi uvažovala, jestli je to hloupé, nebo geniální –

Velká hloupost a genialita jsou od sebe na první pohled k nerozeznání…

Zkusila si namalovat panáčka s cylindry místo bot.

„Zajímavé,“ vzdychla opojeně –

Všímám si, že v moderním umění používají lidé slova zajímavé místo slova špatné.

Jeden můj známý výtvarný kritik říká přímo, že když se člověk neodvažuje o obrazu říct, jak je špatný, řekne: obraz je zajímavý – Řekne tím totéž, a s nikým si to nerozhází –

Co je špatné, může být zajímavé.

Zapomněl jsem na svůj podivný nápad a vzpomněl jsem si na něj až za měsíc, když jsem začal na naší hvězdě potkávat dívky, které nosily na nohou cylindry – Pestré, huňaté – opalizující –

Všech barev –

„To už by zrovna tak mohly nosit kravské ocasy,“ řekl jsem Ruth –

Přimhouřila oči.

„Zajímavé,“ řekla.

Když jsem potkal za měsíc skupinku mladíků, kterým se od kostrčí houpaly vzadu kravské ocasy, nic jsem neříkal –

Tyhle ocasy byl velký finanční triumf Ruth.

Nechala si je patentovat.

Ocasy se zhotovovaly ve všech barvách – na naší galaxii byly nejmódnější fialové –

V tisku se o nich hovořilo jako o „dlouho postrádaném módním doplňku pro dekorativní vyvážení partie sedu.“

Ruth měla z každého ocasu v naší galaxii licenční poplatky – – –

14

Nechci předstírat, že Ruth udělala nějaký hospodářský zázrak, to ne, prostě jen využila příležitost.

Mnoho lidí si myslí, bůhvíco je v pozadí velkých úspěchů – – pozadí úspěchů bývá velice prosté: ten, kdo úspěch uskutečnil, uměl využít příležitost.

Ale někdy bývá tohle pozadí ještě prostší –

Ten, kdo nemá úspěch, prostě nevyužil příležitost.

Ruth byla atraktivní a uměla jednat s lidmi. Její miniaturní módní impérium vynášelo slušně, ale žádná sláva to nebyla –

Patřila k nižším středním vrstvám milionářů.

Jenže v Ruth –

V Ruth byla NĚJAKÁ dravost – špatně tajená dravost.

Myslím, že dívky jejího typu by byly nejnešťastnější, kdyby se jim podařilo vydrápat na poslední vrcholek nejvyššího pohoří –

A už nemohly výš –

Ruth by jistě začala aspoň na tom vrcholu vyskakovat do výšky, aby mohla o trochu výš aspoň vzpažit –

Výstup vzhůru lidi typu, k jakému Ruth patří, nerozčiluje –

Neunavuje.

Děsí je jen jediné. Že by už nemohli stoupat.

Ale zatím mohla stoupat, mohla zakládat nové filiálky, uskutečňovat nové a nové nápady –

Vydělávat.

„Daido,“ říkala mi, „máš báječný nápady, miliónový.“

Ukázala mi, kolik vydělala na ocasech.

Slušná sumička.

Dokonce mi jednou přinesla ocas, dlouhý a huňatý, a nutila mne, ať si ho také připnu.

„Dovol,“ řekl jsem jí, „dovol.“

Kapitulovala. Sice říkala, že jsem směšně nemoderní. Ale můj smysl pro modernost má svou míru. Nestanu se krávou jen proto, abych byl moderní.

15

Divil jsem se, že se se mnou schází, i když se zasnoubila s Murdem Schwanschweinem, nejúspěšnějším módním návrhářem naší galaxie –

Každé úterý jsme se ale i po jejím zasnoubení scházeli u Jednorožce jako dřív.

Murdo Schwanschwein byl stále na cestách. A měl na svou snoubenku asi tolik času jako průvodčí na cestujícího v transgalaktických raketách –

Jenže pro oba bylo stejně zasnoubení výhodné.

Psalo se o nich v novinách.

A módní návrháři by se asi obešli daleko spíš bez vody, chleba i lásky než bez publicity.

Murdo Schwanschwein, Murdy nebo Murdík, jak mu říkala Ruth, byl něco – něco podivného – Říká se, že každý člověk je podobný nějakému živočichu –

Hezkých pár karikaturistů na tom vydělalo, když malovalo své bližní v podobě zvířat –

Murdo Schwanschwein –

Ten opravdu byl něco mezi labutí a vepřem –

Měl efébské rysy, dlouhou bílou šíji, pohyby jako zvlášť zženštilá labuť –

Ale byl tlustý, hlučný a v očích měl něco jako spokojené, nafoukané, vykrmené prasátko –

Takovou poživačnou potměšilost.

Občas jsem se s Ruth nemohl sejít.

Protože Schwanschwein přijel.

Oznamovala mi to dojemně do telefonu –

„Daido, zpráva. Úplně nejhorší zpráva.“

„No co, Rutháčku?“

„Snoubenec přijel.“

To znamenalo, že se u Jednorožce nesejdeme. Pro některé ženy je úplně nejhorší zpráva, když přijede jejich láska –

16

A právě tenhle Murdo Schwanschwein způsobil nejpodivnější aféru v dějinách módy, o jaké jsem kdy slyšel –

Všechno začínalo dokonale banálně –

Možná na začátku každé tragédie je dokonalá banalita.

Ruth mne pozvala –

Pozvala mne, i když byl Murdo na naší hvězdě –

„Daido, Daidánku,“ zaševelilo sluchátko, „něco fanta, něco fantafanta, něco ouplně fantastickýho – –“

„Fantafanta?“

„Fantafantafanta.“

Ruth ráda přeháněla, jenomže když o něčem řekla, že to je fantafantafanta, něco to být muselo.

A tak jsem se k ní vydal.

I když Murdo Schwanschwein byl u ní.

Nemám nic proti labutím ani proti vepřům, ale když se obě čeledi spojí, vzniká něco, proti čemu mám podstatné námitky. Murdo Schwanschwein seděl v lenošce, v jedné ruce držel sklenici –

V druhé ocas.

Měl nejmódnější ocas, jaký se našel v Ruthině butiku, dobře dva metry dlouhý, modrý a pěkně huňatý, na konci ocas připomínal vějíř a Murdo Schwanschwein se jím také ovíval –

Bylo horko, to je pravda –

Ale přece ne takové horko, aby se Murdo musel ovívat ocasem.

Mně tihle příliš módou zatížení lidé vadili a nová ocasatá móda mi pěkně pila krev.

„Ahoj, Daidíčku,“ zašišlal Murdo mazlivě, měl dikci jako homosexuál. Nebyl. Jen – Jen chtěl vypadat zajímavě. „Já jsem nějakej Murdo.“

Podal mi ruku, tlustou, tučnou dlaň. Plátek vepřového –

Znal jsem Murda už dost dlouho, ale nikdy jsme si nebyli představeni. Nijak jsem o to nestál. Vídal jsem ho čas od času při banketech, pokud se můj pohled prodral davem mladých děvčat, co se kolem něj tísnila –

„Jste u vás sto let před opicema,“ řekl Murdo Schwanschwein, „zrovna jsem referoval Ruth, co jsem viděl v 118. galaxii, o tom tady u vás nemá nikdo páru. No, říkám revoluce v módě, superrevoluce.“

Pro lidi, jako je Schwanschwein, je všechno super.

Stačí být trochu podprůměrný a hned všechno, s čím se setkáme, se nám tyčí vysoko nad hlavou –

17

„Vopravdu,“ řekla Ruth, „koukala jsem, Daido.“

„Takový ocasy,“ švihl Murdo Schwanschwein pohrdavě oháňkou, „copak ocasy.“

„Nech bejt,“ bránila se Ruth, „nápad to byl.“

„Ocas má teď každej,“ nedal se Murdo. Používal vůči Ruth stejnou taktiku, jakou ona používala ke svému okolí. Svět je tu od toho, aby se pokořoval, mysleli si oba. „Ale tohle,“ řekl Murdo.

„To je fakt,“ pokývla Ruth. „Ale ocasy – – nech na hlavě.“

„Ty s těma ocasama,“ Murdo si škubl za chvost a švihl jím po Ruth jako lasem, „nech Daidíka, ať rozhodne sám.“

Hvízdl.

Co dělal Murdo s pusou, nevím. Že šišlal, to bych pochopil, ale jak dokázal šišlavě hvízdat, jsem neodhalil.

Jenže Murdo –

Murdo dokázal i tohle.

Uměl snad všechno, co bylo zbytečné.

Jak hvízdl, vyšla z vedlejšího cípu haly, zacloněného plentou, manekýnka.

„Šéfe?“ otráveně zívla na Murdyho.

„Zlatíčko,“ řekl jí Schwanschwein, „předveď se pánovi.“

Murdo jednal s mladými dívkami, jako by jednal se psy. S oblíbenými psy, to ano. Ale se psy. Divil jsem se, že to dívkám nevadí. Naopak, připadalo mi, že jim to imponuje –

„Co jí říkáš,“ řekl Murdo, „je to mladý a milý a není to vošklivý, co, Daidíčku.“

TO před námi přecházelo tou slavnostně vyzývavou chůzí, jakou se procházejí manekýnky po módním molu –

„Vytkni jí něco,“ řekl Murdo.

„Hubený lejtka,“ řekl jsem tiše, aby to dívka nezaslechla. Není na tom nic špatného, když má někdo hubená lýtka, ale nemyslím si, že by se mu to muselo hlasitě říkat –

„Máš hubený lejtka,“ zavolal Murdo na dívku, „zařiď se podle toho.“

Zívla.

Vypadalo to, že se dorozumívá ne lidskou řečí, ale zíváním.

Uměla zívat mnohovýznamově a velmi půvabně. Ani mi nevadilo, že její mateřština je zívavština.

Odešla.

„Taky jste jí to nemusel říkat,“ řekl jsem Murdymu.

Ale ten se jen šišlavě pochechtával –

„Šchech, šchchchch,“ pobaveně ze sebe vyrážel.

Za chvíli dívka vyšla.

Přišla v plavkách. Přizívala k nám –

Měla nohy –

Nohy jako vysněné nejestétštějším sochařem –

A lýtka – otáčela se před námi, aby je předvedla ze všech úhlů – z žádné strany se jejím lýtkům nedalo nic vytknout –

„Má šmrnc, co,“ pochichotával se Murdo, „co, Daidíčku.“

„Má,“ kývl jsem, „fantafanta.“

„Kdepak,“ odporovala Ruth, „fantafantafanta.“

Ruth chtěla mít vždycky poslední slovo.

18

„Víš, Daidíčku,“ řekl Murdo Schwanschwein, „jste tady sto a jeden rok před vopicema. Ne za, před. Vy tady měníte šaty.“

Švihl pohrdavě ocasem –

Nikdo snad neuměl tak pohrdavě švihat ocasem jako Murdo.

„A zatím tam, kde nejsou zaostalý jako vy, měnějí už podle módy i sebe – – –“

„Chcete říct, že ta holka –“

„Jasně,“ zašišlal vítězně Murdo, „Chislaine, tak se ta kóča jmenuje, si vyměnila lejtka. Jasný. Jasný jak facka, facička.“

Hvízdl.

„K noze, miláčku…“

Chislaine se k nám opět dozívala.

„Šéfe?“

„Nos a uši a bradu,“ řekl jí.

„Jo, šéfe,“ kývla Chislaine a odzívala od nás.

„Sám jsem na to koukal jako,“ Murdo chvíli uvažoval, „jako Daidalos na nová vrata.“

A sám se tomu nepěknému vtipu šišlavě rozchechtal –

„Jsi trapnej, Murdo,“ řekla mu Ruth.

„Promiň, promiň,“ zamával prosebně měkkými libovými packami, „ale já si říkám, takovej dobrej vtip třeba už nebudu mít příležitost říct nikdy – – a kamarádů můžu ještě mít –“

Jsou lidé, kteří si pletou popichování s žertováním.

„Murdáčku, kroť se,“ napomenula ho Ruth.

„Daidale, když mi ukazovali ty svoje triky, koukal jsem jako Murdo na nový vrata. Představ si, jak je to jednoduchý. Dřív se móda tejkala toho, co na sebe navěsíme, teď se tejká nás –“

Chislaine vešla do haly –

Chislaine?

Tělo bylo její – ale že je to ona, jsem poznal spíš podle lýtek než čeho jiného.

Měla krátké šaty a – hlavu – hlavu –

Jinou.

„Skrč se,“ rozkázal jí Murdo, „k noze a skrč se.“

Chislaine zívla a poslušně přiklekla před Murdyho…

Murdy ji zatahal za nos, třepl do brady, zatahal za uši.

„Dobrej čenich, no ne?“ zeptal se.

„Fantafantafanta,“ posoudila ho Ruth.

„Víš, Daidíčku,“ řekl Murdo, „vona si tam za chvíli, co jsme tu klábosili, stačila vyměnit uši, nos i bradu – a na tý hvězdě to dělají úplně normálně a mají módu ne sukní a triček, ale nosů a uší –“

„Neke,“ řekl jsem Murdymu.

„Pravda pravdoucí,“ řekl Murdo. „Počkejte, za chvíli tu jsem, zatím mne můžete podvádět, víš, Ruthinko, že já na nějakou věrnost nejsem stavěnej, pěkně se tu pobavte, děti, jsem tu hned.“

Odběhl – I to odběhnutí bylo nějak šišlavé –

Odšišlal si to.

Murdo uměl šišlat i nohama –

Seděli jsme a mlčeli, seděli jsme dost dlouho, než se zase ukázal.

Klamat velkorysé manžele jaksi nelze.

Murdo přiběhl –

Murdo –

Nejprve jsem se chtěl Ruth zeptat, kdo k ní přišel. Murdyho vlastně prozradilo až jeho šišlavé hihňání –

„No, Daidíku,“ natáčel se, „no, Ruth.“

Měl nohy dlouhé a štíhlé, břicho měl poloviční, ruce měl jinak tvarované, i prsty měl už jiné, ne ty svoje staré válečky, ale dlouhé a štíhlé – Tvář měl změněnou –

Podobal se –

Ano, podobal se Ahasverovi Arniusovi, nejslavnější současné filmové hvězdě naší galaxie –

„Koukni, Daidíčku,“ řekl Murdo, „teď se před námi otevírá báječná módní revoluce –“

Poskakoval po pokoji a ohmatával si tvář, jako by se chtěl přesvědčit, že se mu nová podoba neodloupne –

„Otevírá se přede mnou nová epocha,“ řekl, „protože jsem zakoupil licenci pro vaše souhvězdí.“

19

Ten den jsem si odnesl od Ruth tlustou knihu, nadepsanou „MÓDA KORPORÁLNÍ“ – – jak se nové módní tvorbě říkalo.

Jednak byl v knize stručný popis vzniku nové módy a pak k ní byl připojen i ceník.

Oboje byla velice zajímavá četba – – –

Podle autora knihy jsem se dozvěděl, že otcem, bezděčným otcem nové módy byl MUDr. Aaronius Kutschera.

Velké objevy mívají často bezděčné otce.

Těžko může otec předvídat, co z jeho dítěte bude.

Ani Aaronius Kutschera to nemohl předvídat. Pracoval v transplantačním oddělení Merkurské akademie IV a pracoval na úkolu, za který byl nakonec poctěn Frankensteinovou cenou I. stupně.

20

Aaronius Kutschera byl posedlý představou, že postaví lékařství na nový základ.

Nemocnice považoval za přežitek.

„Stroj, který se porouchal,“ říkal, „také nevezeme do nějakého domu, kde ho uložíme do postele, opatrujeme, hýčkáme, opečováváme – Kdepak. Vyměníme vadnou součástku. Jaképak fraky.“

Aaronius Kutschera považoval člověka za stroj a toužil po tom, aby dokázal pomocí náhradních dílů vytvořit z nemocí něco banálního, jako, jak říkal, „pokecaný ubrus“ –

Většinou lidé, kteří něco hledají, naleznou něco jiného – – ale Aaroniovi se podařilo nalézt to, co hledal.

První pokusy, jak tvrdila MÓDA KORPORÁLNÍ, prováděl na své sestřenici, velmi ošklivé dívce, která už od dětství trpěla kvůli svému baňatému a nafouklému zevnějšku pocity méněcennosti –

Dočetl jsem se, že Evva Grezinská, dívka, která se stala Miss Vesmíru před třemi lety, byla touto sestřenicí.

To mne zaujalo –

Jestliže má Móda korporální pravdu –

Pak si člověk může opravdu rozhodovat o svém vzhledu, stejně jako rozhoduje o tom, jakou si vezme šálu k zimníku –

Aaronius Kutschera nepomyslel na to, že by se dalo jeho umění využít v módě. Ale jiní na to mysleli.

Během roku vznikly tři veliké firmy, které určovaly jarní nosy, letní podobu nosů, podzimní uši –

„Jaké uši se budou nosit na podzim?“ Takhle zněl titulek v módním žurnále a autor Módy korporální tvrdil, že poprvé takový titulek šokoval, ale po čase – – –

Po čase se stal stejně běžným jako titulek Nové modely podzimních klobouků – – –

Móda korporální –

Proč ne, říkal jsem si, pokroku nemůže vzdorovat ani móda –

21

„No co tomu říkáš,“ ptala se mne Ruth, „jdeš do toho?“

„Jak, do toho?“

„Ruth mi vykládala,“ usmál se Schwanschwein, „jak jsi jí pomoh – budeme si tykat, že jo – a řekl jsem si, to je Daidik správnej chlap –“

„Víš, kdybys mi trochu radil,“ řekla Ruth, „já jsem moc realistická a k tomu, aby měl někdo opravdu pořádnej úspěch, potřebuje bejt nejen realistickej ale i romantickej –“

Ano, to je definice úspěchu. Spojit realismus s romantikou.

„Musím odjet,“ řekl Schwanschwein významně, „a rád bych zanechal Ruth a celej kšeft v dobrejch rukou –“

„Se mnou nepočítejte,“ řekl jsem.

Kývl jsem na Ruthina kybernetického komorníka –

Donesl mi kabát a klobouk, pomohl mi do kabátu –

V naprostém tichu jsem se oblékl. Dívali se na mne –

Zaraženě –

Pane, pochvaloval jsem si, tohle je ale nádherně teatrální gesto. Odchod – – jako na konci jednání –

Napřímil jsem se a důstojně vyšel ze dveří –

Jen jsem za sebou zavřel dveře, zaslechl jsem, jak Ruth a Schwanschwein vyprskli –

Asi jsem to s tou důstojností přehnal –

Jak člověk přežene důstojnost, stane se klaunem.

Já prostě na velká gesta nejsem.

22

Za pár dní se mi všechno rozleželo –

Zašel jsem za Ruth.

„Ahoj, Daido,“ řekla mi usměvavě, „na.“

Podala mi nějaké lejstro a odběhla –

Byla to objednávka umělých vlasů. Co jsem měl dělat. Zanesl jsem ji na poštu –

Ruth užívala své bližní často jako poslíčky – –

A její blízcí jí za to ještě byli vděční – –

A tak jsem se stal opět Ruthiným společníkem.

Až se někdy divím, jak snadno jsem zatlačen k tomu, co jsem nechtěl dělat. A co by mne nikdy nenapadlo, že dělat budu. Ale rád se bavím.

Moje touha po zábavě mne už přivedla do pěkných galaktických šlamastyk –

23

Firma se rozjížděla pomalu, ale stále zvyšovala obrátky –

Nakonec už fištěla naší galaxií o sto šest.

Licence, kterou na MÓDU KORPORÁLNÍ Murdy koupil, byla fantafanta výnosná.

Schwanschwein ji dal Ruth jako zásnubní dar.

„Víš,“ řekla mi Ruth, „on mne chce zaměstnat, abych s ním nemohla chodit. Tak na mne tohle ušil.“

Dar –

Někdo tím, že někomu dává dar, chce jen obdarovat sebe…

Ale Ruth byla spokojená.

Některé ženy se raději realizují v práci než v lásce a Ruth potřebovala vydávat energii –

Její milostná vášeň se transformovala do vášně podnikat.

Měla pět kybernetických náměstků, které pověřovala tím, na co nebyla její přítomnost bezpodmínečně nutná.

Chtěla mne zaměstnat a báječně platit –

Odmítl jsem.

Raději jsem zůstal v Roboteu, i když za zlomek výplaty, jakou mi byla ochotná poskytovat Ruth.

Ale pomáhal jsem jí. Jako poradce. Dostal jsem velký kulatý odznak a s ním jsem mohl chodit do jejího módního impéria –

Kam jsem chtěl –

To, co Ruth založila, už nemělo nic společného s maličkým stánkem, butikem, ve kterém začínala.

Její impérium už po několika měsících představovaly haly, oblé a zdánlivě nekonečné haly, sahající od města k pobřeží –

24

Docházel jsem často do podniku, který Ruth založila. A byl jsem při tom, když se otevíraly jednotlivé provozy –

Snad proto na mne továrna nezapůsobila tak jako na ty, kteří se k ní blížili bez přípravy –

Už příjezd k podniku vyhlížel poněkud surrealisticky.

Ukazatele byly ohromivé –

TRUPY

ODDĚLENÍ STEHEN

KOLENA

KRKY (A) KRKY (B)

LÝTKA

UŠI

A tak dál, a tak dál – –

Ten, kdo měl zájem o služby podniku, mohl už na příjezdové cestě odbočit, podle ukazatelů, k příslušnému oddělení.

Jistě, bylo možné všechno soustředit na jedno místo. Ale to, jak tvrdila Ruth, bylo neekonomické. Zařízení, jaké například přivezl Murdo s Chislainou, bylo velmi drahé –

Pokud se jednotlivá pracoviště takhle rozdělí a nebudou se, jak říkala Ruth, plést stehna a nosy, může se pracovat daleko rychleji. A práci lze mnohem lépe organizovat.

Organizace –

Podnik, který Ruth založila, byl velkým zázrakem organizace. Úspěch, to je organizace, říkávala Ruth s oblibou.

25

Už po prvním měsíci plného provozu podniku mohla Ruth splatit gigantický úvěr, který jí sjednal Schwanschwein.

Příjmy, které se jí pak hrnuly, byly neuvěřitelné –

Divil jsem se, že se se mnou stýká i teď, divil jsem se, že jí peníze nezakryjí výhled na staré přátele, jako se zbohatlíkům často stává.

Ale Ruth mi stále věnovala přízeň –

Snad ji ke mně pojila sentimentalita, snad neměla nikoho, před kým by se mohla chlubit a kdo by jí nezáviděl – Jako já.

Bohatí lidé bývají vděční těm, kterým se mohou chlubit, ale kteří jim přitom bohatství přejí.

Jenomže takových lidí je málo.

Kde najít někoho, kdo má méně než druhý a nezávidí mu.

Scházívali jsme se jako za starých časů u Jednorožce a popíjeli –

„Daido,“ říkala mi Ruth, „všechno to začalo těma hloupejma voranžovejma náušnicema –“

A vzpomínali jsme na časy, kdy jí nepatřila síť butiků po celé obloze, ale jen jeden maličký, provoněný krámek –

To, co jsem k Ruth cítil, bylo přátelství, Murdo Schwanschwein nemusel žárlit – I kdyby to uměl. Měl jsem Ruth rád, ale přitom mne od sebe zároveň něčím odpuzovala –

Snad to byla ta její neuvěřitelná cílevědomost –

Ctižádostivost –

Ale scházel jsem se s ní stejně moc rád. Někdy jsem se podezíral, jestli mne k tomu nevedou převážně snobské důvody – – Bylo to příjemné popíjet drinky s královnou korporální módy –

26

Zákazník, který přišel do Ruthina podniku z galaxie, do níž ještě zvěsti o korporální módě nedolehly, musel být pěkně šokovaný.

Někdy se takových zákazníků dokonce zmocňovala hysterie, a Ruth proto u bran svého podniku zavedla psychologicko-poradenskou službu. V ní se podávala první psychologická pomoc –

Ruth se snažila upozorňovat módychtivé zákazníky a zákaznice na to, co je čeká.

Jenomže někteří zákazníci a zákaznice, i když byli velmi podrobně informováni, se přesto po přímém seznámení s korporální módou hysterii neubránili –

Zákazník si vybíral, jak už jsem řekl, hned na příjezdových cestách místo, kam zabočit –

Dejme tomu, že si vybral ODDĚLENÍ LÝTEK.

Projížděl parkovou zónou k cípu haly – – ukazatele s nápisy „lýtka“ ho zavedly na parkoviště –

Vystoupil a došel k prosklenému vstupu, ve kterém se ho ujaly kybernetické hostesky.

Řekl hostesce, jaké lýtko by si přál, a ta mu poradila, jaká lýtka jsou právě v módě, vypsala s ním objednávku –

Pak se odebral do sauny, k masérovi, zaplaval si – a když byl nejvíce uvolněný, zašel s hosteskou k lýtkaři. Nebylo nutné dodávat ke změně lýtek další služby, ale víc to vynášelo – – –

„Operace“ proběhla za pár minut.

Zákazník opět vyšel z podniku, prošel se stinným parkem ke svému vozu na parkovišti – odjížděl –

V podstatě banální záležitost.

27

A přece i takováto banální záležitost dokázala některými zákazníky, kteří byli u Ruth poprvé, otřást.

Někteří lidé nemohli uvěřit tomu, že by mohli mít jiné tělo, než jaké měli, když do podniku vcházeli. Vysněné tělo. Módní tělo.

U lýtek se taková změna dala snést ještě poměrně snadno, ale ti, kteří si měnili hlavu –

Ti byli někdy velice zmatení.

Lékaři, kteří „operace“ prováděli, měli za úkol vystupovat zdvořile, mile, uklidňovat – –

S několika lékaři z podniku jsem se znal. Říkalo se jim lýtkaři, stehňáci, krkáci, hlavouni, koleňáci, ušatci, nosníci, bradatci nebo bradáči, trupouni, ramenáři… Podle oboru jejich práce.

Doktor Sauberer, stehňák, byl, myslím, jednu dobu intimnějším přítelem Ruth. Čas od času s námi poseděl u Jednorožce.

Dr. Sauberer se potácel mezi obdivem k módní medicíně a mezi odporem k ní.

„Daido,“ řekl mi jednou, když nás záplava koktejlů přivedla k pravdomluvnosti, „Daido, já nevím, jestli mám bejt hrdej na to, co dělám, nebo jestli nad tím mám blejt.“

Díval se na mne měkce a viděl jsem, že touží po tom, abych mu poradil. Jenomže v tomhle jsem poradit nemohl. Na tuhle otázku si musí asi odpovědět ve vesmíru každý sám. Ať už dělá, co dělá – –

28

Ruth se řídila podle pokynů, které jí dal Schwanschwein, řídila se jimi, i když jí připadaly zbytečně obezřetné. Murdo tvrdil, že není vhodné vystoupit ihned s módními požadavky.

Prohlásil, že v první etapě musí obyvatelé našeho souhvězdí přivyknout možnostem, které novodobé lékařství dává.

První zákazníci naší firmy se ani tak nezajímali, jaká jsou v módě lýtka nebo uši.

Snažili se dopřát si těla, jaká si vysnili –

Ruth sama využila možností, jaké její podnik nabízel, využila je ale jen s mírou –

Říkala mi, že se těžko najde žena, která by byla spokojena se svým tělem, i ty nejlépe rostlé dívky mají pocity, že některá partie jejich těla by si zasloužila nápravu.

Ona sama si nechala upravit uši a prsty.

Uši si nechala upravit tak, aby na nich měla lalůčky dlouhé a elegantní, takové, na kterých by se náušnice vyjímaly daleko lépe než na „starých modelech“ uší –

Prsty měla dlouhé a hezké, ale zdálo se jí, že má na nich velké klouby, nechala si prsty přemodelovat –

Na Ruth nebylo moc co zlepšovat.

Zato na zástupech žen, které se do jejího podniku nořily každý den, bylo co zlepšovat a „kniha díků“, jak se jmenovala kniha, do které zákaznice zapisovaly slova uznání, překypovala vděčností –

„Udělala jste ze mne mne,“ psala jedna žena.

Ano, představa, jakou lidé o sobě mívají, bývá často v naprostém protikladu se skutečností.

29

Muži docházeli do podniku méně.

Zhruba dvě třetiny zákazníků tvořily ženy a jednu třetinu pacientů muži.

Murdo prohlašoval, že to je jen první etapa, muži mají sklon pohrdat salóny krásy, kosmetikou, krášlením –

Ale prohlašoval, že i toto je jen přechodné stanovisko, které se firmě časem podaří překonat.

Nejlépe jsem možnosti firmy poznal na své sestřenici Jakubě.

Jakuba byla sestřenice z venkovské hvězdy. Z ředkvičkové hvězdy. Všichni lidé na oné hvězdě pěstovali ředkvičky.

Jakuba vypadala jako ředkvička –

Zdravě.

Byla kulatá a červená. Nebyla elegantní a už vůbec nesplňovala módní představu vyzáblých krasavic.

Jakmile se dozvěděla o firmě, která se na naší hvězdě rozmáhá, přijela mne navštívit.

Ruth přijala Jakubu mimo pořadník.

Během odpoledne prošla Jakuba několika pavilóny a přišla ke mně – okouzlená –

„Daido,“ halekala na mne vytáhlá nohatá krasavice, „Daido, senza.“

Celý večer prostála v mém bungalovu před zrcadlem. Procházela se, usedala, tančila plavnými poskoky –

„Daido, nikdy jsem nevěděla, jak jsem krásná.“

Zvláštní, uvažoval jsem, jak rychle se někteří lidé smíří se svou falešnou podobou. Dokonce jsou vděční, že nemusí být sami sebou. Jakuba se mi po svém přešití nelíbila.

Byl jsem rád, že druhý den odlétala –

30

Nevím, co mi vlastně na TĚCH NOVÝCH lidech vadilo.

Připadali mi – jako atrapy –

Jako náhražky sebe samých.

Je pravda, že Jakuba před operací nevypadala zrovna jako kočka z módního žurnálu.

Ale bylo na ní něco velice milého –

Teď, když na ní nezůstalo z její staré podoby téměř nic, byla atraktivnější – ale –

Nebyla to ona.

„Moc přemejšlíš,“ říkala mi Ruth. „Moc o tom přemejšlíš.“

Nabízela mi, ať se i já někdy vypravím do některého pavilónu, „máš takový divný kolena, měl bys mít lepší,“ tvrdila –

Ale nenalákala mne.

Co má proti mým kolenům, uvažoval jsem, když jsem si večer v koupelně prohlížel kolena –

Snad jsou trochu větší –

Ale jsou moje.

Mám přece právo na to, mít svoje kolena.

Pokud vím, ani ta největší totalita, jaká kdy byla ve vesmíru, nezakazovala lidem mít vlastní kolena.

Ať mi na kolena nikdo nešahá, říkal jsem si –

Jenomže to jsem ještě vůbec netušil, co přijde – Vůbec jsem netušil, jaký tlak se na mne chystá – Jaký tlak dolehne na celé souhvězdí –

Třel jsem si kolena ručníkem.

Co je komu do mých kolen.

31

Druhá etapa rozvoje podniku začínala nenápadně, s promyšlenou a lstivou nenápadností –

Ta nejlstivější vítězství bývají ta nejnenápadnější.

Ruth začala vydávat módní žurnál, který zprvu vypadal jako obvyklé módní žurnály v naší galaxii – Týkal se látek –

Střihů, klobouků, bot –

Časopis byl čtrnáctideník a Ruth mi ho posílala pravidelně, reklamní výtisky –

Čítal jsem si v něm a pozoroval jsem, že stále ubývá místa věnovaného módě, kterou lidé nosí na sobě.

Místo, které zabíraly šaty, kožichy a prádlo, se postupně vyklízelo a zaplňovaly je rubriky věnované tělům.

A firma rostla. Mohutněla. Rozšiřovala pavilóny – – dokázala přijímat stále se dloužící zástupy zákazníků – –

NOSY NOVÉ SEZÓNY

Tak se jmenoval článek, který vyšel na jaře v časopise.

„Jarní nosy“ zněl podtitulek – a na obrázcích byly zachyceny nejnovější modely, jak autor psal, jarních nosů.

Zprvu jsem si myslel, že to je žert –

Lidé jsou naklonění, tak jako já tehdy, považovat nesmysly za žerty, tolerovat je.

Ale právě z takových tolerovaných žertů se stávají –

Tragédie.

32

Když jsem použil před Ruth poprvé slovo tragédie, dala se do smíchu a tvrdila, že všechno přeháním.

Nevyčítala mi to.

Říkala dokonce, že můj sklon přehánět je to, co se jí na mně nejvíce líbí.

„Co na tom,“ smála se, „že si holky opatří jarní nosy.“

Považoval jsem módu jarních nosů, kterou Ruth prosazovala, za experiment, který zanikne. Jakési přechodné poblouznění, které se dotkne snad několika dívek – těch nejlabilnějších –

Jenomže –

Pokud jsem v to jaro vyšel do ulic, nepotkával jsem ženy s jinými nosy než s jarními.

Poslední model nosu.

Nebyl to špatný tvar nosu, to ne, tedy sám o sobě to nebyl špatný tvar nosu.

Malý, pikantně zvednutý, trochu naivně a trochu svůdně vybočený vzhůru, „kouzelně dráždivý“, jak hlásala reklama –

Mnoha dívkám takovéto nosy báječně sluší –

Jenomže v ono jaro si takovéhle nosy dopřála většina žen.

Nejen mladá děvčata, i desetileté holčičky tyto nosy vymáhaly za kapesné – i staré dámy měly tentýž nos –

Některým ženám takové „hezké“ nosy přímo hyzdily tvář.

Krása použitá na nesprávném místě je ošklivost.

Když jsem tohle řekl Ruth, dala se do smíchu.

„Móda je móda,“ řekla, „a móda nemá přece s krásou nic společného.“ Divila se, že jsem si toho ještě nevšiml.

Divila se, že se divím.

33

I moje sestřenice měla nový typ nosu.

„Ty vypadáš,“ řekl jsem Jakubě, když jsem zahlédl její křehký nos, ale ona se jen vesele zubila –

Jak prý ji budou všichni na její venkovské hvězdě obdivovat, tvrdila, holky u nich se tak nejvýš zmůžou na nové šaty, módní – – ale na nejmodernější nos –

Po čase jsem s nostalgií vzpomínal na období nosů.

V létě totiž Ruth na Schwanschweinovu radu vydala velký katalog.

A na podzim už vydala několik katalogů. Specializovaných.

Podzimní Móda korporální už byla docela ve stylu galaxií, na kterých móda korporální pevně kralovala.

Katalog, který jsem pročítal, mne šokoval.

Nejprve jsem ho přijímal jako humoristický kalendář, pamflet na Schwanschweinův podnik.

Kolik hnutí vypadá jako parodie sebe sama –

Hnutí módy korporální vyhlíželo jako přehnaný silvestrovský žert – –

„Byli jsme sto let za opicema,“ říkala Ruth a listovala obdivně v katalogu, „teprve teď jsme dohnali vesmír.“

Mnoho lidí, jak pozoruji, v obavě, aby dohnalo své okolí, zmešká samo sebe.

Utečou sami sobě –

A zprvu ani nepozorují, jak je takové uniknutí bolestné.

34

Úvodní pasáže v katalogu se vyznačovaly podlézavou agresivitou.

Ale byly působivé.

Téhle podlézavé agresivitě se dalo velice těžko vzdorovat, pokud člověk uznal, že on sám musí být módní –

Lidé na naší hvězdě měli dost volného času, měli dost peněz a dost se nudili. Myslím, že hodně obyvatel přijalo módu korporální jako báječný lék proti nudě –

Asi je třeba si vybrat –

Buď se budeme starat o svůj vnějšek, nebo o svůj vnitřek.

Býval jsem mezi svými známými proslulý jako frajer, a sám jsem si zakládal na svých kravatách, ponožkách a kapesnících –

Snažil jsem se mít ponožky, kravaty a kapesníky vždy sladěny barevně. Sice poněkud vyzývavě, ale sladěny –

Jenomže když jsem otevřel nejnovější katalogy, kterými firma zahltila naši hvězdu, viděl jsem, že jsem byl jen na prahu módy –

Úvodní článek katalogu mne šokoval.

Vážený zákazníku,

vítáme vás do řad hvězdného lidstva –

Otevíráte katalog nové firmy. V tomto okamžiku, kdy jej otevíráte, si otevíráte bránu do moderního života.

Po tisíciletí žilo lidstvo navzdory svým technickým a kulturním výbojům, pokud se týká módy, na úrovni primitívních lidí.

Co lidstvo provádělo?

Jen zdokonalovalo, co vynalezli naši předkové. Lovci mamutů třeli na své tváře hlinky, halili se do kožešin –

Co je naše kosmetika jiného než nová generace hlinek?

Co je naše kožešnictví jiného než pokračování v primitívním halení se do kožešin?

Móda korporální se nyní dává do služeb i vám. Obyvatelům tohoto souhvězdí. Aby vás pozdvihla na úroveň okolního vesmíru.

Móda korporální dělá z lidí lidi hodné toho jména.

35

Uměl jsem si představit, jak asi zapůsobí tohle drzé lichocení na obyvatele naší hvězdy –

Snad ani neucítí komiku následujících rubrik katalogu.

DOPŘEJTE SVÉ ŽENĚ PODZIMNÍ UŠI!

Díval jsem se na katalog uší. Jedny za druhými defilovaly uši na stránkách katalogu –

Očíslovány.

Označeny typy a podtypy – –

LETNÍ STEHNA SE NEHODÍ DO PODZIMU

IVEONSKÉ MÓDNÍ SALÓNY PŘIPRAVILY NOVÉ MODELY ZIMNÍCH TRUPŮ

Stačilo, abych otevřel kterékoliv noviny, a dočítal jsem se o názorech body-designerů, četl jejich soudy na jednotlivé partie těl.

Dotazy čtenářů byly komické a hrůzné – zároveň –

„Milá redakce, jsme studentky gymnázia a moc nás zajímá, jaká kolena bys nám doporučila. S pozdravem…“

„Vážená redakce, manžel si nechce pořídit zimní nos, myslíte si, že je to důvod k rozvodu? Vděčná čtenářka…“

36

Pozoroval jsem, že móda korporální je daleko vlivnější a daleko arogantnější, než byla jakákoliv móda, která se týkala zevnějšku. I když i dřívější móda bývala někdy pořádně bojovná –

Módě neuniklo ani Roboteum.

První jí podlehly nejslabší nátury.

Kamarád Geoerge si pořídil na podzim podzimní model uší.

Byl předepsaný – pro muže i pro ženy – Stejné uši. Malé a s lalůčky jen naznačenými –

Unifikované uši.

Ušní konfekce…

„Co vyvádíš, Geoerge?“ zeptal jsem se ho.

Geoerge v tu dobu udržoval přátelské styky s jednou laborantkou, která utrácela celý plat v podniku u Ruth.

„Tasula říkala,“ vzdychl Geoerge, „že když budu mít nemoderní uši, že mne pustí –“

Štěstí, že nosím dost dlouhé vlasy, není vidět, že moje uši jsou anachronické –

„Paráda,“ pochvalovala si Ruth.

Ukazovala mi výkazy firmy. Líčila mi, jak stoupají dividendy, jak se firma rozrůstá –

„Daido,“ smála se mi, „máš nemožnej nos.“

„Mám svůj nos.“

Celou zimu jsem dokázal vzdorovat.

Pyšně.

Jenomže jaro –

Jaro přineslo největší rozkvět firmy a já chodil po ulicích a začínal se za svůj zastaralý model nosu stydět –

37

Samozřejmě, že nová móda měla i své protivníky.

Dost protivníků.

Ale byli tiší – –

Platit za konzervativce nepokládal nikdo na naší hvězdě za lichotivé, a tak svůj odpor k módě korporální raději tajil…

Schwanschwein investoval obrovské sumy do propagace módy korporální, zahltil hvězdu reklamou –

Z každého nároží se zubily rozesmáté obličeje –

Obličeje, které představovaly jarní podobu.

JARNÍ LÝTKA NOSÍ DÍTKA

TEN, KDO CHCE MÍT VLOHY, NOSÍ JARNÍ NOHY

KAŽDÉMU SLUŠÍ JARNÍ UŠI

Čím je slogan hloupější, tím je lepší, říkala si asi Ruth, nejhloupější slogany jsem si zapamatovával nejlépe –

Co písní se zpívalo o módě korporální.

Velice hloupých písní.

A velice slavných.

Někdy mám dojem, že hloupost a sláva jsou u písní v přímé úměře.

Jen u písní?

Amplióny ty písně vykřikovaly po celé hvězdě – – –

Snad kdyby „operace“ byly bolestivé, odrazovaly by obyvatele. Ale možná že by lidi nedonutila ani bolest, aby se módy vzdali. Navíc móda korporální byla dokonale bezbolestná –

Práce lékařů byla jednoduchá –

Na tuhle práci vlastně ani lékaři nebyli třeba.

Firma je zaměstnávala jen pro formu.

Lékař nedělal nic jiného, než že přikládal k části těla, kterou měl změnit, speciální obinadlo a napojoval je na zvláštní kód v přístroji zvaném metamorfograf.

Moc jsem tomu nerozuměl.

Ale koneckonců –

Koneckonců jsem ani o to nestál, abych porozuměl.

38

Na jaře skončila první etapa Ruthina podniku.

Nemyslel jsem, že podnik může nějak podstatněji ovlivnit chod naší hvězdy, myslel jsem, že módní revoluce proběhla, vítězně proběhla –

Ale tím také skončila.

Jenomže –

Móda, ta věčná revoluce, nekončí nikdy.

Snad proto je tak zábavná.

A krutá.

Zábavně krutá.

První setkání se sladkou krutostí módy jsem zažil na sklonku jara, když jsem se zase jednou setkal s Ruth u Jednorožce.

Nemohl jsem Ruth poznat. Tvář se jí nezměnila, tvář ne, ale Ruth od našeho letmého setkání minulý týden neuvěřitelně přibrala. Nejdřív jsem myslel, že se něčím vycpala, vyložila, vyztužila, ale ne –

„Ruth,“ vyjel jsem na ni, jen vešla do dveří, „ty vypadáš.“

„Módně.“

Usadila mne tím slovem. Ruth uměla používat tónu, který si nasazoval boxerské rukavice a dokázal knokautovat –

„Jsi tlustá jako, jako –“ hledal jsem metaforu pro postižení tloušťky, jakou se vyznačovala Ruth –

Nevěděl jsem, jak její tloušťku vyjádřit.

Ale jednorožec to věděl. Už se k nám hnal a nesl s sebou ještě jednu židli. Sestavil obě židle k sobě a – Ruth usedla –

Opravdu, kdyby se měla posadit na jednu židli, přišel by jednorožec o část zařízení –

„Koktejly,“ sklonil úslužně roh, „jako obvykle?“

„Jo, Pépé, jako obvykle,“ řekl jsem mu a byl jsem rád, že jsem se chvíli mohl dívat na něj, a ne na Ruth – –

39

„Předběhla jsem módu o čtrnáct dní,“ hlásila Ruth pyšně, vytáhla z kabelky výstřižek, který jí poslal, jak řekla, Schwany –

Tenhle Schwanschwein mi šel v poslední době dost na nervy. Vždycky jsem se rád díval na dívky na ulicích, ale v poslední době, co se zavedl letní model obličejů –

Nemohl jsem si pomoct. Věděl jsem, že to je nesmysl, ale měl jsem pocit, že stále potkávám na naší hvězdě jedinou dívku.

„Móda je druh uniformy,“ řekla mi jednou Ruth.

Věděl jsem, že Ruth, jako většina královen módy, si zakládá na tom, že je vtipná – – a že je často vtipná za každou cenu. Jenomže tohle úsloví jsem si zapamatoval – pane, ta Ruth si vymýšlí, říkal jsem si tehdy – Jakápak uniforma.

Ale kdepak.

Móda korporální triumfovala nad obyčejnou uniformitou módy.

Dělala – – dělala uniformy i z těl.

„Ty chceš říct,“ vybuchl jsem, „že takhle si budou za měsíc vyšlapovat všechny holky na naší hvězdě?“

„Za čtrnáct dní, Daido,“ usmála se Ruth.

„Ruth, ty jsi byla přece moc hezká holka,“ řekl jsem jí a zadíval se na její neforemné, roztékající se tělo –

„Myslíš?“

Zamžourala mi do očí.

„Jenže, Daido,“ řekla a vítězně mne kosila pohledem, „jenomže, Daido, teďka jsem šmrnc.“

40

„Chceš říct,“ vyjel jsem na Ruth, „chceš říct, že všichni budou dělat, co řekneš ve svým žurnálu?“

Ani neodpověděla.

Přihodila si do koktejlu trochu cukru, olízla lžičku.

„Já teda ne,“ řekl jsem, „nevím, jak kdo. Ale já ne.“

Vesele na mne mrkla.

„Tě chci vidět.“

Nejvíc mne dráždila jistota, s jakou Ruth jednala. Pro mne za mne, uznal bych kdekterý její argument – jen pokud by ho podávala jako možnost – Jako možnost, ne jako jistotu.

„Koukni,“ rozevřela přede mnou sešit.

Maketa katalogu.

„Tohle chystám na příští sezónu –“ ukázala.

Četl jsem jenom titulky –

Sešit v rukou se mi chvěl, oči se mi zamžily, vypadal jsem jako ochotník, který má předvést „nadměrné vzrušení“. A který k němu volí nejbanálnější prostředky –

Četl jsem jenom titulky.

Ale ty mi stačily.

41

Nedělal jsem si žádné iluze o osobitosti svých spoluobčanů, ale to, co na ně chystala Ruth, byl snad odporný žert, jestli Ruth někdy něco přehnala, je to tohle –

Titulky mi připomínaly titulky z popletených korektur –

KOUPIL JSTE SI UŽ JARNÍ CHOBOT?

CHOBOTY PRO DÍVKY I PRO CHLAPCE!

K ODPOČINKU, DO ROBOTY? DODÁVÁME VÁM CHOBOTY

KAŽDÉ DÍTKO TRÁPÍ: MAMI, KUP MI DRÁPY!

DEKORATIVNÍ KŘÍDLA VE VŠECH VELIKOSTECH

NETOPÝR NÁŠ VZOR

Odložil jsem katalog na stůl, snažil jsem se ho odložit takovým pohybem, aby si Ruth uvědomila, že ho už nikdy nechci vzít znovu do rukou – – ale za okamžik jsem si ho přitáhl znovu.

MODERNÍ DÍVKA NOSÍ MODERNÍ PLOUTVE!

KRÁSNÉ ŽENY MILUJÍ MUŽE S PAROHY

„DO TÉ DOBY, NEŽ SI MANŽEL OPATŘIL PAROHY, MNE VŮBEC NEVZRUŠOVAL“

PAROHY VE VŠECH VELIKOSTECH. ŽÁDEJTE KATALOG

Zalistoval jsem v obrázkové příloze, která maketu provázela –

Zavřel jsem oči.

Zase jsem se vrátil raději k titulkům. Byly dost strašné, ale tak, jako byly strašné obrázky, přece jen ne –

NOSOROŽČÍ NOSY – TO SE TEĎKA NOSÍ

CHOBOTY PRO NAŠE MALIČKÉ

Dívčí hlídka – JAK SI OŠETŘOVAT CHOBOTY

„Ruth,“ řekl jsem, „Ruth, myslím, že tohle jsi přehnala.“

42

Jsou dívky, kterým něco vymlouvat nemá cenu.

Ruth patřila mezi ně.

Věděl jsem to dávno a ani teď, když na mne z její činnosti přicházelo zděšení a tíseň mi úžila hrdlo, až jsem nemohl ani polknout svůj oblíbený koktejl – – ani teď jsem Ruth nic vymlouvat nezačal.

Jakmile tomuhle typu dívek začnete něco vymlouvat, naopak je utvrzujete v tom, aby to prováděly.

„Si myslíš,“ řekl jsem, „si myslíš, že si to někdo koupí?“

To bylo všechno, čím jsem se odhodlal vyjádřit své rozhořčení.

„Každej,“ usrkla slastně koktejl, „každej.“

Byla dogmatička. Byla roztomilá dogmatička. Možná že přitahovala právě svým dogmatismem.

Raději jsem mlčel a listoval v obrázkovém doprovodu katalogu.

Každou chvíli jsem měl sto chutí odhodit katalog nebo ho začít trhat, ale věděl jsem, že i když maketu roztrhám, má jistě Ruth její kopii – A nic se nestane – katalog se ani nepozdrží –

Díval jsem se na obrázky. Představovaly manekýnky tak, jak je žurnály obvykle představují, manekýnky opřené o zábradlí, manekýnky v chůzi, manekýnky běžící po břehu v plavkách –

„Móda na celý rok“ byl podtitul katalogu.

Ale ty dívky na obrázcích vypadaly, jako by seskočily z pláten, z pláten těch nejdivočejších a nejvyšinutějších malířů –

Ty dívky měly choboty, křídla, drápy – některé měly místo nosů veliké rohy, prohnuté vzhůru – – lesklé nosorožčí rohy –

Jiné dívky měly na hlavách parohy –

Vypadaly jako podivná komická božstva z pohanských časů –

I muži, manekýni, se ukazovali v katalogu.

Muži v tenisovém oblečení s bělostnými choboty. Dlouhými, a jak tvrdila popiska, elegantními. Elegantní chobot. Jeden muž držel chobotem tenisovou raketu.

Satira –

Tohle je přece satira na módu.

Došlo mi, že tohle nemůže Ruth myslet vážně, to nemůže myslet vážně ani Schwanschwein.

„Príma legrace,“ řekl jsem a podal Ruth katalog.

„Legrace?“ usmála se. „Uvidíš.“

„Chceš říct, že to někdo se sebou udělá?“

„Když nebude chtít bejt sto let před vopicema, každej,“ řekla Ruth a dopila poslední kapku koktejlu.

„Ruth –“

„Daido, musím už běžet, zaplatíš, viď, miláčku,“ řekla a pohladila mne po rameni – Její obrovité přetučné tělo se dalo v cval –

Lavina, lavina tučného masa se valí, napadlo mne.

Přesádlená – ano, PŘESÁDLENÁ Ruth –

„Co jí říkáš, Pépé,“ zeptal jsem se jednorožce.

Pépé byl přistěhovalec a o to víc se snažil ztotožnit se vším, co se u nás dělo. Obvyklý zvyk přistěhovalců… Toužil tolik být jedním z nás, až přestával být sám sebou.

„Má šmrnc,“ řekl jednorožec a díval se zálibně za odskákávající Ruth –

Jednorožci někdy dokáží člověka dohřát.

43

Poznal jsem v životě hezkých pár manekýnek a věděl jsem, že na sebe vezmou kdeco. Je to jejich zaměstnání. Ale aby si dívka, která za to není placená, byla ochotná opatřit chobot –

Ještě tak jsem pochopil Schwanschweinův ocas.

Ten ocas byl dekorační –

Ale tyhle choboty se stanou součástí lidí. Mít chobot. Uměl jsem si představit, jak to asi s jedním zamává, když najednou má chobot.

Seděl jsem u Jednorožce a pil jeden koktejl za druhým. Díval jsem se kolem sebe, ale nic neviděl –

Až pak, když mi někdo položil ruku na rameno, jsem se probral z koktejlového opojení a zrak se mi vrátil do očí –

Přede mnou stála Chislaine.

Ta krasavice, manekýnka, kterou s sebou přivezl Schwanschwein.

„Ahojky,“ zdravila mne a zívala.

„Ahojky.“ Pozdravil jsem ji a zazíval.

Přisedla si ke mně a čichla k mé sklenici.

„Chceš taky?“

Souhlasně zívla.

A tak jsme tam seděli a pili dál a zívali.

„Chislaine,“ řekl jsem jí, „už jsi někdy měla chobot?“

Konverzoval jsem s mladými děvčaty už ledajak a o ledačem, ale takhle ještě ne.

„Jo.“

„A co?“

„Co a co?“

„No proč sis ho vzala?“

„Holky je nosily.“

„Holky?“

„No.“

„Holky kde?“

„U nás,“ mávla rukou do výšky, jakoby k hvězdě, ze které pochází –

„Holky?“

„Jo.“

„Slušely jim?“

„Co jim mělo slušet?“

„Choboty.“

„No.“

„Co no?“

„No já nevím.“

„Tobě slušel?“

Zívla.

„Hele, Daido, co děláš dneska večer?“ zeptala se a zamhouřila oči.

„Ty jsi vůbec neuvažovala o tom, proč sis brala chobot?“

„Ale uvažovala. Víš, Daido, choboty jsou šmrncovní.“

„To u vás nosí choboty všichni?“

„No.“

Zadívala se na mne pátravě. Jako by si mne prohlížela – – jak bude chobot slušet mně, napadlo mne – Mávl jsem na Pépého a objednal další koktejl.

„Tobě chobot slušel?“

„Holky říkaly, že jo.“

44

Bylo mi jasné, že Chislaine přijala novou módu, stejně jako děvčata po tisíciletí přijímala tisíce nových mód –

Beze vzdoru…

To mne znepokojilo.

Očekával jsem, že v lidstvu jsou obranné látky, které mu zabrání podlehnout, očekával jsem, že se projeví obranné látky, které budou vzdorovat všemu, co lidstvo připravuje o lidské rysy –

Naivní Daidale, vyčítal jsem si.

Jednorožec měl otevřeno až do rána, a tak jsme seděli s Chislaine u našeho stolku, ještě když svítalo.

Čím bylo později, tím byla Chislaine méně ospalá. K ránu, když já se mohl uzívat, byla Chislaine už svěžest sama – – Tehdy, když měla být nejospalejší, byla nejživější.

„Hele, Chislaine,“ řekl jsem jí, „jaké to je, mít chobot?“

„Jaký by to bylo,“ zamhouřila oči proti slunci, které se prodíralo hustou záclonou jako oslnivá pěst. „Normální.“

„Co je na tom normální, mít chobot?“

Ale co je na tom nenormální, uvažoval jsem a vzpomínal na tolik mód, co už vypluly do vesmíru – Kolik jich muselo být za ta tisíciletí –

Kolik mód od té doby, co první pračlověk uvázal na stéblo kousek kůry a zavěsil si jej na hrdlo –

„Poznáš to sám,“ řekla Chislaine.

Rozhovořila se o tom, že na naši hvězdu se dostává móda se zpožděním jednoho roku, a to tedy znamená, že loňská móda z Chislaininy hvězdy k nám musí zákonitě dorazit letos –

Letošní móda.

Choboty –

45

Když katalog vyšel, pročetl jsem si ho pozorně.

Ani tolik nešokoval.

Lidé v našem souhvězdí se dozvěděli o nové módě z novin a z časopisů, také od turistů – Sami občas už vídali turisty s choboty, a tak první zděšení a posměch, jaký nová móda vyvolávala, pozvolna ustoupil – a nahrazoval je obdiv –

Jak často lidé obdivují právě nelidské.

Nová móda nebyla zas příliš neočekávatelná.

Ruth, se kterou jsem o nové módě často hovořil, vyhlašovala novou etapu za předvídatelnou –

Každou sezónu se snaží módní návrháři přijít s něčím novým, ctižádostí každého velkého vesmírného módního domu je přijít s originální kolekcí, osobitě inspirovanou.

Znělo to komicky. A – přitom samozřejmě.

Tak to přece bývalo i dřív –

Jenomže móda korporální zanedlouho vyčerpala své možnosti, a tak její tvůrci musili hledat stále osobitější inspirace a vyhledávat modely, které by ještě dokázaly zaujmout –

Módní salóny Spojených galaxií proto přišly s kolekcí korporální módy v novém stylu.

V animálním stylu.

Tak se alespoň nový styl nazýval v relacích, tak ho oslavovaly vedoucí ženských hlídek v denících a tak ho také s nadšením přijímali lidé v několika galaxiích –

„Musíme jít s dobou,“ říkala Ruth.

Jít s dobou –

To ano –

Všichni mluví o tom, že je třeba jít s dobou –

Ale jít s dobou –

Kam?

46

Nic se nedalo dělat.

Moji hrůzu z toho, jak jsou ostatní trapní, pomalu střídal pocit vlastní trapnosti.

Nemyslím si, že jsem člověk, který se rozeběhne hned tam, kam vidí, že běží ostatní – ale běží-li všichni jedním směrem, podrážejí nakonec nohy i těm, co by rádi vyrazili opačným směrem –

Drápy, křídla, nosorožčí rohy – všechny nové doplňky se na naší hvězdě šířily poměrně nenásilně. Parohy zvlášť.

Ale choboty –

S těmi to bylo jiné.

Schwanschwein chytře využil do propagační kampaně několik velmi populárních herců a veřejných činitelů, kteří se předváděli s choboty na televizních obrazovkách.

Výsledek byl šokující –

CHOBOTNÍ PAVILÓN firmy byl doslova obležený zájemci. Ruth, která čekala velký zájem, takovýhle otřesný nepředvídala. Musela narychlo předělávat několik jiných pavilónů na tyto, módní.

Pavilón krků se celý předělal na chobotový –

Děsilo mne, že nová móda nikoho neděsí – – –

V prvních dnech poté, co nová móda opanovala naše souhvězdí, jsem se pod různými záminkami snažil ani nevyjít na ulici.

Choboty mi vyloženě vadily.

Považoval jsem je za nejstrašnější zohyzdění lidské tváře, jaké kdy móda přinesla.

Ruth mi uváděla příklady z historie, kdy si muži a ženy své tváře a vůbec svůj vzhled všelijak pitvořili v touze po módnosti. Jenže žádný z příkladů, které jmenovala, nebyl takhle odpudivý – – –

47

Někdy jsem měl chuť seskočit z chodníku, ustoupit do průjezdu –

Dívky procházely kolem mne – s choboty –

Když řeknu, že se mi hnusily, není to to pravé slovo.

Odpor byl v tom citu, který jsem k těm podivným příšerným sloním chodcům pociťoval také – Ale zároveň zoufalství, hrůza, rozpaky –

Stud.

Styděl jsem se za ně, styděl jsem se za ty, co se nestydí. Jako by se stud, který necítili, z nich přelil do mne –

Ruth vyráběla několik druhů chobotů.

Dlouhé tenké. Tlustší kratší. Krátké tenké.

Většinou byly bílé, jen nádech do růžova v nich občas kolísal – –

Starším ženám se doporučovaly raději bílé barvy chobotů, kdežto pro mladé dívky se považovalo za vhodné růžové zabarvení –

O zabarvení chobotů dokázali rádci v hlídkách módních časopisů dlouze diskutovat. Převraceli problémy ze všech stran, donekonečna se obírali různými chobotími hledisky –

Hodí se bílé choboty k večerním šatům?

Jaký střih plavek se má brát ke krátkým chobotům?

Je vhodné citlivé zakončení chobotu natírat rtěnkou?

Považoval jsem všechny tyto spory za velice nechutné a nechápal jsem, jak někdo může s chobotem tolik nadělat.

Rtěnky – neboli chobotěnky, tak se jim začalo říkat – mi už vůbec nepřipadaly jako nehorázný žert –

Ale –

Ruth vydělávala.

48

Lidé přestávají být lidmi, řekl jsem jednou kamarádu Geoergeovi, který nosil chobot jako první v celém Roboteu –

Smutně pokývl chobotem.

Zachobotění se říkalo tomuto gestu, jako zapažení se říká pohybu paže –

„Já bych si to taky neopatřil, ale Luisina říkala,“ Geoerge znovu, ještě žalostněji zachobotil, „že se se mnou rozejde, když –“

Nátlak módy korporální byl závratný –

„Kdyby sis aspoň opatřil drápy nebo křídla,“ řekla mi jednou Ruth.

„Proč?“

„Já jsem excentrická,“ zaklepala o stůl dlouhatánskými drápy, „chobot jsem si taky neopatřila, ale nemůžeš ignorovat dohody –“

„Jaké dohody?“

„Móda je dohoda, stejně jako každá jiná – A když chceš žít mezi lidmi, nemůžeš jimi a mezilidskými dohodami pohrdat –“ tvrdila.

Vzdoroval jsem.

Připadalo mi odporné a ponižující, že bych si měl opatřit drápy, křídla, chobot –

Vždyť móda z nás dělá – něco jiného než lidi –

Móda v nás zabíjí člověka –

Je módou nevypadat jako člověk. Jsem člověk, tedy musím mít drápy, křídla – chobot –

Ale nakonec jsem už nemohl snášet posměšné pohledy chodců a ustavičné narážky svých bližních –

Stydím se to říct.

Ale –

Opatřil jsem si také chobot.

49

Den, kdy jsem si chobot DOPŘÁL, patří k nejtrapnějším dnům v mém životě.

Za mého mládí se nosily dlouhé vlasy, ale moji rodiče trvali na tom, že já budu nosit krátké. Prý to je hezké. TAK SE TOTIŽ VLASY NOSÍVALY ZA JEJICH MLÁDÍ. S jakou zoufalostí jsem se na jejich nátlak podvolil holičovým nůžkám –

Na ten dávno zapomenutý okamžik jsem si teď vzpomněl.

V oddělení chobotů jsem měl protekci.

Ruth mne sama uvedla k choboťákovi, jak se říkalo lékaři, který prováděl OPATŘOVÁNÍ chobotů. Posadil jsem se před něj na židličku a choboťák mi nasadil na obličej velkou masku. Přikázal mi, ať se zakloním a zhluboka dýchám –

Zaklonil jsem se a dýchal –

Jedna – dvě – tři – počítal choboťák laskavým hlasem.

Pak povolil opěradlo židle a uložil mne.

A pak jsem jen vnímal, že ležím a cítím na tváři tlak –

A pak jsem usnul.

Když jsem se probral, měl jsem dojem, že mi něco leží na tváři, na krku, tlačí mne na hrudi –

Občas mi v noci vyskočila na hruď kočka, lehce mne tlačila, tohle byl podobný pocit.

Zvolna jsem se upamatovával –

Sáhl jsem si na tvář –

Nahmatal jsem něco – něco měkkého a teplého a kluzkého –

„Co to ta – dy,“ začal jsem udiveně –

A POCHOPIL JSEM.

„Dneska nechoďte moc na sluníčko,“ řekl mi choboťák a Ruth, Ruth, která stála vítězně vedle mne, na mne pyšně pohlédla –

„Ty choboty jsou ze začátku na teplo háklivý,“ usmál se na mne lékař povzbudivě –

Otočil jsem se, abych se neviděl v zrcadle, když mi je lékař nastavil. Nepotřeboval jsem se vidět.

Věděl jsem, jak vypadám.

Vypadám –

ŠMRNC.

Šmrnc.

50

Zprvu, když jsem se procházel s chobotem po chodníku, jsem měl nutkání ukrýt chobot pod šálu nebo si narážet klobouk do očí, aby nebylo vidět, že ten s chobotem – jsem já –

Ale chodili tak všichni.

A tak jsem si naopak zkoušel namlouvat, že teprve teď se nemusím skrývat, teprve teď jsem takový, jako mám být.

Jako ostatní.

Jako by to, že VŠICHNI NĚCO DĚLAJÍ, byl důkaz, že to NĚCO je správné.

Můj chobot nebyl ještě nijak zvláštním výstřelkem. Když jsem se procházel naším městem, procházel jsem se krajinou přízračného snu – Zlého snu – Ti, co proti mně vyvstávali po chodnících, často jen lehce, velmi lehce připomínali LIDI –

Měli drápy, parohy, křídla –

Ocasy – dlouhé – krátké –

Pohazovali parohy, švihali si ocasy při chůzi, mávali na pozdrav netopýřími křídly – – NETOPÝR NÁŠ VZOR –

V tu sezónu přišla do módy i kopyta. K tomu, abych si je opatřil i já, jsem se neodhodlal. Ale potkával jsem zástupy lidí, kteří poskakovali s kopyty. V módě bylo jen jedno kopyto. Vyčnívalo z nohavice, cvakalo o dlažbu – –

Ten zvuk mne deptal.

Kvoc, kvoc, kvoc.

I když jsem usínal, znělo mi to kopytnaté kvoc kvoc do usínání, jako by mi pod okny přecházel ďábel.

51

Co vede všechny ty lidi okolo mne, aby odkládali svou lidskou podobu –

Často, přečasto jsem nad tím uvažoval. Jako bych mohl v odpovědi nalézt odpověď na tolik filozofických otázek – Na většinu –

Omrzelo už člověka být člověkem?

Přežila se humanita?

Odkládá člověk svou vlastní podobu, protože ho nudí – – a doufá, že v jiné podobě nalezne něco víc, než může nalézt ve své existenci…

Ale ne, říkal jsem si.

Móda.

Je to jen móda, móda –

Je módou vypadat „takhle“ –

Lidé asi podlehli iluzi, že když budou LIDMI, stanou se podezřelými, nápadnými, SMĚŠNÝMI –

A myslí si, že tím, když přestanou být lidmi, zruší i svoje lidské problémy. Nasadí si paznehty a uvěří, že se tím osvobodili.

A pak, móda korporální byla také výtečný kšeft –

Každé nové opatření, každá nová móda vyžadovala spousty doplňků. Parohy vyžadovaly zvláštní podušky, které se podkládaly pod hlavu, jinak by fešák opatřený parohy nemohl usnout –

Parohy vyžadovaly také kartáče, pomády, zvláštní klobouky – parožníky.

Na kopyta se nosil nejen nový druh obuvi, ale i ponožek, punčoch. Zvláštní trepky, kterým se říkalo kopyténky –

Móda znamenala pro průmysl nové, zázračné možnosti –

52

Sen –

Sen, sen –

Když jsem procházel ulicemi našeho města a díval se na své bližní, jako bych se měl opravdu každým okamžikem probudit, s úlevou procitnout – –

Dr. Sauberer cynicky v baru potřásal parohy a popíjel –

„Daidale,“ říkal mi, „musíme se smířit s tím, že nastaly nové pořádky. Každá generace se s tím musí smířit. Jak si asi staří stěžovali za rokoka, že mladí nechtějí nosit copy –“

Zajímavé, jak dogmatici a demagogové nacházejí pro svá stanoviska často ta nejpokrokovější a nejrevolučnější zdůvodnění –

Murdo Schwanschwein triumfoval.

Občas jsem za jeho kratičkých, bleskových návštěv na naší hvězdě s ním vypil kávu – vykouřil doutník –

Sedal, rozkošnicky rozvalen, ovíval se ocasem.

„Daidáku,“ pokyvoval, „že ti ale ten chobot sluší, ty jsi prostě extraslon.“

Slyšel jsem už hodně lichotek –

A napadlo mne –

Jsou lichotky, za které bychom se měli stydět.

Byl jsem extraslon.

To teda ano.

Když jsem se na sebe díval do zrcadla, připadal jsem si jako zrádce, veliký zrádce, nesmírný zrádce –

To, co jsem zradil, jsem nedokázal pojmenovat –

Ale věděl jsem, že to, co zrazuji, je něco velkého a vznešeného a závazného –

Ty největší zrady jsou asi vždycky nepojmenovatelné.

53

Probudím se –

Procitnu a – všechno bude jako dřív –

Tohle jsem si namlouval, když jsem usínal, s chobotem přeloženým přes rameno, aby mne ve spánku netlačil –

Ale pak jsem se probouzel – Do svého života – Všechno… jako dřív…

S chobotem bylo dost potíží. Jak říkala Ruth, móda není legrace, móda je dřina jako každá jiná –

Každé ráno i večer se musel chobot vydrbat. Spad prachu na něj dost působil. Musel jsem užívat zvláštní pastu a mast firmy Chobotex. Údržba chobotu mi lezla dost do peněz.

Také mne chobot tížil, nutil mne, abych se ohýbal, skláněl mi hlavu – Chodíval jsem v předklonu.

Ano, ponížil ses, říkal jsem si. Ponížil ses, trp.

Sám jsi se ponížil, tak se nediv, že nemůžeš chodit rovně.

A cítil jsem paradox svého postavení: ze samé hrůzy, abych se nestal směšným, jsem se stal nejsměšnějším –

54

Jednou jsem se setkal s Jakubou. Přijela na naši hvězdu, jak říkala, načerpat nové módní podněty.

Nepřijela tentokrát sama, doprovázel ji houf spolužaček.

Přišly mne navštívit.

Jako by mne navštívila horda postav z nějakého přízračného obrazu, modelky Hieronyma Bosche.

Dívky měly rypáčky (letní rypáčky – poslední výkřik galaktické elegance, jak avizoval Ruthin katalog), měly koketní parůžky, na kterých se jim houpaly růžové kloboučky (parožníčky, číslo katalogu 9739) –

Všechny měly choboty, dlouhé a tenké.

Na zádech měly maličká křidélka.

Jakuba, která si na módní zvelebení svého zevnějšku našetřila na brigádě nejvíc, měla i kopýtko, kterým podupávala při popíjení kávy –

Každou chvíli některá z dívek odskočila od stolu a přeběhla k zrcadlu na chodbě – Velikému, vysokému zrcadlu – –

Viděl jsem pootevřenými dveřmi, jak se na sebe dívají –

V tom pohledu byla spokojenost i hrůza, znepokojení i pýcha –

Byly to oči lidí, kteří se dívají na civilizaci, která je obšťastňuje a zároveň mění – Dělá jim život pohodlnější tím, že jej deformuje –

„Honíme vodu, holky,“ řekla Jakuba, když se vrátila od zrcadla ke stolu a usmála se na své kamarádky – opojeně –

Zadívaly se do tmy, houstnoucí za arkýřovým oknem, jako by viděly závistivé pohledy svých bližních, jaké se na ně po návratu upřou –

Jako bych slyšel, co bude doma Jakuba vykládat.

„Vy ještě nemáte chobot?“

„Představte si, Lenka, ostuda, chodí bez rypáčku.“

„Ta Renata má ale nemožnej, krátkej a tlustej chobot.“

55

Chobotizace vesmíru, uvažoval jsem teskně, když dívky odešly a já větral v hale –

Kouřily, jak kouřily – – držely cigarety konci chobotů, tak, jak to propagovala Lo Lolo, nejslavnější herečka galaxie –

Tím elegantním uměřeným pohybem přikládaly cigarety chobotem ke rtům, nasávaly labužnicky dým – – a krátkým, rozmarným švihem chobotu zase cigaretu odtrhovaly od úst –

Pokoj byl úplně prouzený. Větral jsem a přitom se díval do hvězd –

Tam všude se teď lidé, nekonečné zástupy lidí připravují o SEBE, o svou podobu, o svou přirozenost – lidství – –

Možná se jednou zapomene, jak lidé vypadali, jak jednou vypadaly naše ulice – plné lidí – hlediště plná bezchobotých – plovárny – –

Zapomene se na původní podobu člověka.

A v hrůze jsem si uvědomoval, že této proměně lidských těl musela předcházet daleko otřesnější a ve své otřesnosti nenápadná proměna –

Proměna lidského rozumu.

56

Příští týden došlo k selhání parohového pavilónu.

Jakási zákaznice ze souhvězdí Slavíka se rozhodla shodit paroží a opatřit si malé „frivolní“ parůžky – (MALÉ PAROHY – VELKÁ ELEGANCE)

Jenomže –

Jenomže parohátor nefungoval.

Původní parohy měly odpadnout.

Neodpadly.

Zděšená zákaznice vyběhla z oddělení PAROHŮ a ječela.

Do večera se fáma o tom, že parohy nejdou sejmout, roznesla po celé hvězdě a zmohutněla, fáma se týkala i křídel, kopyt, chobotů –

Lid naší hvězdy posedla hrůza.

Před pavilóny se začaly dloužit předlouhé fronty.

Každý se snažil zbavit, okamžitě zbavit, módních doplňků.

57

Psychologové psali o tomto „exodu od módy korporální“ celou řadu pojednání.

Mně se jeví jako nejpřijatelnější vysvětlení, že se lidé na naší hvězdě neobávali toho, čím se stali. Neulekli se parohů, chobotů a podobných módních nezbytností, které z nich činily monstra –

Ne, lidé se báli, že se příští sezónu objeví nová móda a té se už nebudou moci přizpůsobit –

Co si počnu s paznehty, když nebudou módní. A módní budou kopýtka –

Murdo Schwanschwein okamžitě přiletěl –

Zjistil, že odparohizace proběhla tak špatně proto, že se parohátor přetěžoval. Místo třiceti operací za směnu se jich na něm provádělo až šedesát. Potřeboval jen banální opravu –

Ale panika, která naši hvězdu zachvátila, se zastavit nedala.

Na všechno je lék, jen na strach ne.

A lidé se zděsili –

Postávali dál v nekonečných frontách před pavilóny, podupávali kopyty, kopýtky, potřásali parožím i parůžky, zachvívali nešťastně choboty, čekali, čekali –

Až zase budou smět být lidmi –

58

Murdo Schwanschwein prohlásil, že je to jen dočasné. Příští sezónu se móda korporální opět ujme i u těchhle vyděšených dušiček.

„Jsi si jistej, Schwany?“ zeptala se ho Ruth.

Murdo sebevědomě švihl ocasem…

Za týden jsem vyšel do ulic naší hvězdy –

Potkával jsem lidi – lidi – LIDI – Přejel jsem si rukou po tváři a nahmatal jsem nos – svůj starý nos – svůj NOS –

Jaké je to štěstí mít nos.

Jaké je to štěstí nemít chobot.

Šel jsem po ulici zalité slunečním svitem a sluneční září, jaká vydechovala z očí bezchobotých dívek – Dal jsem se do zpěvu –

Na ulici se nehodí zpívat, říkal jsem si –

Ani tak tiše, jako si prozpěvuji já –

Ale zpíval –

Zpíval jsem si stejně.

Díval jsem se kolem sebe do toho jasu, který se snášel ze všech stran, a uvažoval jsem, jak dlouho bez chobotů asi vydržíme…

Usmíval jsem se a zpíval si.

Jaké je to štěstí –

Jaké je to štěstí –

Nemít chobot.

Přítel Perseus

1

Jsou takoví lidé, co mají vždycky štěstí.

Jsou lidé, kteří stihnou věcí jako deset, dvacet, sto lidí. Aspoň tak se mi zdálo –

Já sám nejsem nijak pomalý, nijak líný, nijak nešikovný – A přece, když porovnám to, co jsem dokázal, s tím, co jsem dokázat mohl a chtěl, mám pocit méněcennosti – – –

Přítel Perseus ne.

Rozhodně ne.

Ten patřil k těm lidem, které jsem obdivoval.

Znal jsem ho už od dětství. Začal jsem ho obdivovat, když jsme byli malí chlapci. A pak jsem ho vídal čas od času a viděl jsem, že se nemění, stále skvělý, stále obdivuhodný –

Nakonec jsme se sešli jako konstruktéři v Roboteu.

Když jsme byli malí a bydleli v domech, jejichž zahrady souvisely, obdivoval jsem Persea jako zahradníka. Uměl pěstovat kdeco a na jeho zahrádce se dařilo všemu. Měl skalku plnou nejroztodivnějších rostlin, které rostly na hvězdách po celé obloze. Znal se s několika zahradníky a měnil s nimi sazenice. Měl vyhlášenou sbírku známek. Sbíral odznaky. Měl také vyhlášenou sbírku lístků z transgalaktických raket. Loudil je na cestujících na letišti a ti mu proštípnuté lístky rádi – a s údivem – dávali. Nevěděli, že na naší hvězdě jsou takové romantické jízdenky z dálek báječným výměnným artiklem – Já měl také sbírky, ale maličké, neuspořádané. Jen jsem si začal rovnat odznaky – – a Perseus si za tu dobu stihl pořídit celou sbírku brouků.

Byl neuvěřitelně rychlý a hbitý. Jako by byl na deseti místech zároveň – Však se mu také říkalo: storuký Perseus –

Nikdy jsem neobdivoval u svých přátel jejich majetek – ale pokaždé jsem dokázal obdivovat jednu vlastnost. A dokázal jim ji vášnivě závidět: schopnost, jak si uměli organizovat svůj čas.

A Perseus, můj ustavičný vzor, si dokázal čas organizovat nepřekonatelně, řekl bych, že byl přímo génius, pokud se organizace času týká.

A s lety se v této schopnosti ještě zdokonaloval.

Zní to neuvěřitelně? U Persea znělo tolik věcí neuvěřitelně.

2

Naše mládí bylo provázeno obvyklým citovým bloumáním – ale Perseovo citové bloumání bylo organizované jako všechno v jeho životě –

On si programoval i kdy, kam a co s kterou dívkou –

Jednou jsem k němu přišel nečekaně do jeho pokoje. Seděl v šortkách na stole a cosi si zakresloval na velký arch. Měl v ruce pravítko a viděl jsem strmé grafy, které stoupaly a nížily se –

Jako surrealistické pohoří –

„Co vyvádíš?“

Podíval se na mne, podíval se s převahou –

„To je graf, jak mám postupovat s Ivanou,“ ukázal na popisku u grafu, pod jednotlivými vrcholy a vydutími stály názvy dnů v týdnu –

Perseus si vypočítal, jak má střídat svůj zájem o ni s nezájmem, aby naši spolužačku vyvedl z rovnováhy a rozžhavil –

Díval jsem se okouzleně na grafické pohoří –

Milostné pohoří.

Myslím si, že Perseus byl první člověk ve vesmíru, který si zkusil lásku vypočítávat matematicky.

Tohle uvádím jen pro osvětlení, myslím si, že někdy detail dokáže ozářit člověka víc než jeho podrobná biografie –

Musím ovšem s lítostí doznat, že jeho výpočty lásky byly dost přesvědčivé. Ivanu jsem miloval také a pokoušel se ji získat růžemi a verši, které jsem jí opisoval z Kosmického rádce pro zamilované. Bloumal jsem po lukách na naší hvězdě a snil, že se s ní ožením a jak si náš život zařídíme. Na jedné téhle procházce jsem potkal Persea s Ivanou, nesnil o tom, že se s ní ožení, ale vedl se s ní za ruku a ona byla rozcuchaná. Pamatoval jsem si, že Perseův graf byl naprogramovaný na dva měsíce. Pak končil. A od toho data chtěl Perseus sestrojovat kybernetický xylofon. Ale byl jsem kamarád, a i když jsem trpěl a byl v pokušení, neřekl jsem o tom Ivaně ani tehdy, ani po dvou měsících, když ji Perseus opustil. Všechno byla pouze matematická dedukce a ona v ní představovala jen jeden prvek.

Pak jsem Persea pár let neviděl.

Až jsme se sešli v Roboteu.

Perseus měl přepečlivě upravené ruce. Manikýra byla jeho koníček, nebyl jsem si zprvu jistý, jestli ten muž je opravdu můj přítel Perseus.

Ale podíval jsem se mu na ruce.

Byl to on.

3

Oslavili jsme naše setkání.

„Co děláš?“ zeptal jsem se ho, tou obvyklou otázkou, jakou si lidé pokládají. Perseus na ni odpověděl dost neobvykle. „Všechno.“

Seděli jsme až do půlnoci nad láhvemi vína, já mlčel a Perseus vykládal. Točila se mi hlava, spíš než z vína z Perseových slov. Jsem hodně zvyklý pít, ale přemíra aktivity u mých bližních na mne nepůsobí dobře, uspává mne, konejší, přivádí do malátnosti – Těžko jsem se mohl setkat s aktivnějším mužem, než byl Perseus. Měl tolik koníčků, kolik jich snad bývá evidovaných při domech kultury. Sbíral, co jméno má, i co ještě nemá. Například různé druhy rtěnek. Nevím, jak nazývat takového sběratele. Rtěnkovník? Perseus se chlubil, že je prvním sběratelem rtěnek vůbec – A jeho rtěnkovnice byla přebohatá.

Vedle koníčků měl své zaměstnání. A bohaté vztahy, které jsem už vůbec nemohl pochopit – Perseus znal kdekoho.

S tolika lidmi, se kterými jsem si říkal, že by bylo hezké někdy se sejít, se stýkal pravidelně – Měl své dny organizovány a jeho vteřiny podléhaly železné kázni.

Když vyprávěl, co dosud stihl, když líčil své cesty, příhody, zážitky, měl jsem dojem, že uloupil životy deseti lidem a vtěsnal je do svého –

„Jak to všechno stihneš?“

Podíval se na mne s převahou. Tím pohledem mne deptal už v dětství i v mládí.

„Jdu na svůj život vědecky.“

Asi jsem se zatvářil dost zmateně.

„Statisticky,“ vyložil.

Pohovořil o tom, že moderní doba vstoupila už téměř do všeho, co souvisí s lidským životem. Jen ne do života samého.

Při jedné návštěvě v jeho bytě jsem byl svědkem Perseovy organizace dne. Měl každý den na zvláštní čtvrtce, úkoly na den měl rozpracovány, očíslovány, pod většinou bodů měl náhradní program. Persea toho moc nepřekvapilo.

Ale už za té první rozpravy jsem zjistil, že s Perseem –

Ano, s Perseem nebylo něco v pořádku.

Žil pomalu a klidně a to bylo na jeho počínání nejpodivnější. I když toho tolik, tak fantasticky mnoho stihl – nikdy nepospíchal. Říkával dokonce: nemám tolik času, abych mohl spěchat.

Prý spěchají jen líní lidé. Pilní nespěchají, pilní organizují.

Pil víno a pil ho smutně, díval se na mne a já chápal, že se připravuje k nějakému důležitému sdělení. Ke sdělení, ke kterému možná sbíral odvahu po léta a neměl je komu podat, dokud nepotkal mne.

Položil sklenici.

Podíval se mi do očí.

„Člověče,“ zašeptal, „já toho v životě stihnu strašně málo.“

4

Nejprve jsem mu nerozuměl, myslel jsem, že jsem se přeslechl nebo že se Perseus přeřekl, a pak jsem si řekl, že Perseus žertuje –

Myslel to vážně.

Mlčeli jsme a já uvažoval, že Perseus není podivín, že jeho názor je vlastně z jeho hlediska přesný a jímavý –

Nezáleží na tom, kolik toho člověk v životě stihne a co dokáže, záleží na tom, čeho dosáhnout chtěl a co chtěl stihnout –

A v Perseovi byla zřejmě taková nesmírná aktivita a taková přemíra, obžerná přemíra – neznám přesnější slovo – chuti po poznání, po činnosti, že i když svůj život zmnohonásobil a natáhl jako pruh pružné hmoty do závratné délky, měl stále pocit, že jeho život je nepatrný, že stihne ve svém životě tak málo. A touto představou trpěl –

Pokusil jsem se ho za našeho prvního setkání utěšovat – Ale jen za našeho prvního setkání. Už tehdy jsem pochopil, že rozmluvit Perseovi jeho blud není možné –

Znal jsem tolik líných lidí –

Tolik spokojeně líných lidí…

Nestěžovali si, že nic nestihnou, protože oni o to nestáli, aby něco stihli. Čím aktivnější lidé mi přicházeli do cesty, čím pracovitější a pilnější, tím víc naříkali, co všechno nestihnou.

Jako by ten pravý čas, který máme, byl ten, co nám uniká.

Smířil jsem se s tím, že čím bude Perseus rychlejší a úspěšnější, tím uvidí víc a víc obzorů, ke kterým nedoběhne –

Snad proto, že tak pospíchá.

Jsou věci, které člověk může dohnat, jen pokud nespěchá. Ale o téhle moudrosti jsem tehdy ještě věděl málo. A i kdybych ji byl tehdy znal, jistě by ji Perseus nepochopil.

Neměl by čas chápat. Musel by sbírat etikety cassiopejských vín, hrát tenisový přebor nebo běžet na schůzku s některou ze svých žen, žen, jejichž jména měl ve svém denním plánu označena červeně.

5

V práci byl Perseus vyhodnocován průběžně jako nejúspěšnější a nejpracovitější konstruktér z celého oddělení. Rozčilovalo mne to. Vypadal jako frajer, který se jen projde svou pracovnou, vykouří si v ní pár cigaret a vypije kávu – A sem tam něco vykoná. Bezděčně. Měl jsem u Persea dojem, že všechno, co dělá, dělá bezděčně. Ale pracoval přitom nesmírně rychle a nesmírně důkladně.

Kdybych já dokázal pracovat s takovou ležérností a přitom tak důkladně, měl bych volného času, až bych nevěděl, co s ním. Ale Perseus musel do svého života natěsnat tolik životů, na nudu neměl nikdy čas… A snad tohle jsem mu záviděl.

Nechápal jsem, jak někdo jako on může být tak roztrpčený, tak melancholický a tak pronásledovaný představou o své marnosti. Při své přemíře aktivity měl výčitky, že nic nedělá –

A jeho aktivita se stupňovala.

Měsíc od měsíce.

Vstoupil do golfového klubu a patřil už po měsíci k jeho oporám. Perseus byl nezřízeně šikovný a přizpůsobivý.

Stal se dobrovolným učitelem plavání pro mládež v místním létajícím bazénu – A tam se seznámil s několika dívkami, se kterými jsem ho pak potkával na lukách za Roboteem. Perseus rozhodně nepatřil k lidem, kteří si prací nebo aktivitou kompenzují své společenské neúspěchy. Ale i když jsem ho potkával na luční cestě s překrásnými, urostlými plavkyněmi, neztrácel z očí to smutné světlo. Perseovské světlo. Třpytila se v něm lítost, jak málo bylo člověku dáno – Jen jeden život. A vesmír je plný krás, zábav a prací, které se nepodaří do toho jediného lidského života napěchovat – I když člověk pěchuje usilovně a se vší vášní, jaké je schopen.

Perseovské světlo –

Říkám tak tomu svitu, který vídám v očích svých bližních, pohledu, který vypovídá o smutku z toho, jak málo můžeme nabrat z nesmírných možností, jaké žijí všude kolem nás –

Po čase se mi Perseus svěřil, že v životě vlastně nestihl vůbec nic. Přiznal se mi k tomu na večírku v našem ústavu, kde mu předávali plaketu nejúspěšnějšího konstruktéra, který dokázal překonat úkoly, jaké mu naše pracoviště svěřilo – A ne překonat jen tak tak.

Překročil své úkoly o tři sta procent.

6

Kdybych nevěděl, že Perseus má své dny pečlivě rozporcovány a umí vychutnat dílek každé minuty, jako já vychutnávám dílky pomeranče, byl bych často pozval Persea na skleničku nebo aby se se mnou vydal o víkendu do přírody – Ale takhle jsem trpělivě čekal, až mne zařadí do svého plánu nebo až se stanu jednou z podmožností, když to, co si na příslušný den naplánoval, nevyšlo.

Perseus byl stále ztrhanější. Hubl.

Psychicky a organizačně byl natolik vybavený a natolik schopný, že svůj denní režim dodržoval, ale tělo se bouřilo.

Tehdy Perseus pracoval jako poradce jedné firmy pro konstrukci satelitů. Bylo to časově velmi náročné zaměstnání, vlastně druhé, vedle jeho práce v Roboteu.

Mimoto se oženil s jednou z krásných plavkyň.

„Když nevíš, co s volným časem,“ říkal mi hořce, „ožeň se.“

Neustoupil ze žádného ze svých koníčků. Nemám o nich podrobný přehled, jen tolik si pamatuji, že málem zmeškal svatbu, protože tentýž den ho volili předsedou kroužku filatelistů při Roboteu. A o svatební noci měl být na valné hromadě včelařů.

„Já nestihnu vůbec nic,“ šeptal zoufale.

Jeho žena si mi stěžovala, že Perseus hubne, i když mu vaří velmi dobře a dává mu do práce své pověstné moučníky. Věděl jsem, že jí těžko pomohu. Perseus hořel zevnitř. Jeho aktivita byla chorobou a já věděl, že nevyléčitelnou chorobou. Aktivita ho stravovala – Vstřebávala –

Perseus nikdy nebyl příliš statný, ale teď se plouhal chodbami Robotea, stín dávného Persea. A perseovské světlo v očích žhnulo, palčivělo – V té době Perseus začal psát a rovnou do tří vědeckých časopisů současně, publikoval výsledky své práce a já žasl – Za každým z těch článků bylo práce, až jsem Persea obdivoval. Stihl v životě podstatné i malicherné, velkorysé i banální a všechno v tak monumentálních rozměrech, o jakých se mi ani nezdálo. Rozejel se při svém narození jako lavina, valil se po svahu svého života, nabaloval jednu činnost za druhou, jedno poznání za druhým – Jenomže lavina se zvětšuje. A Perseus hubl, byl stále subtilnější, vyzáblejší – „Naše vyzáblo“ mu říkala jeho sekretářka, která se na něj dříve dívala okouzleně a která nemohla zapomenout, že se Perseus oženil s někým jiným.

Naše vyzáblo vypadalo jako pacient.

V té době se stal i dobrovolným muzejníkem. Byla to čestná funkce v Roboteu. Neměla – podle mne – žádnou výhodu, samé povinnosti. Perseus musel katalogizovat archív naší firmy – Nevděčná práce, archívy i muzeální exponáty byly po desetiletí ve strašném nepořádku, pokud vím, žádný muzejník se o ně nestaral. Já byl také jednu dobu čestným muzejníkem. Tahle práce obvykle padala na nejmladší pracovníky Robotea, kteří ji jaksi nemohli odmítnout. Perseovi ji dali, protože věděli, že jeho hlad po poznání je neukojitelný –

Já sepsal jen kartičky pro tři exponáty.

Perseus pracoval jako nadmuzejník.

7

Byl jsem přesvědčen, že muzeum našeho pracoviště bude pro Persea posledním soustem. Snad jím svůj hlad po poznání ukojí – ukojí ho jen tak, že se zalkne.

Nemůže už být aktivnější.

A uvažoval jsem o tom, že co nevidět přestanu Persea v Roboteu potkávat. Jen čas od času se v mé poštovní přihrádce od něj objeví pohled ze sanatoria – I co na tom pohledu bude, jsem si uměl představit; zpráva o tom, jak Perseus začal organizovat v sanatoriu přednášky, sportovní kroužky a že se začal učit na housle. Hra na housle byla jeho obvyklým konverzačním tématem. Jak ten člověk uměl litovat, že na ně neumí hrát.

Ale stalo se, co jsem nečekal.

Perseus začal tloustnout.

A přibíral si další a další povinnosti, koníčky, zaměstnání – Přitom si jeho žena pochvalovala, že je stále doma –

Kroutil jsem nad tím hlavou. Je to mé oblíbené gesto – obvykle ale kroutím hlavou jen zlehka, decentně. Když přišla řeč na to, že Perseus vyhrál přebory ústavu v tenisu a že je obětavým trenérem mužstva mladých asistentek v tenise, kroutil jsem hlavou přímo zleva doprava a nazpátek.

Pak už jsem hlavou ani nekroutil, jen potřásal.

Perseus založil kroužek chovatelů orchidejí.

Na nástěnku pověsil vyhlášku, že se zakládá amatérský divadelní soubor a zájemci ať se u něj přihlásí.

A přitom ke mně začal docházet obden. Obtloustlý, pokojný, typický flink, který u vás zůstane kolik hodin –

Už tehdy jsem měl podezření –

Abych si ho ověřil, přihlásil jsem se do golfového klubu a požádal Persea, aby mi dal pár lekcí. To u něj bylo hezké – ať jste ho požádali o cokoliv, nic neodmítl. Vždycky si udělal čas pro toho, kdo jeho pomoc potřeboval. A ještě jste měli dojem, že jste ho svou žádostí o pomoc nejenom potěšili, ale přímo odměnili.

Moje žádost byla lest –

Požádal jsem ho o lekci v době, kdy měl přednášet na správní radě Robotea o své práci a kdy měl ve stejné době, jak jsem věděl od jeho ženy, jít na plovárnu.

Teď poznám, co má radši. Jestli svou ženu, práci nebo přátele.

8

Celé odpoledne jsme se lopotili na golfovém hřišti. Honil jsem míček z jamky do jamky a Perseus za mnou popocházel s cigaretou, věčnou cigaretou. Dobrácky na mne mžoural a radil mi –

Moc dobře radil –

Uměl radit jako málokdo, radil a nepopuzoval proti sobě.

Byl jsem mu vděčný, že se rozhodl pro mne a ponechal manželku i správní radu Robotea na sebe čekat.

Dokonce jsem měl špatné svědomí, že jsem ho zkoušel.

„Ty, Persee,“ začal jsem.

Ale včas jsem zmlkl. Nemusí vědět všechno.

Nevyzpovídám se mu, že jsem myslel, že dá přednost práci nebo své ženě před kamarádem.

A měl jsem ho ještě radši než dřív.

Vypadal tak spokojeně, spokojenost z něho kapala, i to staré perseovské světlo mu v očích pohaslo.

Když jsem šel z golfového hřiště, potkal jsem ředitele Gu, svého šéfa, šel se svým tajemníkem. Zastavil jsem se s nimi na chvíli a vyprávěli jsme si – Gu pohovořil o Perseově přednášce; měla prý báječný ohlas, už dlouho pánové ze správní rady neslyšeli někoho mluvit tak krátce, a přitom říct všechno.

A když jsem přicházel ke svému domu, potkal jsem Persea, tlačil kočárek se svým dítětem a jeho krásná, štíhlá paní mu šla po boku, celá zářila. „To bylo báječné odpoledne,“ volala na mne, „příště musíte jít na plovárnu s námi, rozhodně musíte.“

On byl –

On byl celé odpoledne na plovárně, se svou ženou, přednášel šéfům a učil mne hrát golf.

Pochopil jsem.

A zároveň věděl, že musím mlčet, protože znám Perseovo tajemství. Velice nebezpečné tajemství.

9

Večer přišel.

„Říkala mi žena, Daidale,“ začal, „že tě potkala.“

„Ano, měli jste se moc hezky na plovárně –“

Zrozpačitěl.

„A tvoje přednáška byla skvělá.“

Přešlápl, zatvářil se, jako by chtěl utéct –

Bylo mi ho v tu chvíli tak líto, že jsem se rozhodl odepřít si potěšení z ironie –

Ale dalo mi to dost práce.

„To víš, že budu mlčet, vole,“ řekl jsem.

Podíval se mi vděčně do očí.

„Slivovici, nebo venušovku?“ zeptal jsem se.

„Venušovku,“ řekl ihned a ani mi nedovolil, abych mu nalil, vzal mi láhev z ruky a napil se z láhve. Pořádně.

„Víš, že by to byl můj konec, kdyby na to někdo přišel?“ řekl tiše.

„Vím.“

„Víš, že to je zakázané?“

„Vím.“

Podíval se na mne tak vděčně jako už dlouho nikdo –

„Já vím, že to stejně jednou praskne,“ řekl hořce, „ale já nemůžu jinak, já prostě nemůžu nikomu nic odřeknout a láká mne všechno –“

„A který z vás vlastně jsi?“

Usmál se. A zase se napil z láhve venušovky.

„Já jsem já.“

Vyprávěl – –

Všechno začalo, když se už potřetí nemohl dostavit do filatelistického kroužku. Byl jeho zakládajícím členem a měl v něm přednést důležitou zprávu, ale pokaždé mu do schůze něco přišlo, jednou včelaři, pak tenis, pak kongres. Filatelisté, velmi rozhořčení filatelisté, mu poslali dopis, že všechno je mu přednější než oni. Neváhal. Jako správce muzea měl přístup ke všem součástkám a ke vší dokumentaci, za dvě hodiny si ve facegrafu zachytil svou podobu a za další dvě hodiny měl svou dokonalou kopii.

Velkou a k nerozeznání podobnou loutku Persea. Věděl, že to je zakázané, a při příchodu do Robotea i on musel podepsat, že nebude provádět žádné práce a experimenty, které předem nenahlásí. Ale pro jednou.

Jen teďka, říkal si. Komu ublíží, když loutka zahájí schůzi filatelistů místo mě, něco přečte a vymění si s těmi strejci pár známek. Komu to uškodí –

Byl rozhodnutý loutku hned po schůzi rozebrat. Jenomže mu telefonovala žena, že má lístky do divadla, a jestli s ní dnes nepůjde, půjde do divadla se svým kolegou z bazénu. Ne, to Perseus nechtěl, to nemohl dopustit –

Poslal tedy loutku, aby proseděla dvě hodiny na schůzi Robotea místo něj. Nebylo třeba, aby mluvila, jen aby seděla.

A on šel se ženou na „Amorovy polibky“, poslední hit celogalaktického muzikálového divadla, které bylo u nás na zájezdu.

Rozeberu ho až po schůzi, říkal si.

Jenomže –

Jenomže proč? Je tolik činností, tolik zbytečných činností, na které je škoda našeho nenahraditelného života –

Schůze –

Školení –

Koníčky –

Už dávno ho žádný z koníčků nebavil. Věnoval se jim jen ze setrvačnosti a proto, aby neopustil své přátele –

Sporty ho také nudily, věděl, že nejraději by byl doma, u své ženy a u svého dítěte. A v práci. Jenže přijal tolik funkcí, že se z nich nemohl vyvléci – Naučit robota golf nebylo nic těžkého, víc práce dalo, aby se naučil kouřit a vypadal při tom přirozeně. Kouř ho rozkuckával –

Perseus si poradil i s tím.

Ale jak už byl Perseus měkký, nedokázal odmítat žádné nabídky, žádné funkce. Občas šel místo svého robota do nějakého spolku, na některou schůzi nebo si zahrát tenis. Ale viděl, že ho to baví stále méně. A funkcí přibývalo. Jednou se rozhodl, že bude pracovat přes noc v laboratoři na práci, ve které se nemohl nechat nahradit, a svého robota pošle na výroční schůzi tenisového výboru. Tam musel být, protože měl převzít čestnou plaketu za zásluhy.

Kdyby nepřišel, vyložili by si to kolegové jako nafoukanost.

Ale vtom mu volal šéf, ať okamžitě odletí na kongres na galaxii M, a žena mu volala, že přišel její otec, ať přijde z práce dřív. Perseus tchána nesnášel a návštěvy na takových narychlo svolaných kongresech považoval za nepohodlné zbytečnosti. Podlehl iluzi, že jedná chytře, a sestavil další zástupce, Persea B a C, pak je rozeslal na místa, kde být nechtěl, a sám bádal celou noc.

Perseus A přijal čestnou plaketu a pronesl děkovný projev, zatímco Perseus B proseděl večer s tchánem a naslouchal jeho chlubení, jeho mlaskavé výslovnosti.

Navíc naskočil týden volna, Perseus C byl na kongresu v galaxii M a Perseus se tedy mohl věnovat rodině.

Už tehdy ho znepokojilo, že jednou musí jeho trik vyjít najevo. Ale nic nevyšlo. Lidé byli prostě zvyklí, že Perseus stihne hodně.

Stihl hodně vždycky.

Tak co.

Je to přece hbitý Perseus.

10

„A kde jsou?“

„Kdo?“

Chtěl jsem říct tvoji otroci, pak jsem chtěl říct tvoji sluhové a nakonec jsem chtěl říct: náhradníci. Já nemám množné číslo. Jáové. Ne. My – to je přece něco jiného než víc já. Ale místo toho, abych něco řekl, jsem krčil rameny.

Perseus pochopil.

„Áčko je teď u ženy a naslouchá jejímu žvatlání. Ani nevíš, jak mi jde na nervy, když mi žena každý večer vykládá, co ten den dělala. Dřív jsem se vypínal, ale Áčko umí poslouchat moc hezky a jen občas řekne ‚a to jsi dobře udělala‘, nebo něco takového. Áčko nám moc spravilo manželství. B je na schůzi rybářů, ani nevíš, že mne minulý týden dostali do rybářského svazu? Co jsem měl dělat, víš, že já nic neumím odmítnout. A C je v muzeu Robotea, leží tam v regále a čeká, až ho budu potřebovat.“

Obdivoval jsem Persea, nezřízeně ho obdivoval –

Co všechno bych mohl stihnout v životě já, kdybych měl svého zástupce. Stačil by jeden, A, a ten by za mne žil –

Žil tu část života, která je nudná, zbytečná, všední – Kolika lidem by jejich zástupci teprve přinesli život. Kolika lidem by jejich plný život začal až tehdy, když by ho nemuseli žít celý. Snad neudělal Perseus podvod, ale objev –

Velké objevy se zprvu jeví jako podvody.

Perseus vyprávěl, v kolika případech mu už A, B, C pomohli, v kolika případech mu uchovali dobrou náladu, pracovní vytížení nebo kolikrát mu pomohli, aby se svými bližními snesitelně vyšel –

„A co až to praskne?“

„O věcech až mluvím až.“

To byla velká moudrost a já si řekl, že když se tím neznepokojuje ten, kterého se to týká, proč bych se měl znepokojovat já.

„Udělám tě taky,“ nabízel Perseus.

„Udělám tě, kolikrát si budeš přát,“ dotíral Perseus.

Řekl jsem mu, že se všechno musí nejdřív promyslet, protože jeho návrh mne zaskočil.

Proč ne –

Proč ale ne, říkal jsem si, když Perseus odešel a já si říkal, že on prožil odpoledne třikrát, zatímco já jen jednou. On pracoval, bavil se na plovárně a sportoval –

On?

Nejsem filozof. A tohle je problém pro filozofa, ne pro konstruktéra –

Já věděl jen jedno.

Že v tu chvíli Perseovi strašně závidím. I že se ho bojím.

11

Příští týden jsem si dělal záznamy o Perseových úspěších, o jeho činnosti. Byla nepřekonatelná.

Vyhrál tenisový turnaj. Každý večer trávil jednak u mne, jednak u manželky a jednak v práci. Ve stejnou hodinu proběhla valná hromada spolku přátel robotů, ples, na kterém jeho žena měla novou kožešinovou pelerínu, oranžovou, ze zvířete, jaké Haremannův kožešnický koncern poslal Perseovi jako dar za jeho přednášky o kožešinových zvířatech v okolních galaxiích. A kromě toho měl Perseus každý den nejméně dvě přednášky.

Nechápal jsem, jak to že nikdo neprotestuje.

Asi znali Persea.

I dřív jsem míval dojem, že je na dvou nebo více místech současně, takže teď, když opravdu byl, nikoho jeho bilokace nebo trilokace neznepokojovala – Zvykli si na Persea –

A tak si zvykli i na Persey.

A já jsem kapituloval. Příští týden jsem si přivedl Daidala A a poslal ho místo sebe na kongres na galaxii M, na jeden z nejzbytečnějších kongresů v celé sezóně. Letěl tam s Perseem A, a jak se mi po návratu svěřil, moc hezky si spolu cestou na kongres i z kongresu popovídali. O čem? O nás? V novinách jsem se dočetl, že moje i Perseovy přednášky byly na kongresu přijaty s velkým zájmem. Což o to, přednášet o ničem naše Áčka uměla. To teda uměla. A mezitím jsme si já a Perseus udělali klidný týden. Vzali jsme rybářské pruty a odjeli na pstruhovou říčku.

Pstruzi zde byli zvláštní, v noci ve vodě svítili. Nechtěli jsme svítící ryby lovit, jen jsme sedali na březích a hovořili – všechny červy a návnady, které jsme měli, jsme naházeli těm světelným rybám do vody a zadarmo. Nemusely nám za ni platit životem.

A ty paprsky, které se míhaly v černé hladině, nám připadaly jako chvíle našeho života, které nás ještě čekají –

Tolik krásných chvil –

Zlatých –

Ty špatné, ty nudné, ty trapné chvíle našeho života za nás prožije někdo jiný. Co víc si přát od života. Teprve tohle bude život –

12

Vzdali jsme se všeho, co nám v našich osudech překáželo, ale co jsme mohli jinak opustit jen s problémy. A ponechávali jsme si z našich životů jen, jak říkal Perseus, životní šlehačku. Musím říct, že mi zásluhou Daidala B můj život opravdu pořádně zesládl – – – Když se mi ráno nechtělo vstávat, stačilo zavolat do kuchyně, kde Daidalos B připravoval snídani – Cítil jsem až do postele, jak voní čerstvé pečivo, pro které mi každé ráno doběhl do supermarketu –

Daidalos B stál ve dveřích, skláněl uctivě hlavu –

„Daido, dneska,“ hovořil jsem rozespale a mžoural do vlídných očí Daidala B, „dneska zase, Daido, půjdeš ty.“

Robot se sklonil ještě hlouběji.

„Ano.“

Protáhl jsem se, nejlépe se spí, když musíme vstávat –

„Ano, pane.“

Daidalos B mi zanesl do postele tác s čajem a pečivem, vzal si v předsíni mou aktovku a vyrazil.

Byl to sluha?

Ne.

Byl jsem to já.

Začal jsem mít velmi dobré výsledky v práci a měl jsem dost času na své známé, na sport i na koníčky –

Nikoho jsem nezanedbával.

Dokonce jsem měl tolik volného času, jako neměl ani Perseus. Já totiž nic nedělal tak důkladně jako on. Pokud člověk není důkladný, neudělá nic tak důkladně jako důkladní lidé, ale má zase o tolik víc času než oni, že to za to stojí.

Aspoň mně –

Svého Daidala B jsem si stačil naprogramovat sám.

Byl jsem konečně po dlouhé době vyspalý a harmonický. A i když jsem ve skutečnosti dělal mnohem méně než dřív, měl jsem pocit, že žiju mnohem plněji než dříve.

Plnost života nemá s naší aktivitou nic společného.

Plný život je harmonický život. Ne pilný.

A já žil harmonicky, absolutně harmonicky, protože jsem žil ze svého života jenom to, o co jsem stál.

Zvláštní, uvažoval jsem zálibně po ránu, rozvalený v posteli. Stačí si trochu ze života škrtnout a hned je náš život plný poklidu a štěstí – Někdy je třeba hodně odmítat, abychom získali. A pak jsem zavřel oči a dřímal. A Daidalos B utíkal do Robotea.

Nesl můj čas, který jsem si nepřál.

V prvním údobí našeho nového života jsme si já i Perseus připadali jako ti, kteří konečně odhalili tajemství šťastného života. Copak lidi nepronásleduje v celých jejich dějinách představa, že jejich život není celý jejich? Jen v některé chvíli v našem životě jsme si jisti, že takhle jsme si svůj život skutečně představovali, že tohle je skutečně „náš“ život, ne jen život, který nám byl svěřený, ale který žijeme jinak, než bychom si představovali a než o to stojíme.

Teď jsme mohli tyto zářivé okamžiky napínat – Natahovat je. A všechen ten náš „cizí čas“ – je to řečeno divně, ale snad pochopitelně – náš „cizí čas“ za nás žil náš druhý já.

Vystačil jsem jen s jedním náhradníkem, Perseus se opíjel svou aktivitou a měl nakonec náhradníků pět.

Dokonce si pořídil malý počítač, který obsluhoval Perseus D, a na tom si vždycky na měsíc dopředu projektoval, jak bude své „robotí otroky“ posílat, jak je zaměstná, aby bylo co nejmenší podezření.

Perseus D byl výtečný programátor a dařilo se mu neuvěřitelné – skládal Perseovy životy tak, jako by sestavoval hlavolam nebo tajenku, a nacházel řešení báječná a nečekaná – Rovnice o pěti neznámých byly ty jeho údaje a on je dokázal počítat s uměleckým citem. Jen jednou, co se pamatuji, se spletl. Nechal Persea přednášet v Kosmickém paláci o chovu zeber a ve vedlejším sálku ho nechal předsedat schůzi filatelistů. Já a Perseus jsme v tu dobu seděli v kavárně Kosmického paláce a pili aperitiv, ukolébaní důvěrou v Persea D. V neomylnost jeho strategie – – Když jsme vycházeli z kavárny, všimli jsme si velké tabule v přízemí, na které bylo napsáno, že Perseus přednáší i předsedá ve stejnou hodinu. Okamžitě jsem rozpis na tabuli smazal a schovali jsme se za sloup ve výstupní hale, trnuli, že obě akce skončí současně a Perseové náhradníci vyjdou ze dveří sálků současně –

„Jsem vůl, vůl, vůl,“ jektal Perseus. Věděl, že oplétačky, jaké by ze své neohlášené a neschválené činnosti mohl mít, za tohle rozhodně nestojí –

Ale filatelisté skončili dříve a my viděli z našeho úkrytu za sloupem, jak Perseus B vychází z Kosmického paláce, obklopen mladičkými filatelisty, a cosi jim moudře a zasvěceně vykládá. Teprve za čtvrt hodiny vycházel Perseus C, v ruce malý model cassiopejské zebry. Odplížili jsme se temnými ulicemi ve stopách obou Perseů. A já potkal na nároží svého bungalovu Daidala B. Vracel se ze školení projektantů, na které jsem ho místo sebe poslal. Z naprosto zbytečného školení – Na to, abych se ho účastnil, jsem opravdu nebyl třeba já, na něco takového by stačila jen moje kombinéza, která by usedla na židli.

Od té doby jsme zdokonalili Perseův systém – a dbali na to, aby se něco podobného už nikdy stát nemohlo.

13

Podařilo se nám s Perseem tak propracovat časový režim našich dvojníků, že nakonec opravdu nebylo možné, aby někdo podvod odhalil.

A žili jsme, žili šťastně – – Kdybych měl vyznačit ve svém životě nejharmoničtější období, rozhodně bych uvedl toto. Perseus o něm hovořil jako o koupeli v idyle –

Rybařili jsme. Hráli karty. Z práce si vybírali jen ty úkony, které nás bavily, a ty ostatní přenechávali náhradníkům. Své nepříjemné známé jsme mohli beze všeho opomíjet a opomíjet tak, že jsme VLASTNĚ S NIMI BYLI.

Vybírali jsme z dortů jen rozinky.

Jednou jsme seděli zase v mém bungalovu a pili víno. Radovali se, naši dvojníci tam kdesi ve tmě, v dálce žijí život, který jsme svlékli jako těsné šaty – A na nás zbylo z našeho života jen štěstí –

„Je to tak jednoduché, vyhrát,“ řekl mi Perseus.

A podíval se na mne rubínovou sklenicí, usmál se –

Přikývl jsem –

Pokud neubližujeme, musíme vždycky zvítězit. A komu jsme ubližovali já a Perseus? Nikomu. Svému životu? Jsme přece jeho páni.

Zapnul jsem prastarou hudbu, nějaké dvacáté nebo jednadvacáté století, a nechali jsme tou hudbou ze sebe oprašovat nános starostí, dřímali jsme a jen občas jsme pohnuli rukou, abychom si dolili víno –

14

Když do místnosti vběhl Daidalos B a Perseus D, byli jsme velmi překvapeni, můj dvojník měl v tuhle dobu být na inspekční návštěvě v dílnách a Perseus D měl právě odvážet tchána z letiště do Perseova domu. Jejich přítomnost zde byla naprosto nevhodná a dokonale proti plánům.

Roboti k nám přistoupili.

„Déčko,“ řekl Perseus svému náhradníkovi, „co sem lezeš?“

Tak to řekl, dost surově, ale my si v rozhovoru s našimi podobami servítky nebrali. Mluvili jsme s nimi pěkně zostra.

Dodávali jsme si tak snad vnitřní sílu, a nebylo to zrovna snadné, mluvit sám se sebou. Potřebovali jsme rovnováhu –

Déčko neodpověděl. Vrhl se na Persea.

Vstal jsem, trochu kymácivě, protože jsem ten večer vypil opravdu hodně, ale do cesty se mi postavil Daidalos B a zatlačil mne zpátky do křesla. Byli jsme s Perseem natolik malátní, že jsme se ani příliš nebránili, když nás roboti svázali a položili vedle sebe na kožešinový koberec.

„Co ti voli vyvádějí,“ řekl těžce Perseus, když jsme osaměli. Ani já, ani on jsme se neznepokojovali. Roboti měli zpětnou rušící vazbu, která po půlhodině všechna jejich mylná rozhodnutí vracela a napravovala.

Čekali jsme, až uplyne půlhodina a roboti se vrátí, rozvážou nás.

Klímali jsme.

Ani tak moc nepohodlně nám na té kožešině nebylo. Rozhodně mi je příjemněji, než kdybych byl na inspekci, uvědomil jsem si a usnul.

15

Probudil jsem se ve spíži.

Ležel jsem na zemi –

Perseus ležel vedle mne.

Ani já, ani on jsme nechápali, co tady děláme, a s námahou jsme si vzpomínali, proč jsme zde. Svázaní jsme už nebyli a jídla tu bylo dost. Malým okénkem vnikalo do spíže ranní slunce, a tak jsme usoudili, že je čas na snídani, a posnídali jsme. Mohli nás zavřít na mnohem nepříjemnější místa než do spíže, uvažoval jsem a tohle vědomí mne potěšilo.

Vylezl jsem po regálech k okénku a vyhlédl –

Perseus B šel z domu, nesl pod paží Perseovu aktovku a šel směrem k Roboteu. Napadlo mne, že jde místo Persea do práce, řekl jsem mu to a oba jsme se tím pobavili.

„Ani na to nikdo nepřijde, že jsme ve spíži,“ divil se Perseus, „oni na to ani nepřijdou.“

Ale já se nesmál.

„To je to,“ řekl jsem, „to je to. Oni ani nepřijdou na to, že nejsme.“

16

A tak začal náš trapný čas.

Jídla jsme tu měli dost a občas nám Perseus B, který nás zřejmě dostal na starost, hodil do spíže další jídlo.

A když jsme zaklepali, pouštěl nás i na chvíli ze spíže, i vycházet po bytě jsme občas mohli, rozhýbat se – –

Rozhodně jsme netrpěli hlady, podvýživou ani dřevěněním údů. Dal nám do spíže i karty a televizor. Ale my byli stále vzteklejší. Okénkem jsem vídal každé ráno Persea B a Daidala B, jak jdou do práce, a večer jsem je vídal, jak se vracejí.

Jednou šel kolem našeho domu Perseus A a tlačil kočárek. Perseova žena šla vedle něj. Držela se ho pod paží a vypadala náramně spokojená.

Spokojená. Teda –

„Ta koza,“ řekl Perseus, ale řekl to smutně, jako by říkal nejtragičtější větu svého života, „ona nepoznala, že to nejsem já.“

Z novin, které nám občas Perseus D hodil okénkem do spíže, jsme se dočítali o svém životě. Perseus předsedal, přednášel, cestoval, já se vrátil z inspekce a přednesl zevrubnou zprávu –

Jednou jsme byli s Perseem tak vzteklí, že jsme vybili regály ve spíži a pokusili se vylomit dveře. Nešlo to.

Posadili jsme se na zem mezi rozdupanou zeleninu.

„Jsme zbyteční,“ řekl jsem.

„My?“ řekl Perseus s převahou. A rozšlápl poslední rajče, které ještě zbylo na podlaze celé.

17

Po měsíci se mne a Persea zmocnila hysterie.

Pokoušeli jsme se křičet z okénka spíže na chodbě, ale okénko bylo malé a zkosené a kolem domu bylo dost hluku. Navíc, Daidalos B pouštěl hlasitě hudbu a v ní naše hlasy zanikaly.

Začali jsme roboty prosit.

Byli neoblomní.

„My vás nepotřebujeme,“ říkal Perseus D stereotypně. „Nejste potřeba.“

„Tak proč nás krmíte, nechte nás umřít hlady,“ řval Perseus a kopal do dveří.

„Nejsme vrazi,“ řekl Perseus D.

„Nejsme vrazi, jenom vy dva nejste na nic potřeba,“ vysvětloval Daidalos B. Zabušil jsem třikrát. To byl signál, po kterém nás roboti pouštěli ven. Ale ani při té cestě bytem nebylo na útěk ani pomyšlení – hlídací roboti nás všude sledovali.

Abychom je přemohli, nebylo možné.

„Každý má trojnásobnou sílu než já,“ naříkal Perseus a vztekle si otloukal klouby na pěsti o zeď.

18

„Co s náma chcete – –?“

Na to neodpovídali. Nakládali s námi milosrdněji než včely s trubci. My se stali příživníky na vlastních životech, ale oni nás nezabíjeli.

Když jsem si pomyslel, jak snadno by nás mohli zabít, jak snadno skrýt a jak snadno až na věky žít naše životy, dělalo se mi mdlo. Nikdo by nepřišel na to, že jsem mrtvý, když bych denně chodil do práce a denně plnil své úkoly, nikoho by nenapadlo, že by Perseus mohl být mrtvý, když chodí po ulici a tlačí kočárek –

Potlačené sebevědomí v nich propuklo, tvrdíval Perseus a říkal, že naši náhradníci jsou případ pro kybernetické psychiatry… To jistě byli a i já mohl vymyslet velmi pozoruhodné psychologické teorie, jak naši náhradníci se nestali jen našimi náhradníky. Přejali všechno podstatné, co na našich životech bylo, stali se vlastně námi. Byli realisté, a tak zlikvidovali to, co bylo zbytečné. Naše životy doplňovaly zbytečně jejich životy. Ne aby jejich životy doplňovaly náš. Chápal jsem, že jejich stanovisko je rozumnější a pochopitelnější než naše, ale to mne neuklidňovalo. Nemohl jsem mít jiné stanovisko než svoje.

Škemrali jsme na robotech, stydím se o tom hovořit, jak jsme škemrali, Perseus říkal, že hlavní věc je dostat se ven, pak je snadno zlikvidujeme a naše osvobození stojí za to, abychom se chvíli ponižovali. Podlézal robotům, dokonce si před Perseem D klekl a sepnul k němu ruce – Klečel sám před sebou – ale jeho náhradník byl neoblomný.

Ukázal mlčky Perseovi do spíže.

A zamkl.

Perseus se posadil na zem a rozplakal se.

19

Velmi rád bych Perseovi vyčítal…

Kdybych mu vyčítal, trochu bych se tím zbavoval své vlastní viny, jakou jsem na příběhu měl. Ale nemohl jsem mu vyčítat. Ten úspěšný a aktivní Perseus se choulil na zemi a vzdychal –

„Dělal jsem tolik,“ říkal, „a teď vidím, že jen jedno má smysl –“

Neptal jsem se ho, co tím jedním myslí.

Věděl jsem to.

A raději jsem o tom nemluvil, hovořit o tom by bylo banální, a kdybych o tom hovořil neuměle, urážel bych ho –

Ležel jsem někdy celé hodiny na zádech najedený a napitý a vrcholně zoufalý, představoval jsem si svého náhradníka, jak místo mne vchází do práce, do brány Robotea, usměje se na vrátného, přivítá se se sekretářkou –

A Perseus snil o tom, jak bude hovořit se svým tchánem – „Nemám ho rád, ale teď vím, že mluvit s ním by bylo pro mne štěstí.“

Začínali jsme si jít s Perseem na nervy a ve chvílích, kdy jsme si na ně šli nejvíc, začali jsme zpívat. Píseň nás sbližovala a pak jsme věděli, že naši roboti zpěv nesnášejí, prosívali nás, ať s tím falešným řevem přestaneme. Vědomí, že děláme něco, co se jim nelíbí, nás morálně pozdvihovalo, jako bychom nejen zpívali falešně, ale přímo se dali na odboj.

„Člověk má za všechno děkovat –“ řekl jednou Perseus, když se probudil uprostřed noci, viděl jsem, jak mu svítí oči.

Ani já nemohl spát, budily mne kovové kroky našeho hlídače, přecházel neustále za dveřmi spíže. On nepotřeboval spát.

„Člověk má děkovat i za to, co mu bylo odepřené,“ řekl jsem tiše.

A Perseus, ten nádherný Perseus, hbitý Perseus, který toho tolik chtěl vždycky stihnout a který toho také tolik stíhal, přikývl a rozplakal se. Plakaly mu jen oči, viděl jsem tenké stříbrné čárky, které se dloužily a roztínaly mu v měsíčním světle tváře –

20

Uvažoval jsem, že roboti se prozradí svou neměnností, ale jednou jsem viděl Daidala B, jak nasazuje Perseovi D novou paruku. I tahle naděje padla. Všechny naděje padly.

Pak se roboti začali radit. Viděli jsme skulinou, jak v kuchyni usedlo všech pět Perseů a jeden Daidalos. Byl to dost hrůzný pohled a raději jsem se přestal dívat. Hovořili tiše a já jim nerozuměl.

Existoval jsem? Perseus existoval pětkrát. Ale o co víc jsme si znásobili existenci, o to víc nám ubývalo života.

Život je jen v hloubce, uvažoval jsem. Všechno se dá najít. A všude. Jen pokud nehledáme na povrchu.

21

A pak jsme je viděli z okénka.

Šli od našeho domu v průvodu, první Daidalos B a pak za ním Perseové.

Nalehl jsem zoufale na dveře.

Jdou nás ohlásit. Jdou vyzradit naše tajemství.

Dveře pode mnou povolily a já viděl, že jsem venku – Na svobodě – Asi odemkli, zatímco jsme spali.

Perseus se vyřítil z domu.

Nesl nihilin, hlaveň, kterou se dali vypínat roboti na dálku. Vystřelil šestkrát.

Šest siluet se zastavilo.

Dojeli jsme k nim s vozem a všechny naložili, odvezli do muzea Robotea. A oddychli si.

Proč se šli dát udat?

„Copak jim náš život šel na nervy?“ ptal se mne hořce Perseus. „Nebavil je – – –?“

Představa, že jsem žil, ale můj život neuspokojoval ani robota, mého náhradníka, byla tak nepříjemná, že jsem se jí radši vyhnul…

22

Když byli roboti rozebráni a uloženi ve sklepech Robotea a když jsme uklidili všechny stopy po své činnosti, vzali jsme s Perseem rybářské pruty a posadili se na břeh.

Dívali jsme se na hladinu a mlčeli.

Zlaté rybky svítily u dna –

To zlaté svítí vždycky u dna, uvažoval jsem. A když se toho chceme dotknout, musíme ponořit ruku až ke dnu –

A svou ruku –

Jen svou –

Žádná ruka nám nepodá naše štěstí, jen vlastní.

Kolem nás se stmívalo, ale my s Perseem jsme se na sebe podívali a já věděl, že v nás obou, uvnitř, začalo svítat. Tam nejhlouběji.

Eduard Martin

Milenci našich žen

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Lukáš Borčický

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 10. 1. 2025

ISBN 978-80-274-4261-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4262-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4263-8 (prc)

Table of Contents

Pegas aneb příchod konstruktéra Daidala do Robotea

Milenci našich žen

Kočky

Striptérka

Literea

Vojna

Clarence

Vodvaz

Já a já neboli utkání

Harém

Láska k Dulcineji

Případ doktora Zahna

Bojiště

Šmrnc

Přítel Perseus