Přízraky
doktora Frankensteina

Eduard Martin

Znění tohoto textu vychází z díla Přízraky doktora Frankensteina tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce 1990.

§

Text díla (Eduard Martin: Přízraky doktora Frankensteina), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Verze 1.0 z 24. 1. 2025.

Sběratel zoufalství neboli Čaroděj

1

Vůbec nevypadal jako čaroděj.

A když jsem ho poznal, nikdy by mne nenapadlo, že jednou o něm budu hovořit jako o čaroději.

Poznal jsem ho v dětství na farmě, kam jsem jezdíval za dědečkem, a čaroděj byl, když jsem ho poznal, stejně starý jako já, pětiletý.

Pětiletý čaroděj –

Bydlel jsem jinak celý život ve velikých městech, až na měsíce, které jsem v létě trávíval u dědečka. A u čaroděje.

Tyhle měsíce se do mne zaryly, zdává se mi o nich dosud –

Vzpomínám ve snu na pláně – – veliká nebesa nad těmi pláněmi, nekonečno nebe zavěšené nad nekonečnem plání –

Kolikrát jsem jen tak seděl v dědečkově sadu a rozhlížel se –

Dohromady tu nebylo nic k vidění, ale já, který jsem byl přes rok zavřený v bytě rodičů, jsem vdechoval nesmírnou volnost –

Potloukal jsem se po dědečkově farmě, díval se na zvířata, procházel se maštalemi a stájemi, běhal jsem s farmářskými dětmi po špýcharech a pral se s nimi ve voňavých kupkách sena – –

Na farmě jsem čaroděje poznal.

Jeho rodiče na farmě mého dědečka pracovali. Čaroděj byl hezký, usměvavý a mlčenlivý chlapec –

Po několikery prázdniny byl můj nejlepší kamarád.

Učil mne lovit raky v potůčku, kladl oka, naučil mne pojmenovávat tolik stromů a bylin –

Pak dědeček zemřel a s ním i krajina mého dětství.

I krajiny umírají jako lidé.

Kolikrát jsem se později chtěl na místo staré farmy vypravit, ale věděl jsem, že už by to byla docela jiná krajina –

Stačí, aby odešel jeden jediný člověk –

A krajina, ve které jsme s ním žili, je rázem jiná.

Zemřela.

Už jen ve snech se mi vracívaly ty dávné rozsvícené dny, kdy jsem se probíhal po nekončících lukách, probíhal nekončícími vůněmi –

Za třicet let vyhlížela tahle vzpomínka docela pohádkově.

2

Měl jsem už dávno ordinaci na druhém konci Států.

Jednou, když jsem zíval a chystal se jít domů –

Jednou mi moje sekretářka ohlásila, že na mne čeká ještě jeden pacient, podala mi jeho vizitku –

Jméno mi nic neříkalo, ale vyzval jsem ji, ať ho pozve.

Díval jsem se na něj a rozpomínal se –

A pak jsem si byl jistý –

Ten pacient, který na mne čekal, byl starý přítel z dětství.

Také mne poznal, byl překvapený stejně jako já.

„Co potřebuješ?“ zeptal jsem se.

„Jsem normální,“ řekl můj dávný kamarád – – a zašeptal to tak nějak omluvně, jako by mi říkal nějakou trapnou diagnózu –

Opravdu občas pozoruji, jako by se lidé za normalitu styděli.

Normalita se do moderní doby jaksi nehodí.

„Tak proč –“

Kdyby přišel jindy než teď, byl bych ho uvítal jistě veseleji, s tímhle člověkem vešla za mnou nejlepší doba mého života –

Ale už od oběda mne pořádně bolely zuby.

Čas od času mne pobolívají, ale protože se bojím zubařů, říkám si, že chvíli počkám a bolest poleví –

Pokaždé polevila.

Ale pokaždé se ozvala znovu.

Přítel neodpovídal a díval se na mne zkoumavě.

Pokynul jsem mu, aby se posadil na židličku proti mně. Začal jsem si ho prohlížet.

Změnil se, pořádně se změnil, byl vytáhlý, ale měl pěkné bříško, vlasů mu ubylo, nosil si na hlavě vlasové hodiny jako já –

„Chceš, aby tě přestaly bolet zuby?“ zeptal se čaroděj.

Budu mu tak říkat. Protože od této chvíle zasáhl do mého života jako málokdo –

„Samo.“

Myslím, že tak by odpověděl každý na mém místě –

Snad ani poustevník, který tráví život na poušti pokáním a trestáním těla, by neodmítl, kdyby mu někdo nabídl, že ho zbaví bolesti zubů –

Přítel mne vzal lehce za zápěstí –

Podíval se mi do očí.

A zuby mne nebolely.

3

„Proč jsi přišel?“

Nechtěl jsem dát najevo úžas, a tak jsem se snažil ignorovat, že mi od bolesti zubů tak nenadále pomohl –

„Proto,“ ukázal mi do úst.

„Aby mne přestaly bolet zuby?“ divil jsem se.

„Přišel jsem, protože nevím, jak dál,“ řekl přítel a jeho tvář náhle ztratila ten blazeovaně radostný výraz přátel z dětství –

Nalil jsem mu.

Popadl sklenici a vyzunkl ji jedním douškem.

„Nevím,“ zašeptal, „jak dál.“

A jeho rozložitá postava se náhle zmenšila, neuvěřitelně zapadla do lenošky, celá jako by náhle ztitěrněla úzkostí –

„Nevím, Noty, vůbec jak dál.“

„Tak co,“ řekl jsem mu povzbudivě, „s čím máš potíže, s ženskejma, nebo s mužskejma?“

Mávl rukou.

Tím gestem vykřikl – Jsou gesta, která křičí více než hlas.

Vykřikl tím gestem, že všechny potíže, jaké by na tomto světě mohl mít s muži i s ženami, jsou nic proti tomu, jaké potíže má –

Zalovil dlaní v kapse saka –

Vytáhl veliký doutník.

Zadíval se na něj zamyšleně, zřejmě byl myšlenkou velice daleko, díval se na doutník, jako by ho viděl poprvé v životě –

Pak z doutníku odkousl špičku.

A plivl ji na podlahu.

Koneckonců byl to venkovan. I když měl krásný oblek a zřejmě dlouho žil ve městě, byl to venkovan.

Staré návyky v nás občas propuknou. Když je nám zle.

Zapálil si doutník.

Zapálil si ho až třetí sirkou. Ruka se mu chvěla. Ale nakonec se mu to podařilo –

Díval se na plamen zápalky užasle, jako by to byl první plamen, jaký v životě vidí –

Pak vyfoukl kouř a začal vyprávět.

4

Svou podivnou dovednost v sobě odhalil čaroděj už v dětství. Bylo mu asi deset let –

Umírala mu babička.

Měla velmi špatné srdce a ležela na lůžku. Celá rodina se kolem babičky shromáždila a vyčkávala její poslední výdech –

I malý čaroděj klečel u babiččina lůžka.

Babička chvílemi ztrácela vědomí, ale občas se jí vracelo, pak položila dlaň na vnukovu hlavu –

Pohladila ho, zašeptala jeho jméno.

Musela to být nějak dojemná scéna, pár takových jsem u nás na venkově zažil, lidé tam spolu jaksi víc soucítí než lidé ve městech –

A vtom ucítil malý čaroděj touhu –

Touhu babičku zachránit.

Stiskl jí pevně ruku, pohlédl do babiččiných očí –

Ten pohled si pamatoval po celý život, měkká něha se přelila z jejího pohledu jako vlna poslední naděje –

Pak čaroděj ucítil bodnutí v hrudi a omdlel –

Lékař, který jej za pár hodin vyšetřoval, zjistil srdeční malátnost a žasl, že se u něj zatím nikdy neprojevila –

Chlapec byl několik hodin v bezvědomí –

Když se probral, byla babička mrtvá, ale on byl zdravý. A lékař jej vyšetřil, řekl, že má srdce jako zvon –

Hovořil něco o rozčilení – chlapec se rozčilil a –

Doporučil klid, teplé přikrývky, sladký čaj – A ať lékaře zavolají, kdyby se měla prapodivná slabost zase navrátit –

Tehdy si čaroděj ještě neuvědomil, co se stalo.

Bylo mu třináct let, když se roznemohla jeho oblíbená kočka, jen se ploužila po domě a kňučivě plakala –

Znám tenhle kočičí pláč. Slyšel jsem v životě naříkat hodně lidí, ale kočičí pláč je jako nejstrašnější lidský pláč –

Je to řev zoufalé, ponížené bezmoci – řev zatracence.

Chlapec miloval kocourka, utěšoval ho a hladil. Vzal ho za packu a stiskl mu ji, jako mu kdysi svírala dlaň babička –

Jako by chtěl kocourka tímhle dotykem povzbudit.

A náhle kocour seskočil a líně se odkomíhal k misce pod oknem, začal ji vylizovat –

Chlapec pocítil strašné svírání v útrobách, zasténal –

„Neopič se po kocourkovi,“ řekl mu otec. Ale když syn nepřestával naříkat, odejel s ním k lékaři, ten chlapce pozorně prohlédl – – ale chlapec byl zdráv –

Od té doby začaly s malým čarodějem neuvěřitelné změny –

Zjistil, že dokáže –

Ano, zní to nemožně, ale také proto přece přišel za mnou –

Zjistil, že dokáže kdykoliv přebírat bolest svých bližních.

To, co udělal mimoděk v dětství, se stávalo, jak stárl, něčím, co uměl využívat jako jiné své dovednosti –

Uměl brát ostatním bolest stejně lehce, jako uměl stříhat ušima.

Nevěděl, jak dělá to i to –

Ale prostě uměl to.

Čaroděj se rozvalil u mne v ordinaci, pokuřoval krátkými mocnými bafy, vyprávěl dál a dál.

„Nevěříš?“ přerušil náhle proud kouře i proud vyprávění –

Usmál jsem se.

Přátelům z dětství je těžké říct, že jim nevěříme.

Přimhouřil oči –

A já jsem opět ucítil bodnutí v ústech, v šestce vlevo nahoře.

„Věřím,“ řekl jsem.

Uchopil mne lehce za zápěstí.

A bolest –

Ta krutá bolest, bolest až na dno duše, se rozplývala –

5

Přítel z dětství mne zaujal –

Změnil jsem dokonce plán, jaký jsem na tenhle večer měl.

A poslal jsem sekretářku domů. Otevřel láhev. Seděli jsme a pili a přítel z dětství vykládal –

V patnácti odešel z farmy do města na studia.

Tehdy už tušil, jakou schopnost opravdu má. I když se s ní nikomu nesvěřil a snažil se o ní pochybovat.

Občas ji pokoušel –

Ale užíval ji plaše, jen zkoušel znovu si ověřit, že něco takového opravdu existuje.

Tajil svou schopnost, jako dívka tají pihu, o které si myslí, že by mohla vyvolat posměch –

A jako si dívka kvůli takové pize volí zvláštní střih plavek, volil si malý čaroděj i zvláštní střih svého života –

Vyhýbal se lidskému trápení.

Hrál šachy. Vydržel sedět hodiny u šachového stolku. Vesloval. Jezdil na koni za univerzitní mužstvo –

Byla to náhoda, namlouval si, prostě pokaždé jsem se rozrušil a nasál do sebe iluzi cizího utrpení –

Je pozoruhodné, jak často, aspoň podle mých pozorování, si lidé nadaní zvláštními schopnostmi hledí tyto schopnosti vymlouvat –

Snad je v tom jakási odvěká touha po stádnosti –

Tak dlouho se lidskému rodu namlouvalo, že kdo se vyřadí ze stáda, stává se zranitelným, směšným, pronásledovaným –

Až i ti, kteří sami do stáda nepatří, v sobě cítí žárlivou touhu do stáda patřit – – stejně jako do něj patří ostatní –

Studoval medicínu a věděl, že něco takového, jako zažívá, je nemožné.

Věda sama sobě střeží své vlastní hranice –

A má ve zvyku jako pečlivý hlídač odstřelovat ty, kdo se je snaží překročit.

Věděl, že není možné, aby se oblékl do cizí bolesti, jako by si oblékl cizí zimník. Fyziologie člověka to přece naprosto vylučuje – – –

Studoval velmi úspěšně, i když velice namáhavě.

Nebyl příliš nadaný. Ale měl v sobě houževnatost nenadaných. Ta je snad větším darem než jakýkoliv talent vrozený lenochům – –

A zdálo se mu, že na svou zázračnou schopnost přece jen zapomene.

Úspěšně zapomene –

Ostatně, říkal si, zapomenout na to, co není, nemůže být tak složité – – –

Jenomže pak se zamiloval.

6

Dívka, do které se zamiloval, také žila na farmě.

Poněkud jsem si na ni vzpomínal. Ale v době, kdy ji miloval přítel, jsem ji už neznal, přestal jsem za dědečkem dojíždět.

Ukázal mi její fotografii a já si tu dívku vybavil docela přesně, patřila k těm, do kterých bych se nikdy nezamiloval –

Tlustá, nepříliš foremná, nosatá, unylá. Dcera dědečkova šafáře.

Přítel také tvrdil, že teď neví, proč si ji tehdy zamiloval – – snad to bylo jen proto, že byl ve věku, kdy člověk potřebuje lásku jako vodu –

A je-li voda kalná, nezabrání to stejně žíznícímu, aby k té vodě nepřiložil rty –

A pak – ta dívka byla nemocná.

Trpěla štítnou žlázou a kdečím, nedoslýchala na pravé ucho, když ji přítel doprovázel na procházkách po pláních, musel chodit po její levé straně –

Tvrdil, že je už tak založený, přitahovali ho k sobě většinou trpící lidé. Jako by jeho láska byla jen přebujelý soucit – –

Snažil se oné dívce přebírat její trápení.

Jenomže ona dívka se o tom nikdy nedozvěděla.

Ti, kteří nejvíc pomáhají, nám asi vždycky pomáhají tak, že pomáhají nenápadně – –

Vyprávěl mi, jak se ostýchal někdy se jí o tom zmínit – naopak v tom, že ona o jeho oběti neví, nalézal zvláštní bolestnou rozkoš –

Jsou lidé, kteří si přímo říkají o to, aby jim ostatní ubližovali.

A můj přítel mezi ně patřil. On, který uměl svým bližním odebírat bolest, jako by je zároveň vybízel, aby mu bolest působili.

Po prázdninách, které trávil u rodičů na farmě, po oněch zamilovaných prázdninách, odejel do města na studie –

A dívka se provdala za kočího.

Kočí byl ošklivý. V jedné rvačce mu rozsekli tvář, vyhlížel jako démon – Ale ta dívka mu přesto dala přednost před přítelem.

Nejvíc nám kazí život ti, které jsme nejvíc milovali, řekl přítel.

Nějakou dobu se dokonce rozhodoval, že skončí se životem.

Už si opatřil ve fakultní laboratoři jed a pohrával si s myšlenkou, že rázem ukončí své trápení –

7

Jenomže pak dědil.

Snad každý má příbuzné, o kterých neví. Které nezná nejen podle tváře, ale ani podle jména.

I můj přítel jednoho takového neznámého příbuzného měl –

Byl to bratranec jeho matky. Podivín, který se pustil do podnikání. Teď žil samotářsky na Floridě.

V době, kdy můj přítel sedal v pokoji a díval se na dózu s jedem, tenhle bratranec zemřel.

A odkázal mému příteli svůj majetek.

„Je blbý umřít, když jsi najednou bohatý,“ řekl mi přítel.

Odejel převzít dědictví a při té cestě se rozptýlil. Když se podíval na fotografii oné nehezké dívky –

Nechápal, jak do ní mohl být zamilovaný.

Ti, které jsme nejvíc milovali, řekl mi, v nás po čase vzbuzují největší údiv nad tím, jak jsme je mohli milovat –

Navykl si vyjadřovat se v aforismech.

Navykl si šít u nejlepších krejčích –

A navykl si pořádat bohatýrské flámy.

Samozřejmě že nedostudoval. Člověk, který má spoustu světských statků, jak tvrdil, ztrácí zájem o duchovní statky – –

A pak zažil několik překrásných let.

Pokud by neměl svou schopnost, byl by se cítil ze svých životních zmatků docela uzdravený –

Jenže takhle v sobě nemohl přehlušit nepokoj, jaký v něm stále zněl, jen občas nepokoj usínal, zmenšoval se –

Ale pak zase vytryskl, vytryskl o to víc, oč byl ztišený.

Přítel si pořídil laboratoř, začal v ní dělat pokusy, zčásti vědecké, zčásti šarlatánské –

A přece o své schopnosti ne a ne zjistit nic jiného, jenom to, že ji opravdu má.

Zkoušel přenášet na sebe různé bolesti. Praktikoval v nemocnici. Seznámil se s jednou zvěrolékařkou – a pomáhal jí –

Opravdu, byl přímo magnetem –

Magnetem na bolest.

Dokázal na sebe přenášet trápení lidí i zvířat.

Byl si jistý, tentokrát jistý, že to není sugesce –

Jediná podmínka, aby na sebe přenesl bolest svých bližních, byla jednoduchá, neuvěřitelně prostá – musel je mít rád.

Ale přítel byl dobrák –

Stačilo mu, aby se zadíval soucitně na psa na ulici –

Na psa, který se bolestně ploužil u zdi domu –

A rázem ucítil v útrobách svíravou bolest –

Ještě že se mohu bolestí zbavovat tak snadno, jako si je beru, uvažoval – Opravdu, mohl bolest snadno odložit, jakmile se jen rozhodl.

Nejsem hlupák, abych trpěl ještě za jiné, uvažoval – Jenomže pak se zamiloval znovu.

8

A vlastně proto ke mně přišel –

Jeho nová a velká láska byla herečka, mladičká a svéhlavá, dívka patřící k oněm tak častým dívkám u divadla, které mají jasný cíl –

Rozhodly se dobýt svět –

A k tomuto dobývání světa mají jen jedinou zbraň, zato úžasnou zbraň –

Samy sebe –

A téhle dívce se můj přítel, čaroděj, svěřil.

Ona dívka byla velmi zdravá až na to, že byla křehká a velice snadno se nachladila –

A když se nachladila, začala huhňat.

Kdyby hrála v éře němého filmu, nevadilo by to, ale začala kašlat a huhňat, právě když měla točit SVOU ŽIVOTNÍ ROLI –

Přiběhla za mým přítelem jednou pěkně rozčilená.

„Jhá tham phohsthě nemůžhu jhít, mhluvím jhaho jhelito,“ řekla.

Přítel neměl žádné zkušenosti s tím, jak mluví jelita, ale uznal, že řeč, jakou se jeho dívka vyznačuje, je shodná s tím, co si představuje jako řeč jelit –

Rozhodně to nebyla dikce pro něžnou dívku do milostného filmu.

Nalil jí sklenici a rozhodoval se –

Pak se rozhodl – Konečně cítil, že se musí se svou schopností někomu svěřit, ať už zpovědníkovi, nebo lásce –

„Thak tho vodehrhej nha jhedničku,“ řekl jí, když od něj odbíhala do ateliéru, „zhaválej.“

Dívka zaválela.

A od té doby byl přítel v jednom kuse nastuzený, chrchlal, potil se – –

„Máš mě rád?“ vydírala ho dívka od té doby.

Pohlédla na něj –

Pohlédla na něj tím pohledem, kterým líbezné herečky dokáží své ctitele nejen přemoci, ale vyloženě knokautovat a svázat – – –

Pokaždé kývl.

A zachrchlal –

A šel si lehnout, protože svět se mu chřipkově rozplýval.

Potíž byla v tom, že se nemohl nechat léčit, aby se z nastuzení uzdravil –

Mohl přebírat JEN bolest.

Nebylo možné, aby za někoho převzal zápal slepého střeva a nechal se místo něj operovat.

Mohl přebrat jen bolest, ale ne uzdravení.

„Zejtra točí,“ řekl mi nakonec smutně, „zejtra moje láska točí.“

„A?“

„Já prostě, Noty, mám všeho dost, nechci prochraptět zase celej víkend,“ zadíval se na mne teskně.

„A?“

„No, já jí to nemůžu vodřeknout,“ řekl přítel.

„No to nemůžeš,“ souhlasil jsem.

A tak jsem aspoň přijal pozvání, abych se na ni přišel podívat.

9

Přítel měl ono privilegium, jaké mívají bohatí milenci hereček – mohl se účastnit jejího natáčení.

Seděli jsme v dusném ateliéru a dívali se na rozložitou postel, ve které se povalovala jeho láska a slavný stárnoucí herec –

Naslouchali jsme pokynům režiséra –

Dívali jsme se, jak se ti dva převalují na lůžku, jak pijí černou kávu a jak se hádají – Neznal jsem děj filmu, a tak to na mne působilo dost zmateně.

Pamatuji se, že se bavili o nějakém Arturovi.

Začal jsem si vyčítat, že jsem se nechal přemluvit a na tohle natáčení s přítelem vyrazil.

Něco takového, jako mi tvrdí, přece není možné –

Jediný důkaz je, že mne na okamžik přestaly bolet zuby, ale to mohla být náhoda nebo docela obyčejná hypnóza –

„Cho jhí řhíkáš?“ strkal do mne přítel a ukazoval na velkolepé lůžko –

„Jo,“ řekl jsem, „hezká.“ O některých děvčatech se nedá říct nic jiného.

Byla opravdu hezká. Ale nic jiného. Vůbec nic.

Rozhodně to nebyla dívka, za kterou bych se rozhodl třeba jen jednou kýchnout, natož abych za ni převzal takovouhle chřipku.

Čím déle jsem o přítelově případu uvažoval, tím se mi zdál jasnější.

Velikášství. Domýšlivost – a jaká – Slavomam.

Člověk, který tak najednou přijde z chudoby k penězům, asi pokaždé je tím náhlým přechodem poznamenán –

Začne si zákonitě připadat jako superman –

„Ale Artur o tom nesmí vědět,“ řekla dívka v posteli.

„Jenže on už o tom ví,“ řekl stříbrovlasý herec a pohladil ji na stehně.

„Stop,“ zaječel režisér.

Stop, řekl jsem si. Také s tím přestanu.

Pak jsme šli parkem od ateliérů k našim vozům a přítel mi nabízel, že mne přesvědčí, jak si jen budu přát – jen ať mu dám propána příležitost –

„Duševní trápení umíš taky přebírat?“ zeptal jsem se ho.

„To jsem nezkoušel,“ přiznal se.

„Tak pojeď se mnou,“ řekl jsem a rozhodl se pro poslední pokus.

10

Měl jsem ten večer navštívit jednu pacientku, kterou opustil manžel a která se s tím nemohla vyrovnat –

Měla všechny příznaky melancholie, jak je popisuje doktor Freud, trpěla tak jako ti, kterým zemře někdo blízký, ale vlastně ještě víc –

Bylo to truchlení za živého.

Jednou odejela k nemocnému otci a vrátila se od něj nečekaně dřív – potkala před svým domem manžela s jakousi dívkou –

Stokrát mi vyprávěla, jak viděla, že se blíží, viděla světlé vlasy svého manžela ve tmě, zajásala a vyběhla k němu –

Teprve pak si všimla, že manžel nejde sám –

Snad je to nějaká dívka, které ukazuje cestu, napadlo ji –

Poodstoupila, aby se přesvědčila, že se dívka od jejího manžela odpojí, viděla, jak se k ní blíží deštivou nocí pod svítilnami –

Viděla, jak se světlé vlasy manželovi lesknou, vlnité vlasy, které tak milovala –

A pak si všimla, že ta dívka drží jejího muže za ruku.

Byla to moje chyba, říkala si, neměla jsem odjíždět – a když už jsem odejela, měla jsem mu podat včas zprávu –

Manžel si odvedl onu dívku do jejich bytu – – –

„Žijeme v moderní době a věrnost je tak staromódní.“

„Jsme moderní, jsme nevěrní.“

A pak se rozvedla.

Od té doby si přála, abych ji navštěvoval.

Jenomže jak uzdravit zdravé.

Poznal jsem v životě hodně málo tak dokonale zdravých lidí, jako byla tahle moje pacientka, a hodně málo tak nešťastných.

A právě k ní jsem přítele odvedl.

Řekl jsem, že to je kolega, který na ní zkusí antidepresiva.

Pokusila se o úsměv – Kývla –

Někteří lidé vypadají nejnešťastněji, přímo nejzoufaleji smutně v tu chvíli, kdy se pokoušejí o úsměv –

Přítel ji vzal za zápěstí.

Pohlédl jí do očí –

A pak vyšel z pokoje.

Bylo to naprosto nečekané. Vyšel z pokoje jako stroj, jako by považoval jakékoliv loučení za přežitek, jakoukoliv konvenci za zbytečnou –

Udiveně jsme se za ním dívali.

„Co mu je?“ řekla pacientka užasle –

Pokrčil jsem rameny.

„Co mu je,“ vydechla pacientka –

„Ale to víte, je to psychiatr,“ usmál jsem se.

11

Přítele jsem zastihl před domem.

Opíral se čelem o stěnu domu a díval se do zdi.

„Pojedeme?“ řekl jsem mu.

Neodpovídal.

Lehce pršelo a já nechtěl moknout –

Vzal jsem ho za klopu kabátu a pokusil se ho odtrhnout od zdi –

Šel vedle mne jako stroj.

„Je mi zle,“ řekl, když jsem nastartoval –

A já pochopil, že je mu zle ze zoufalství, které ukradl.

12

Večer mi telefonovala pacientka –

Měla hlásek, jaký jsem u ní ještě neslyšel. Nejprve mne napadlo, že se opila nebo že mi telefonuje pod vlivem nějaké drogy, tak přehnaně švitořila –

Ale pak jsem pochopil, že její droga má jméno štěstí.

„Vždyť co se stalo,“ říkala, „o jednoho padoucha mám v životě míň.“

„Jo,“ souhlasil jsem, „člověk má dost trápení s hodnejma lidma, ještě aby se měl trápit kvůli takovejm –“

Přítel seděl vedle telefonu, hlavu v dlaních.

Nalil jsem mu sklenici.

Vypil ji jediným douškem, pak se díval do zdi a já věděl, že vidí, zase vidí dlouhou deštivou ulici a na ní světlé vlasy a onu dívku –

„Nech už toho,“ řekl jsem mu. „Věřím ti.“

Pomalu snímal ruku z tváře a pak se rozesmál.

Odhodil bolest –

Věděl jsem, že má přítel pravdu, je ten nejpodivnější zloděj na světě, zloděj, který dokáže krást to, co nikdo krást nechce – lidskou bolest.

A věděl jsem, že zítra se zase ozve zvonek telefonu a –

A že zítra zase půjdu ke své pacientce, tak jako chodím už pár týdnů.

13

Tehdy mne napadlo, že to, co mi čaroděj předvádí, nemusí být podvod, vůbec ne, možná opravdu dokáže to, co na první pohled vypadá neskutečně –

Kdyby se divoch díval na lékaře, který léčí pomocí injekce, asi by reagoval stejně jako já – s posměvačnou nedůvěrou –

To, co přináší úlevu, nemusí být vždycky na první pohled přijatelné, naopak může se to zprvu jevit jako nesmysl sám –

A já se rozhodl, že se nezachovám jako nedůvěřivý divoch.

Od mládí mám sklon důvěřovat lidem, kteří tvrdí, že dokáží víc, než se zdá možné – a tato důvěra se mi často vyplatila.

Rozhodně si navykám s posměchem vyčkávat.

Protože ten, který se rozhodne posmívat tomu, co nemá ověřené, vidí nakonec, že směšný byl on sám.

Vím ze zkušenosti, že nejvíc se posmívají směšní. A já rozhodně nechtěl vypadat směšně ve svých očích, raději ať jsem směšný v cizích –

Člověk si asi musí volit mezi směšnostmi.

Opustil jsem na dva týdny ordinaci a rozejel se na bývalou dědečkovu farmu.

S čarodějem.

Řekl jsem mu, že pokud se jeho schopnost potvrdí, postarám se o to, aby si ji mohl klinicky ověřit.

14

Dny, které jsem trávil na bývalé dědečkově farmě, byly pro mne návratem do dětství se všemi důsledky –

Kdybych byl s přítelem experimentoval ve své ordinaci, jistě bych neměl takovou důvěru v jeho schopnosti, jakou jsem od počátku cítil –

Teď jsem se vrátil do nálady svého dětství –

Do doby, kdy mi stará dědečkova služka vyprávěla indiánské pohádky, kdy mi dědeček předčítal knihy ze své knihovny –

V dětství se mi zdálo všechno možné.

Snad právě tohle dělá z dětství ono období, na které v dospělosti vzpomínáme s nostalgií –

I teď jsem věřil, že nemožné je možné.

A nedalo mi ani tolik práce, abych v to uvěřil.

V podstatě jsme nevykonali ani jeden pokus, který by nevyšel, a dělali jsme pokusy od rána do noci –

Navštěvovali jsme dělníky na farmě, jejich manželky, jejich děti.

Ať měl kdokoliv z nich jakoukoliv potíž, přítel ho dokázal jí okamžitě zbavit – –

Poznal jsem v životě celý zástup léčitelů, jednu dobu jsem je dokonce vyhledával – – a pokoušel se ujistit o tom, že jsou šarlatány –

Často jsem se setkával s lidmi, jejichž léčivé skutky jsem nemohl objasnit, nebo, jak jsem si říkal: jejich podvody jsem nemohl odhalit.

Ale v tomto případě jsem si byl jistý, že všechno dopadá přesně tak, jak má – vlastně jak nemá – Jako bych jednoduše přendával židli z místa na jiné místo.

Jenomže jsme nepřendávali židli, ale bolest.

Přitom mechanismus tohoto předávání byl snad ještě jednodušší, než kdybych pozvedal židli –

Žena, která trpěla na lůžku, se za pár vteřin, kdy ji čaroděj držel za zápěstí a díval se jí do očí, uvolnila – –

Pohlédla na nás s užaslou vděčností.

Uměl to. Uměl to stejně snadno, jako jiný můj pacient bezchybně násobil popaměti čtrnáctimístné číslo čtrnáctimístným, také nevěděl jak.

Nejvíc mne šokovalo, že čarodějova schopnost působila na bolesti naprosto odlišné, na potíže tělesné i psychické –

Kdesi jsem kdysi viděl fotografii barokního anděla útěchy, anděl byl už věky dost poškozený –

Nevím, jaký výraz měla jeho tvář, když ji sochař dotesal, po staletích měl ale tvář překvapenou, neklidnou – bolestnou –

Pamatoval jsem si výraz té tváře po léta. A když jsem experimentoval s čarodějem, vybavila se mi.

Už tehdy mne zaráželo, že ten, který přilétá s útěchou, se nedívá triumfálně, vítězně, pyšně, ale s plachými, bolestnými rozpaky –

Snad to byla náhoda, snad zapracovaly deště, mrazy, větry, které tvář zbrousily – – snad dávný sochař ale předával poselství –

Ten, kdo přináší útěchu, ji nemusí sám mít.

A kdo ví, říkal jsem si, kdo vlastně ví, jestli útěchu nepřináší svým bezútěšným bližním jen proto, že ji sám nemá – – –

Věděl jsem, že je ještě třeba řady experimentů, které nemohu na farmě provést, je třeba zkoumat průběh útěchy klinicky.

Pomocí přístrojů. Zkoumat, jak se nemocné orgány uzdravují, jak se z nich vypojuje bolest – Jak je možné, že se z nich bolest najednou odpařuje –

A jak to, že když přítel povolí, bolest zase nastává, vrací se. Ale v první době experimentů mi nešlo o to, abych vyzkoumal mechanismus útěchy; šlo mi o to, abych čaroději sám uvěřil –

A uvěřil jsem mu, uvěřil jsem mu naprosto – bez výhrad –

Mohl bych popisovat řadu bolestí, které přítel na sebe přebíral, celou řadu potíží, které si přivlastnil –

Ale myslím, že o to nejde, stačí, že to uměl.

Dokázal na sebe přebírat i smutek.

Bratranec, který na dědečkově farmě hospodařil, trpěl smutkem po úmrtí svého syna –

Stačilo, aby přítel vzal bratrance za zápěstí a zadíval se mu do očí, na několik okamžiků do vlhkých zřítelnic – Bolest polevila –

Díval jsem se přitom na přítelovy oči –

Zorničky se trochu zvětšily, tak jako u kuřáků opia, jako by se připravovaly pojmout do sebe bolest pohledem – VZÍRAT ji.

Pak se zase zmenšily do původní velikosti –

Ale už to byly jiné zornice, přejaly vlhkost bratrancových očí, zastřely se tenkou, pevnou mázdrou bolesti –

Po dvě hodiny seděl přítel u stolu a pil whisky, mlčel.

Teprve pak vstal, měl zase své obvyklé oči – – Ozval se zvon, který na farmě zval k večeři – ale bratranec se omluvil.

Bolest byla zase na svém místě.

Zázračný lup bolesti skončil. Vrátila se svému majiteli.

I kdybych si byl myslel, že čaroděj uplácí své oběti – – uplácí je s největší psychologickou rafinovaností –

Nemohl bych uvěřit, že podplácí i zvířata.

Strávili jsme dost času mezi zvířaty na farmě a přítel dostal příležitost ulevit trpícím koním –

Nemohl jsem pochybovat, že přebírá jejich bolest.

Zvířata se neumějí přetvařovat.

A jeden experiment –

Jeden experiment byl tak pozoruhodný a tak otřesný, že jej uvedu na závěr našeho experimentování.

Dcera bratrancova správce, krásná devatenáctiletá dívka, měla rodit právě ve dnech, kdy jsme byli s přítelem na farmě.

Přítel se zavřel ve svém pokoji –

Zamkl se.

Slyšel jsem z jeho pokoje sténání, vytí, nářek – pokoušel jsem se vyrazit dveře, ale nepodařilo se mi to –

Po dvou hodinách přítel vyšel a v tu dobu skončil porod, přesně na minutu skončil porod a zároveň skončily přítelovy bolesti.

Porodní bolesti –

„Nic to není,“ říkala krásná rodička.

Tvrdila, že byla svými přítelkyněmi pořádně vystrašená, ale že necítila skoro žádnou bolest, jen lehký tlak –

„Když jsem se jednou řízla do prstu, bylo to horší,“ říkala.

15

Vlastně jsme celý náš pobyt na farmě nevěnovali experimentům, pár posledních dnů jsme si už byli jisti, že přítel nehypnotizuje –

Opravdu, má jakýsi zvláštní talent k utrpení.

Dokáže na sebe přenést cizí utrpení, jako je na sebe dokáže přenést básník, jen s tím rozdílem, že přítel na sebe nepřenáší vysněné utrpení.

Poslední dny svého pobytu na farmě jsme věnovali uvažování, jak bychom mohli, co jsme odhalili, rychle využít –

„Vím, že bych tě to mohl naučit,“ řekl přítel, „není to zas tak nemožný – – jednou –“

Svěřil se mi s tím, s čím ještě nikomu.

Za studií, když se loučil kvůli nešťastné lásce s životem, zašel se vyzpovídat jednomu františkánovi –

Františkán ho požádal, aby ho do krádeží bolesti zasvětil –

Tehdy přítele poprvé napadlo, že by se o svoji schopnost snad mohl s někým podělit, myšlenka, která mu byla dosud vzdálená –

Ukázal františkánovi, jak má držet zápěstí trpícího, vzal ho přitom sám za zápěstí, ani nedoufal, že něco takového dokáže předat –

„Prostě jsem ho tak vzal za tlapu,“ natáhl ke mně dlaň, ale já se mimovolně odtáhl – –

„Od tý doby to uměl jako já,“ řekl přítel.

Snad přeskočila nějaká jiskra, snad se změnil sklad aury, která františkána obklopovala –

Přítel měl řadu teorií, ale žádnou jistotu.

Od okamžiku, kdy františkána zasvětil, mohl františkán také KRÁST BOLEST – –

Jenomže zpovědník byl starý a krátce poté, co ho přítel zasvětil, zemřel. Kdo ví, snad zemřel na to, že si nabral příliš bolesti –

„Víš,“ řekl přítel, „já jsem malej dobrák, já prostě nedokážu někomu vzít bolest na dlouho.“

Jednu dobu se bavil tím, že zkoumal, jak bolest odebírá – – a kolikrát ji odebral i neznámému chodci, na kterém viděl zoufalství –

Odebral ji jen na minutku –

„Jen tak. Ochutnával jsem bolest,“ řekl mi.

Každé poznání může být druhem mlsání a viděl jsem, že v tomto případě jím může být i poznávání bolesti –

Ale jak přítel stárl a pohodlněl, netoužil přibírat na sebe potíže, které mu nepatřily –

„Krást se nemá,“ říkal a ironicky mžoural – –

Ale přesto toužil po tom, aby se nějak se svou dovedností vyrovnal – třeba jen tím, že si ji vysvětlí –

Chápal, že velkých dobráků, jak říkal, je mnoho –

On na to nemá.

Ale kdyby někdo dokázal své sobectví přemoci –

Převzít cizí bolest bez jakýchkoliv výjimek a omezení – – pak by se snadno mohl v utrpení –

ROZPLYNOUT – –

Tak to řekl přítel. Pamatuji si jeho slovo, protože nečekaně lyrická vazba se do mne zaryla.

Jistě, jsou takoví lidé, napadlo mne.

Přebírali by z lásky k bližním jejich bolest a bolest by jim splývala s láskou – – a oni by se nedokázali zbavit bolesti stejně jako lásky – – –

Pili jsme bratrancovu domácí kořalku a filozofovali.

Byl jsem si jistý, že na tomhle námětu by se mohla uplatnit celá řada filozofů –

Vztah lásky a bolesti –

Bolest jako důkaz lásky, láska jako důkaz bolesti – Snili jsme a pili, pak jsme padli pod stůl a bratrancovi sluhové nás dovlekli do postelí.

Takhle u mne obvykle končívají romantické výlevy.

16

Samozřejmě, uvažovali jsme i pořádně realisticky.

Rozvinul jsem před přítelem i vizi budoucích let –

Těch let, kdy se z bolesti stane průmysl.

Hovořil jsem o cenících, které se jistě brzy objeví –

Ceník bolesti.

Člověk, kterého začnou bolet zuby, jen vytočí číslo zprostředkovatelny útěchy –

„Haló.“

„Zprostředkovatelna útěchy.“

„Kluci, honem mi sem někoho hoďte, bolejí mne zuby –“

„Kde?“

„Stolička nebo zuby moudrosti –“

„Podle ceníku je večer dvojnásobná taxa –“

„To jsem si taky přečet, ale už ať sem někdo jede –“

Pak se bude netrpělivě dívat za záclonou do ulice – – konečně u domu zastaví vůz, ze kterého vystoupí zaměstnanec firmy –

„Objednal jste si útěchu?“

„Jo, já – – – já –“

Zaměstnanec mu jemně stiskne zápěstí –

A za chvíli zase odjede vozem do noci –

Po něm vytáčí číslo jiný –

Zpoceným prstem –

„Chytlo mě regma –“

„Přejete si úplnou úlevu, nebo částečnou?“

„Úplnou, mordsec hadry.“

„Hned tady nikoho nemáme, ale zavolejte si zítra –“

„Dám vám, co chcete, jen si pospěšte –“

„Dáte-li pětinásobnou taxu, snad by se něco expresního našlo –“

Zákazník zavyje bolestí a slíbí jakoukoliv taxu – –

Z poskytování útěchy se stane řemeslo.

A zvlášť hamižní lidé na sebe naberou celé tucty bolestí –

Některé útěchy budou pro nezámožné.

Ty budou jen na pár hodin, pár dní – – na víkend –

Jen si nemocný od své nemoci odskočí, jako by si od ní bral dovolenou, na okamžik se od ní oprostí – – Vydechne si a zas ji bude snášet –

Jen zvlášť bohatí si zaplatí dokonalou útěchu.

Snad si tak někdo odprodá i stáří – jako nemoc – Koupí mládí – –

Je jistě mnoho mladých, kteří by prodali své chudé mládí, jen aby získali výhody, jaké jim prokáže majetek starců –

Někdo bude chtít motocykl, a tak převezme zánět okostice.

Jiný bude chtít luxusní vůz a nabere si žloutenku –

Jiná bude chtít bezbolestný porod, a tak zaplatí dobrovolnému roditeli – – aby rodil za ni –

Pili jsme a dumali, snažili se v celém nápadu nalézt komické rysy, abychom si ulevili od metafyzické úzkosti –

Daňový úřad skočí i na tyhle zisky.

– – Převzal jste chřipku a měl jste za ni takový a takový příjem, to znamená, že zaplatíte berňáku chřipkovné – –

Žloutenkovné. Zubné. Zápaloplicovné.

Dlouho jsem váhal, mám-li se nechat do léčení zasvětit –

Až ve vlaku, který nás vezl z farmy domů, jsem svolil.

Seděli jsme právě v jídelním voze a dívali se na krajinu za okny.

Nádherná, nekonečná, svítící se prostírala do nekonečna, popíjeli jsme po obědě kávu a já náhle pocítil odhodlání – –

Snad mne svedla nálada té chvíle.

Nálada je ten nejlepší pomocník svůdců.

Pamatuji si, že jsem si v tu chvíli připadal jako polobůh, cítil jsem zvláštní opojení –

„Beru,“ řekl jsem příteli a natočil k němu zápěstí –

Podíval se na mne odhodlaně.

Položil mi konečky prstů jemně na zápěstí a zvolna tiskl –

Těžko bych popsal ten pocit, snad se mi dotkl akupunkturického ohniska – – jako by vystřelily křišťálové žíly – –

Jako by mi celé tělo náhle začaly prostupovat hořící žíly, rozlévaly se ze zápěstí, bleskurychle mi ohnivě prorůstaly tělo –

Trvalo to jen kratičce, ale já pocítil rozkoš, ty žíly, které do mne vstupovaly, ve mně rozváděly dosud nepoznanou slast –

Díval jsem se na rozsvícenou krajinu a čekal, čekal – –

Ani jsem nepostřehl, že přítel už odtáhl prsty z mého zápěstí, sedí vedle mne zamyšleně –

„Hm,“ řekl.

„Hm,“ řekl jsem.

„Hm, hm,“ řekl.

Oba jsme cítili, že bychom měli říct něco jiného, něco vítězoslavného, že bychom měli pateticky vykřikovat, zpívat, rozjásat se – –

Ale v lidském životě jsou situace, pro které nebyla vynalezena slova; a tohle byla jedna z těch podivuhodných situací – – –

„Dáš si ještě gin?“ zeptal jsem se přítele.

Potřeboval jsem prostě tu vlezle zjihlou chvíli zaplašit.

17

Celou cestu jsme dumali o tom, jak se tohoto daru začne využívat –

Vysnívali jsme si celé systémy útěchy, snažili jsme se vybudovat základnu pro nové podnikání –

Vlastně spíš já.

Nebyl jsem nijak bohatý, a tak mne, jako všechny nebohaté, peníze lákaly –

Člověk musí mít peníze, aby se nad ně mohl povznést –

Přítel se na mne díval teskně –

Ale zapojoval se do mého dumání, nekazil mi nápady, naopak, přidával další, chápal jsem, že se také chce odreagovat –

Bolest ze světa nezmizí, uvažovali jsme.

Jen se přerozdělí.

Dosud měli bohatí všechno, až na zdraví a spokojenost, všechno, co se dá pořídit za peníze –

Teď budou mít opravdu všechno –

Ale už nebude chudých. Ti se snadno z chudoby vystonají –

Vystonají se z chudoby tím, že ji vymění za bolest –

Věděl jsem, že je možné získat náhradní matky, donosí dítě za úplatu bohatým rodičům – Místo pravé matky –

Bral jsem to, co se na klinikách začalo provozovat, jako výstřelek, jako pouhé vybočení z obvyklého řádu věcí –

Teprve teď mne napadlo, že to vůbec nemusí být výstřelek –

Je to jen začátek nového – vztahu k bolesti –

Bolest je zboží.

Jako ponožky, televizory, ananas –

Přemýšleli jsme o tom, jak se promění osud lidstva.

Už nebudou lidé šetřit na pračku, na vilu, na jachtu –

Budou šetřit –

NA ŽIVOT.

„Letos jsme nejeli na dovolenou, protože jsme potřebovali, aby se naše Lucy zbavila vyrážky a odvyrážkovávač si to nechal, vydřiduch, nějak zaplatit –“

Přítel se nakonec vyžíval ve vymýšlení stejně jako já –

Měnili jsme hlasy a hovořili za desítky lidí, kteří si objednají útěchu, i za ty, kteří jim přijdou útěchu poskytnout –

A svítící krajina tryskala za okénky vlaku –

18

Po návratu ze mne trochu opojení vyprchalo.

Začal jsem se na svůj dar dívat obezřeleji, je docela možné, že nebudu mít schopnost v té míře jako přítel –

Možná dokážu cizí bolest převzít, ano, to je docela možné –

Ale kdo mi zaručí, že budu mít i druhou možnost, dokáži se stejně snadno bolesti, kterou jsem bližním odčerpal, také zbavit –

Zeptal jsem se ho na to.

„Jak to děláš, že tě to už nebolí?“

A byl jsem pyšný na to, že mne tahle opatrnost napadla –

„Prostě se na to vybodnu.“

„Jak?“

„No, nebudeš už bolest chtít –“

„Ale jak to udělám?“

„Vytento se na to,“ řekl přítel, vyslovil to s přízvukem venkovských lidí, pro které slova nenesou drsnost, jen sdělnost –

Koneckonců byl to pořád chlapec z farmy –

„Napadlo tě, že to někdy nemusí vyjít?“

„Ne.“

Několik dní jsem váhal, a pak jsem se teprve rozhodl k tomu, že si experiment sám na sobě ověřím – –

Rozhodl jsem se, že začnu s něčím nepatrným.

Mou sekretářku, mladou zrzovlásku, bolely zuby.

Seděla v předpokoji ordinace a tiskla si blankytný kapesník na tvář zkřivenou bolestí –

„Běžte k zubaři.“

Zatřepala hlavou, jako když kopretina zatřepe květem –

Chápal jsem ji.

Také vždy pověrčivě čekávám, že mne zuby snad přestanou bolet, konečně o tom jsem už hovořil –

Kdybych šel rovnou k zubaři, ušetřil bych si bolest, ale já jsem shledával, tak jako ona, sladším čekat, doufat, že bolest odvane – –

Vzal jsem ji za zápěstí –

Nedočkavě se ke mně předklonila –

Byla u mne teprve čtrnáct dní a celou tu dobu doufala, že ji svedu, snad i věřila, že bych si ji vzal –

Byl jsem v tu dobu čerstvě rozvedený.

A každá sekretářka sní o tom, že by si mohla vzít šéfa.

Poněkud zklamaně se dívala, když jsem jí zápěstí pustil –

Zašátral jsem jazykem v ústech a ohmatával jím dásně –

Nebolel mne žádný zub.

Sekretářka si nesundala kapesník z tváře.

„Moc vás to bolí?“

Zakývala kopretinovým pohybem hlavou, pevně stiskla víčka.

Nevyšlo to.

Byl jsem trochu zklamaný a trochu jsem byl šťastný, zase tak moc jsem nestál o to, aby mne zuby bolely –

Večer jsem o tom řekl příteli.

Seděli jsme u mne na terase, dívali se na poblikávající město –

Byla to zase taková chvíle, která v sobě měla něco nesnesitelně vznešeného –

Řekl jsem o svém neúspěchu příteli až po večeři.

Předpokládal jsem, že ho moje zpráva raní, pořádně raní.

Ale přítel ani neodklonil pohled od temnostříbrného obzoru –

„Měl jsi ji rád?“

„Koho?“

„Tu holku.“

„Rád?“

Podíval se na mne se smutným poznáním teskných mudrců –

Takhle se dívají bysty antických filozofů.

Představili jsme si tu mladou, křehkou dívku –

„Ne, není špatná,“ řekl jsem, „někam si s ní vyrazím –“

„Neptám se tě, jestli si s ní někam vyrazíš, ale jestli jsi ji měl rád.“

„Rád jako všechny mladý holky,“ snažil jsem se hovořit tak, abych byl upřímný a přitom abych byl necynický –

„Koho máš rád?“

Zamyslel jsem se –

„Když přemejšlíš, koho máš rád, tak nemáš rád nikoho,“ řekl přítel a pozvedl číši – – škubl jí stísněně k obzoru – –

Jako by připíjel tmě valící se z obzorů –

Chtěl jsem rychle něco říct, abych ho uzemnil, něco, co by se hodilo, aby tahle chvíle nebyla tak nesnesitelně nadnesená –

Ale místo toho jsem přemýšlel, koho mám rád –

„Může to být někdo mrtvý?“ zeptal jsem se. Přítel znechuceně obrátil oči ke stropu –

„Ne.“

Chvíli jsem přemýšlel.

„Kanárka.“

Měl jsem rád kanárka, žil se mnou v ložnici ve velké kleci, ženy se u mne střídaly, ale kanárek zůstával –

Zpíval mi v kleci, když mi bylo smutno –

Rušil samotu.

Několik dní už nejedl a jen seděl v koutku klece.

Vstal jsem a donesl klec na terasu.

Pruty klece se leskly, jako by kanárek byl uzavřen do klece sestavené z paprsků –

Vězeň mezi paprsky se ani nepohnul.

Otevřel jsem klec a vzal kanárka do dlaně.

Mám ho rád, pomyslel jsem si vítězně a zároveň trochu trapně, na celém světě mám asi v tuhle chvíli OPRAVDU rád jenom jeho –

Ale koneckonců –

Aspoň kanárka.

Jistě je na světě v tuhle chvíli, ve světě za rozsvíceným obzorem, celá spousta lidí, kteří nemají rádi ani kanárka –

Není to se mnou ještě tak zlé.

V tu chvíli na mne padla malátnost.

Zaklonil jsem se v křesle a těžce oddychoval –

Díval jsem se na prostříbřenou tmu.

A do té tmy se ozvala píseň –

Kanáří píseň.

Kanárek se vymanil z dlaně a začal poskakovat na stole mezi sklenicemi, hbitě poskakoval a zpíval –

„Máš ho opravdu rád,“ řekl přítel a pokývl ke kanárkovi –

Tak tohle mu bylo, tohle, uvědomil jsem si –

Bylo mu prostě strašně zle.

Snažil jsem se něco říci – a pak jsem se snažil aspoň myslet – ale tísnivá malátnost mi zpomalovala slova a zpomalovala myšlenky –

Jen jsem vnímal –

Tak jako už pár dní vnímal svět kanárek, schoulený v rohu klece –

Vnímal jsem tmu a pár jisker světla –

A tenkou, zářící píseň –

Měl jsem ho rád, a tak je zdráv –

Měl jsem ho rád a uzdravil jsem ho.

Ale vtom mi začala tělem procházet bolest, bolestná křeč –

Soustředil jsem se, abych bolest vypudil, zatajil jsem dech.

A opět se ze světa setřela mázdra, která ho kryla jako špinavé sklo –

Natáhl jsem ruku po sklenici.

Napil se a roztíral si jazykem sladké vlhko po rtech –

Rozhlédl jsem se.

Přítel seděl vedle mne se zavřenýma očima.

Jako by spal, ale ne, bděl, věděl jsem, že bdí, bolestně bdí –

Díval jsem se na tmu kolem nás i na město na obzoru, planulo, jako by bylo z hořícího mléka –

Všechno bylo stejné, a přece zde byl rozdíl.

Napil jsem se a uvažoval, v čem ten rozdíl je –

Zmizela píseň –

Ano, v téhle tmě chyběla píseň, která tu ještě před chvílí zněla – podíval jsem se tam, kde před chvílí zpíval kanár –

Opíral se zádíčky o láhev, tiskl se k ní –

A zase mlčel, jen se díval – vnímal – tmu – –

Mám tě rád, hochu, pomyslel jsem si.

Ale tak rád, abych kvůli tobě trpěl –

„Můžu ti ještě nalejt?“ řekl jsem příteli.

Zakroutil hlavou.

Vstal –

A pomalu odcházel z terasy do tmy –

19

Zkusil jsem v příštích měsících pár lidem svou schopnost předat – Snažil jsem se o to. Opravdu. Ze všech sil.

Nikdy bych nevěřil, že u mne může procitnout něco jako SVĚDOMÍ, a k tomu v tak nepříjemné podobě –

Cítil jsem, že kdybych předal přítelovu schopnost jiným, třeba jen jednomu jedinému, setřásl bych ze sebe odpovědnost –

Někdy jsem si připadal jako zločinec.

Jako bych já mohl za to, že tolika mužům, ženám, dětem na světě se nemůže okamžitě ulevit –

Jako bych já mohl za jejich bolest –

Jako bych já – – já – – byl jejich bolestí –

Ale nikomu se mi schopnost předat nepodařilo.

Asi i k tomuto předání bylo třeba –

Třeba toho, co nazýval přítel tím nejasným poetickým výrazem.

Nejenže jsem nikomu neulevil, ale ani jsem nikoho nenaučil, jak by měl ulevit jiným –

Pokud mi něco chybí, myslím si, je to stud.

Nepamatuji se, že bych se byl od svého mládí někdy styděl –

Tohle je jediný příběh, který ve mně budí stud –

Snad proto o něm nerad hovořím.

Nikdo mi nemůže nic vyčíst, toho jsem si vědom. Žádný pozemský zákon mne nemůže odsoudit za to, že jsem nepřijal cizí bolest –

Navíc zdravý rozum mne vždy spolehlivě obhájí –

A přesto –

Přesto cítím, co jsem cítíval naposledy v dětství –

Ostych –

Jako bych spáchal něco zlého – spáchal to tím, že jsem si neuškodil –

Tím, že jsem nejednal proti svým záměrům.

Pár lidí jsem od té doby jistě rád měl – –

A jednoho dva lidi mám rád i teď.

Ale nechci už ten pokus opakovat. Bojím se, že by pokus nevyšel a – – bojím se zároveň – – že by pokus vyšel – Jsem sobec, ale upřímný sobec.

Čaroděje jsem od té doby neviděl.

Nemyslím, že se odstěhoval, jen jsem se snažil vyhýbat místům, kde si myslím, že by mohl být –

Třeba jednou svou schopnost předá – Třeba – Zrovna vám –

Ale já na to nemám nervy.

Já prostě nejsem starý dobrák.

A myslím si, že občas je dobré přátelům z dětství se vyhýbat.

Zvuk

1

Myslím si, že tohle byl můj nejzáhadnější případ.

A možná –

Možná že mě mohl proslavit tak, že by se o Notwedingově efektu, jak jsem si tenhle případ v duchu nazval, mluvilo po staletí…

Rozhodně se z toho daly vytřískat peníze.

Ale tehdy, když ke mně tento nápad přišel, jsem byl mladý – – a mládí má jednu báječnou vlastnost – důvěřuje samo sobě.

Jak člověk stárne, nachází spoustu temných zákoutí, koutů, výklenků –

A když dospěje do určitého věku, zdá se mu, že poznání není vůbec osvětlené, ale že je celé jeden jediný výklenek –

Někteří lidé získávají naopak se stářím sebejistou drzost – – ale já hovořím o lidech, kteří mají smysl pro poezii, a těch není tak málo –

A i kdyby jich bylo sebeméně, já mezi ně patřím.

Bohužel?

Někdy váhám, jestli ne bohužel.

Rozhodně tehdy, když ke mně, pětadvacetiletému, přišel komisař Jenewein a vyložil mi svůj problém, dal jsem se do smíchu.

Podle komisaře vyloupil Oranovu kontinentální banku don Bertran, známý kasař. A komisař Jenewein mu to nemohl dokázat.

Don Bertran byl známý elegán, který bydlel v hezké vilce na předměstí našeho města a požíval velké vážnosti.

Byl to onen pověstný don Bertran, který vyloupil Ústřední newyorskou banku a dostal za to dvacet let.

Po patnácti letech byl propuštěný – za dobré chování – a usadil se v našem městě, kde si získal úctu.

Naše městečko, ve kterém jsem začínal praxi, bylo velmi zapadlé a každý, kdo za jeho branami proslul, ať jakkoliv, získal si úctu.

Konečně don Bertran vypadal úctyhodně. Připomínal španělského hidalga z kýčovitého velkofilmu, ulízaný černovlasý krasavec, hrdost sama.

Chodil báječně oblékaný a povýšeně děkoval za pozdravy.

Komisař Jenewein, který byl povolán k vyloupené bance, nalezl všude Bertranovy otisky, případ byl pro něj jasný.

Divil se, že se starý Bertran na stará kolena stal tak naivním, že si nevzal rukavice, a divil se, že ho ani patnáct let nepoučilo. To vypadá na doživotí, usoudil Jenewein.

Ale když chtěl Bertrana zatknout, musel kapitulovat – don Bertran měl alibi tak dokonalé, jaké by si jen policejní komisař mohl přát.

2

Don Bertran měl dokonce nejen alibi absolutní – měl alibi přímo komicky dokonalé.

V den, kdy byla banka vyloupena, přednášel čtyři sta kilometrů daleko v pověstné Smaghské věznici v cyklu vzdělávání vězňů.

Jeho přednáška měla název: O tom, jak se propuštěný trestanec může poctivě zapojit do občanského života.

Správa věznice měla zvyk, že na podobné přednášky nezvala psychology, ale prominentní propuštěné vězně – – prý mají větší důvěru u posluchačů.

Nebylo možné, aby Bertran vyloupil banku – ve které tkvěly naprosto věrohodné a okázalé otisky jeho prstů – Ve Smaghské věznici nocoval.

Měl za svědky svého alibi několik set vězňů a několik představitelů vězeňské generality. Nebylo možné, aby –

Aby zanechal své otisky prstů jinde – A přece je zanechal.

Komisař Jenewein byl velký ctitel hádanek, křížovek a šarád a liboval si ve všem, co se nedalo hned vysvětlit – jenže toto si neuměl vysvětlit vůbec.

Pokud bychom přistoupili na možnost, že mohou být dva lidé se stejnými otisky prstů –

Pak padne celá moderní kriminalistika.

Pozorujeme-li celý problém v tomhle nasvícení, opravdu nelze vyloučit možnost, že se objeví lidé, jejichž dlaně jsou pokryty stejnou spletí čar –

Říká se sice, že při vánici nepadnou dvě stejné vločky.

Jenomže –

Jenomže kdo to ví, kdo je prohlédl, kdo si dal tu práci?

Ve vánicích, které každý rok doléhají na toto město, mohou být desítky, tisíce, mohou být celé záplavy dvojnických vloček –

Ovšem, pokud přistoupíme na to, že je možné – i když nepravděpodobné –, aby dva lidé měli stejné otisky prstů, je tu druhá nepravděpodobnost –

Aby oba lidé se stejnými chiromantickými znaky byli kasaři.

Konečně, komisař Jenewein by byl ochotný uznat i toto – ale jak by se mohl se svým zpracováním případu vykázat svým nadřízeným?

„Notwedingu,“ sípěl u mne jednou do sklenice ginu, „konec, konec.“

A já v tom jeho nešťastném sípotu rozeznával, že Jenewein vzdychavě ohlašuje opravdu konec – konec jedné velké etapy kriminalistiky –

Ode dneška si – nenajde-li Jenewein nové řešení – žádný porotce nevezme na svědomí někoho odsoudit jen podle jeho zanechaných otisků prstů –

Jenomže já jsem dona Bertrana znal.

Dokonce – zde to mohu říci – byl to můj příbuzný.

Docela blízký –

Docela blízký příbuzný.

Strýc. Bratr mé matky.

3

Samozřejmě že jsem se takovýmto příbuzným nikdy nechlubil, a pokud o mém příbuzenství přítel Jenewein nevěděl, nijak jsem se mu s informací nevnucoval – –

Ostatně don Bertran se nijak nehonosil tím, že je s rodinou sanfranciských Notwedingů příbuzný –

Pokud vím z matčina vyprávění, byl to vyděděný syn.

Musel zřejmě v dětství – nebo lépe v jinošství – pořádně dopalovat mého beztoho vzteklého dědečka, který ho jednou nechal vydědit.

Umím si představit, jak to asi na šestnáctiletého strýce Bertrana zapůsobilo.

Můj dědeček prý strhl ze stěny obraz hradu Wartburg a pokynul jím mému strýci, aby vyšel z domu. Takové všední luteránské gesto.

Můj dědeček byl velmi teatrální člověk.

Strýci nezbývalo nic jiného než odejít a vylupovat banky.

Pokud vím, vyloupil jich celou řádku a pěkně šikovně, až nakonec ho chytili a on strávil patnáct let ve vězení.

Když jsem byl malý – ještě než strýce dopadli – chodíval do naší rodiny.

Matka, která také trpěla dědečkovou vzteklostí, se sice nedokázala dědečkovi vzepřít, ale působilo jí radost vskrytu oponovat jeho rozhodnutím.

Péče o strýce byla takovou vzpourou.

A ostatně – měla strýce Bertrana velice ráda –

Strýc u nás trávil každé Vánoce v mém dětství. Každé Velikonoce. A protože byl silně rodinně založený a vlastní rodinu neměl, býval u nás i jinak dost často.

Strýc patřil k těm lidem, kteří se chovají jako zázračné ryby – nejenže třetí den nezačnou smrdět, začnou vonět –

A čím déle jsou ve vaší blízkosti, tím se vám jejich vůně líbí víc a víc a nakonec si na ni zvyknete, stává se vám nepostradatelnou –

Vůně vlídnosti, pochopení, přátelství –

I můj otec, který byl pověstný skrblík a samotář, si na strýce Bertrana potrpěl a nutil ho, ať se u nás zdržuje, jak jen může –

Strýc Bertran znal velké umění –

Základní umění úspěchu.

Uměl být každým, komu se přiblížil…

Uměl dokonale vycítit názory, bolesti, předsudky každého, s kým se pustil do řeči, nebo s kým se jen na okamžik sešel –

A částečně ze zdvořilosti, částečně z vypočítavosti, částečně ze soucitu se pak snažil onomu člověku dát najevo, že on, Bertran, je stejný –

Že má totožné názory, bolesti, předsudky –

I… stejnou naději –

Jako jeho společník.

Nikdy jsem si nebyl jistý, dělá-li to strýc z mazanosti nebo z lítosti nad slabostí svých bližních – – nebo jen ze hry – ale ať to bylo, jak bylo –

Působilo to zábavně –

Měl jsem strýce rád – rád jako snad nikoho v dětství –

Dokázal si se mnou hrát, celé dlouhé hodiny si dokázal se mnou hrát desítky her, které můj otec i má matka považovali za dokonale slabomyslné –

Ale strýc je za slabomyslné nepovažoval.

Rozhodně ne.

Myslím, že strýc se při těch hrách bavil –

Bavil stejně dobře jako já.

Protože strýc byl –

V tu chvíli, kdy se se mnou plazil na koberci pod stolem –

V tu chvíli byl strýc mnou.

4

Pak se moje cesta se strýcovou rozpojila – naštěstí – a když se vrátil z vězení, nesešli jsme se.

Snad já nechtěl jít za ním, abych ho neuvedl do rozpaků, snad on nepřišel za mnou proto, aby neuváděl do rozpaků mne –

Často se lidé, kteří se milují, míjejí vlastně z ohleduplnosti.

Ohleduplnost –

Není to často jméno pro tu největší bezohlednost?

Bezohlednost vůči sobě samému i vůči druhým?

Ať už jsme se nesešli z mé, nebo z jeho viny, po tom, co mi odhalil komisař Jenewein, můj zájem o strýce Bertrana, černou ovci rodiny, prudce stoupl – –

Rozhodně mne nenapadlo, že strýc má dvojníka.

Bylo to sice dokonale logické, ale příliš krkolomné – A pak, já na rozdíl od komisaře Jeneweina strýce dobře poznal –

Já jsem byl spolu s ním dítětem.

A nikoho nepoznáte tak dobře, jako když ho přimějete k tomu, aby se stal dítětem –

Dítě, to je rub každého dospělého. Jeho nejtajnější, nejtajnější rub – –

Já si byl prostě jistý, že strýc „tu káču udělal“.

Jak – to jsem nevěděl, ale že ji udělal, jsem si byl jistý.

Dokonce –

Zní to snad pěkně hloupě, ale je to tak, byl jsem na strýce pyšný.

Musel jsem ostatně uznat, že tohle je kousek, jaký se hned tak někomu nepovede –

Strýc jednak přednáší vězňům o tom, jak se po svém propuštění mohou čestně zapojit do občanského života, a zároveň na druhém konci obzoru loupí banku –

Když už nic jiného, strýci nechyběl smysl pro humor.

A pak – – pak mu také nechyběla píle. Stihl toho dost.

Je to frajer, řekl jsem tehdy večer komisaři Jeneweinovi.

„Nemůže to být frajer,“ zařval komisař Jenewein.

A volal, volal, že strýc nemůže být frajer, protože něco takového nedokázal nikdo v dějinách kriminalistiky, a tedy ani on –

Pak mne komisař požádal o nějaké pilulky na uklidněnou.

Dal jsem mu je. Chápal jsem ho – jak jsem ho chápal –

I já jsem se v tu noc cítil v takovém sladkém vytržení –

Vždycky když se mě dotknou prsty tajemství, přichází tohle rozechvění –

Když komisař Jenewein odešel, zatelefonoval jsem strýci Bertranovi.

5

Vůbec neměl hlas jako bankovní lupič.

Ze sluchátka se vyklonil sametový, melodický hlas –

Ten hlas byl jako lázeň, teplá, příjemná lázeň, takový vyloženě psychoterapeutický hlas –

Představte si hlas Binga Crosbyho a Marilyn Monroe dohromady a máte ho.

Byl to hlas, jaký byste chtěli poslouchat hodiny –

Dokonce se za léta, co jsem strýce neslyšel, hlas nezměnil – pořád ten sladce dotěrný hlas –

„Můj jediný synovec?“ zaradovalo se sluchátko.

Tohle byla naše hra, dokud jsem byl malý –

„Ano, můj jediný strýčku,“ řekl jsem donu Bertranovi.

„Copak si přeřeřřřje můj jediný synovec?“

Překlep v strýcově otázce mne upozornil, že strýc pil.

Od Jeneweina jsem věděl, že strýc po svém propuštění z vězení začal pít – řada starých mládenců si ve stáří nahrazuje manželku alkoholem.

Není to nic zvláštního –

A komisař Jenewein tvrdil, že tomu rozumí, byl to ženatý člověk.

A byl pořádně pod pantoflem –

Je to zajímavé, ale většina nejenergičtějších lidí, co jsem poznal, je doma pod pantoflem –

„Byl u mne komisař Jenewein,“ řekl jsem, „trpí.“

„Když trpí policie, jsou lidé šťastni,“ pohladil mne strýcův měkký timbre.

„Ale Berty,“ řekl jsem neklidně, „stejně bych rád věděl, jak –“

„Nemohl jsem to být já,“ řeklo sluchátko slaďounce.

„Já vím, žes to nemohl být ty, a žes to proto byl,“ řekl jsem –

„Dává tohle smysl?“ podivilo se sametové sluchátko.

„Já vím,“ řekl jsem, „že ty vždycky děláš jen to, co nejde.“

„Myslíš?“

„Jsi už prostě takovej.“

Sluchátko pyšně mlčelo, tohle bylo vyloženě pyšné ticho – – –

A pak jsem vykřikl a uskočil – zády se opřel o zeď –

Něco jsem jektal, ale vůbec nevím, co to bylo, ve chvílích vrcholné hrůzy se jazyk proboří do své mytologie a jektá asi to, co jektal před věky –

Řeč se lidskému rodu za ta desetitisíciletí vyvinula –

Řeč slov, ta ano –

Ale hlas hrůzy – ten jektavý ryk zůstal nezměněnou mateřštinou –

6

Strýc stál vedle mne –

Byl to on, vlasy a vousy, které si barvil, vytvářely iluzi, že to je stejný strýc, jaký se mnou trávil všechny Vánoce a Velikonoce v dětství –

Jeho oči nezestárly.

Strýc byl oblečený do županu – tak chodil, pokud vím, doma skoro stále –

Jen o řídkých chvílích slavnostních večeří ho matka donutila, aby odložil župan, oblékl si smoking, frak nebo krovky –

Ale jak jen mohl, opět ze sebe strhl tu slavnostní slupku a navlékl se do některého z tuctu svých županů.

Když teď uvažuji o tom, proč strýc kradl –

Napadá mne, že vlastně krást neměl vůbec zapotřebí.

I když byl vyděděný, příliš nezchudl, získal odkazem velmi slušné jmění od jedné staré příbuzné, které se „vyděděnečka“ zželelo.

Měl peněz tolik, že byl jedné banky, kterou vykradl, dokonce váženým klientem.

Kradl –

„Z dišperace,“ jak tvrdila matka, když strýce sebrali.

Ale já si myslím, že strýc kradl ne z dišperace, ale z daleko prostšího a daleko omluvitelnějšího důvodu – myslím si, že strýc kradl z poezie.

Vždycky ho lákalo dělat to, co se považovalo za nemožné –

Jaké je v tom vzepětí poezie, přistoupit k bance, dívat se na její tlusté zdi a představit si v jejích útrobách ocelové srdce – pokladnu –

Udělat to, co všichni považují za nemožné.

Dotknout se toho srdce zpocenou dlaní –

Otevřít je – Rozlomit.

Strýc proslul při veřejném přelíčení tím, že na otázku, proč vykradl banku v Ohiu, řekl, že ji vykradl proto, neboť nevěřil, že je to možné.

Toužil po nemožném –

Je to velmi pochopitelná vlastnost, kterou se jeden druh školství pokouší u svých svěřenců co nejvíc vybičovat – – –

Tahle touha udělala Einsteina i Hemingwaye i Edisona.

I mého strýce Bertrana.

Uvažoval jsem, jak asi musel strýc trpět ve vězení, jak musel toužit po tom, dokázat něco jiného – něco skutečně nemožného –

Ale tehdy, když strýc stál vedle mne, jsem nemyslel na nic.

Nemyslel.

Vůbec.

„Netrojči,“ řekl strýc a plácl mne po zádech, jeho dlouhý měkký župan se zavlnil, „netrojči, no tak jsem se zjevil. Hlavně se nezjev ty.“

7

Tu noc jsem nešel spát, proseděl jsem ji celou u skomírajícího krbu, ucucával jsem gin a díval se fascinovaně na strýce –

Vyhlížel stejně jako v dětství.

Bohatá kštice, bohatý plnovous a kníry, které protínaly ochlupení strýcovy hlavy horizontálně a napomáhaly iluzi, že jeho tvář tvoří kříž –

A z té mechovité záplavy planuly dvě veliké, lesklé, hnědé oči – –

V tu noc se strýcovy oči podobaly mým –

Ani ve vězení nezapomněl své staré velké umění.

Být tím, s kým hovoří.

Hovořil se mnou a stal se opět mnou – – a snad jenom tak jsem dokázal pochopit to, co mi don Bertran v onu noc vykládal –

Jen tak jsem dokázal uvěřit.

Ovšem, kdyby mi nedal pár názorných příkladů, neuvěřil bych –

„Chápej, že hlas cestuje,“ řekl mi strýc.

Pokývl jsem.

„Dřív se tomu lidi divili a říkali, že to není možné,“ pokračoval strýc. „Telefon pokládali za podvod.“

Kývl jsem. Nebyl důvod, proč nekývat.

„Když jsem byl – na dovolené,“ řekl strýc, který zásadně nazýval své vězení dovolenou, „pracoval jsem v elektrolaboratoři.“

Správy věznic doufají, že vězně napraví tím, když je vzdělají.

Je to romantický omyl, který v řadě případů vede jen k tomu, že vězni v rámci svého vzdělávání získají další nečisté dovednosti.

Alespoň u mého strýce tohle platilo na sto procent.

Musel i s těmi primitivními přístroji, které měl ve vězeňské laboratoři k dispozici, udělat nějaký zásadní objev.

„Einstein by přede mnou smeknul, synovečku,“ prohlásil strýc a vzpomínal na hodiny, které trávil v laboratoři, ověřoval si pokus za pokusem –

„Chceš mi namluvit, že ses naučil cestovat drátama?“ řekl jsem.

„Ve vězení to nešlo,“ zamnul si kníry, „tam jsem měl jenom ideu. Až když mne pustili, tak jsem se pustil do pořádnejch, do pravejch experimentů –“

Chvíli uvažoval.

„Kde máš telefonní seznam?“ zeptal se.

Ukázal jsem na stolek s telefonem. Vzal seznam. Zálibně listoval.

Takhle listovávají mlsouni v jídelníčku –

A pro strýce byl telefonní seznam druhem jídelníčku –

Vybíral si – vybíral si stejně, jako si vybírá gurmet –

Ukázal mi dlouhým nehtem na telefonní číslo Milisany, italské restaurace.

Vytočil číslo.

A za pár vteřin jsme stáli na pestrém látkovém koberci a majitel restaurace nás uváděl v uctivém předklonu ke stolku u okna.

Strýc byl zřejmě i v téhle restauraci ve velké vážnosti.

I když se v ní objevil v županu.

Utrácel tolik, že mu dovolili utrácet i v županu…

„Jak, jak,“ zajíkl jsem se, „jak jsme se sem dododostali?“

8

Umím pochopit filmový střih, to ano, zvykl jsem si na něj, i když takový střih by prvním návštěvníkům biografu asi připadal velice nepochopitelný –

Chápu, že lidé ve filmu se povalují na pláži –

A pak bez jakéhokoliv upozornění sedí u stolku v restauraci.

Nepovažuji to za kouzlo, za absurdní, za nemožné, i když z hlediska logiky uznávám, že se může – nemá-li člověk fantazii – proti tomu dost namítat –

Ale –

Je to umění.

Člověk je ochoten vkládat do přijímání uměleckého díla víc fantazie, víc pochopení než do přijímání vlastního života –

Představa, že strýc Bertran provedl v mém životě takovýto střih, byla pro mne nepřijatelná – Uspal mne? Omámil? Udeřil…

Udeřil mne a pak mne dovezl sem –

Strýc se na mne díval s pobaveným soucitem.

„Jako já,“ řekl, „žasneš jako já – já – když jsem poprvé – –“

Vzal mne pod paží, asi viděl, že stojím dost vratce, a odvedl mne do maličké telefonní budky.

„Dneska si večeři odpustíme, co,“ řekl.

Viděl jsem jeho dlouhý, elegantně zlodějský ukazováček, jak vytáčí na číselníku, bylo to moje číslo, co šumělo na číselníku před mým obličejem –

„Posaď se,“ řekl mi strýc.

Chtěl jsem namítnout, že v budce není žádná židle, ale pak jsem se posadil.

Protože jsem stál vedle velikého plyšového ušáku.

Zrovna takového náramného ušáku, jako jsem měl doma před krbem.

A proč by tu ušák nebyl, když jsem byl doma a v krbu žhnula polena.

9

Člověk, který nemá dost odvahy k tomu, aby přijal skutečnost za skutečnost, nachází zpravidla vždycky dost odvahy, aby skutečnost popíral –

Aby se zoufalou fanatičností tvrdil, že skutečné není skutečné –

Přijmout velké poznání vyžaduje mít dva velké dary –

Fantazii a statečnost.

Já jsem se zoufale pokoušel strýci dokazovat, že to, co jsem zažil, jsem nezažil, že to byla jen iluze, jen rafinovaná hypnóza –

Strýc mi hodil do klína telefonní seznam.

„Vyber si číslo,“ pokývl otráveně.

Zřejmě ode mne, od své vlastní krve, očekával víc důvěry – byl jsem první, kterému se se svým objevem svěřil –

Nevybral jsem si číslo. Kapituloval jsem.

Strýcova blazeovanost mne umořila.

„Vždyť ti věřím,“ řekl jsem, „co můžu, jémine, dělat.“

Jémine.

Nemohl jsem dělat nic, nic, vůbec nic.

Jen zanaříkat.

Jémine.

10

Strýc mi vysvětlil, že nikdy od něj nemohu očekávat, že by mi vysvětlil podstatu svého cestování po drátě.

Cestování po drátě –

Tak to nazýval.

Tvrdil, že je to něco komicky prostého, stačí jen přijít na lehoučkou fyzikální zákonitost a pak vyrobit primitivní přístrojek –

„Strojek na krájení chleba je složitější,“ řekl strýc dokonce.

„A proč,“ vzdychl jsem, „proč to tajíš?“

„Umíš si představit,“ zhoupl se strýc ve své židli, „umíš si představit, jak by TOHLE zhouplo celej svět?“

Rozhovořil se o tom, zřejmě se myšlenkou dlouho obíral, líčil, jak by lidé začali prchat, utíkat, mizet –

Invaze –

Neodhalitelné vraždy –

„Tak co s tím chceš dělat?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ odpověděl strýc.

„Ale,“ zaváhal jsem. „Ale nakonec tě stejně chytnou.“

„Jak?“ podivil se strýc –

„Jak, to nevím,“ řekl jsem, „ale každýho chytnou.“

„Hehe,“ řekl strýc, „mě ne.“

Opravdu, musel jsem uznat, že sám nevím, jak bych strýce dokázal usvědčit – i když vím, co vím –

Telefon mají v každé bance.

Telefon má kdekdo – a nikoho, pokud vím, nenapadlo, stavět kolem svého telefonu železnou klec.

To znamená, že strýc může vniknout –

KAM CHCE.

Má v kapse strojek –

STROJEK.

Nebo co to je.

„Nebojíš se,“ řekl jsem, „že tě prozradím?“

„Prozraď,“ zachechtal se.

A mně v tom okamžiku bylo jasné, že strýc zase není tak velkorysý, tak naivní, tak dobrácký, když se mi svěřil.

Nemohu přece jen tak někam přijít a začít tvrdit, že můj strýc se dokáže provléci telefonním drátem.

Ještě je na tom pikantní, že bych to tvrdil já, psychiatr – – od nás se naopak očekává, že budeme podobné představy svým pacientům vymlouvat.

Zauvažoval jsem, není-li na světě člověk, kterému bych mohl o svém zločinném strýci aspoň něco lehce naznačit…

Ten, kterému bych rejdy svého telefonicky cestujícího strýce odhalil, by přece nemusel být policista –

Ale čím déle jsem o téhle záležitosti dumal, tím mi bylo jasnější, že na světě jsou zřejmě pravdy, veliké, úžasné pravdy, pro které lidské uši nedorostly –

Na jednu stranu mi to bylo líto –

To teda bylo. Parádně líto –

Ale na druhou stranu jsem pocítil ulehčení, parádní ulehčení, že to, co mi strýc předvedl, nejsem povinen nikomu nahlásit –

Vždyť by to bylo stejné, jako bych šel udat vlka, udat ho, že se převlékl za babičku a je rozhodnutý sežrat Červenou karkulku.

11

Dítě –

Dítě snad ano. Dítě by mi snad uvěřilo –

Ale ke strýcovu velkému štěstí nejsou policejními komisaři děti, ale prověření dospělí. A proto asi tolik zločinů zůstává neodhaleno –

Člověk, který má příliš zkušeností, ztroskotává tam, kde by někdo bez zkušeností mohl sklidit prosté – – až banálně prosté vítězství.

„Pojď ke mně,“ řekl strýc.

Vytočil svoje číslo telefonu –

„Chceš brandy?“ zeptal se.

Natáhl ruku ke stolku pro láhev a já si uvědomil, že to není můj stolek, ale stolek v úplně cizím bytě –

Zřejmě v strýcově bytě, uvědomoval jsem si bolestně.

A rozplakal jsem se.

Bylo toho na mne dost, plakal jsem z přemíry zážitků a z přemíry pití, které jsem tu noc do sebe našplouchal –

Za oknem svítalo, vysoké jitřní paprsky propichovaly strýcovy medové rolety a já jsem usnul na koberci s dlouhými měkounkými chlupy –

V tom snu jsem cestoval.

Seděl jsem u svého telefonu a vytáčel číslo za číslem, vytáčel jsem čísla nejrůznějších přátel, restaurací, státníků –

A proplétal jsem se cizími byty, vnikal do cizích kanceláří, salónů, ložnic –

Stačilo vytočit znovu mé číslo – ZPÁTEČNÍ číslo –

A střih –

Nepostřehnutelný střih – Ani se zdi kolem mne nezamžily, ani se nezbortily, neodsunuly – Prostě kolem mne byly náhle jiné, úplně jiné zdi.

A pak jsem v tom snu viděl zástupy lidí, které telefonovaly, mizely, a viděl jsem vyskakovat před sebou lidi jako při monumentálním stop-triku.

Když jsem se probudil, voněl kolem mne čaj a vajíčka, slyšel jsem z kuchyňky strýcovo prozpěvování a praskání vajíček se slaninou na plotně.

„Tři vajíčka?“ zahalekal strýc z kuchyně.

„Čtyři,“ zavolal jsem.

12

Vstal jsem a procházel se strýcovým salónem, uvědomoval si, že musím něco udělat – musím to udělat rychle – o to rychleji, že nevím co –

Když člověk neví, jak jednat, má sklon jednat nejrychleji.

Všiml jsem si vedle telefonu papírku s několika čísly, u kterých byla poznámka BANKA – ILLINOIS.

Vzal jsem tužku, která vedle papírku ležela, změnil jsem trojky v číslech na osmičky –

V každém čísle byla dřív nějaká trojka a teď v něm byla osmička.

Strýc veplul do salónu s velikým podnosem, na kterém svítila nádherně připravená vajíčka.

Když nic jiného, krást a dělat báječná vejce se slaninou strýc uměl.

„Zatím se najez,“ usmál se strýc, „já si poodběhnu –“

Zvedl sluchátko.

„Kam si poodběhneš?“ zeptal jsem se.

Napadlo mne, že ještě mohu strýce varovat – ještě –

Ale náhle mne ovládla škodolibost a já se těšil, až se sebejistý strýc náhle zjeví někde jinde – v něčí chodbě, kanceláři, telefonní budce – – –

„Pracovat,“ broukl strýc. „Bez práce nejsou koláče.“

Díval jsem se na jeho elegantně zlodějský ukazováček, jak vytáčí čísla, a naslouchal sladkému mručení z číselníku –

Ukazováček bylo to poslední, co jsem ze strýce viděl.

Vstal jsem a zavěsil sluchátko.

Pak jsem snědl čtyři vejce se slaninou. A čekal.

ČEKAL.

13

Když se strýc nevrátil do večera, zneklidněl jsem.

Přece mělo smysl, aby vyloupil banku ráno. Jistě neměl v úmyslu se někde zdržet. A když jsem změnil číslo, proč se nevrací stejně –

Nakonec se mé špatné svědomí projevilo úzkostí o strýce –

A já zatelefonoval na poštu a požádal, ať mi zjistí –

Prostě ať mi zjistí, komu patří číslo s osmičkou.

S tou přepsanou osmičkou.

Pamatuji se, že jsem byl tak rozčilený, že jsem stěží mohl přes rozjektaný dech svůj dotaz vykoktat –

„Za chvíli zavoláme,“ řekl jemňoučký dívčí hlásek.

14

Čekal jsem a nemohl sedět v klidu, pobíhal jsem po strýcově saloně a namlouval si, že to všechno je neskutečné – iluze – živý sen – trapně živý sen –

Když se telefon ozval, přiskočil jsem k němu jako levhart k antilopě.

„Haló,“ zaúpěl jsem do maličkých dírek ve sluchátku.

Podvědomě jsem si byl jistý, že tam – na druhé straně – se ozve strýc –

„Takové číslo neexistuje, pane doktore,“ pocukroval mne dívčí hlas.

„Jak to, že neexistuje?“ vyjekl jsem.

„Nebylo zavedeno do telefonní sítě,“ kníklo sluchátko.

Zavěsil jsem.

A šel jsem dopít strýcovu brandy. Ani jsem si nenaléval do skleničky, věděl jsem, že potřebuji vypít všechnu brandy, jakou strýc v domě má.

A věděl jsem, že ji potřebuji pít rovnou z láhve.

A pěkně rychle.

Jasnovidec

1

Jasnovidci nebývají pacienty psychiatrů.

Alespoň ne moji.

Jasnovidci, aspoň ti, které jsem poznal, bývají na to, že nejsou normální, pyšní. A o normalitu nestojí.

To se ovšem týká jen profesionálních jasnovidců.

Jasnovidci amatéři na tom tak dobře nejsou –

Jejich neobyčejné schopnosti jim nedělají radost. Netěší.

Naopak –

Děsí je.

Jasnovidečtí pacienti byli mezi všemi mými zákazníky ta nejsmutnější sorta, jakou jsem měl příležitost poznat…

2

Kingsley Zamoyski ke mně přišel na jaře.

Kingsley Zamoyski byl asistentem na katedře sociologie, takový milý vousatý intelektuál.

„Vidím je,“ řekl mi místo pozdravu, jen přišel do ordinace.

„Koho?“

Neklidně přejel pohledem nad mou hlavou.

Jako by se díval, neplují-li mi nad hlavou hejna orlů.

Uklidnil se.

Zřejmě žádný dravec nad mou hlavou neplachtil.

„Tady nejsou, ale jinde je vidím.“

„Koho?“

Zamoyski na mne upřel těžký pohled:

„Oběti.“

3

Posadil se proti mně a měl v očích slzy.

„Vidím je už týden a nemohu si pomoci, vidím je pořád, i když piju, i když si vezmu sluneční brýle –“

Začalo to nenápadně, při oslavě narozenin jeho tchána, generála Ruperta Lee Jorra.

Příbuzní sedí u dlouhého stolu a jedí –

„Tchyně je skvělá kuchařka,“ řekl Zamoyski.

Tak sedí a jedí báječnou večeři, jakou připravila tchyně, pak Zamoyski zvedne oči od slavnostně prostřené tabule – –

Zadívá se nad generála –

A uvidí je.

Nad generálovou hlavou pluje několik tváří, jako by byly ve vzduchu namalovány. Spíš než jako hlavy vypadaly jako kresby obličejů –

A mrkaly ty tváře, byly živé –

Mrkaly, natáčely se, pohybovaly rty –

Zamoyski nemohl od těch hlav odtrhnout oči; když se konečně odvážil, rozhlédl se po ostatních u stolu.

Snad někdo ty hlavy pozoruje také.

Ale zdálo se, že je nikdo nevidí.

Zamoyski se zadíval do talíře a namlouval si, že to byla jen stínohra, paprsky se proplétaly záclonou a vytvořily něco podobného –

Podobného lidským tvářím –

Chvíli mu trvalo, než od talíře zase vzhlédl.

A strnul.

4

Zamoyski jako sociolog patřil k těm lidem, pro které se svět skládá jen z pravděpodobností, matematicky vyjádřených pravděpodobností –

Patřil k těm nejskalnějším matematickým sociologům.

A teď mu bylo jasné, že to, co vidí –

To, co v hrůze pozoruje, se nedá vyjádřit číslicemi.

Nad tchánovou hlavou byly tváře – – – ale nevznášelo se jich tam už jen pár, ale desítky, překrývaly se a prostupovaly –

Dívaly se na společnost u stolu.

Některé z těch tváří docela jistě viděly Zamoyského stejně dobře, jako on viděl je, ale nijak je to nevzrušovalo.

V pohledu, jakým sledovaly oslavu narozenin, bylo cosi apaticky zoufalého – jakási malátná úzkost –

„Nebavili jsme je,“ řekl mi Zamoyski.

5

Od té večeře je Zamoyski vídal.

Stačilo mu, aby vyšel na ulici, a viděl nad hlavami některých lidí plout tváře.

Někdy jednu –

Někdy dvě –

Někdy těch tváří bylo tolik, tolik –

Chápal, že zešílel, ale odkládal návštěvu u psychiatra právě proto, že si svůj stav uvědomoval.

Soukromé šílenství se mu zdálo přijatelnější než –

Klinicky potvrzené.

Navykl si dívat se raději lidem do očí nebo přímo sklápět pohled k jejich botám, jen aby měl jistotu, že TVÁŘE neuvidí.

Žádnou z těch tváří neznal –

A přece si byl jistý, že kdyby nějakou z nich znal, bylo by mu jasné, proč je vidí –

Viděl ty tváře naprosto jasně. Nejrealističtější portréty – Až jednou jednu z těch tváří poznal.

6

Zamoyski měl šéfa, bonvivána.

Vedoucí katedry byl proslulý svými svazky se studentkami a Zamoyski měl o těchto svazcích přehled.

Věděl také, že se jedna z těch studentek zabila.

Podrobnosti neznal, věděl jen, že šéf se nechtěl rozvádět a ta dívka nesnesla rozchod; aspoň tak se to říkalo.

A jednou při schůzce katedry její tvář Zamoyski uviděl.

Ta tvář stála v předjarním světle nad šéfovou hlavou; vedoucí katedry pomalu předčítal referát a tvář oné dívky plula nad ním.

„Kam koukáte, Zamoyski?“ zvedl šéf oči od referátu.

„Promiňte, pane profesore,“ řekl Zamoyski.

Ale ta tvář ho přitahovala, viděl, že se Sylva, tak se ta dívka jmenovala, na něj dívá –

Ale opět mu nevěnovala pozornost.

Jako by jí Zamoyski nestál za žádné sdělení.

Prostě jen tak visela nad šéfovou hlavou.

Zamoyski odtrhl pohled od stropu a snažil se dívat na desku stolu, snažil se soustředit na tvar suku na stole a nezvedat od něj pohled –

7

Od té doby to věděl.

Každý si s sebou nese své oběti –

A on –

On, Zamoyski, je může vidět.

V tu chvíli, kdy pochopil, že není pomatený, ale jasnovidný, se odvážil mne navštívit.

„Co s tím mám dělat,“ zahučel do medového kníru.

Poradil jsem mu medikamenty, jaké obvykle zaberou na podobné případy, ale napadlo mne, že tohle nemusí být iluze –

Shodou okolností jsem znal jeho šéfa.

I onu dívku.

Jednou jsem jim na Velikonoce nechal svou chatu.

Profesor měl žárlivou manželku a musel své cesty se studentkami pečlivě tajit.

Věděl jsem, že se k ní zachoval velice zle –

Ale o tom není třeba hovořit dál.

Jsou lidé, kteří svou bezcitnost nepovažují za bezcitnost, ale za mužnost.

8

Zamoyskému nebylo jasné, jaké oběti vídá nad hlavami lidí. Jsou-li to jen ti, které ten který člověk připravil o život –

Nebo jsou-li to i ti, kterým nějak ublížil, zásadně ublížil, a oni žijí dál –

Zamoyski byl vědec.

Vyprávěl mi o pozorováních, která podnikal. Ukázal mi sešit, do něhož si zapisoval své poznatky a kreslil tváře –

Byl velmi šikovný portrétista.

Ale já jsem nebyl povolán k tomu, abych bádal nad jeho kresličskými kvalitami, ale k tomu, abych ho vyléčil.

„Přijďte se ukázat za týden,“ řekl jsem mu.

9

Ten týden, než ke mně přišel podruhé, jsem nad celým problémem uvažoval hlouběji.

Snad každý v sobě nese ty, kterým ublížil –

Snad každý máme nad hlavou něčí tvář –

Naše paměť ji vydechuje –

Ta tvář může zmizet, když se se svou vinou v myšlenkách vyrovnáme, ale jinak ji neseme jako neviditelný cejch – –

Neviditelný?

Zamoyski ten cejch vidí.

Uvažoval jsem, jestli opravdu nad mou hlavou neviděl žádnou tvář, napadlo mne, že během hovoru se díval ke stropu –

Snad viděl –

Hmotný „dech svědomí“ –

Díval se ke stropu pěkně vytřeštěně.

Zřejmě to, že nade mnou nikoho nevidí –

Ale ano, bylo mi to jasné – řekl, že nade mnou nikoho nevidí, jenom ze zdvořilosti.

VIDĚL TAM –

Koho?

Celý ten týden jsem rozvažoval, jaký obličej mohl Zamoyski vidět ve výšce, a napadla mne jich pěkná řádka.

Napadlo mne, že mi Zamoyski musí říct, koho vidí –

Jeden obličej?

Víc?

Kolik těch tváří nade mnou vidí – Kolik?

Musí mi ty obličeje plující nade mnou namalovat –

A safra –

A safra, uvědomil jsem si hořce –

VŽDYŤ JÁ MU UŽ UVĚŘIL –

10

Když za mnou Zamoyski přišel, byl veselý.

Poznal jsem to hned, i když jsem mu do tváře příliš neviděl. Jeho vousy byly ale tak vesele zježeny, že jsem jeho náladu hned rozeznal –

„Nejsou,“ volal na mne, „nikde nejsou.“

Prý už za dvě hodiny potom, co začal předepsané medikamenty užívat, přestal vidět tváře –

Může se dokonce sejít i s tchánem.

A ví, že nad tchánovou hlavou neplují davy portrétů –

„Děkuju,“ volal vousatým hlasem a tiskl mi ruku.

„Nemáte,“ řekl jsem váhavě, „nemáte za co.“

A chvíli jsem se strnule díval na dveře, kterými vyšel.

Tak já se tedy nedozvím –

Nedozvím se, čí tvář pluje nade mnou.

Nikdy se to nedozvím –

Ale copak to nevím?

11

Co kdyby tak každý měl tu schopnost jako Zamoyski –

Vyšli bychom mezi své blízké – – pozvedli bychom hlavy –

A uviděli.

JE.

Vznášejí se, vznášejí… výpary našeho svědomí –

Záření našich výčitek – – či co to je…

Viděli bychom je u každého – a každý by je mohl vidět u nás, viděl by je plout nad námi – tváře svědomí –

Oči –

Oči obětí –

Ale třeba ten Zamoyski byl jen pacient a nic –

Nic… přece nemusel nic vidět.

Díval jsem se na dveře, kterými Zamoyski vyšel.

Tak já se tedy nedozvím, kdo pluje nade mnou –

Ale copak to nevím?

Talisman

1

Tenhle příběh ke mně přivezl můj jediný koníček: archeologie.

V mládí jsem kolísal, mám-li se stát psychiatrem nebo archeologem, a dokonce jsem na čas přerušil studia medicíny – a krátce se archeologii věnoval.

Sice jsem musel vyslechnout nekonečné nářky od otce.

Studia nebyla zadarmo a otec nemohl pochopit, že chci dělat takovou marnou práci jako starat se o to, co bylo –

„Radši se hrabat v hlíně než v praštěnejch myšlenkách,“ namítl jsem.

Ale otec správně tušil, že tím, když člověk prohrabává praštěné myšlenky svých bližních, může získat mnohem víc zemských statků než hrabáním v zemi.

A tak jsem nakonec na spojené naléhání našeho rodu přerušil opět studia archeologie a kajícně se vrátil k bílému plášti.

Dodnes nevím, jestli jsem udělal dobře –

Někdy si člověk zkazí život jen proto, že si ho zkazit nechtěl.

Ale z doby mých archeologických studií mi zbylo pár dobrých kamarádů. A stal jsem se mecenášem celé řady zajímavých archeologických expedic –

Tenhle příběh se mi přihodil, dokud jsem ještě studoval.

Právě jsem se vrátil z katedry archeologie ke studiu medicíny. Seděl jsem ve své kolejní věži zarostlé břečťanem a přeříkával si informace o hnátech –

Když do mého pokoje vpadl Cid.

Studoval se mnou archeologii, u nich v rodině měli hrabání v hlíně v rodině, jeho otec vyhrabával ve Španělsku maurské zámky, proto se Cid jmenoval Cid.

„Neruším, Note?“ zeptal se s arogantní zdvořilostí. „Ruším, ruším?“

„Zrovna čtu moc zajímavý věci o hnátech,“ broukl jsem.

„Tak pohni svejma hnátama, laskavě, Note, buď od tý dobroty, jo, kámo,“ řekl a vyvlekl mne z lenošky.

Koneckonců, hnáty mne zase tak moc nezajímaly a věděl jsem, že Cid mi chce asi zase ukázat nějaký dárek od svého strýce.

2

V každé rodině se najde černá ovce.

A Cidův strýc Nat Rubinmantel byl takovou černou ovcí. Jenomže černou ovcí, která měla pod svou černí pěkně dlouhé zlaté rouno.

Vyženil hezké peníze a věnoval se také archeologii, jako snad celá Cidova rodina, včetně jeho babičky, specialistky na Karla Velikého.

Jenomže strýček Nat nebral archeologii vědecky –

Kdepak.

„Věda je jen pro ty, co nejsou dobrý na nic jinýho,“ říkával.

Strýček Nat využíval svých financí – a měl jich hromady – na to, aby se jeho finance rozrůstaly o další hromady.

Byl to jeden z těch pověstných lovců pokladů.

Nebo lépe: zlodějů pokladů? Je to přesnější…

Nat se plavil, létal, putoval na soumaru po celém světě a všude se snažil získat něco, co může výhodně prodat.

Patřila mu síť starožitnictví a Nat pojímal historii finančně.

Myslím, že nikdy neřekl: tohle je hezká skříň. Jistě se jen zašklebil a řekl: tohle může bejt hezkejch pět tisíc dolarů.

Viděl jsem ho zatím jen jednou v životě, když byl na našem univerzitním závodě čtyřveslic, kde jsme s Cidem veslovali na stejné lodi.

Nat si všiml Renoirova portrétku v naší kolejní studovně, zadíval se na líbeznou tvářičku – orosená dívčí broskev –

Pamatuji se, že se Nat zadíval vyloženě smyslně.

„To je pěkná,“ sepjal ruce, „hromádka peněz.“

Myslím, že pokud cítil někde strýc Nat erotické zaujetí, pak je cítil, jenom když vyplňoval šeky – Když ztrácel peníze, ztrácel lásku –

Nat byl typickým člověkem posedlým jedinou vášní.

Kupodivu, jak se přesvědčuji, nejsou takoví lidé nešťastní a nebývají mezi mými pacienty.

Myslím si, že mít jednu velkou vášeň je záruka duševního zdraví…

Aspoň jednu velkou vášeň – –

Strýček Nat byl v opovržení celé rodiny, protože celá Cidova rodina si zakládala na tom, že své objevy věnuje zdarma muzeím –

Strýc Nat říkal, že jsou degenerovaní.

Podle něj se jen degenerovaní starají o umění jiným způsobem než tím, že se na něm snaží vydělat.

Uváděl jako příklad Rudolfa II., Tiberia, Heliogabala –

Musím uznat, že něco na té jeho teorii je, ale poznal jsem i hodně degenerovaných, kteří se přesto snažili z umění vytřískat peníze.

Rozhodně to není spolehlivé měřítko.

Strýc Nat byl v opovržení celé rodiny až na Cida, kterému platil studie a který si přepych opovrhovat strýcem jaksi nemohl dopřát.

Strýc si zakládal na tom, že se s ním Cid stýká.

To, že u něj Cid tráví prázdniny, občas s ním zaběhne na večeři nebo se přijde podívat na strýcovy nejnovější lupy, považoval za vítězství.

Vztah, jaký navázal k Cidovi, byl jediný průlom do celé Rubinmantelovic rodiny, jaký se milionářskému „strejčínkovi“ podařilo udělat.

„Strejčínek“, tak mu říkal Cid a strýc si v tom oslovení liboval.

Strýc neměl jazykový cit a myslím, že neměl moc citu nikdy, nerozeznával ironický podtext tohoto oslovení. Rozeznával v něm něhu.

Nevím, vzbuzoval-li ve mně starý Nat, který za Cidem dolézal v každé volné chvilce na kolej, víc odpor nebo soucit.

I když vytřískal pekelné peníze, chodíval strejčínek oblečený tak, že byste mu hodili niklák –

Svou bohatou nevěstu taky neulovil na svůj zevnějšek, ale vybral si záměrně velmi bohatou a velmi ošklivou dívku.

Dokonce už pěkně starou –

Strýc Nat říkával, že dělá ve starožitnostech a že nejlepší podnik v jeho podnikání bylo, když vyhrabal svou manželku.

„Budeš po strejčínkovi dědit,“ poplácával často Cida po zádech.

Těžko člověk vyhodí ze dveří milionáře, po kterém má dědit.

I když ten milionář je protiva stará jako Nat.

3

Došel jsem k Cidovi na jeho pokoj –

Tyhle pokoje na naší koleji byly tím, co mne se studiem nejvíc smiřovalo. Naše kolej vypadala jako středověký zámek, nejromantičtější zámek –

Cidův pokoj byl v protilehlém koutě nádvoří a také ve věži – však se nám také po univerzitě říkalo ti maníci z věží.

Kromě svého kocoura Bonifáce jsem neměl snad ve svém mládí lepšího přítele než Cida.

A to je co říct, protože Bonifác byl kamarád báječný.

Chápal jsem, že mne teď jako svého nejlepšího kamaráda Cid unese, aby mi ukázal nejnovější strejčínkův dárek.

Strejčínek měl ve zvyku Cida obdarovávat.

Myslím si, že Cid byl jediný člověk na světě, kterého Nat obdarovával – rozhodně o jiném jsem se nedoslechl.

Své ženě prý daroval jedině svatební kytici – – A dokonce nedal ani vytesat její jméno na rodinný náhrobek k ostatním jménům.

„Však si ji o posledním soudu najdou i bez vizitky,“ smával se.

Bývaly chvíle, kdy mi Nat imponoval –

Ale těch chvil zase tolik nebylo.

Většinou mi šel na nervy, pěkně na nervy, jako zrovna tehdy, když jsem vyšplhal s Cidem do jeho věže.

Strejčínek Nat seděl na Cidově psacím stole a klátil nožkama.

Strejčínek byl maličký tlusťoučký zrzavý pán –

Divil jsem se, že si většina lidí neuvědomuje, jak je Nat maličký a titěrný a směšný –

Ale vysvětloval jsem si to jeho ustavičnou živostí.

Když se malý a titěrný človíček stále rychle pohybuje, zaujme daleko větší prostor než veliký chlapík, který se pohybuje flegmaticky –

Jednou jsem se doslechl, že jeden starožitník popisoval Nata jako velkýho vysokýho chlápka, ani jsem se nedivil –

Strejčínek Nat byl bezva chameleon.

4

„Koukejte, hošani, věcičky,“ volal strýc a laškovně povíval nožkama.

Když seděl na stole, bylo jasné, že nemá nohy, ale nožky.

„Tohle mi vyhrabali moji krtkové v Řecku,“ mával kazetou.

Krtci říkával strejčínek svým nájemným archeologům, kteří loupili hroby, a co pobrali mrtvým, dávali strejčínkovi.

Cynici mi vždycky šli na nervy – možná proto, jak se mi smával Cid, že jsem v nich rozeznával konkurenci.

Ale cynismus strejčínka Nata mi imponoval, nedokázal jsem se mu bránit – věděl jsem, že je Nat bídák, ale zároveň jsem mu to bídáctví záviděl.

„Strejčínek mi chce jeden dát a já nevím kterej,“ řekl Cid.

Nat nám přisunul kazetu pod nosy –

„Přece ti nedám všecky, dá rozum, co bych žral,“ zabědoval.

V kazetě se třpytilo několik talismanů, zlatých, stříbrných, kovových – mezi sběrateli talismanů měl strejčínek, jak říkal, zvlášť nóbl kunčofty.

Někteří lidé se vyžívali v tom, že sbírali amulety –

Pamatuji se, že na plese naší univerzity jsem potkal několik milionářských matiček a sestřiček svých kolegů ověšených talismany.

Když se dozvěděly, že studuji archeologii, hned mi strkaly před oči svá poprsí, na kterých se houpaly ty zvláštní přívěsky.

U některých se mi zdálo na první pohled jasné, že jsou to padělky –

Ale některé byly asi z lupů takovýchhle strejčínků.

Dost se mi ty dámy znechucovaly, představil jsem si, že to, co mají pověšené na krku, bylo po staletí, po tisíciletí na krku nějaké mrtvoly –

Ale jim to nevadilo –

Ještě mi neopomněly zdůraznit, že tohle měla na šíji nějaká princezna na Yucatanu a že to koupily za dvanáct tisíc dolarů –

Pro některé lidi jsou věci tím krásnější, čím jsou dražší.

Díval jsem se do Natovy kazety a uvědomoval jsem si, že pokud bych měl tyto předměty posuzovat podle ceny, byly by velice krásné –

Ani jsem se nedivil, že se Cid nemůže rozhodnout.

Byly to opravdu velmi krásné talismany – – jeden byl zřejmě z nějakého čínského hrobu, pár jsem jich nemohl rozeznat a pár – – sázel bych se, že byly z řeckých lupů –

„Tak pomoz kamarádíkovi,“ halekal strejčínek.

Byl to jeden z těch halekavých lidí, neuměl mluvit, jen halekat.

„Já nevím,“ řekl Cid a váhavě natočil kazetu k oknu, talismany se leskly.

„Když má Cidáček před zkouškama, řekl si strejčínek, přinese mu něco pro štěstí,“ rozhalekal se strýc nad svou dobrotou.

Cid nebyl nijak bezcharakterní, že se s takovýmhle zrzounkem oddaně bavil. Bral strejčínka, jak mi jednou řekl, jako špíž.

„Když je špíž plesnivá, stejně si z ní vezmeš dobrou kremroli,“ řekl mi.

Když tak po letech uvažuji o Cidovi, myslím si, že v tom bylo ale něco víc – – Nacházel ve strejčínkovi možná jakési blízké rysy, vlastní rysy.

A pak, strejčínek byl z těch gaunerů, kterým jaksi nelze říct, že jsou gauneři.

Člověka by to bolelo – Bolelo by ho to víc než je.

Snad to bylo tím, že se strejčínek pořád radoval – – i když to byly lumpárny, ze kterých se radoval. A člověk jako já a Cid nerad cizí radost kazí.

Nakonec Cid vytáhl z kazety jeden talisman.

„Vedle jak ta jedle,“ vyprskl strýc, „dyť je to z kamene –“

To, co bylo z kamene, nikdy asi nemohlo být pro strejčínka tak cenné jako to, co bylo ze zlata – nebo posázeno drahokamy –

Byla to filozofie scestná –

Ale výnosná.

Scestnost často vynáší nejvíc.

Jenomže –

Jenomže nikam nevede.

5

„Je to tak krásně divný,“ Cid si zavěsil talisman.

Seděli jsme sami v jeho věži, vysokým pseudogotickým oknem padalo do pokoje nestoudně sentimentální světlo.

Svítilo se zas jenom svíčkami, Cid měl jeden ze svých záchvatů, kdy proklínal civilizaci a neuznával z ní dokonce ani žárovku.

Cidova rodina byla zatížená, ale mile a rozhodně zábavně.

„Myslím, že sis vybral dobře,“ řekl jsem a položil si talisman na dlaň – – studil, ale tak divně – studil, jako bych si na dlaň položil –

Ledový plamen.

„Strejčínek říkal,“ zauvažoval Cid, „že tohle vyhrabali na nějakým řeckým ostrově, ale moc řecky to nevypadá.“

Přisunul talisman k svíci.

Talisman vyhlížel dost neuměle, ale tři vrypy se na něm daly rozeznat, tři vrypy nápadně umístěné –

Dva vrypy na talismanu tvořily oči, třetí tvořil ústa.

Jak Cid otáčel talismanem položeným na své dlani, oči talismanu i jeho ústa dostávaly nové a nové výrazy – neuvěřitelně měnily mimiku –

„Šklebí se,“ řekl Cid a pobaveně potřásl talismanem.

„Dobrej,“ pochválil jsem talisman.

Napadlo mne, že by se takhle mohlo dělat nové umění – – umění, které by se mohlo nazvat – luxografií –

Pomocí vrypů rozmístěných na rovných deskách by se vytvářela díla, která by získávala tisíce a tisíce nových podob nasvícením, natočením –

Dobře jsem si pamatoval výraz očí na talismanu.

Mohl jsem ho ve vzpomínce pozorovat, jak jsem chtěl, mám dokonale vyvinutou optickou paměť – a přece jsem ho jaksi nemohl popsat –

Rozhodně v tom, jak se vryp úst a vrypy očí nasvítily, bylo cosi ironického, jako by se vrypy očí pohybovaly, významně mrkaly –

Celý výraz toho řeckého kamínku vyhlížel nevýslovně unaveně, malátně, apaticky a přitom ironie ve vrypech očí dodávala výrazu bystrost –

Ten kámen se díval jako stařec –

Ale záludný stařec, který není sklerotický, vůbec není –

Je jen –

Unavený.

Sice ho ještě baví žít –

Ale chvílemi ho to už víc unavuje, než baví.

Cid si navlékl talisman na šňůrku a zavěsil na krk.

6

Samozřejmě že mne nikdy nenapadlo a je pochopitelné, že mne to nikdy nenapadlo, že by talismany v sobě mohly skrývat nějaké vlastní síly –

Jistě jsem přisuzoval talismanům neobyčejné schopnosti.

Ale byly to schopnosti, které vlastně nebyly jejich, jejich vlastní, jejich skutečná síla spočívala ve víře toho, kdo je nosil –

Pokud by věřil, že mu talisman pomůže, říkal jsem si, mohl by si pověsit na krk cokoliv, cucavý bonbón, křídlo z netopýra nebo plyšového medvídka.

Důvěra uzdravuje –

Většina mých pacientů se složila jen proto, že neměla kolem sebe nikoho, kdo by jim důvěřoval, že se nesloží.

Pomatenost přichází na člověka většinou z velké beznaděje, ten, kdo nemá nikoho, v koho by mohl důvěřovat, přestává důvěřovat i v sebe.

A já nemám ani dnes nic proti těm pacientům, kteří ke mně chodí s talismany –

Jen mne znepokojuje, jak málo lidí v moderní době je ochotno věnovat svou důvěru opravdu tomu, co si ji zaslouží.

Jenomže případ Cidova talismanu byl tak podivuhodný, že doslova otřásl mým názorem na úlohu magie v lidském světě –

Snad protože byl neobyčejný – – snad spíš tím, že byl první.

To, co je první, mívá největší sílu, ať by to bylo jakékoliv.

To prvotní má totiž –

Sílu nárazu, sílu prvního nárazu, uvádí do pohybu celý myšlenkový řád, do kterého člověk vchází –

„Ty,“ řekl mi jednou Cid, „když děláš tu psychiatrii, tak by ses moh podívat na můj talisman –“

Strhl si ho z krku a hodil mi ho na stůl.

„Co s ním je?“ zeptal jsem se a zatáhl za šňůrku talismanu.

Cid zaváhal.

„Zkus ho nosit,“ řekl nakonec, „zkus ho pár dní sám nosit a sám poznáš, co s ním je.“

7

Nepovažoval jsem Nata Rubinmantela za příliš velkého dobrodince chudých příbuzných –

Už když si Cid zavěšoval poprvé talisman na krk, byl jsem přesvědčený, že talisman je imitace, neuměle vyrobená umělá fantazie na téma talisman –

Žádný podobný talisman jsem neviděl, a i když zabroušení talismanu upomínalo na idoly z Kyklád –

Rozhodně jsem nebyl příliš důvěřivý.

Když jsem byl v Řecku, viděl jsem celé pulty podobných idolů z Kyklád, vyráběli je z mramoru místní řemeslníci –

Ti je za původní nevydávali.

Ale uměl jsem si představit, že některý z Rubinmantelových krtků dokáže za odpoledne vyrobit plnou krabici takovýchto památek –

Nat prodával své zboží draze.

A to mu dopřávalo jistou důvěryhodnost –

Lidé jsou nakloněni drahé padělky považovat spíše za originál, než jsou za něj ochotni považovat levné padělky…

A pak, když zaplatí skutečně dost –

Pak už si, třeba jen ze zištných důvodů, obavy radši nepřipouštějí.

Samozřejmě že jsem Cidovi nic neřekl, neměl jsem pro svůj názor žádný důkaz – a i kdybych měl, nechtěl jsem Cidovi kazit radost –

Měl právě před zkouškami a nějaký talisman opravdu potřeboval.

„Co to se mnou udělá?“ zavěsil jsem si talisman na krk.

„Co by to s tebou udělalo,“ řekl Cid, „pěkně to s tebou zamává –“

„Hele, neovlivňuj,“ ohradil jsem se.

Vím z literatury, jak snadno se dokáží vzbudit u citlivějších povah spiritistické vjemy, pokud se předem sugestivně vylíčí –

A měl jsem dojem, že Cid myslí na něco spiritistického.

Aspoň pohled měl záhadný – záhadný jako médium – –

„Neboj se,“ uklidnil mne Cid, „ty přece na talismany nevěříš, a tak ti může bejt jedno, úplně jedno, jestli je nějakej divnej nebo není –“

„To je pravda,“ cvrnkl jsem do talismanu, „nevěřím na ně.“

8

Přesto se musím přiznat, že v příštích dnech jsem se začal pořádně pozorovat, stále jsem zpytoval nějaké účinky talismanu –

Nebyly –

Žádné.

Ale i tak se mi stalo, že když jsem se někdy z nudy zahleděl do vrypu úst a vrypů očí na talismanu, ty vrypy mne pěkně hypnotizovaly –

Kámen se mi vyloženě –

Díval do očí.

Sytou unavenou ironickou moudrostí –

Jako by věděl, co přijde, a věděl to dobře, a neříkal to jen z jakéhosi unaveného soucitu –

Dokonce se mi i o tom kamenu zdálo.

Zdálo se mi, že za mnou pluje vzduchem a otevírá svá vyhloubená ústa, říkal mi v tom snu velice zajímavé věci –

Když jsem se probudil, neznal jsem z nich nic, vůbec nic –

Zbyla jen nálada – Moudrá, ironická sdělení se rozplynula –

Ale jejich nálada kolem mne šuměla dál, dál.

Po dvou dnech jsem už chtěl kámen Cidovi vrátit.

A chtěl jsem mu ho vrátit s pěkně jedovatou poznámkou, jenomže jsem počkal s tím vracením ještě třetí den –

Podle některých starých rukopisů si totiž musí talisman zvykat –

Zvykat tři dny.

Nevím, jestli jsem udělal dobře, že jsem talisman Cidovi nevrátil rovnou –

Uvedl jsem se do takového myšlenkového zmatku, jaký jsem vlastně do té doby nezažil.

Ale na druhé straně jsem vstoupil do tak poetického příběhu –

Jaký jsem do té doby nezažil také.

Nese-li bolest poznání, měl by být snad člověk vděčný i za bolest.

9

Hned čtvrtý den při snídani se mi to stalo –

Snídal jsem jako obvykle čaj, chléb, vejce, džem, sýr –

Jako obvykle jsem si mazal džem na chléb.

A náhle se mi smekla ruka a můj výtečně nabroušený nůž – broušení nožů je můj koníček – mi letěl k zápěstí –

Břit nože se mi dotkl zápěstí –

Mám žíly pěkně vyvstálé, nikdy, když mi někdo počítal puls, nemusel ho hledat, žíly mi vyvstávají, jak říkal Cid, jako slonovi.

Zařval jsem tichem –

Snad znáte tenhle řev, člověk se nedokáže přimět ani k tomu, aby vyjekl – jen z něj vyrazí takové hrůzné ticho –

Užuž jsem viděl stříkající krev, užuž jsem se viděl, jak se plížím k telefonu a telefonuji –

Ale přestože břit toho přebroušeného nože mi narazil na vystouplou žílu, zůstal na ní stát, stejně jako by narazil na kamennou mramorovou žílu sochy –

Narazil na žílu. A bylo to, jako by dýka křísla o křemen.

Dojedl jsem chleba s džemem, pamatuji si ale, že jsem si další chleba už vůbec nenamazal, tak mne to leknutí vzalo –

Cestou na přednášku jsem potkal Cida.

Hned jsem mu všechno řekl.

Překvapilo mne, že takovéhle zprávě Cid, starý hypochondr, nevěnoval pozornost.

10

Tentýž den jsem zažil několik událostí podobného druhu, i když odlišného kalibru.

Na přednášku chodívala také Laura Westty, taková dětinská medička, která si přednášky zkracovala tím, že na své spolužáky házela zmuchlané papírky.

Všiml jsem si, že jeden papírek hodila i po mně –

Ale papírek se ve vzduchu zastavil, náhle sklesl. Seděl jsem u otevřeného okna, a tak jsem si to mohl velmi snadno vysvětlit průvanem –

A také jsem si to průvanem vysvětlil – –

Jenomže i tak ten klesající papír, jakoby zachycený neviditelnou dlaní, mi utkvěl v paměti.

Odpoledne jsem šel do svého šermířského klubu – – nepatřím k stoupencům tělocviku, myslím si, že sport nemusí škodit, ale rozhodně nepomáhá.

Šerm je ale jediný druh sportu, jaký uznávám –

Není to ono hloupé a marné a trapné modloslužebnictví tělu, není to zbytečné mávání rukama nebo nohama nebo poskakování –

Šerm je sport duše.

Šerm je dovednost ducha –

A to, že se při něm pohybuje i naše tělo, je jen zanedbatelný doprovodný detail – Zanedbatelný, ale nepostradatelný –

Nikdy jsem si tak neodpočinul od pracovního vypětí jako při šermu. Koncentrace na nepřítelovu čepel byla lahodným uvolněním –

Ve zkušebním období jsem nejvíc chodíval šermovat.

Nepatřil jsem ke studentům, kteří pauzy ve studiu vyplňovali tancem, procházkami nebo popíjením –

Stačilo mi bavit se chvíli s fleretem a byl jsem připravený vpravit do sebe další sta a sta stránek –

Šerm je jakási názorná podoba myšlení.

Tak jako člověk pozdvihuje argumenty, tak pozdvihuje čepel –

Prostě jak vidíte, jsem starý ctitel tohoto sportu. A nedám na něj dopustit ani teď ve stáří, kdy šermuji jen ve vzpomínkách.

Jenomže to odpoledne, kdy jsem vešel do šermírny, jsem žasl –

Ať jsem šermoval s kýmkoliv – – i s přáteli, kteří byli mnohem lepší, nestalo se, že bych byl od někoho z nich – ani jednou – poražen –

A co víc – nebyl jsem ani –

Zasažen.

Všímal jsem si, že naprosto jasné útoky, které měly končit zásahem, končily tím, že cizí čepel se svým hrotem nedostala k mojí hrudi –

Nedosáhla na ni – – i když soupeř natahoval ruku sebevíc –

Nebo se čepel odklonila, prošvihla vzduchem kolem mého těla – –

„Jsi dobrej,“ říkal mi trenér našeho klubu, „moc dobrej, dobrej.“

Jenomže já si uvědomoval, že „nejsem dobrej“ –

Jsem jenom –

Co vlastně jsem?

11

Večer jsem to vyprávěl Cidovi v baru.

„Jo,“ řekl Cid, když jsem dovyprávěl, „jo.“

„Co jo?“

„Jo.“

„Jaký jo?“

„Jo.“

„To nevíš, co bys na to řek jinýho než jo?“

Cid se nadechl, aby řekl „jo“, ale pak nic neřekl, jen vydechl.

Jako by už ani na to „jo“ neměl sílu.

„Ty si myslíš,“ řekl jsem, a než jsem pokračoval, napil jsem se zhluboka na povzbuzení ze své sklenice, „si myslíš, že ten talisman opravdu může –“

„Se mnou bylo to samý,“ pokývl Cid.

„Třeba to byla náhoda,“ řekl jsem.

„Houby náhoda,“ řekl Cid.

„Ty chceš říct, že strejčínek –“

„Já nevím, co chci říct,“ zabručel Cid a sklonil se nad sklenici.

Já jsem taky nevěděl, co chci říct –

Vlastně jsme toho jistě oba chtěli říct moc a moc.

Ale stalo se nám, jako se obvykle stává těm, co toho chtějí říct moc a moc – – mlčeli jsme.

12

Ať bych chtěl být jakkoliv naivní, důvěřivý, prostý, k tomu, abych uvěřil, co všechno působí talisman, jsem se přimět nemohl.

A přece jsem vysvětlení, které by „vědecky“ souviselo s talismanem, nenacházel.

Cid se snažil mluvit o něčem jiném –

Pamatuji se, že jsme ten večer už o talismanu nemluvili. Oba jsme vítali paradoxní touhu vymýtit jeho znepokojení ze svého života –

Šli jsme tancovat –

Seznámili jsme se se dvěma zrzavými sestrami a tančili jsme s nimi až do rána – –

Jenomže ráno jsme se s nimi rozloučili a ani Cida, ani mne nenapadlo, abychom je dovezli domů – i když bylo jasné, že obě dívky na to čekají – –

Nasedli jsme do vozu sami a ujížděli dálnicí bez cíle – – Ujížděli jsme naproti svítající světlounce modré obloze –

Nemuseli jsme mluvit.

Oba jsme mysleli na totéž a oba jsme věděli – – že mlčet o tom je marné –

Jenže ani já, ani Cid jsme neměli odvahu promluvit.

Nakonec Cid zastavil na odpočívadle.

Vystoupili jsme z vozu a protáhli se.

Cid se shýbl –

Vzal ze země kamínek.

Zaváhal – a pak, bez míření, jej ke mně hodil.

Hodil jej lehoučce, ale i tak jsme mohli pozorovat, že kámen prudce narazil – do čeho vlastně narazil –

Narazil do plátu, neviditelného plátu před mou rukou.

A padl k zemi –

Kolmo.

Tak by padal kámen, který by byl vržený proti měkké zdi – – ani se neodrazil, neviditelná clona se trochu prohnula a pak nechala kámen padat –

Cid doběhl k autu.

Za chviličku se vrátil a nesl starou bambitku.

Dostal ji před časem od strejčínka, tenhle příbuzný občas rád Cidovi donesl „dáreček“, nějaký příležitostný nákup –

Jednou jsme strávili hezké odpoledne, když jsme v kolejním sklepě s Cidem bambitku nabíjeli a stříleli –

Nikdy bych nevěřil, že taková bambitka ještě bude střílet.

Cid potom s sebou vozil nabitou starožitnou bambitku ve voze a říkal, že si připadá nejen bezpečně, ale i romanticky –

Bezpečně romanticky –

Teď vzal bambitku –

„Neblázni,“ vykřikl jsem, když na mne namířil.

„Tak mi dej talisman,“ vyzval mne. Stáhl jsem jej z krku a navlékl jsem jej na krk Cidovi –

Cid si prohlížel dlaň. Pak namířil bambitku na dlaň, a než jsem stačil jeho ruku strhnout, vystřelil.

Zavřel jsem oči –

Nemám rád krev, i když si myslím, že krev duší, kterou musím denně pozorovat, je daleko nepříjemnější.

Pomalu jsem otvíral oči – – divil se, že neslyším Cidův řev. Nebo spíš klení.

Cid byl z těch, co na bolest reagují klením –

Kolem nás se zvedl stříbrošedý oblak kouře.

Cid se shýbl, zvedl rozmáčklou kulku –

Převaloval ji na své nezraněné dlani, kulka byla neuvěřitelně zploštělá, jako by nebyla vystřelená proti dlani, ale jako by přes ni přejel vlak –

13

„Věříš tomu?“ řekl jsem.

Cid zakroutil hlavou.

A pak jsme se na sebe podívali a hlasitě se rozesmáli. Jako pomatení, smáli jsme se tím smíchem, který se nedá zadržet. Smíchem úžasu – –

Přestali jsme se smát a posadili se do trávy.

Cid si stáhl talisman z krku.

Držel ho na dlani a pak jej náhle odhodil – jako by teprve v onom okamžiku postřehl, že drží na dlani ropuchu –

V tom okamžiku jsem to gesto chápal – – I já jsem ucítil strach – jaký na člověka číhá vždy u brány nepovoleného poznání –

Konečně, když jsem tak o tom uvažoval, je pravděpodobné, že nějaký talisman někdy nějaký účinek mít mohl –

Pokud jsem od Nata věděl, lidé se ověšovali talismany už od té doby, co začali myslet –

Jsou pověry houževnaté, to ano, ale aby se našla pověra, která vydrží tak dlouho, dokud žije lidstvo, a nebude mít nikdy žádný účinek…

Talisman ležel v trávě, lehce zamokřený rosou.

A vrypy, které představovaly oči, na nás vyhlížely – zvlhly – jenomže teď jsem v nich nerozeznával žádný výraz –

Byly to vrypy.

V tom okamžiku, kdy bych talismanu přisoudil nejpotměšilejší životnost, vyhlížel talisman dokonale jako obyčejný úlomek kamene.

14

„Strejčínkovi nic neřekneme,“ řekl Cid.

Kývl jsem. To bylo samozřejmé –

Ale bylo mi také jasné, že nikomu nemůžeme vlastně o talismanu říct, nikomu, protože tohle poznání by nás dokonale znemožnilo –

Nikdo by nám neuvěřil bez důkazu. A kdybychom důkaz podali, jistě bychom už talisman neuchránili –

Buď nějaký vědecký ústav, nebo zloděj by jej odnesl –

Dojeli jsme k univerzitě, zrovna když se otevírala knihovna, a hned jsme do ní zapadli.

Prozívali jsme se několika svazky pohádek –

Ale nakonec jsme to našli.

V pohádkách několika národů se o tomhle hovořilo. Někdy to byl prsten, který zajišťoval nezranitelnost, jindy klobouček, někdy kouzelný opasek –

„Konečně,“ zamžoural na mne Cid, „co takový Samsonovy vlasy –“

Samozřejmě, napadlo mne, kdybychom nebyli tak ospalí a hrabali se dál v kilometrech regálů univerzitní knihovny, našli bychom jistě dokladů mnohem víc – –

Tahle touha –

Touha po nezranitelnosti provází lidstvo od věků.

Kdeco se už podařilo z pohádkových snů uskutečnit, od létání až po všelijaká „sedmimílová“ zařízení –

Jen ten sen o bezpečnosti vytrvával.

Sen o nezranitelnosti.

15

A přece, dumal jsem, když jsem už ležel ve svém pokoji a nemohl, navzdory olověné únavě, usnout –

A přece – sen o bezpečí je nejzákladnější lidský sen.

Pokud je pravda, že tenhle kamenný přívěsek, který kdovíkolik tisíciletí odpočíval v kdovíjakém zapomenutém hrobě –

Pokud je pravda, že tenhle talisman je účinný, pak –

V mém usínajícím vědomí se mísily myšlenky a sny, chvíli jsem dřímal a moje vědomí se ponořovalo, propadalo do mělkých, ale sugestivních vizí –

Viděl jsem továrnu, velikou továrnu, kterou strejčínek zbuduje, nekonečné haly se napínaly od obzoru k obzoru –

V tom snu jsem zahlédl výrobní pásy, sunuly se na nich celé haldy takovýchhle talismanů –

Bedny talismanů se rozlétávají po celém světě –

Lidstvo je nové, opravdu moderní, opravdu – 

 – NADLIDSTVO –

Nikdo, kdo si zavěsí na hruď strejčínkův talisman, už nemůže být vystaven žádné nástraze –

Války?

Myslím, že války budou naprosto zbytečné… pokud se ovšem zbraně jménem talisman – nezmocní jenom jedna strana… Protože – –

Protože – – – jak bojují nezranitelní?

Nezranitelní jistě bojují jenom silou myšlenky, a to je ta nejkrásnější a nejprospěšnější válka, jakou kdy lidé podnikali…

Probudil mne Cid.

„Polez,“ vlekl mne z postele. Ležel jsem v šatech, a tak jsem ho mohl ihned sledovat – – vyběhl z mého pokoje, běžel jsem za ním –

Před kolejí Cid naskočil do vozu –

Mrkl mi kratičce na krk, mám-li talisman.

„Já musím mít jistotu,“ vyjekl Cid.

A rozjel vůz.

Zaječel jsem –

Došlo mi, co chce Cid udělat, a nevěděl jsem v tu vteřinu, jak reagovat jinak než zaječením v smrtelné úzkosti –

Cid se rozjel proti zdi, která okružovala univerzitní areál, chtěl jsem se mu pověsit na ruku, strhnout volant, ale bál jsem se –

Mohla by to být havárie stejně zlá a mohlo by k ní dojít daleko dřív.

„Ne, ne, ne,“ jektal jsem, díval jsem se na zeď, která se k nám závratně blížila, jako by se k nám divoce rozlétla – – ta žlutá oprýskaná zeď pádila vstříc našemu vozu –

16

Několikrát v životě jsem byl takhle – na kraji smrti –

Ale zpravidla se mne v těch okamžicích zmocnila povznesená apatie, která vytěsňovala úzkost a dopřávala mi jednat duchapřítomně –

Teď k tomu nedošlo.

Snad to způsobila rychlost, s jakou k ohrožení došlo, a já jsem měl jen sílu zavřít oči, co nejkřečovitěji tisknout k sobě víčka –

Jen abych svou vlastní smrt neviděl.

Očekával jsem náraz – výbuch – bolest –

Snad ale ti, kteří umírají při katastrofách, ani bolest necítí. Často se naopak jejich tváře usmívají – –

Jsou okamžiky, kdy čas nabývá jiný rozměr, a chvíle ohrožení k nim patří. Měl jsem dojem, že držím víčka stisknutá déle, než trval celý můj dosavadní život –

A přece jsem si, rozdrcený hrůzou, uvědomil, že kolem mne je ticho, neslyšel jsem už ani šumění vozu –

Jsem mrtvý – mrtvý – napadlo mne –

Možná jsem zemřel tak rychle, že jsem nejenom necítil bolest, ale ani jsem nedokázal postřehnout, že jsem přestal žít –

Konečně, proč by smrt měla znamenat nápadný konec života, možná je smrt jen nenápadnou – – jednou zastávkou na nekonečné trati –

Podobně nevýznamnou jako malá noční zastávka na železniční trati –

A já se odhodlal otevřít oči a vzhlédnout do „onoho“ světa –

Na první pohled vypadal stejně jako můj starý svět.

Dokonce jsem v něm rozeznával univerzitu, jako je naše –

A dokonce v tom druhém světě jsem zase seděl ve voze a vedle mne Cid.

„Ty vole,“ řekl mi Cid, „my jsme voli.“

17

Díval jsem se na zeď, stála kousek před naším vozem, oprýskaná, pozoroval jsem na ní drobné třpytivé hvězdičky slídy – –

Cid mi vylíčil, že se rozjel naproti zdi – – Musel to zkusit – – v tom jitřním zmatku na svém pokoji pil – – potřeboval mít –

Potřeboval mít jistotu, že talisman opravdu působí –

Když jsme se rozjeli proti zdi, došlápl pedál až dolů, museli jsme mít pekelnou rychlost, tvrdil –

Jenomže on se nedíval na tachometr, ale na zeď.

Kousek před zdí náhle vůz stanul, motor se vypnul a zeď stála před naším nárazníkem, teple nasvícená, vlídná –

„Snad jsme se vznesli,“ řekl Cid. „Aspoň se mi zdálo, že jsme chvíli pluli nad zemí a kola se točila jen ve vzduchu.“

18

Od této chvíle jsem nemohl pochybovat –

Talisman, který jsem měl zavěšený na krku, dokázal ochránit svého majitele před většinou úkladů, jaké tento svět přináší –

Dokonce – a to mne zvlášť zaráželo – počítal i s ochranou v situacích, o kterých nemohl mít dávný majitel talismanu vůbec tušení –

Ochraňoval i před střelbou z bambitky a před havárií.

Cid se pokusil zjistit původ talismanu.

Mysleli jsme, že to nebude těžké –

Strejčínek, ať už byl jakýkoliv, měl báječnou paměť a některé cifry si dokázal pamatovat naprosto přesně –

Jistě bude vědět, za kolik i odkud má tenhle talisman.

„Ten mám od krtka,“ řekl strejčínek lakonicky do sluchátka.

„Jakýho krtka?“

„Krtka Sokrata,“ řekl.

A víc o tom nevěděl, jen že mu ho dodal nějaký Řek, Sokrates, který pro něj tajně rozhrabával hroby na egejských ostrovech –

Ještě věděl Nat, že mu Sokrates poslal celou bednu harampádí.

Za pár týdnů jsme měli mít s Cidem delší volno a rozhodli jsme se, že se podíváme do Evropy a Sokrata navštívíme.

Do té doby, než jsme se vydali na cestu, jsme většinou nechávali talisman zamčený u Cida ve skřínce.

Věděli jsme, jaké výhody přináší, ale ani jeden jsme nechtěli brát talisman druhému – – a tak jsme si jej nebrali žádný.

A –

Měli jsme z něj strach.

Dokonce jsme se snažili před naší cestou o talismanu ani nemluvit.

A tak jsme vyjeli –

19

Nejvíc na mne zapůsobilo řecké slunce –

Chápal jsem, že ta jasnost, jasnost oblohy, jasnost moře i jasnost pozemská musely působit na průzračné umění, jaké tato země kdysi vydechla –

Strávili jsme s Cidem překrásné týdny –

A na jednom z ostrůvků, na který jsme se nechali dovézt stařičkým parníčkem, jsme objevili Sokrata –

Kolik mu mohlo být… Necelých padesát…

Byl menší, měl širokou býčí šíji.

Mluvil pomalu, pohyboval se pomalu a pil rychle.

Myslím, že i kdyby nám byl chtěl něco zatajit, nedokázal by to. Já a Cid jsme ho totiž napojili, aby z něj vyplulo všechno, co jsme se chtěli dozvědět –

„No,“ říkal Sokrates, „no našel jsem to v díře.“

Ale abychom z něj dostali, v jaké díře to našel, to se nám nepodařilo, i když se snažil, vodil nás po ostrově a ukazoval nám díry vyryté do břehu.

20

Jako lidé, kteří se zabývali archeologií, jsme se cítili dost zhnuseni, když jsme pozorovali vypleněné hroby.

Z některých ještě čněly kosti.

Sokrates vylupoval hroby primitivním způsobem, měl rýč a lžíci.

Nejprve hrob rozryl rýčem a pak prohrabal lžicí.

Tvrdil nám, že v jedné z těchhle děr našel talisman.

Kdo ví, uvažoval jsem, když jsme s Cidem v noci seděli na břehu moře, naslouchali šeptání rozvlněné tmy, upíjeli víno –

Kdo ví, kolik zázračných talismanů na světě je –

Kolik jich je zasuto pod rozpálenou hlínou, kolik jich leží v muzejních vitrínách nebo v soukromých sbírkách –

Nikdo si neudělá čas, aby si takový talisman nasadil na krk a zkoumal, jaké účinky talisman má a jestli vůbec nějaké účinky má.

A padala na mne marnost, nesmírnost tmy mne upomínala na tmu, která spočívá v minulosti, a na tmu, která se číhavě naklání z budoucnosti –

A dosedne na náš čas jako lavina.

Kdo asi měl talisman na krku přede mnou a Cidem –

Snažil jsem si představit toho dávného obyvatele ostrova, snažil jsem si představit jeho chůzi – co by mi řekl – v tuto chvíli – –

Co by mi poradil –

A pak jsme se vrátili a tajemství přicestovalo s námi zpět.

21

Nikdy jsem nechápal velké vynálezce, kteří jednou stanuli nad svými objevy v rozechvělých rozpacích – mají to, co objevili, zveřejnit?

Myslíval jsem si, že je to jejich povinnost –

Kdyby vynálezce automobilu myslel na havárie, Edison na ty, které srazí proud při neumělém zašroubování žárovky, nebo jiný vynálezce na ty, kteří se dozvědí tragickou zvěst z telegrafu, nikdy by se objevy nezveřejnily.

Pokrok by nebyl pokrokem –

Takové úvahy jsem považoval za nesmyslné.

Jenomže při tomto objevu, který se mi houpal na krku, jsem opravdu váhal – – bylo mi jasné, že jestliže se ho zmocní jen jedna strana –

Pak to nebude dar, ale –

Ale zločin.

Cid trval na tom, že musíme talisman znovu a znovu zkoumat.

Nepovažoval jsem to za vhodné –

Já prostě už talismanu věřil. Ale chápal jsem, že Cid si ani tak nechce zázračnou sílu talismanu ověřovat, jako touží ji znovu vidět –

Cid udělal řadu pokusů s bambitkou a zjistil, že kolem jeho těla je clona – – ve tvaru jeho těla, jakýsi přilnavý obal –

Mohl střílet i z dvou centimetrů na své tělo – – když vystřelil ke své ruce, kulka se odrážela –

„Zřejmě se kolem mne navlíklo nějaký silový pole,“ řekl.

22

Odnesl jsem talisman svému příteli na univerzitní kliniku a zkusili jsme zkoumat, jestli z talismanu nevychází nějaké záření –

Žádné záření jsme neobjevili.

Ale udělal jsem pokus, který mne dokonale znejistil.

Zavěsil jsem talisman na krk jednomu z pokusných králíčků, mžourali v laboratorní kleci.

Pak jsem vzal nůž a blížil ho ke králíčkovi –

Ostrý nůž se leskl, ale králíček, který tento druh nebezpečí neznal, se na nůž díval se zájmem a vůbec ne znepokojeně –

Přibližoval jsem dlouhý nůž ke králíčkově hrudi –

V okamžiku, kdy bych už projel špicí nože dlouhými bílými chlupy, jsem ucítil na konci nože dotyk něčeho dokonale neprostupného –

Zajel jsem do králičí srsti prsty, pohladil králíčka.

Přitulil se k mé ruce –

Měl měkký pohled, měkkou srst a měkké tělíčko –

Rozhodně jsem na jeho těle nenahmatal nic, co by dokázalo zadržet dotyk ostře nabroušeného nože –

Sňal jsem králíčkovi talisman.

Věděl jsem, že teď bych nožem nenarazil na žádné brnění, ničím by se už nedal dotyk nabroušeného nože zastavit –

Ale pokus jsem neopakoval.

Vzal jsem králíčka pod paží a vykradl se z laboratoře, vypustil jsem ho do vysoké šťavnaté trávy –

Zatoužil jsem převzít trochu té síly, jakou má talisman –

Zatoužil jsem převzít trochu jeho péče o živé.

I kdyby to byl jen králíček –

Jen –

Jen?

Díval jsem se na bílou skvrnku hupkující spokojeně vysokou trávou a náhle se mi zdál ten maličký králičí život strašně důležitý –

Proč nás ten talisman chrání?

Proč chrání život?

A uvědomil jsem si, že mne daleko víc zajímá, proč strejčínkův talisman chrání život, než jak to dělá –

23

Konečně, talisman patří Cidovi –

Nemohl jsem nic podstatného namítat, když mi ho jednou stáhl z krku a zavěsil si ho na svou šíji.

Cid totiž odjížděl.

Měl stáž na jedné britské univerzitě a nechtěl tam odejet bez vědomí, že je nezranitelný.

Na mne čekalo nejtěžší období mých studií.

A tak jsem neměl ani moc času na Cida vzpomínat a neměl jsem dost příležitosti k tomu, abych o talismanu uvažoval –

Občas jsem Cidovi napsal.

Občas napsal on mně.

Ale i v těch dopisech jsme se oba vyhýbali jen se o talismanu zmínit – – –

Když se Cid vrátil, neměl talisman na krku.

Všiml jsem si toho hned, když jsme ve vinárně oslavovali jeho návrat.

„Kams ho zašantročil?“ řekl jsem.

Ani jsem nemusel dodat podmět –

Talisman byl stále přítomen, stále tkvěl mezi námi a já i Cid jsme viděli, že se jím obíráme, i když o něm nepromluvíme –

Cid mávl rukou.

Napadlo mne, že ho ztratil, a vzrušeně jsem vstal.

„Neboj se,“ řekl Cid, „mám ho doma.“

„A proč ho nenosíš?“

Cid zase mávl rukou.

Objednal láhev šampaňského, měl po narozeninách a strejčínek ho obdaroval obzvlášť štědře –

Pochopil jsem, že Cid má důvod o talismanu nemluvit.

A tak jsem – i když s pěkným sebepřemáháním – o něm nehovořil také.

A druhý den, když jsme se s Cidem potkali v šermířském klubu, který jsme pravidelně navštěvovali –

Cid sáhl do kapsy –

A podal mi talisman.

„Ty mi ho půjčíš!“

Kratičce na mě mžikl.

„Ne,“ řekl.

Kratičce mžikl na talisman na své dlani.

„Dám ti ho.“

24

Nepochyboval jsem o tom, že jsme s Cidem dobří kamarádi, ale myslel jsem si, že i velmi dobré kamarádství má své meze –

Vzpomínám si, že jsem byl dojatý.

„To přece nemůžu vzít, vole,“ řekl jsem Cidovi.

„Ber,“ řekl, „ber, dokud dávám.“

„To nemůžeš myslet vážně.“

„Ber,“ řekl Cid.

A já rozeznal v jeho hlase –

Prosbu.

To nebyl dar –

To nebyl dar mně. Přijmu-li talisman – je to dar Cidovi.

A tak jsem bral talisman z jeho napjaté dlaně, podával mi talisman tak, jako by podával koni cukr –

Zavěsil jsem si ho na krk.

Ten večer mne nikdo v šermířském klubu neporazil.

25

Když uvažuji o následujících týdnech, přichází na mne jejich nálada – malátná nálada – sladce malátná –

Zjistil jsem to, co jistě zjistil Cid v Británii.

Talisman od svého nositele nevzdaloval jenom fyzické potíže, vzdaloval od něj i psychické nepříjemnosti –

Nikdy jsem nestudoval tak snadno jako tehdy.

Ne že bych zrovna exceloval –

Ale pravidelně jsem dostával ty otázky, na které jsem byl nejlépe připravený, talisman uváděl do souladu mé znalosti s požadavky na ně.

Prostě dařilo se mi – –

Dívka, do které jsem byl už delší dobu zamilovaný a která mne vytrvale odmítala, mne sama pozvala na ples – sama mi donesla lístek –

„Cide,“ řekl jsem Cidovi, „ten talisman je zlatej –“

Jenomže po pár týdnech jsem talisman Cidovi vracel.

Jistě, vyhlíží to neskutečně, snad každý by takový talisman – jak si myslí – dokázal sladce využívat.

Jenomže mne přestával bavit – život. Já nemohl nic získat – protože jsem měl předem všechno, co jsem toužil získat –

Dokonce i s tou dívkou, po které jsem tak dlouho toužil, jsem se rozešel, rozčilovala mne její věčná podřízenost, sladká svolnost –

To, co mne na ní dřív vábilo – ta možnost dobývat ji, z ní opadla, jako opadla z celého světa –

Ne že bych talisman někdy zas použít nechtěl. Ale nechtěl jsem ho mít stále, pořád, nechat se jím znásilňovat –

Ano, ten talisman mne znásilňoval. K mému prospěchu, to ano, ale znásilňoval.

26

„Vypadni s ním,“ vyjel na mne Cid.

Za žádnou cenu talisman nechtěl.

Chápal jsem, že ho měl o hodně déle u sebe než já a že to, co se u mne projevovalo jen otráveností, se u něj muselo projevovat zhnusením.

Ten, kdo nemá pro co žít, nemá ani proč žít.

A myslím, že jsme si to oba uvědomovali. A oba dva jsme tehdy udělali tu – racionálně vzato iracionalitu – že jsme talisman odmítali.

„Ber,“ řekl jsem, „dokud dávám.“

Hodil jsem talisman Cidovi.

„Ber,“ řekl a hodil talisman po mně.

Házeli jsme si ho a nutili jeden druhého, aby si ho vzal –

Vtom klesl talisman na dlaždice.

Oba jsme se nad ním rychle sklonili –

Oba dva jsme mysleli na jediné –

Rozbil se.

Myslím, že já i Cid bychom se ulehčeně rozesmáli.

Jenže kdepak –

Talisman ležel na dlaždicích neporušený, musel být z nějakého pěkně pevného kamene, vrypy, kterými na nás vyhlížel, byly opět bez výrazu –

Ten kámen o nás pečoval.

Pečoval o nás s největší zaujatostí –

A přitom, napadlo mne, je mu to jedno. Já i Cid jsme mu jedno.

Úplně jedno.

27

Nakonec jsme se rozhodli, že vrátíme talisman strejčínkovi.

Celou noc, než jsme se k tomu rozhodli, jsme s Cidem strávili nad vínem a hledali jsme jistotu, jednáme-li dobře.

Oba jsme měli na strejčínka podobný názor.

Ale mně ani Cidovi –

Žádnému z nás vlastně nešlo o to, strejčínka talismanem obdarovat, mně i Cidovi šlo především o to, se talismanu zbavit.

Samozřejmě, mohli jsme ho hodit do řeky –

Nebo vyhodit do popelnice.

Jenomže to nám připadalo nečestné – Nechtěli jsme talismanu –

Ublížit.

Já i Cid jsme si na něj navykli dívat jako na živou bytost – dát ho někomu, to ano, ale ublížit mu – – Jsme přece gentlemani.

Svým způsobem jsme já i Cid měli talisman rádi –

Svým způsobem.

Jenom nás svou ustavičnou péčí už pěkně otravoval –

Myslím, že já i Cid jsme se na talisman dívali asi jako na přepečlivou tetičku, která si ne a nedá pokoj a stále přepečlivě pečuje.

Štval nás tím – – – jak to s námi neustále myslel dobře.

28

Čekali jsme od strejčínka kdejakou reakci –

Jen tuhle ne.

Čekali jsme, že nám nebude věřit, bude nás považovat za pomatené nebo že se okamžitě ujistí o naší pravdomluvnosti experimentem a zajásá –

Strejčínek nás vyslechl roztržitě.

„Ale to já dávno vím,“ zašeptal.

„Víš?“

„Vyzkouším si každý talisman,“ zasmál se strejčínek, „podívejte.“

Předklonili jsme se –

Strejčínek si rozhalil na prsou košili a my jsme viděli, že má na chlupaté hrudi zavěšený nový talisman –

Asi ho právě zkoušel.

„Já jsem ho nosil dost dlouho,“ řekl, „jak myslíte, že bych jinak mohl za poslední dva roky vytřískat tolik peněz –“

„Tak proč jsi mi ho dal,“ řekl Cid, řekl si pro sebe, bez otazníku.

„Kluci,“ strejčínek si zapínal košili, „kluci, vždyť já chci bejt živej – copak by mě život bavil, kdybych v něm nemoh dostat přes hubu?“

29

Strejčínek to řekl dost pregnantně, řekl to za mne i za Cida.

Myslím, že kdyby mi někdo vyprávěl o takovéto možnosti, jakou s talismanem odmítl, díval bych se na něj asi jako na pomateného.

Jenomže já ten talisman měl, mně se houpal na krku – – –

A když jsem ho odmítal, věděl jsem, co dělám.

V létě jsme se příští rok vydali zase do Řecka.

Celý rok byl talisman uzavřený v Cidově kufru, ani jednou jsme ho z něj nevytáhli.

Ale do Řecka jsme ho s sebou vzali –

Je vždycky dobré mít na cestách silného ochránce.

Plavili jsme se pod nekonečným blankytným víkem oblohy –

Putovali jsme ostrov od ostrovu na loďce, kterou jsme si v Pireu najali – A navštívili jsme i ostrov, na kterém kutal pro strejčínka krtek Sokrates.

Jednou, za nádherně kýčovitého soumraku, růžového soumraku jsme míjeli – hrob –

Jeden z těch rozkopaných hrobů, ve kterých krtek Sokrates dodoloval.

Ty hroby čekaly na zaházení.

Pohlédl jsem na Cida –

A věděl jsem, že můj pohled okamžitě pochopil.

Strhl si z krku talisman a hodil ho do vyloupeného hrobu. A pak vzal lopatu opřenou o uschlou pinii a hrob zaházel –

Suchá hlína se drolila, šelestivě padala do hrobové jámy…

Pak jsem si vzal já druhou lopatu a Cidovi pomohl.

Pro jistotu jsem si odkrokoval místo hrobu od pobřežního útesu – co kdybych – jednou –

Ale myslím, že se tam nikdy, nikdy nevrátím –

Ať talisman aspoň chrání poslední spánek těm, kteří už o svém vítězství nebo porážce nemohou rozhodovat.

Ať chrání ty –

Ty jediné, kteří ho potřebují.

Mrtvé.

Kocour

1

Milionářky ke mně nechodívají do ordinace příliš často.

A krásné milionářky už vůbec ne –

Když ke mně nějaká milionářka přijde, je to většinou padesátnice, která netrpí psychickou poruchou, ale zoufalstvím, že mládí se nedá koupit –

Tyhle bohaté ženy jsou zvláštní sorta.

Navykly si, že v životě si mohou dopřát kdeco – a náhle je tu něco, co vzdoruje jejich nabídkám – MLÁDÍ.

Sonya byla milionářka.

Krásná mladá milionářka, tedy milionářka, která se teprve měla milionářkou stát, až jí přenechá její otec – jediné dceři Soničce – své miliony.

Snad jste si někdy všimli nápisů Vialia? Vialia! – je to reklama na opalovací krémy, pleťové vody, mascaro –

Tahle firma Vialia patřila Soniččinu tatínkovi.

Vydělávala, a že nějak vydělávala –

Někdy mne napadá, že přinášet lidstvu skutečné dary, zázračné dary, je dokonale nevýnosné, takoví dárci končí o hladu, v bídě –

Zato ti, co lidstvu donášejí tretky –

Ti, co mu přinášejí marnost, ti jsou od lidstva vítáni jako báječní dárci, jsou hýčkáni a přepláceni –

Asi je to v tom, že kdo nese opravdu veliký dar, je zaplacený už tím, že dar donesl, že ho může předat – – Že ho smí předat.

Kdežto tomu, kdo nese tretku, zbývá to marné – To, co dává svět.

Ale dost úvah, jak stárnu, stále bych dumal. Když Sonya vešla ke mně do ordinace, byl jsem mladý a pohled na spanilou milionářku mne nevedl k dumání –

Znal jsem Sonyu z barů, propíjela se svým mládím.

„Hele, Noty,“ zahalekala ve dveřích ordinace, „já sem nejdu kvůli sobě, ale jestli mi nepomůžeš, tak se brzo z toho cvoka svýho otce zcvoknu.“

Dopadla do hluboké lenošky v rohu ordinace.

„Hele, máš tu něco k pití?“ zakřenila se. „Aby bylo jasný, kafíčko nechci.“

2

Sonya patřila k tomu typu moderních dívek, které dávají svůj zjev do dokonalého protikladu ke svému nitru –

Když se na ni člověk díval, byl dojatý, unesený, jihl – jako by se díval na nejkřehčí Michelangelův sen o Madoně – –

Ale když otevřela Sonya ústa, napadlo vás, že to nemluví ona, ale že ji dabuje nějaký námořník z mexických doků…

Doby, ve kterých ženy nechtějí být ženami, jsou nejsmutnější doby.

Ale dokud Sonya mlčela, díval jsem se na ni rád, a tak jsem před ni honem postavil sklenici i láhev, aby pila a nemluvila.

Po chvíli se mi Sonya podívala do očí –

„Myslíš,“ řekla, „myslíš, Noty, že se někdo může zcvoknout z kocoura?“

Nerozuměl jsem jí.

Jsem velký milovník koček i kocourů, od dětství mám v každém domě, ve kterém se usadím, jednu dvě kočky nebo kocoury –

Často mne už napadlo, že pokud jsem si v životě s někým opravdu dobře rozuměl, byla to kočka nebo kocour.

Nevím, svědčí-li to o nedostatečnosti mých přátel, nebo o mé vlastní nedostatečnosti, ale je to jedna z nejnepříjemnějších pravd mého života – –

Koneckonců zase tak moc nepříjemná není – Jsou lidé, kteří nemohou říci, že by si ve svém životě porozuměli s kočkou nebo s kocourem.

„Kdo by měl zcvoknout z kocoura?“ zeptal jsem se Sonyi.

„Můj otec,“ pípla basem do sklenice ginu.

Představa, že by Samuel Kovtenski, majitel gigantické firmy a člen desítek správních rad, majitel dvou bank a deseti dalších firem od Maroka po Brazílii, zcvokl –

Zcvokl z kocoura –

Ta představa se mi nezdála pravděpodobná.

Předpokládám, že se komukoliv může přihodit cokoliv, ale myslím, že takový magnát jako Sam Kovtenski má mnoho lepších příležitostí, z čeho zcvoknout, než kocoury.

3

Ale Sonya nevyhlížela, že žertuje.

Rozhodně tak nevyhlížela, zkrabatila čelo a zakousla se svými překrásnými zuby do palce, tohle infantilní gesto ji obvykle provázelo, když přemýšlela.

Nevypadala přitom hezky.

Naštěstí nepřemýšlela příliš často.

Jsou ženy, které vypadají velmi rozumně, ovšem jen do té doby, než začnou přemýšlet, a Sonya k nim patřila.

„Nemoh bys dát tatíčka pod kuratelu?“ zeptala se.

„Ne, nemoh,“ řekl jsem rychle.

Sice mne potěšilo, že si o mně myslí, kdovíjak nejsem mocný, ale na druhou stranu mne tahle představa pobavila –

Viděl jsem Sama Kovtenského právě minulý týden na recepci a věděl jsem, že je dokonale při smyslech.

Navíc byl Sam právník a v jeho službách byli báječní právníci.

Myslím, že pokud bych se pokusil Sama šoupnout do nějakého sanatoria, skončil bych brzy v sanatoriu já. A už navždy.

„Škoda,“ dumlala si Sonya prst.

„Proč škoda?“

„Vždycky jsem si myslela, že budu jednou bohatá holka,“ politovala se Sonya –

„Nebudeš?“ divil jsem se.

„Teda,“ vzdychla, „teda že ne, Noty, teda že ne.“

A z očí jí vytryskly malé vodopády, vodopádky, slzypádky, plakala, plakala tím nejkrásnějším hollywoodským pláčem, při kterém slzy stékají zvolna po tvářích – –

Kanou měkce a něžně a sladce jako rosa po květu růže –

Jenomže Sonya plakala vzteky.

Takový zuřivý dívčí pláč – – pláč, který se u drvoštěpů projevuje tím, že kolem sebe mlátí sekyrou, a u dívek tím, že do světa zatínají slzy –

„Dyť von už za chvilku nebude mít nic, janek,“ vyhrkla.

Představa, že by Sam Kovtenski dokázal zchudnout, mne pobavila – – myslím, že chudnutí byla jediná věc ve finančním oboru, jakou by Sam prostě nedokázal –

4

Když mi ale zdrcená Sonya začala vykládat, co otec provádí, začal jsem její zuřivost chápat –

Kdo by nebyl pěkně zuřivý, kdyby se před ním začala rozplývat iluze, že jednou bude patřit mezi nejbohatší –

Nejbohatší nevěsty Spojených států.

A před Sonyou tahle představa už začala mizet –

Pokud byla dobře informovaná, Sam Kovtenski věnoval celou třetinu svého jmění na dobročinné účely a chystal další nadace.

Nejprve jsem tomu vůbec nechtěl uvěřit –

Ale Sonya mi podala výstřižek z novin.

„Čti a děs se,“ vyzvala mne – –

Sama se o otcově machinaci, jak jeho dobročinnost nazývala, dozvěděla až z novin.

„Otevřela jsem noviny, Noty, a byla jsem hned pod stolem –“

Podle výstřižku, který mi podala, bylo jasné, že se starý Kovtenski opravdu dal na dobročinnost.

Založil řadu nemocnic, chudobinců, přispíval na stipendia a na výuku Portorikánců, bojoval proti hladu, analfabetismu, nemocem –

U každého bych podobný obrat mohl předpokládat.

Ale i když by psychiatr měl platit za dobrého znalce lidských duší, u Sama bych vsázel deset tisíc proti jedné, že u něj dobročinný zkrat nenastane.

Znal jsem ho…

Párkrát byl u mne v ordinaci.

Ne že by to potřeboval.

Byl u mne vyloženě, jak to sám nazval, „z dišperace“.

Potřeboval si přede mnou zanadávat na svou firmu, ženu, na svou dceru. Myslím, že Sam Kovtenski neměl na světě nic, z čeho by měl radost.

Osobně si myslím, že i boháči mohou být šťastní.

Ale boháči, které znám, touto představou stále otřásají.

5

Navrhl jsem tehdy Samovi, aby se jel trochu rozptýlit, aby se vydal do Evropy, nebo aby odjel někam do lesů – na samotu –

Některé lidi léčí ruch –

A jiné lidi léčí naopak ustrnutí.

Sam odmítal to i to a nakonec jeho návštěvy u mne ustaly.

Pamatoval jsem se, že poslední rada, kterou jsem mu dal, byla, aby si opatřil kocoura.

Myslel jsem to s ním dobře –

Mám kocoura, stejně jako ho má tolik mých dobrých přátel, a doporučuji kocoura obvykle svým pacientům.

Myslím si, že člověk musí mít buď kocoura, nebo psychiatra.

Kdo má kocoura, má komu se vyzpovídat, má kým se zabývat a má někoho, u koho muže předpokládat, že ho má rád a potřebuje jeho lásku.

Někoho, kdo na něj každý den čeká –

Tohle jsou požadavky, jaké si vyžaduje duševní zdraví –

Kocouři jsou mimoto o hodně levnější než psychiatři.

A pak také toho snědí daleko méně. I vypijí – alespoň, posuzuji-li psychiatry podle sebe, kocouři se nemusí krmit kaviárem a šampaňským.

Pamatuji se, že po mé radě na mne Sam vytřeštěně pohlédl.

Pamatoval už řadu pádů na burze a se všemi se vyrovnal duchapřítomně, myslím, že jen pár lidí ho vidělo tak vytřeštěného jako já.

„Kocoura?“ opakoval užasle.

„Kočku, kocoura, kotě –“

„Notwedingu, máte praštěné nápady,“ řekl mi.

A teď jsem se dozvěděl, že na mne dal, a jak svědčila Sonya, moje indikace kocoura se ukázala nejen neužitečná, ukázala se škodlivá –

Nejen že Samovi kocour nepomohl vyvážit duši –

„Fakt, Noty,“ řekla mi Sonya, „ten kocour ho oblbnul.“

Znám kocoury.

Vím, že jsou všeho schopni.

A tak jsem se rozhodl nebrat tuto informaci na lehkou váhu.

6

Podle toho, co mi Sonya vyprávěla o pomatenosti svého otce, o dobročinné pomatenosti, probíhala dost divoce.

Otec si skutečně opatřil kocoura.

Hospodyně profesora Wevassionise, která byla tetou hospodyně Sama Kovtenského, odešla po smrti pana profesora do penze.

Tahle hospodyně nesnášela kocoury –

Protože jí profesor odkázal všechen svůj majetek, nepovažovala za vhodné profesorova oblíbeného kocoura vykopnout z paláce.

Věděla, že profesor měl kocoura velmi rád, „hned po mně“, tvrdívala. A věděla, že by se profesor zhrozil, kdyby kocour neměl zaopatření –

Samova hospodyně tvrdila, že starý Wevassionis se dost dlouho rozmýšlel, má-li odkázat svůj majetek hospodyni, nebo kocourovi. –

Nakonec se – podle Samovy hospodyně – rozhodl pro její tetu, ale ne proto, že by její kvality předčily kvality kocouří.

Nechal se prý slyšet, že by si jeho hospodyně stejně vzala advokáta a chudáka kocoura přivedla na mizinu.

Tak jí odkázal majetek rovnou, utěšoval se nadějí, že hospodyně to gesto ocení a kocoura zaopatří.

Nevím, co na téhle pravdě (nebo pomluvě?) je skutečné, ale fakt je, že profesorova hospodyně se toužila kocoura zbavit.

A když hospodyně Sama Kovtenského kocoura od ní odnesla v košíku k sobě, dostala ještě několik lahví koňaku.

Od té doby se kocourovi říkalo Koňak.

Jistě měl nějaké jiné jméno, jeho bývalý majitel byl tvrdý abstinent, ale nové jméno kocoura už neopouštělo a bylo… přiléhavé.

Protože ten kocour byl pěkně – pěkně opojný – –

Alespoň Sama Kovtenského dokázal hned první večer –

Obloudit.

7

Sonya byla tehdy zrovna u otce –

Nezdržovala se doma právě často, ale tehdy chtěla otce pumpnout, a tak se na pár dní uchýlila domů.

Chtěla ho totiž pumpnout pořádně.

Předstírala, že je spořádaná slečna ze spořádané rodiny, dokonce zkoušela otci plést svetr. Plést mu ho „na očích“.

Jednou tak seděli v salóně, otec si četl nějaké papíry, ona mu plete svetr a snaží se neusnout nudou –

A vtom přijde kocour.

Přibatolil si to z kuchyně.

A hop –

Vyskočí Samu Kovtenskému, Samu, který ten týden propustil pět tisíc dělníků ze svého podniku – na klín.

Sam Kovtenski byl starý drsňák, neoblomilo ho ani, když mu v novinách vyčetli, že je buržoazní vlkodlak.

Ale ten kocourek ho dojal –

„Hele, Sonyo,“ řekl, „myslí si, že jsem jeho pán.“

A hladil kocoura, kocour předl, neodmlouval, nedrzounil, nepůjčoval si od něj peníze. Znovu a znovu – – jako jeho dcera –

Nedělal mu ostudu.

Prostě Sam Kovtenski dokázal brzy rozeznat kvality kocoura, kterého jeho hospodyně donesla –

A Koňak začal žít v jeho pracovně.

Myslím, že si žil náramně –

Kdybych chtěl být někým jiným než psychiatrem Notwedingem, pak rozhodně není pochyb, že –

Že bych chtěl být milionářovým oblíbeným zvířetem.

8

Jenomže jen co přijal Sam Kovtenski kocoura do svého příbytku, začal se měnit, už to nebyl ten starý burzovní vlčák.

„Ten bídák ho převychoval,“ řekla Sonya a bídákem myslela malého bílého kocourka profesora Wevassionise.

Tenhle Wevassionis –

Byla by to dlouhá historie, ale budu se ji snažit říci celkem krátce, protože jde jen o jednu věc z jeho biografie.

Rozhodně byl Wevassionis podivín –

Měl dobrodružný život, ale pro tenhle příběh stačí poslední léta jeho života, tak od devadesáti do třiadevadesáti –

V devadesáti padla na profesora marnost.

Proslýchalo se, že celé dny i noci tráví ve své laboratoři na převratném vynálezu –

Wevassionis byl génius.

A génius je ten, který marnosti zacpává ústa objevy.

Proslýchalo se, že profesor Wevassionis, který byl Einsteinův přítel, bádá nad posledním Einsteinovým vynálezem –

Alespoň se proslýchá, že Einstein svůj poslední objev spálil, a proslýchalo se, že mazaný Wevassionis pečlivě prošťouchal tehdy Einsteinova kamna –

Měl prostě v popelu objevit něco, co se dalo použít.

Nikdo nevěděl co, ale tohle se vědělo v celých Beverley Hills, že stařičký profesor stále v něčem bádá, bádá a pokoje si nedá, řekla hospodyně.

Když profesor zemřel, nahrnula se do jeho laboratoře spousta jeho přátel, ctitelů, žáků –

Jenomže neobjevili vůbec nic, profesor musel před smrtí všechno vymést a celou laboratoř přímo maniakálně uklidil.

Dlouhé plochy laboratorních stolů se leskly – matně leskly –

A po jednom z těch nablýskaných stolů se klouzal profesorův kocour – Klouzal se a stále se rozhlížel –

Hledal profesora.

9

„Jestli bude otec takhle pokračovat,“ Sonya se odmlčela.

A v tom tichu, které jí slétalo ze rtů, jsem vycítil úzkost dívky, která si zvykla na to, že stojí na vrcholku zlaté pyramidy –

A která cítí, jak jí pyramida klouže pod nohama.

„Noty,“ řekla, „já vím, zavřít ho teda nemůžeš –“

„Ne, to nemůžu,“ souhlasil jsem rychle.

„Ale nějak mu to rozmluvit –“

Uvažoval jsem –

„On je tím kocourem úplně posedlej –“

„Máte jeho fotografii?“ zeptal jsem se.

„Otce?“

Zaštrachala v kabelce.

„Ne. Kocoura.“

Sonya se na mne zadívala vytřeštěně.

„Myslíš, že budu ještě dělat kocourovi vobrázky?“

V příštích dnech jsem zjistil, že Sonya má opravdu rozumné obavy o to, zůstane-li bohatou dědičkou –

Její otec otevřel několik velkorysých nadací.

Měl peněz opravdu haldy, ale přece jen –

Žádná pokladna není tak velká, aby jednou nemohla být prázdná.

Požádal jsem Sonyu, aby mi obstarala pozvánku na večírek.

„Na jakej?“

„To je jedno,“ řekl jsem, „jen abych se k vám dostal.“

Věděl jsem, že starý Kovtenski pořádá párkrát týdně skvělé večírky, a předpokládal jsem, že na nich něco zjistím.

Samozřejmě že mne ani nenapadlo, že by ty jeho návaly dobročinnosti mohl působit kocour.

Jenomže takováhle konverze od lakomce k lidumilovi se mi stejně zdála podezřelá.

Druhý den mi Kovtenského šofér dovezl pozvánku.

10

Tehdy jsem ještě nebyl zvyklý na velké paláce, a pokaždé, když jsem měl do nějakého vejít, jsem míval trochu pocit méněcennosti.

A když jsem měl pocit méněcennosti, snažil jsem se dívat povzneseně, jako bych tím vším, co se tyčilo nad mými prostředky, opovrhoval.

Díval jsem se na palác uprostřed ozářeného parku a říkal si, jen se moc netřpyť, paláci –

Díval jsem se na palmy, jak jsem mohl nejpohrdavěji.

„Notweding,“ Sam Kovtenski se odlepil od jedné palmy, kde si zapaloval doutník, a popošel ke mně.

Chvíli jsme klábosili, Kovtenski vedl obvyklé hovory otců, pyšnil se dceřinými společenskými úspěchy a zároveň se za ně styděl –

A pak jsem přešel rovnou ke kocourovi.

„Slyšel jsem, Same, že máte krásnou kočku.“

„No, je hezká,“ připustil, „i když je to baletka a já mám raději ty macatější typy – ale jinak…“

Nepředpokládal jsem, že by se Samův kocour prosadil jako baletka, i když, jak vím, peníze zmůžou všecko.

Nechal jsem Sama, aby se ještě pochlubil svou baletkou, a pak jsem se ho užuž chtěl zeptat –

Když vtom jsem spatřil ve zhasnutém okně v patře paláce skvrnku.

Za jednou palmou na terase byl rozsvícený reflektorek, nepřímé světlo slétalo z pozadí palmy a matně ozařovalo okno –

Bílá skvrna za oknem se pohnula –

A já pochopil, že to je on.

Kovtenského kocour.

Jako by moji přítomnost vytušil, přišel mi vstříc, shlížel na mne jako ostřelovač ze svého stanoviště –

Během večírku jsem se vypařil a vyšplhal do prvního patra.

Odhadl jsem, které okno je kocourovo.

A odhadl jsem to přesně.

Jen jsem otevřel dveře pokoje, ozvalo se zuřivé zamňoukání, jako by kocour čekal s uchem přitisknutým ke dveřím a naslouchal krokům –

„Nic, nic,“ omluvil jsem se mu, „opravdu jsem nechtěl.“

Kocour se zatvářil rozpačitě.

Celý jeho vzhled říkal: „Nic se nestalo, tím se netrapte.“

Sklonil jsem se, abych ho zvedl do výšky a prohlédl si ho, ale podíval se na mne tak, že jsem se neodvážil –

Byl to nejzdvořilejší a nejctihodnější kocour, jakého znám.

A kdybych ho měl zvednout a prohlížet, bylo by to, jako bych měl tahat za hřbet do výšky Sama Kovtenského a vizitýrovat Sama – –

A tak jsem nechal kocoura kocourem.

Seběhl jsem po pompézním schodišti Kovtenského sídla a vmísil se mezi popíjející a klábosící společnost –

Vlastně jsem ani nevěděl, co jsem si od pohledu na kocoura sliboval.

11

Cestou domů jsem byl ve zvláštním rozpoložení –

Ani se mi nechtělo jet vozem, Kovtenski bydlel půlhodinku od mého bytu, a tak jsem šel domů pěšky.

Zapálil jsem si doutník, pokuřoval, šel napříč parkem, který odděloval jednu čtvrť od druhé, temně bronzové listy mi šustily pod nohama –

Vždycky na podzim na mne přichází chuť něco dokázat.

Zanechat po sobě stopu –

Stopu ve vesmíru, abych to řekl pateticky.

Tehdy, když se příroda ukládá k odpočinku, ve mně naopak vzrůstá touha něco udělat, konečně začít dělat něco VELKÉHO –

Žijeme tak krátce –

Ale délka života není v čase života, ale v tom, co náš život přežije.

Vždycky na podzim se mi můj zábavný, povrchní a příjemný život jeví náhle jako marnost sama.

Ale tehdy do mé obvyklé podzimní marnosti prolnulo něco víc – odhodlání, že NĚCO JE TŘEBA udělat –

Na křižovatce za parkem jsem našel žebráka.

Vyzáblý stařec pospával pod širákem, hůl si složil u nohou, zřejmě usnul při žebrání –

Zvlášť v téhle končině, kdy zde večer sotva kdo přejde.

A já jsem vytáhl peněženku a hodil ji žebrákovi do omšelého širáku – nedal jsem mu jen almužnu, ale vše, co jsem měl –

Všechno i s náramnou novou peněženkou, jakou jsem dostal k Vánocům.

Obvykle dávám almužny jinak, tak, aby si mne žebrák dobře všiml, vychutnávám jeho radost, jeho poděkování, jeho vděčnost –

Ale tehdy v té sentimentální prohřáté noci vrcholícího podzimu mi náhle bylo jedno, uvidí-li žebrák, kdo mu almužnu dal –

Chtěl jsem prostě UDĚLAT DOBRO.

A bylo mi jedno, dokonale jedno, bude-li o tom někdo vědět.

12

Druhý den jsem byl probuzený telefonem. Volala mi Sonya, měla něžný, nezvykle jemný hlásek…

„Noty?“

„Hm.“

„Já tě budím?“

„Áno, sne.“

„Já nejsem sen, Noty, ale jako bych opravdu snila –“

Rozhodně Sonya nebyla z těch lidí, u kterých bych předpokládal nějaké poetické nálady –

Položil jsem sluchátko na polštář a přivinul k němu ucho,

„Co chceš, můj jitřní anděli?“

„Noty,“ hebounce předlo sluchátko, „táta má pravdu, vlastně si myslím, že to dělá moc rozumně –“

„Co dělá?“

„To s těma penězma – –“

Sluchátko mne studilo na uchu a já se snažil pod tím studeným dotykem posbírat co nejvíc sil, abych si uvědomil, co dělá Sam Kovtenski s penězma – – rozumně –

Hlas na druhém konci sluchátka váhal.

A když konečně promluvil, nepromluvil se mnou, slyšel jsem, jak někoho oslovuje číčáním, tím obvykle mazlivým jazykem kočičí konverzace.

Ať už bych očekával od Sonyi cokoliv, rozhodně by to nebylo, že si bude poránu povídat s otcovým kocourem, kterého včera u mne udala.

„Počkej, Noty, Koňak chtěl trochu šunky –“

Do téhle chvíle jsem nevěděl, že se Kovtenského kocour jmenuje Koňak, ale teď jsem si domyslel, že Sonya flirtuje s kocourem –

Sonya mi oznámila, že Koňak je hrozně chytrý kocour.

„Jednička mezi kocourama –“

Tvrdila, že se mu včera podařilo otevřít dveře otcovy pracovny a večer ho našla ve svém pokoji.

Nejdřív ho chtěla vyhodit, ale pak si to prý rozmyslela –

Teď sedí Koňak u ní v posteli a souká do sebe plátek šunky za plátkem a Sonye je moc dobře a chtěla mi to říct –

„Myslela jsem, že jako psychiatr budeš rád, že někomu na světě je dobře –“

Pamatuji se, že jsem vzteky málem zaťal zuby do sluchátka. Těší mne, že je někomu na světě dobře, jsou dny, kdy po celodenní šichtě o tom opravdu pochybuji.

Ale nechápu, proč mne ten, komu je dobře, musí kvůli tomu budit.

Zaťal jsem zuby do sluchátka skutečně, a tak jsem si vyděšeně ohmatával chrup, jestli se mi zuby nezačaly viklat.

Jeden přítel říká: se vztekem nejdál dojdeš.

Jenomže tohle neplatí o kousání do telefonního sluchátka.

„Rozhodla jsem se, Noty,“ řekl hlásek ve sluchátku a zase něžně začíčal, „že vezmu svoje prstýnky a donesu je na ten fond hladovejm nemluvňatům –“

„Že srdečně pozdravuju hladová nemluvňata,“ zaúpěl jsem a zavěsil.

Nemohu si pomoci, ale když mne někdo ráno vzbudí, bývám cynický.

13

Sam Kovtenski byl do svého kocoura zamilovaný a dbal na to, aby se z jeho pracovny nikam nezatoulal.

Nemyslím, že by si kocour dokázal otevřít dveře. Mám silné podezření, že za jeho únik mohu já –

Když jsem ho byl obhlédnout, nezaklapl jsem dveře a šikovný kocour dokázal zvětšit škvíru mezi dveřmi a ostěním – vyklouznout –

Sonya nebyla vůbec opatrná a nechala celý den kocoura pobíhat po svých pokojích, její apartmá bylo ostatně v přízemí, a tak kocour uprchl.

V tu dobu už mi bylo jasné, že do kocoura musela vprýštit nějaká neznámá energie – energie, kterou jsem neuměl pojmenovat –

Až později, kdy kocour začal řádit, mi došlo, že ta energie spočívala v tom, že lidé jednali –

Jednali tak, jak vědí, že by jednat měli…

Jenomže kdo –

Kdo jedná tak, jak ví, že by jednat měl?

14

Pokud mohu posoudit události následujících dnů, kocour se snažil vynahradit si čas, který trávil uzavřený v interiérech –

Pobíhal po celé čtvrti.

Řádil.

Jeho řádění probíhalo ovšem velice diskrétním způsobem, navštěvoval obyvatele paláců, které sousedily s palácem Kovtenského.

Nechal se od nich živit, hladit, hýčkat –

Tenhle kocour patřil ke stejnému druhu živočichů jako některé malé světlovlasé boubelaté holčičky – – kdo se s nimi setká, touží je hladit a hýčkat.

Ovšem následky se u všech jeho hostitelů ihned projevily.

Stará paní Melissa Brownová, která vydědila své dva syny, protože se oženili s chudými nevěstami, je povolala zpátky –

Omluvila se jim.

Jenomže ještě předtím věnovala celý svůj majetek na fond pro chudé studenty, a tak ji oba synové vztekle opustili –

Generál Rupert Kosmussyn se vzdal činné služby a vstoupil do hnutí Generálové za mír. Pochodoval před Kapitolem s velkým heslem Pryč s armádou.

Tenhle zjev byl zvlášť zajímavý, generál byl proslulý jestřáb.

I několik dalších lidí, které kocour navštívil, se dokonale vykolejilo ze životní dráhy, po které do té doby spokojeně a úspěšně ujížděli – –

Tehdy se naší čtvrti zmocnila panika.

Už za čtrnáct dní jsem potkal plukovníka Witolda Webstera, jak se prochází po parku s kulovnicí.

Ani jsem se ho nemusel vyptávat, na koho číhá.

15

Zaujalo mne, jak v kocourovu sílu uvěřili lidé, které bych rozhodně nepodezíral z toho, že je ohrožuje fantazie – –

Pozoroval jsem, jak se mých sousedů zmocňuje panika.

Zajímavé, uvažoval jsem, lidé se nebojí toho, že budou jednat špatně, lidé se v naší čtvrti bojí toho, že budou jednat tak, JAK BY MĚLI –

Když se kocour usadil u velitele místní odbočky Ku-klux-klanu, ten uspořádal o víkendu svačinu pro chudé černošské školáky –

Tehdy už nechodil do parku s kulovnicí jen plukovník Webster.

Když jsem vyhlédl ze své ordinace, spatřil jsem hlídkovat tucet mužů, měli zbraně připravené k výstřelu a rozhlíželi se –

Byli to ostří hoši, pár jsem jich znal.

Rozhodně jsem nechtěl být Koňakem.

16

Snad starý Wevassionis dokázal do svého kocoura naočkovat infekci svědomí – Ti lidé s brokovnicemi se báli, jako by se báli choroby.

Kde to žiju, říkal jsem si –

V městské čtvrti, ve které se lidé bojí, že by jednali tak, jak kdesi v hlubině svého srdce cítí, že by jednat měli –

Bojí se –

Být lidmi – Být – sami sebou –

Kupodivu se nenašel nikdo ze ctitelů kocoura ani z jeho pronásledovatelů, kdo by se staral o publicitu celé aféry –

Ti i ti cítili, že jde o cosi velmi křehkého, čemu by zřejmě nikdo hned tak neuvěřil –

Vzpomínám, jak ke mně tehdy přišel do ordinace bankéř Hurdem.

Položil se na kanapátko pro pacienty a začal se mi svěřovat se svou úzkostí, že kocour k němu vtrhne do vily –

VTRHNE – Tak, přesně tak to řekl.

Hovořil o tom něžném bílém kocourkovi, jako by hovořil o hrozící nepřátelské armádě.

Koneckonců i dobro, nejen zlo, představuje velkou ozbrojenou sílu –

Bankéř si stěžoval, že v tu chvíli, kdy by se kocour dostavil, on, bankéř, musí zanechat velice výnosných, ale ne zrovna čistých spekulací –

„To by mi moji klienti po léta nezapomněli,“ škytal.

Řekl jsem mu, že ať se neohlíží na klienty – – s nimi je ve styku pár hodin denně, ale sám se sebou že musí vydržet celý život –

„Vy kocoure,“ vykřikl na mne vztekle, seskočil z kanapátka, zadupal zuřivě maličkýma nožkama. Zadrnčel patami. A odběhl –

Nebyl jsem kocourem zasažený, to ne, viděl jsem ho jen krátce.

Ale kocour mne bavil – – a já, který nacházím na světě tak málo zábavy, mám sklon se vždy postavit na stranu toho, kdo mne dokáže pobavit.

17

Jednou, když jsem seděl večer na terase, zahlédl jsem kocoura.

Večeřel jsem šunku s vejci a vůně zřejmě kocoura přivábila – – nevím, jak se dokázal na terasu vyšplhat, šinul si to ke mně drzou kocouří chůzí –

Užuž jsem natahoval ruku s opečenou šunkou –

Bylo to zřejmě jeho oblíbené jídlo –

Ale pak jsem vstal, vběhl do pokoje a zabouchl dveře na terasu.

A zatáhl jsem záclonu – – abych na něj neviděl, jak se tam hladově poflakuje po terase, nahlíží za mnou skulinami v žaluziích –

Proč, uvažoval jsem, proč utíkám –

Ten kocour mi přichází pomoci.

Ten kocour mi dá prohlédnout, jak mám jednat –

Ten kocour přece – ten kocour je –

Psychiatr. Svým způsobem dokonalý psychiatr. Humanistický.

Stačí ho mít u sebe přes noc, přes jedinou noc, a já se proměním, obrodím – Poznám, JAK bych MĚL jednat –

Ten kocour mne – – POLIDŠTÍ –

Opřel jsem se zády o žaluzii, která vedla na terasu – – abych měl jistotu, že kocoura nezahlédnu ani koutkem pohledu – –

18

Ještě pár dní kocour obcházel čtvrtí a pak –

Pak odešel.

Naposledy ho prý viděli na kraji města, živil ho starý herec Quintus, který se pak vrátil od karbanu ke své stařičké nemocné matce –

Docela jako hodný Fridolín z výchovného škváru –

A u tohoto herce jakákoliv stopa po kocourovi končí.

Protože herec měl domek blízko tratě, je možné, že kocour naskočil do nějakého projíždějícího vlaku a odejel – kam – kam?

Často na něj myslím –

Často, když čtu o nějakém obrácení LIDÍ V DÁLCE –

Lidí, kteří měli odvahu stát se lidmi –

Protože k tomu, být člověkem, není třeba mít jen lidské tělo, ale –

Mít statečnost.

Kolikrát jsem už litoval, že jsem tehdy neotevřel dveře na terasu – nepodal tomu bílému chomáčku misku s mlékem, nenechal ho jednu noc ve svém pokoji zářit –

Prosvítit mé staré psychiatrické tělo, omýt je kocouřím světlem –

Je nás víc, kdo litujeme. Ti, kteří kocoura přijali, zchudli, ztratili kariéru, úctu – postavení – ambice –

Ale jsou šťastni.

K tomu, aby byl člověk šťastný, potřebuje dost odvahy.

Možná že kocour odjel – odjel někam – k vám – možná přechází pod okny vašeho domu, dívá se vám zrovna teď do oken.

A možná chodí právě pod okny mého domu.

Otevřu mu? Budu mít odvahu být šťastný?

K tomu, být šťastný, je třeba veliká statečnost.

Dotyk rtů

1

„Polibek –

Zamysleli jste se někdy nad tím, co to je polibek?“

Psychiatr Notweding seděl zamyšleně u krbu, měl sepnuté dlaně a na koncích prstů nabodnutou bradu –

Vypadal jako reklama na dumání.

Jistě, polibek je dotyk rtů – a něčeho – Třeba druhých rtů. Nebo rtů a tváře. Nebo rtů a rodné země –

Proč se ale dotýkáme na znamení lásky právě rty?

Proč ne třeba nosem?

Nebo uchem?

Není to tak nesmyslné, jak by se mohlo zdát. Vždyť v tom, že zvíře k něčemu přiloží své zuby, nevyjadřuje svou náklonnost –

A za rty většina lidí mívá přece ostré zuby.

Uvažoval jsem o tomto gestu často a nenapadlo mne rozumné vysvětlení, i když nesmyslů mne napadaly spousty.

Tam, kde člověk nezná ŘEŠENÍ, znává spousty řešení.

Přebytek důkazů bývá jen nedostatkem důkazu.

A k těmto nesmyslným teoriím a úvahám mne dovedly jedny rty –

Dívčí rty –

Sladce a ironicky usměvavé rty –

2

Lygie byla moje pacientka.

„Co je vám, slečno?“ zeptal jsem se, když vešla do mé ordinace. „Působí vám obtíže nést tolik krásy na jediném těle?“

Usmála se –

Usmála se svými ironicky sladkými rty.

„Děkuji,“ řekla tím unaveným přízvukem žen, které jsou na lichotky tak zvyklé, že je považují za něco samozřejmého jako slunce –

„Mám potíže –“ zamyslela se.

Nenaléhal jsem.

Když nenaléháme, svěřují se lidé vždycky raději…

Mnoho věcí jsme se v životě od svých bližních nedozvěděli asi jen proto, že jsme příliš naléhali.

„Mám potíže,“ dechla Lygie, „s líbáním.“

„Rád zbavuji krásné dívky podobných potíží,“ řekl jsem.

„Ale ne,“ pohodila Lygie hlavou smutně ironicky –

Neuměla být snad ani veselá nebo smutná, uměla být jenom ironicky veselá nebo ironicky smutná –

„Ne s líbáním, JAK SI MYSLÍTE VY,“ vysvětlila, „mám potíže – – s dotyky rtů –“

„?“

Uvažovala, jak mi to nejsrozumitelněji vysvětlit.

„?“

Nechápal jsem, jakou metaforu by mohla mít na mysli.

„Radši vám to ukážu,“ rozhodla se Lygie nakonec.

Našpulila své krásné rty.

Vytáhla z cukřenky kostku cukru a přiložila ji ke rtům.

V tu chvíli se jí kostka vysmekla ze rtů –

Shýbl jsem se, abych kostku zvedl ze země.

Ale neviděl jsem ji.

Až po chvíli jsem si uvědomil, že žlutá kostka na koberci je onou starou kostkou cukru.

Zvedl jsem ji –

Ale byla těžká, neuvěřitelně těžká.

Pozvedl jsem kostku až k očím –

TA KOSTKA BYLA ZE ZLATA.

3

„Hezkej trik,“ řekl jsem –

Ale Lygie pozvedla z cukřenky druhou kostku.

Tentokrát ji držela tak pevně, abych mohl sledovat rty v akci – – Pomalu je sunula ke kostce –

Pozvedla oči ke mně.

Dívala se mi do očí a líbala kostku –

Viděl jsem, jak kostka žloutne, viděl jsem, jak Lygie napíná prsty, aby kostku, která zřejmě ztěžkla, udržela.

Pak mi ji podala.

„Přece nechcete, abych tomu věřil –“

„Nechci,“ řekla, „chci, abyste mi to vymluvil –“

Pohodil jsem kostkou z ruky do ruky –

Zkusil ji rozdrtit mezi ukazováčkem a palcem.

Skousl jsem ji v zubech –

Nerozplynula se.

Lygie se na mne upřeně dívala –

S vítězoslávou –

Ironickou vítězoslávou –

Jak rád bych jí to, co svým polibkem způsobila, vymluvil.

Jenomže jak lidem vymlouvat skutečnost –

4

Posadila se do křesla proti mně, přesněji řečeno, zhroutila se do něj.

Teprve teď jsem si ji mohl lépe prohlédnout.

Byla to dívka, o jaké se mužům zdává –

A její rty byly takové, které se hodí na reklamy na rtěnky –

„Trvá to týden,“ škytla Lygie.

Mluvila o svém zlatém líbání, jako by hovořila o kopřivce.

Vyprávěla mi, jak všechno začalo, když si čistila zuby a náhle jí „PEKELNĚ ZTĚŽKLÝ“ kartáček vyklouzl z prstů a roztříštil umyvadlo –

„Od té doby si nemůžu barvit rty –“ zašeptala.

Hovořila o tom, že má šestatřicet zlatých rtěnek. Stále nemohla uvěřit síle svých rtů, stále si kupovala a „ničila“ nové a nové rtěnky –

„A to při každém polibku,“ opravil jsem se, „při každém dotyku rtů?“

„Kdepak,“ zakřenila se, „jenom takhle –“

Poodtáhla rty tak, jako by si čistila zuby a přitom chtěla líbat, takový trochu zakřivený ohyb těch sladkých linek – –

Oble zakřivený.

„Poradíte mi?“

Natáhla ruku pro další kostku cukru, ale pak kostku položila.

Vytáhla z mé krabičky cigaret jednu a přiložila si ji k oble zakřiveným rtům.

Držela ji ze vší síly.

Ale stejně si musela k cigaretě přiložit ruku.

Držet mezi rty tyčinku z ryzího zlata není nic jednoduchého.

Rozhodně –

Rozhodně něco takového by vyžadovalo cvik.

A ten tomu Lygie jistě nevěnovala.

Taky proč.

5

Omluvil jsem se jí a šel se podívat do kartotéky doktora Schimae, po kterém jsem přebral praxi.

Když mne něco překvapí, jdu se tam podívat.

Můj předchůdce měl velmi bohatou síť pacientů a byli mezi nimi i lidé velice zvláštní –

Když jsem se vrátil, vypadala Lygie vyděšeně.

A vedle ní –

Vedle ní stála socha zlatého chrta.

„Pořád si na to nemůžu zvyknout,“ vydechla omluvně, „já už jsem taková, jak vidím psa, musím mu dát pusinku –“

Díval jsem se na svého Beatrixe.

Měl jsem tohohle chrta nejraději ze všech chrtů, které jsem kdy měl –

Ale jakou CENU má tahle socha –

Pokročil jsem k Beatrixovi –

Ale vtom pod ním zapraštělo a Beatrix – se propadl –

Naštěstí mám ordinaci v prvním patře své vily, a tak zlatá socha nepadala zvlášť zvysoka, zaryla se do parket v přízemí –

Stavitel, který projektoval moji vilu, prostě nepočítal s tím, že do ní budu dávat zlaté chrty –

Nemohl jsem mu to mít za zlé.

6

Lygie se sklonila nad dírou v podlaze.

„To vám zaplatím,“ řekla.

„Není třeba,“ usmál jsem se galantně, ale ta moje galantnost byla ironická, ironie už bývá nakažlivá – –

Napadlo mne, že za tu sochu, která mi prorazila podlahu v pokoji, bych si mohl vystavět novou vilu.

Ani jsem se váhu zlatého chrta neodvážil odhadovat.

„Opravdu je mi to líto,“ přistoupila ke mně Lygie.

Její krásné rty byly na kousíček od mých.

Odstoupil jsem –

BYLO TO POPRVÉ, CO JSEM SE BÁL DÍVČÍCH RTŮ.

„Možná,“ polkl jsem a pak polkl znovu, „možná byste měla navštívit chirurga.“

„To aby,“ hlesla, „mi amputoval čelist?“

„Tak internistu,“ pokračoval jsem, „prostě někoho jiného než mne, já opravdu nevím –“

7

Bylo mi jasné, že tahle dívka může zbohatnout, strašně zbohatnout.

Ale také mi bylo jasné, že o to nestojí –

Patřila k dívkám, které raději líbají, než vydělávají.

Objednal jsem si ji za týden.

Snažil jsem se během té doby nějak vypořádat s tímhle úkazem, vzrušoval mne jako všechno, co jsem nedokázal chápat –

Umím si představit, že vám tahle historka připadá neuvěřitelná a že si říkáte: starý Notweding začal zase prášit.

Jenomže mně tehdy nepřipadaly ony zlaté polibky o nic neuvěřitelnější, než vám dnes připadá zpráva o nich –

Ale já byl proti vám v nevýhodě, ve velké nevýhodě.

Nemohl jsem si myslet to, co si asi myslíte vy, že všechno svědectví, jaké podávám, je jenom zábavným žertem.

Doktor Schimae, po kterém jsem přebíral praxi, mi kladl na srdce, abych se snažil o svých pacientech zjistit, co je jen možné.

Abych nevěřil tomu, co mi o sobě říkají sami.

Většina psychických poruch, tvrdil, vzniká proto, že lidé mají sami o sobě zkreslenou představu –

A s touto představou přicházejí za psychiatrem.

V tu chvíli, kdy lékař získá jasný obraz o svém pacientu, v tu chvíli je schopen nejen ho posoudit, ale i vyléčit.

Pokusil jsem se vyzvědět o Lygii, co bylo možné.

Jak jsem zjistil, byla jedinou dědičkou svého prastrýce, starého miliardáře Melchiora Grunschilda, pověstného makléře a lichváře –

Patřilo mu kdeco, lesy, velkostatky, zámky, síť lahůdkářství, zbrojařské akcie, doky –

Byl to jeden z nejhrabivějších lidí, jaké znal můj přítel Ruscius, burzián. Mluvil o Lygiině prastrýci se směsí nenávisti a obdivu.

„Myslíš Lygii?“ zeptal se mne. „Lygii Grunschildovou?“

Pokývl jsem.

„Pěkná bestie,“ řekl přítel, „byla zasnoubená s mladým Norvagem, ale když přišel na buben, nechala ho –“

„Norvagem?“

„Ale ano,“ řekl přítel, „snad ho taky znáš, předseda chiromantické společnosti, ten jasnovidec –“

Norvaga jsem samozřejmě znal.

Playboy kolem padesátky, dívkožrout se mu přezdívalo, urostlý šedovlasý dravec s očima podobnýma očím kobry.

I já, který jsem vůči hypnóze dostatečně odolný, jsem se snažil vyhýbat Norvagovu pohledu.

Žil v romantickém zámku za městem a tam se „děly věci“, jak se říkalo ve vesnici, nad kterou se tyčil Norvagův zámek.

Věděl jsem, že Norvag mívá velmi podivné návštěvy. Hostil černošské kouzelníky, které vozil z Afriky soukromým letadlem.

Navštěvovali ho lidé z Asie, z Tasmánie, měl přátele mezi věhlasnými astrology, mágy.

Považoval jsem Norvaga za snoba.

A tajemné nauky jsou také docela dobrým prostředkem, jak vzbuzovat zájem u dívek.

„Rozešla se s ním,“ řekl mi přítel, „když Norvag ztratil peníze při spekulacích s těmi měděnými doly. Byla to divoká scéna –“

Líčil mi jarní noc, kdy Lygie běžela ze zámku jen v noční košili ke svému vozu a Norvag za ní házel z terasy broušené sklenice –

Zahradník s oblibou donášel zprávy o událostech na zámku.

Tak tedy –

Norvagova pomsta?

Ještě ten večer jsem se rozhodl, že musím Norvaga navštívit a pokusit se ho přimět, aby –

Aby sňal z Lygie kouzlo?

Stále jsem si ještě nemohl případ takto definovat, stále jsem se ještě nemohl smířit s tím, že to, čeho jsem svědkem, je skutečnost.

8

Norvag všechno popřel.

Upíral na mne divoký pohled.

Označil mne za zábavného snílka.

Připustil, že něco podobného se událo v Kamerunu –

Vyprávěl mu o tom jeden z jeho kamerunských přátel.

Před sto lety se takto prý pomstil velký Obamwawa jakémusi bělochu, který se pokoušel ožebračit jeho kmen –

Byl jsem si jistý, že Norvag lže.

V radostném přízvuku, s jakým popíral svou účast, jsem rozeznával, že je pyšný na to, co způsobil –

Norvag patřil k lidem, pro které je pomsta největší rozkoš.

9

Když v udanou hodinu, na kterou byla pozvána, Lygie nepřišla do ordinace, znejistěl jsem.

Čekal jsem ještě jeden den a pak jsem jí telefonoval.

Tenhle případ mne zaujal jako dlouho žádný.

Telefon brala Lygiina komorná, hned jsem zavěsil.

Nechtěl jsem o Lygii mluvit s nikým jiným než s Lygií –

A tak jsem se rozjel k domu starého Grunschilda, ve kterém Lygie obývala jedno poschodí.

Byl večer, když jsem k paláci starého Grunschilda dorazil.

CO JIM MÁM ŘÍCT?

Nejvíc mne skličovalo vědomí, že mne nemusí přijmout, možná se Lygie rozhodla nesvěřovat se –

Možná ji starý prastrýc chce využít.

Zneužít –

Bude před její ironicky skrojené rty sunout předmět za předmětem, nechá ji líbat jednu cihlu po druhé, měnit je do zlatých cihel –

Zaparkoval jsem vůz v boční ulici u paláce a přelezl plot.

Melchior šetřil na všem, neměl ani poplašné zařízení, které by jeho vilu obklopilo akustickým zvonem –

V celé stěně svítilo jen jediné okno.

V prvním poschodí.

V mládí jsem se zabýval horolezectvím, a i když jsem už po dvacet let žádný vrcholek neslezl, jistá dovednost ve mně přetrvávala…

Zvědavost ji ještě povzbudila.

Vyšplhal jsem po novorenesančních vlysech na zadní palácové stěně až k medově planoucímu obdélníku Lygiina okna –

Prastrýc nepočítal s fyzicky zdatnými psychiatry.

Nestáhl žaluzii –

Viděl jsem DO CELÉHO POKOJE –

Rozeznával jsem Lygiin salón, starožitný nábytek v podivné směsi s moderním nábytkem z trubek a skleněných desek –

A pak jsem zahlédl sochu –

Zlatou sochu Lygie.

Stála u krbu a paprsky vyletující z krbu po ní něžně tančily –

Byla to Lygie, dokonalá a překrásná, nemohl jsem se mýlit, socha měla na sobě stejnou úzkou sukni a přiléhavé tričko, jako když jsem Lygii viděl –

MINULE.

Stála vzpřímeně, až trochu zakloněně –

V tom laním pohybu, jaký mívají vysoké útlé dívky, když se nadechují a přitom protahují –

A jednu ruku si držela u rtů.

10

Pochopil jsem –

Lygie si líbala ruku – –

Díval jsem se na třpytící se sochu a držel se vší silou za římsu, úzkost z té podívané ve mně vyvolávala závrať – –

SEBEVRAŽDA.

Lygie spáchala sebevraždu.

Polibkem –

Polibkem vlastní ruky.

Nejspíš už nemohla snášet úzkost, jakou jí její rty připravovaly, a tak je sklonila k vlastní ruce –

Jak jí asi bylo – uvažoval jsem a úzkost mne stiskla –

Jak je asi člověku, který se mění do zlatého sloupu –

Předpokládal jsem, že smrt musela nastat okamžitě, kostka cukru zezlátla snad v tisícině vteřiny –

Lygie netrpěla.

Ale i tak jsem jí v očích rozeznával utrpení, ironické utrpení, oči zachycovaly z celé sochy nejjasněji reflexy plamenů z krbu, planuly – – –

Lygie se na mne dívala –

Dívala se na mne hořícími zornicemi – –

11

Sešplhal jsem po novorenesančních vlysech.

Doplížil se k plotu –

Ujížděl jsem ztichlou předměstskou čtvrtí a pak jsem vyjel za město, musel jsem být chvíli sám, chvíli jen se svými myšlenkami –

Díval jsem se na světla města, zvedala se přede mnou na obzoru jako zářící prach, který se třepetá v nezměrné temnotě –

Viděl jsem Norvagův zámeček.

Rýsoval se proti temné obloze, jen ve věži svítilo jediné vysoké okno, goticky hrotité –

Nad zámkem právě přelétávala světla letadla.

Ta podivná symbióza středověké přeludnosti a civilizace ve mně utkvěla, často se mi ta chvíle vrací –

Navykli jsme si pokládat pohádky za pohádky.

A neuvědomujeme si, že podivná mechanika pohádek pracuje i v naší době, že soukolí pohádek roztáčejí i naše životy –

Je vyšší rovina, rovina vyšších zákonů –

Já jim říkám pohádkové –

Jenomže o této vyšší rovině se dá hovořit málokdy a jen s málokým, protože k nejvyššímu poznání vede cesta krajinou poezie –

A touto krajinou se k poznání vypraví málokdo.

Ani bych se nedivil, kdybyste tomuto příběhu nevěřili.

Já mu musím věřit –

Bohužel? Bohudík?

Já mu musím věřit, protože jsem ho zažil.

12

Za dva dny po návštěvě Melchiorova paláce jsem opět mluvil se svým přítelem burziánem.

Říkal mi, že se diví starému Melchioru Grunschildovi, co ho to napadlo, uvolnit na trh několik metrických centů zlata.

Přítel označoval prodej zlata teď za netaktický.

Snad netaktický byl.

Jenomže když člověk získá pár metráků zlata zadarmo, může si nějakou tu netaktičnost dovolit.

Astrolog jménem Laura

1

Moje neteř Laura se věnovala astrologii.

Když říkám, že se jí věnovala, mám na mysli, že nejen neměla jinou vášeň, ale ani žádný jiný zájem než astrologii.

Ve třiceti letech měla za sebou dost zklamání.

Rozhodně víc než jiní –

Ale nejenže jich měla víc než jiní, také se s nimi daleko hůř než jiní vyrovnávala –

Bylo to právě po jednom z jejích, jak říkávala, „životních zklamání“ (každé její zklamání bylo životní), kdy propadla astrologii –

Uchýlila se, aby se trochu rozptýlila, na farmu jedné pratety, která se zabývala astrologií –

A když se Laura vrátila z farmy, byla astroložkou.

Tohle se jí stalo asi v pětadvaceti a do svých třiceti let věnovala většinu svého času astrologii.

Nejprve jsem si myslel, že se chce udělat zajímavou.

Je mnoho způsobů, jak na sebe upoutat pozornost, a musím uznat, že tenhle rozhodně nepatří k nejhorším.

Jenomže Laura se nechtěla udělat zajímavou.

Laura zajímavá byla.

Jsou dva druhy žen, jedny se touží udělat zajímavými a druhé by daly nevím co za to, kdyby zajímavými nebyly –

Laura se vydala na pár měsíců někam do Himálaje, aby mluvila s šéfem, ani netuším jaké sekty –

Cestovala Evropou a hovořila s řadou významných astrologů ze starého světa, mimoto shromáždila úctyhodnou literaturu.

Prateta jí odkázala svou farmu a Laura ji celou zaplnila haldami astrologických spisů a sbírkou astrolábů.

„Co na tom,“ říkával jsem jí, „co na tom máš.“

Laura, moje podivuhodná neteř Laura, krčila rameny.

Pohodila neuroticky svým tučným tělem a usmála se –

„Kdybych, strejdánku, zjistila, co se stane, myslím, že bych zjistila, jak bejt šťastná, no ne.“

A o tohle Lauře šlo –

Jako ostatně každému člověku.

Jenomže Laura sebekriticky odhadla svoje síly a zjistila, že její rozum ani její cit jí štěstí nepřinesou –

„Já nejsem ten správnej týpek na to, bejt šťastná,“ říkala.

A tak se snažila najít recept, který by jí posloužil stejně jako recept na švestkové knedlíky, který měla od prababičky –

Laura byla moderní člověk.

A věřila, že ve vesmíru je na všechno recept –

Na švestkové knedlíky i na štěstí.

A mimoto byla přesvědčená, že ona ví, jak se tenhle recept sestavuje – – dívá se do hvězd a bádá nad jejich postavením.

2

Pokud dívka nemá děti, potřebuje nějaký náhradní zájem –

Snažím se u svých mladých pacientek probudit buď mateřské sklony, nebo zájem o nějakého koníčka –

Člověk potřebuje něco, co by ho bavilo.

I kdyby to byl sebenepatrnější detail –

Pokud ho nemá, přestává ho bavit celý život.

Jeden z lidí, které asi nejvíc v mém okolí baví život, je biblista Waldo Spencer, který celé dny a noci leží v aramejštině –

Pro většinu lidí by něco podobného, i kdyby se tomu měli věnovat jenom týden – bylo trest –

Krutý trest.

Pro něj ne –

Minulý týden jsem ho potkal, díval se na mne svýma jasně hořícíma modrýma očima –

Každý sval jeho tváře říkal „Život je krásný“.

A tentýž den jsem potkal playboye Haymeana, připlul k pobřeží svou jachtou z Tichomoří –

Do tváře mu prosakovala únava, znechucení, marnost –

Procházel se po břehu v nádherném bílém obleku a kapitánské čepici se zlatým odznakem své jachty –

Po pravici mu šla překrásná zrzavá dívka v minisukni z hadí kůže –

Haymean se jí na okamžik omluvil a doběhl ke mně –

Každý sval jeho tváře volal, že život je něco, k čemu není třeba nic jiného, jenom trpělivost, bezbřehá trpělivost –

„Notwedingu, můžu k vám přijít na kus řeči do ordinace?“

Řekl jsem mu, ať se domluví s mou sekretářkou, kdy mám volné hodiny, a udiveně jsem se díval na báječnou siluetu té zrzavé víly, která se k odcházejícímu melancholikovi přivinula –

Ten, který má tolik důvodů pro štěstí –

Ten se u mne za pár dní objeví, abych mu pomohl –

A ten, který se zabývá něčím zdánlivě nesmyslným, jako ten biblista –

Ten se dívá, jako by vyhrál život, a i když je mu osmdesát, má stále sedmnáctileté oči –

Na člověku stárnou především oči, uvažoval jsem –

A ten mladý playboy má oči prastaré.

I moje astrologická neteř měla prastaré oči –

„A ty víš, co se s tebou stane?“ řekl jsem jí.

„Jójo,“ zakroužila vodovýma očima za silnými skly brýlí –

Asi jsem se na ni zadíval přehnaně ironicky –

„Já to vím i o tobě, strejdulínku,“ řekla – – –

3

Samozřejmě že každý člověk je asi nakloněný brát příbuzné tak, jako přijímá divoch v pralese leopardy nebo opice –

Buď jako nebezpečí, krutého protivníka.

Nebo jako někoho, kdo využije každého vašeho gesta k pitvoření –

Myslím si aspoň, že moji příbuzní mají zvláštní sklon pitvořit se po mně, že je to baví, obšťastňuje, jako opice baví jejich pitvoření –

A tak jsem tomu, co mi řekla neteř, ani nepřikládal váhu.

To ji zřejmě dopálilo –

Jsou lidé, které nejvíc dopálí, když nás nemohou dopálit.

„Náhodou,“ řekla, „náhodou.“

Vytáhla z kapsy papír a tvrdila, že počítala s mojí nedůvěrou, a tak se už prý na mne připravila –

Udělala mi horoskop na nejbližší týden –

„A co?“

Zatvářila se kysele a dívala se do papíru –

„Ale jo,“ řekla, „všecko ti vyjde.“

„Co všecko?“

„Nějaká holka a peníze a povýšení –“

Zdálo se mi toho trochu moc.

A i když se neteř dívala kysele, nevěřil jsem jí.

Očekával jsem spíš, že mi radostné najmenuje celou řadu výhod, abych, až se žádná z nich nesplní, byl o to roztrpčenější –

Ale –

SPLNILO SE VŠECHNO.

Seznámil jsem se s okouzlující medičkou a odejel s ní na víkend, přítel, který mi dva roky dlužil peníze, mi je vrátil –

A byl jsem zvolen za předsedu našeho bridžového klubu.

Žádná velká šarže –

Kariéra nic moc.

Ale koneckonců –

Povýšení.

4

Samozřejmě že to všechno mohla být náhoda, a také jsem si namlouval, že to náhoda byla –

Rozhodně.

Co je na tom divného – to přece není žádný zázrak, že někoho, kdo hraje bridž tak dlouho jako já, jednou zvolí za předsedu klubu.

A že mi někdo vrátí peníze –

Hezkých děvčat jsem také poznal letos už kdovíkolik.

Ale přesto jsem se díval na neteř s daleko větším zájmem, než jsem se na ni díval dříve –

Ostatně měl jsem dost příležitostí ji pozorovat.

V tu dobu jsem si otevřel malé sanatorium za městem, stará budova uprostřed rozlehlé lučnaté zahrady –

Přijímal jsem do něj na pár dní své pacienty.

Všímám si, že prostředí dokáže uzdravovat někdy mnohem víc a rychleji než ty nejúčinnější léky –

A většina mých pacientů, která byla jen pár dní v sanatoriu, se báječně pozdravila.

Stačilo jim, aby vypadli ze svého prostředí, měli skvělou stravu a viděli kolem sebe místo nepříjemných tváří stromy a květiny –

Neteř za mnou přijížděla každou chvíli.

Rezervovala si jeden pokoj a žila v něm, samozřejmě že zadarmo, příbuzní mají zvláštní samozřejmou drzost, jak příživničit.

Dokud neteř studovala, vypravovala se také za mnou –

S každým vysvědčením, na Velikonoce, na Vánoce, před svými narozeninami, svátkem, vždycky když věděla, že ze mě „vyrazí“ nějakou bankovku –

Sedávala rozcapená na zemi jako jogínka a vykládala –

Musel jsem její přítomnost strpět teď i tehdy.

Na moje narozeniny a svátky kašlala, to ano, ale vždycky, když cítila příležitost, přidusala, aby ze mne něco vypumpovala –

Jen jednou mi přinesla dárek, neumělou malůvku nějakého zvířete, špatně zapaspartovanou, a za tu jsem jí měl dát zřejmě víc peněz –

„Nesu ti umění,“ volala na mne tehdy, „jsem umělkyně.“

Díval jsem se do tváře tomu nepovedenému lvu, trochu lvu a trochu opici, kterého mi donesla, a ironicky si uvědomoval, jak se jí podobá –

Neteř byla něco mezi nepovedeným lvem a povedenou opicí.

Jednou jsme měli společně dědit po jakési příbuzné, raději jsem se vzdal dědictví, věděl jsem, že by mi stále předhazovala, že jsem se dědictví nevzdal –

Jsou lidé, kteří pokud se nepoškozujete, propadají dojmu, že poškozujete je.

Moji příbuzní jsou toho přejasným dokladem.

Ale ve mně nikdy nevzrostla síla, která by mi zabránila, abych toho poživačného cvalíka ze sanatoria vypudil.

Konečně, ona se chovala tak, jako by byla nevypuditelná –

Každou chvíli ke mně vpadla „pokecat si“.

Tak tomu říkala, „jdu si s někým pokecat“, ovšem tohle pokecávání se skládalo pouze z monologů –

Tvrdila, že pokaždé po takovém pokecání pookřeje.

„Víš, co se s tebou vždycky stane, tak co ještě chceš,“ řekl jsem.

Snažil jsem se její astrologii nezlehčovat, jinak by mne hned zavalila tolika důkazy o pravověrnosti astrologie –

„Nojo,“ řekl ten cvalík na židli naproti mně, „nojo.“

„Co nojo?“

„Když víš, co se stane, a nemůžeš to změnit, co z toho.“

Jednou přinesla tabulku a náčrty a ukazovala mi na velké kružnici postavení mých hvězd –

S tímhle si dokázala vyhrát stejně trpělivě, jako její vrstevnice uměly zabíjet čas háčkováním, pletením – – –

Neprozřetelně jsem jí vyzradil, kdy a kde jsem se narodil, a ona ukazovala, jak mnou šíbují planety –

„Máš tam Venuši, no teda, proutníku starej,“ kroutila hlavou.

Ukazovala na Venuši jako na nějaký nestoudný obraz –

„Já ji mám úplně jinak než ty,“ říkala závistivě.

Tvrdila, že postavení hvězd určuje, jestli budeme ve svém milostném životě oběťmi, nebo katy –

Tak to říkala: katy v citovém životě.

Měla vůbec terminologii, která se k takovémuhle melancholickému cvalíkovi nehodila.

„Promiň, ale mám tady svoje pacienty,“ říkal jsem. A odcházel.

„Nojo,“ vrtěla bradou, roztřeseným chumáčkem tuku, „ty se prostě na chudáka neteř vykvajzneš.“

„Je to moje zaměstnání,“ namítal jsem jí.

„Vykvajzávat se na neteře?“ dívala se na mne s protivnou koketerií. „To máš divné zaměstnání, strejdánku.“

Šla mi na nervy, pane, jak ta mi šla na nervy.

A stále naříkala, že i když ví, co se jí stane, i když vidí každou facku ve vesmíru, jak k ní letí, není to k ničemu.

A tehdy jsem měl jednou nápad –

„Tak se přestěhuj,“ řekl jsem jí.

„Jdu ti na nervy?“

„Myslím, aby ses přestěhovala na rovnoběžce –“

Udiveně na mne obrátila své mdlé oči za tlustými skly –

„Kam?“

Začal jsem hovořit, že je-li naše živobytí závislé nejen na dni narození, ale i na místě, kde jsme se poprvé rozhlédli –

„Aha,“ řekla a podívala se na mne s úctou.

Nestává se mi často, aby se na mne moji příbuzní dívali s úctou, a tak jsem ten pohled vychutnával –

„Nejsi tak blbej, jak vypadáš,“ říkal její pohled.

„Pokud budeme cestovat, je přece jasné, že změníme místo ve vztahu ke svému osudu – když datum narození je nezměnitelné –“

„Ty, že mne tohle nenapadlo,“ plácla se tučnou dlaní opojeně do čela –

Vymyslel jsem to potměšile, jen abych se jí zbavil.

Byl to jeden z mých bezděčných nápadů.

Byl to prostě bezděčně geniální nápad.

Ale kdo ví, genialita –

Genialita bývá asi pravidelně bezděčná, rozhodně víc bezděčná, než si ti, kdo nejsou geniální, jsou vůbec schopni přiznat –

5

Několik dní strávila neteř výpočty.

Viděl jsem, jak okno jejího pokoje plane. I po půlnoci, když jsem se procházel v parku kolem sanatoria, jsem je viděl –

Počítá místo, kde jí bude dobře, uvažoval jsem.

A trochu jsem jí její naivitu záviděl –

I když neteř postihlo tolik „ran osudu“, jak tomu říkávala, byla, to jsem nerad pozoroval, nějak spokojenější než já –

To dělá ta naivita, ta prostota –

Naivní lidé mají velkou výhodu vůči nenaivním lidem, nepostřehnou celou řadu nebezpečí, která ti s dalekozrakým rozumem uvidí –

Představuje si to náramně jednoduché, dumal jsem, stačí sednout do rychlíku a člověk odjede do svítícího osudu –

Ovšem, pokud astrologie má pravdu –

Pak je jasné, že něco takového je pravděpodobné.

Nejen to. Kdepak jen pravděpodobné. Je to zákonité.

Jednou jsem měl za pacienta muže, který se narodil v letadle, jeho matka ho porodila nad Atlantickým oceánem –

Stěžoval si mi, že není možné, aby mu někdo sestavil horoskop.

Od té doby jsem si pamatoval, že je nutné znát souřadnice místa narození, i když jinak jsem v astrologii vůbec nebyl honěný.

Za pár dní vtrhla neteř ke mně do pracovny –

Jako vždy bez klepání.

Rovnal jsem si něco v kartotéce a vyrušila mne.

„Já jsem hrozná, viď, já tě ruším,“ vypískla.

Tohle byla její taktika, sama sebe neustále kritizovala a obviňovala z beztaktnosti, aby tím okolí odzbrojila –

Musím ale nerad přiznat, že se jí to dařilo.

„Nerušíš, Lala,“ řekl jsem jí.

„Lala“ se Lauře říkalo, dokud byla maličká, když někoho znáte od dětství, sotva se přimějete k tomu, abyste k němu byli nevrlí –

„Chtěla jsem tě pumpovat,“ řekla.

Posadila se na lehátko a čistila si zálibně brýle.

„Už nechceš?“

„Kdepak,“ řekla, „vypočítala jsem si místo, kde budu mít dost peněz.“

Vytáhla zpod blůzy velkou čtvrtku papíru a rozložila ji.

„Koukej, příbuznej,“ uhlazovala čtvrtku na mém stole.

Nerozuměl jsem výpočtům ani nákresům –

Ale jsem psychiatr, a tak se snažím nerozumět trpělivě.

Kdyby lidé uměli svým bližním nerozumět trpělivě, bylo by na světě jistě o moc snesitelněji.

Jenomže tohle je umění, na které většina lidí nemá.

„Koukej,“ máchla nad kruhem a zabodla nehet na jedno místo.

Všiml jsem si, že na čtvrtce je načrtnutá mapa světa –

Tam, kam zabodla ukazováček, stálo: Borneo.

„Ty chceš odjet na Borneo?“

Povystrčila z úst špičku jazyka a zakývala s ní –

Oddechl jsem si.

Ani tak daleko nemusela odjíždět, abych si oddechl –

Tím, že odjížděla až na tenhle ostrov, mi vlastně dávala nezasloužený dar.

Stačí, aby jeden jediný člověk z vašeho okolí se vzdálil, a hned se vám zdá, že vyšlo slunce, slunce, které clonil –

„Tam zbohatneš?“

„Jojo.“

„Jak?“

„Vědí hvězdy, já ne.“

A pak se vytřásla z mého pokoje a rok jsem ji neviděl.

6

Po roce jsem mluvil s její sestrou a jen tak, protože o něčem s příbuznými člověk mluvit musí, jsem se zeptal na Lauru.

„Ta si žije,“ řekla její sestra.

Jsou-li dvě sestry, tvoří zpravidla dvě nepřátelské armády, které i když neválčí, stále žárlivě sledují své postupy –

„Laura?“

Dozvěděl jsem se, že se provdala za nějakého obchodníka, který byl z nejbohatších lidí na ostrově –

„Vona mu připomínala ženu, která mu umřela,“ vysvětlila mi hned Lauřina sestra.

Jako by to, že Laura klofla boháče, nebyla její zásluha, ale zásluha té mrtvé –

„Ty se NEDIVÍŠ, že Laura splašila ženicha?“

„Ne,“ řekl jsem, „vypočítala si to.“

A pak jsem zase nějakou dobu o Lauře nic nevěděl.

7

Když jsem po čase projížděl Borneem, Lauru jsem navštívil.

Pracoval jsem jako poradce pro jeden film, který se natáčel na Borneu, a tak jsem využil příležitosti, sehnal si Lauřinu adresu.

Laura bydlela v obrovském koloniálním domě.

A pohostila mne báječně –

Dokonce na mou počest objednala folklorní soubor, do noci tančili a vyhrávali na trávníku před jejím sídlem polonazí domorodci –

„Děkuju,“ děkoval jsem jí na odchodu za pohostinství.

„Neděkuj,“ pohlédla na mne ze zamžených brýlí.

Asi jsem na ni zamžoural udiveně –

„Dělám to kvůli sobě,“ řekla. „Děsně se nudím.“

Chápal jsem, že když má někdo manžela jako ona, musí se nudit, její manžel vypadal jako nějaká domorodá modla –

Byl to jeden z těch monolitických lidí, kteří když se na vás chtějí podívat, neobrátí hlavu, ale pootočí celý trup –

Měl pomalé pohyby, pomalou řeč, pomalé myšlenky –

„Je hezké počasí,“ řekl jsem mu.

Podíval se na mne zkoumavě.

Pokýval.

Znovu se na mne podíval zkoumavě.

Pootevřel ústa.

Zase je zavřel.

Chvíli přemýšlel.

Pak polkl.

Zase se na mne chvíli zkoumavě díval.

„Je,“ řekl.

Už jsem zapomněl, že jsem mluvil o počasí, a proto jsem jeho slovesu v první chvíli neporozuměl –

Myslím, že tohle stačí, abych jejího manžela charakterizoval.

Oč pomaleji přemýšlel a oč pomaleji se pohyboval, o to rychleji se mu rozrůstala zděděná bankovní konta.

Díval jsem se do pralesa, temněl na konci jeho zahrady –

A pak jsem se podíval na neteř.

Dívala se také tam, co já, ale viděla něco jiného, něco dokonale jiného, protože se najednou začala usmívat, zoufale usmívat –

Chtěl jsem jejímu manželovi něco říci, ale pak jsem mlčel.

Stejně by mu trvalo asi dva roky, než by mi porozuměl.

A vůbec jsem se nedivil, když mu za měsíc po mé návštěvě Laura utekla.

8

Pak jsem Lauru vídával každý rok.

Každý rok mne navštěvovala v mé ordinaci.

Ani tak nechtěla, abych ji léčil, chtěla si vlastně jen „pokecat“, ovšem myslím, že ji právě tohle pokecávání léčilo.

Většina lidí by myslím neměla řadu svých psychických potíží, kdyby vždycky, když potřebuje, našla někoho vhodného na pokecání.

Lidé se potřebují vymluvit –

Snad je nějaký kecavý vitamin, jak tomu říkám, který je stejně důležitý, ne-li důležitější než jiné vitaminy.

Největší potíže mívám s pacienty, kteří zarputile mlčí a nemohu je přimět, aby otevřeli ústa.

Potom, co Laura opustila svého bohatého manžela, rozhodla se věnovat umění.

Mnoho zklamaných žen hledá útěchu v umění.

Rozhodla se napsat román a vypočítala si místo, kde se jí to podaří nejlépe –

„Vypočítala jsem si, proč Gauguin odejel na Tahiti, strejdánku,“ tvrdila.

Prý právě tam zastihl své umělecké sklony v nejpříznivějším slunečním domě, jak tomu Laura říkala.

On dokázal nějakou mimořádnou intuicí vycítit, kde se uzdraví, tak jako nemocné zvíře dokáže nalézt bylinu, kterou má sežrat –

Nevím, jestli to zvířata dokáží, ale věřil jsem jí to.

Pokud to je pravda, byla Laura velice inteligentní nemocné zvíře, našla si takové léčivé místo nedaleko Rio de Janeira.

Román, který napsala, neměl sice vůbec čtenářský úspěch, ale kritika se mohla přetrhnout v superlativech.

Jenomže Laura v Jižní Americe onemocněla.

Získala velice komplikovanou, záludnou, vytrvalou sněť, které se ne a ne zbavit.

Tvrdila, že tam, kde se jí daří umělecky, se jí nedaří zdravotně, umění má v slunečním domě, ale zdraví ve velice špatném domě.

V brlohu.

Sice se v Jižní Americe nenudila jako s manželem, a „něco jsem, strejdánku, dokázala“ – jenomže ta sněť byla ošklivá –

Vypočítala si, že když se přestěhuje do Austrálie, uzdraví se, a také se opravdu dala dohromady.

Když se vrátila z Austrálie, měla pleť jako broskvičku.

Tvrdila, že ani ta nejlepší literární kariéra jí nestojí za to, aby byla kvůli nějakému románu šupinatá –

Poznamenala, že Gauguin na Tahiti sice namaloval báječné obrazy, ale také mu tam propukla syfilis.

Pak si vypočítala místo, kde potká šťastnou lásku.

Na Sibiři –

Připojila se ke geologické expedici, která v rámci mezinárodního výzkumu vyjela na Sibiř –

A tam se zamilovala do mladého geologa.

STREJDÁNKU, LÁSKA JE NEJKRÁSNĚJŠÍ ZE VŠECH MARNOSTÍ.

Tohle mi napsala tiskacími písmeny na pohledu ze Sibiře.

Jenomže expedice skončila a Laura se vrátila.

Geolog, který ji okouzlil, se také vrátil, a nejen domů, ale i ke své manželce.

Nevím, co by Laura dělala, kdyby –

Kdyby její bohatý manžel na Borneu nezemřel.

Jiný manžel, pokud by mu žena utekla, by ji vydědil.

Ale její monolitický manžel se k tomu ani za pár let nerozhoupal, a tak když zemřel, byla Laura, jeho zákonitá žena, stále jeho dědičkou.

Jednou jsem uslyšel její tučný hlas v telefonu.

„Strejdánek?“

„Jo.“

„Strejdánku, zejtra k tobě přiletím –“

„Že jsi husa, vím dávno, ale že máš křídla, jsem si nevšim.“

Zasmála se polichoceně –

Patřila k těm ženám, které urážky přijímají jako lichotky, a tím pádem jsou jaksi neurazitelné – –

Sdělila mi, že si opatřila báječné soukromé letadlo.

A pak, když přiletěla, vyložila mi svůj plán.

Ví, že nemůže mít najednou umění, zdraví, lásku –

Peníze a harmonii.

Ale může si je vybírat, a to právě udělá.

Rozhodla se poletovat po zeměkouli a vyhledávat, na co bude mít ze svého osudu právě chuť.

„Není to špatně vymyšlený,“ musel jsem uznat.

Zamlaskala.

Uměla mlaskat tak domýšlivě jako nikdo.

A pak jsem se doslýchal, že Laura je tam a tam a že hned letí zase tam a tam a pak tam a tam –

Napadlo mne, že možná odkryla tajemství života.

Stačí jen vybudovat dostatečně velký letecký most, po kterém bude lidstvo putovat z jednoho cípu světa na druhý –

Dokonce jsem si už říkal, že si dám od Laury také vypočítat nějaké místo.

Vzpomněl jsem si, co tvrdil můj přítel, že vždycky, když je nešťastně zamilovaný, odjede z Evropy do Ameriky nebo nazpátek.

Něco na tom může být, něco na tom rozhodně může být, říkal jsem si.

9

Jenomže pak jednou ke mně Laura zase přijela.

Posadila se naproti mně a mžourala na mne z olepených brýlí. Někdy jsem si říkal, že Laura má v očních koutcích výfuky, nechápal jsem, jak někdo může mít olepené brýle jako Laura.

Mžourala na mne s odzbrojující bezelstností krátkozrakých lidí.

„Tak kam máš namířeno?“

Pokrčila rameny.

„Nikam.“

„Kam?“

Rozhodila rukama –

„Člověče, strejdánku, já cestuju, ale je to stejný, jako kdybych byla na jednom místě –“

„?“

„Jela jsem napsat román do Brazílie a dostala jsem zprávu, že jsem přišla vo děsnej balík akcií –“

„To se stává,“ řekl jsem jí.

„Pak jsem si vypočítala, kde budu mít v červenci největší štěstí v lásce, v Guineji, vyjela jsem tam a –“

„A?“

„Koukni –“ Vyhrnula si sukni a já viděl tak ošklivou vyrážku, jakou hned tak nevidí asi ani kožní specialista –

Laura měla pleť, která přímo vábila ekzémy.

„Strejdánku, dyť je to stejný, jako bych seděla na –“

Poklepala si na místo, které měla na mysli.

Ženy u nás v rodině rozhodně nejsou slušné, co se týká skutků, ale zachovávají podivuhodnou slušnost ve svých slovech.

„Co budeš dělat?“

Pokrčila rameny.

„Víš, když si jedna vybírá výhodu, tak si vybírá pár facek.“

10

Pokud jsem dobře informován, koupila si Laura vilu na pobřeží a věnuje se chovu koní.

Po pět let už ze své farmy nevytáhla paty.

Mohla mít všechno – úspěch v literatuře –

Zdraví.

Lásku.

A místo toho chová kobyly.

Chová je dobře, copak o to, četl jsem nedávno, že její chov patří k nejlepším na celém pobřeží –

Ale stejně –

Když tak o Lauře uvažuji, napadá mne, že byla sice cáklá, ale geniálně cáklá.

Jenomže na osud si nepřišla.

Trochu mne to zneklidňuje –

Ale trochu mne to také uklidňuje.

Na osud si nikdo nepřijde.

I kdyby měl takové letadlo jako Laura.

Kdosi mi říkal, že Laura čeká, až se začnou prodávat soukromé rakety –

Teprve pak kyne lidstvu štěstí –

Vypočítala si prý už bod ve vesmíru, na kterém najde jak zdraví, tak lásku, tak literární úspěchy –

Bod, který spojí všechny její sluneční domy –

Snad takový bod je –

Snad takový bod opravdu pro každého je –

Bude stačit vyletět vzhůru a vytrvat na tom milosrdném bodě.

Laura tvrdí, že pro každého se takový bod dá vypočítat.

Rád se od té doby dívám do oblohy –

Tam někde ve tmě mezi hvězdami je bod, můj bod –

Nevím kde, ale věřím, rozhodně je.

A jednou, jednou třeba –

Jednou na tom bodě budu –

Ale do té doby musím hledat ten bod v sobě.

Ve vesmíru svého srdce, jak říká můj přítel Waldo Spencer.

Někdy se mi zdá, že se tomu bodu blížím –

Konečně –

Konečně stojí to za to –

A myslím si, že hledat tenhle bod je důvod, proč jsem na světě.

Růže

1

Psychiatr Notweding se zahleděl z okna na vánici, která zastírala výhled – – a pak sklonil od vířivých vloček pohled do krbu.

„Zrovna v takovéhle vánici ke mně přišla jedna z mých nejkrásnějších pacientek,“ řekl zamyšleně. „Paní Norah.“

Vzpomínám na ni za takovýchhle vánic –

Vešla do ordinace a měla zasněžené řasy. Odložila si plášť a čepici v čekárně, ale vločky na řasách a na obočí vnesla do ordinace s sebou.

Obočí i řasy jí zasvítily mrazivým třpytem –

Tak přede mnou paní Norah stála a stříbrněla –

A v ruce držela rudou růži.

Kolik mohlo paní Norah být?

Snad pětadvacet –

Ale vypadala mnohem starší, tak jako novomanželky, které se příliš vžijí do svého nového postavení –

Přitom to stáří, které si nasadila, ji dělalo jen půvabnější, bylo cosi dojímavého na té slavnostně zestárlé dívce –

Vyplnil jsem jí kartu a pak se zeptal, co ji ke mně přivedlo.

V té době jsem teprve rozjížděl svoji klientelu a byl jsem za každého pacienta vděčný.

Natož za tak krásného pacienta –

Paní Norah ale nejevila touhu pustit se se mnou do dlouhého rozhovoru.

Jen mi položila na stůl růži – –

Přivedla ji ke mně růže.

2

Setkal jsem se už s mnoha případy, ale musím říci, že i teď, po letech, ve mně tenhle případ z rané praxe vyvolává trapné rozpaky.

Psychiatr je navyklý zkoumat psychický stav pacientů –

A setká-li se s něčím tak důkazným jako růže –

Jako růže paní Norah… Může být dokonale vyvedený z konceptu, tak jako jsem z něj byl vyvedený já.

Díval jsem se na tu růži.

Vypadala neuvěřitelně čerstvě, jako by ji utrhl zahradník před pár minutami, poupě bylo na tenké hranici mezi nerozvinutím a rozvitím –

Na té nejkrásnější hranici.

„Podívejte se na ni,“ vydechla Norah a natáhla dlouhou úzkou dlaň k růži – –

„Růže.“

Vzhlédl jsem paní Norah k očím, hlubokým medovým studním, které se na mne rozpačitě upřely –

Uvažoval jsem, co ji může na růži znepokojovat.

Setkal jsem se v literatuře už s alergií na různé květiny, s chorobným strachem z trnů –

Profesor Habil se zabýval problematikou symboliky trnů.

Možná že paní Norah nevidí růži –

Třeba v ní růže vyvolává iluzi něčeho jiného –

Věděl jsem, že Jossipu Wehnerovi vybavovala růže lidskou hlavu.

Hlavu oběti, kterou zabil. Červeň. Krev.

„Co je s tou růží?“ zeptal jsem se tiše.

Paní Norah bezradně zakývala ukazováčkem.

Měla krásné dlouhé prsty a věděla to, vyžívala se v gestikulaci svými líbeznými ukazováčky –

„Ta růže –“

Zaváhala.

„Ta růže nevadne.“

3

Uchopil jsem růži do prstů a otáčel jí, prohlížel si ji, hleděl jsem nalézt příčinu znepokojení paní Norah –

Pokud jsem se pamatoval, moje žena mívala naprosto opačné problémy, znepokojovalo ji, že květiny, které má ve vázách, vadnou rychle.

Dokonce vyhledávala různé tinktury, které jejich životnost udržovaly.

Ale nevěděl jsem, proč by tahle růže měla vadnout –

Byla to mladá růže, svěží, panenská –

„Jak je stará?“

Paní Norah švihla ukazováčkem kolem růže –

„Dva roky,“ řekla.

„Myslím,“ řekl jsem, „jak je stará TAHLE RŮŽE.“

„Dva roky,“ opakovala paní Norah.

Přistoupil jsem k té mladé lhářce a zadíval se jí do očí, na zornici člověka může zkušený psychiatr poznat mnoho podstatného –

Jenže na zřítelnici paní Norah jsem poznal jen –

Jen to, že paní Norah má krásné oči.

„Nemůžu to pochopit,“ řekla paní Norah, „dva měsíce jsem ji nechala dokonce ve váze bez vody, a ona pořád –“

„Vám vadí, že růže nevadne,“ usmál jsem se. „Nechte ji tu. Přijďte za týden –“

Paní Norah vrhla na růži zneklidněný pohled, jako by se obávala, že se růže vznese z desky mého psacího stolu –

Vystoupí do výše jako záludný dravec a vyletí z pokoje za ní –

Zdálo se mi, že dveře za sebou přivřela nezvykle rychle, jako by i tímhle chtěla růži zabránit, aby ji pronásledovala.

Položil jsem růži na mramorovou desku malého stolku před oknem a rozhodl se, že za týden vrátím trouchnivou růži paní Norah –

Někdy stačí málo a úzkost pacienta docela vyhasne.

Byl jsem si jistý, že k tomu, aby se krásná paní Norah uklidnila, bude stačit jediná zvadlá růže – –

4

Na růži jsem zapomněl.

Vzpomněl jsem si na ni až za dva dny, když přišla do mé ordinace posluhovačka a začala luxovat.

Vždy při její návštěvě jsem ukládal své papíry do zásuvek, aby se mi nerozletěly, a když jsem bral papíry z mramorového stolku –

Všiml jsem si i růže.

Byla čerstvá, svěží, netknutá –

Normální růže by dva dny na mramorové desce stolku bez jakékoli vláhy přijala jako rafinované mučení –

Tahle ne.

Jako by pobytem na bílém mramoru zkrásněla –

Jako by mramorová deska pro ni byla oživující lázní.

Užasle jsem otáčel růži v prstech, její polorozvité poupě mě upomnělo na dávnou kresbu – Poupě na té kresbě nabývalo rysy lebky –

Růže smrti.

Uvědomil jsem si, že na mne z té růže vychází tíseň, asi taková tíseň, jaká přivedla paní Norah ke mně –

Ale ne. To nebyla růže smrti. To byla růže života.

5

„Odkud ji máte?“

Paní Norah ode mne přijala růži, nedivila se.

Zřejmě celý týden, kdy se připravovala na další návštěvu v mé ordinaci, vůbec nepochybovala –

Ani na okamžik nepochybovala, že růže nezestárne.

„Od manžela,“ řekla, „dal mi ji k svatbě –“

Z celé kytice svatebních růží stále jedna neodkvétala. Paní Norah si ji uschovala. Nejprve měla z neodkvétající růže radost –

Jenomže pak hrůzu.

„Nemohl byste si ji nechat, pane doktore?“ zaprosila.

Pokrčil jsem rameny –

Paní Norah hodila růži na můj stůl a vyběhla z ordinace.

6

Po tři roky jsem měl růži v prázdné váze na svém stole.

Párkrát jsem se o ní pokusil radit s přáteli. S botanikem, s psychologem –

Nevěřili mi. A když jsem jim růži ukázal, podezírali mne, že je to stále nová růže, kterou den co den měním –

Smířil jsem se s tou růží. Zvykl jsem si na ni – –

A čas od času jsem si s ní i povídal, oslovoval jsem občas tu svatební růži na svém stole, jako bych oslovoval přítelkyni – –

Nesmrtelnou přítelkyni.

Za tři roky opět jednou vcházím do ordinace.

„Ahoj, růže,“ zavolal jsem na růži, ale – Místo svěží růže byla ve váze vyschlá drť.

V ten den se paní Norah dověděla, že ji manžel podvádí.

Snad to vyhlíží neuvěřitelně, snad ne.

Já si alespoň myslím, že láska dokáže udržet při životě víc zázraků, než nás napadne – víc zázraků, růží –

A zrada dokáže zničit – – víc, než si myslíme.

Banální symbol?

Snad si to takhle pomyslíte.

Ale velkolepost bývá často na hranici banality –

A štěstí je ta nejbezbrannější květina –

Paní Norah se pokusila o sebevraždu a brzy potom odjela za oceán.

Nikdy jsem ji už neviděl.

Jen tuhle suchou růži jsem už z vázy nevyndal.

Profesor Cabbert, divotvorce

1

Každý psychiatr snad někdy udělal zkušenost s divotvorci.

I já.

Ale moje zkušenost je dokonale odlišná od zkušeností, jaké s divotvorci udělali všichni moji kolegové, alespoň pokud vím.

Tahle historka patří mezi ty, na které nerad vzpomínám –

Ale vzpomínám na ni dost často, to, na co neradi vzpomínáme, bývá u nás snad nejčastějším hostem, nezaplašitelným hostem – –

Profesora Cabberta jsem poznal náhodou.

Můj přítel, profesor Kessler, kterého jsem si velmi vážil a kterého jsem poznal za jeho kalifornského exilu, ho jednou ke mně přivedl.

Tehdy, za války, jsem pořádal večírky.

Lépe řečeno: Pořádala je moje paní, moje čtvrtá žena – – jedna z těch večírkových manželek, manželka vyloženě večírková.

Profesor Kessler měl mánii každému pomáhat.

„Snad bys pro Cabberta mohl něco udělat,“ řekl mi tehdy.

Za války bylo hodně lidí, kteří potřebovali pomoci, a profesor Kessler se snažil pomáhat, jak jen mohl.

Obvykle je asi tou největší pomocí, jakou někomu můžeme prokázat, když ho ve správnou dobu představíme někomu na správném místě.

Být ve správnou dobu na správném místě – to je jedna definice úspěchu.

A právě tuhle pomoc profesor Kessler s oblibou umožňoval.

„Cabbert?“ podivil jsem se, „Jiri Cabbert?“

„Kábrt,“ řekl mi profesor Kessler s podivným přízvukem, vysvětlil mi, že profesor Cabbert je anglizované jméno jeho krajana.

Profesor Cabbert byl vyloženě sympatický člověk.

Patřil k tomu řídce se vyskytujícímu typu mužů, o kterých se říká „hollywoodský krasavec“ – – a každý hned ví, o koho jde.

Dokonalý chrup, profil jako z kovbojky. Ale přitom velmi inteligentní profil – – dravě něžný, ano, tak bych to řekl –

Profesor Cabbert se prosazoval s brutální něžností.

Anebo s něžnou brutalitou?

Tahle vazba není absurdní –

Myslím, že si umíte představit, o jaký typ mužů jde.

Není tak neznámý – –

Jen jsem se s profesorem Cabbertem seznámil, zjistil jsem, že vůbec nepatří k typu libových krasavců, jaké jsem znal –

Byl to velice vzdělaný člověk, i když – jak to jenom co nejpřesněji a nejdecentněji říct –

Byl inteligentní poněkud jednostranně.

Od profesora Kesslera jsem se dozvěděl, že doktor Cabbert se zabývá alchymistickými rukopisy, je jimi prostě posedlý.

Tahle záliba ho také zachránila před světovým válečným zmatkem.

Přijal v osmatřicátém nabídku od známého mecenáše alchymistických bádání Pierponta W. Dumbyho, a když vypukla válka, zůstal ve Státech.

S Dumbym se nakonec nepohodl a zůstal bez financí.

Profesor Kessler byl také zapálený alchymistický badatel, poskytl Cabbertovi pohostinství a vodil ho jako půvabného exota na večírky.

Profesor Cabbert byl velmi hrdý a profesor Kessler chápal, že mu není příjemné nechat se celé měsíce hostit.

Snažil se ho proto seznámit s někým, kdo by ho zaměstnal.

Poznat pravého člověka v pravou chvíli – ano, tak také lze definovat úspěch.

A myslím, že profesor Cabbert tehdy měl pravou chvíli. Poznal u mne na večírku pravého člověka.

Profesor Cabbert u mne poznal paní Lydii W. Wanneey.

Byla to milionářka, jedna z těch milionářek, které jsou neustále nadšené, neustále samým zaujetím poskakují a stále chtějí něčemu pomoci –

Jejich peníze jim nedávají jistotu, naopak zvyšují jejich nejistotu.

Byla třikrát provdána a každý manžel ji zklamal.

Snad proto se dala na vědu –

Jsou lidé, kteří si vědeckým zaujetím nahrazují svá neúspěšná erotická zaujetí.

Paní Lydia W. Wanneey podporovala, pokud se pamatuji, dvě velké kliniky, jeden literární institut, geografickou společnost a spoustu šarlatánů –

Lydia patřila k lidem, kteří jsou celý život zklamáváni a celý život tím trpí, ale nikdy se úplně zklamat nedají –

Zklamání jako by bylo pohonem pro jejich životní energii.

Čím větší zklamání zažijí, tím víc jsou přesvědčeni, že je čeká – – podle nějaké vyšší spravedlnosti – – něco, co jim dosavadní zklamání vynahradí –

Bohatě vynahradí –

Měla ostatně tolik peněz, že si mohla dovolit vydržovat daleko víc podvodníků, než vydržovala, a stejně by nezchudla –

„Je to ohromně zábavné, nechat se napálit,“ řekla mi jednou.

Byla vtipná, nebyla hezká – – ale vtipná byla spanile.

Nikdo ji nebral vážně, posmíval se jí každý, ale zvali ji na všechny večírky široko daleko.

A právě na večírku u mne se seznámila s profesorem Cabbertem.

Lydii bylo tehdy tolik let, že už na nějaké flirty nemyslela, tedy na flirty jiné než intelektuální.

Ale ty zase pěstovala vytrvale a vášnivě.

Posadil jsem ji ke krbu, do křesla vedle profesora Cabberta, doufal jsem, že se spřátelí –

Spřátelili se.

Lydia byla takový Rudolf II. v sukních, neustále snila, že jí někdo dopřeje úžasný objev.

Za týden mi profesor Kessler oznamoval, že se jeho přítel profesor Cabbert nastěhoval do paláce Lydie W. Wanneey. A bádají spolu.

„Chudák,“ vzdychl jsem. „Chudák Cabbert.“

„Proč chudák?“

„Protože ho nikdo už nebude brát vážně,“ řekl jsem.

Každý, kdo se nechal vydržovat Lydií W. Wanneey ve své vědecké kariéře – samozřejmě, pokud nešlo o vědeckou instituci – byl odepsán.

Od té doby, kdy Lydia podporovala fakíra Ben Mustafu, který se pokoušel přemisťovat automobily silou myšlenky, byla Lydiina důvěryhodnost dokonale odepsána.

Nemyslím si, že Ben Mustafa byl podvodník –

Věřil tomu, že to dokáže – A věřil tomu tolik, že si dokonce sezval experty, aby se podívali, jak po měsících cvičení přemístí dva studebackery –

Samozřejmě, že je nepřemístil.

Nepohnuly se ani o milimetr –

Ale bylo léto a časopisy se toho chytly, přinesly podobizny Lydie a obsáhlé články o její důvěřivosti –

Tu dobu byla záchranou letní okurkové sezony.

Podobných kousků měla Lydie ve své minulosti několik.

„Lidé by ho měli litovat, že to nevyšlo, a ne se mu smát,“ říkala.

Byla přesvědčena, že to Ben Mustafa stejně jednou dokáže.

To bylo na Lydii báječné – Dokázala se nadchnout pro každého, kdo přinášel nějaký prapodivný vynález –

Daleko radši podporovala šarlatány než instituce, ne proto, že by instituce považovala za méně věrohodné – –

Ale považovala je za méně poetické.

A rozhodně za méně zábavné –

Nastavěla kolem svého paláce malé chatičky, ve kterých její šarlatáni bydleli, a pořídila jim báječně vybavené laboratoře.

Profesor Kessler tvrdil, že u Lydie je malý rudolfínský dvůr.

Jednou jsem přijal Lydiino pozvání, prošel jsem si její laboratoře – – a žasl, jak může být někdo tak důvěřivý jako ona.

„Jsou to šarlatáni,“ říkala Lydia, „ale je možné, že jeden mezi nimi opravdu dokáže to, co slibuje –“

Konečně, z hlediska počtu pravděpodobnosti měla pravdu.

A zřejmě se řídila tím, že nesmí zahynout ani jeden spravedlivý, i kdyby kvůli tomu mělo žít velmi mnoho nespravedlivých –

Aby nevytrhla dobrou sazenici, podporovala i plevel.

Bohatě podporovala.

A musím uznat, že její šarlatáni byli opravdu zábavní.

„Notwedingu, člověk se v životě tak málo pobaví,“ řekla mi jednou Lydia a zadívala se šibalsky –

„A pokud je mu dvaaosmdesát jako mně, tak zvlášť,“ dodala.

Staré milionářky se obvykle dávají na dobročinnost nebo na hřešení – Lydia se dala na podporu zábavných vědců –

Konečně proč ne, uvažoval jsem, peníze jsou její.

Profesor Cabbert se do zvláštní skupiny, která tvořila její dvůr, příliš nehodil. Jednak vzhledem a jednak vystupováním.

Byl reprezentativní, vypadal jako vévoda – – jak o něm Lydia prohlašovala.

Podle profesora Kesslera byl Cabbert opravdu ze šlechtického rodu, z Kábrtů z Ostroměře, a právě proto se začal zabývat alchymií.

Když prodával pro dluhy rodinný palác na Malé Straně, objevil na půdě bednu alchymistických knih, zřejmě tam odpočívaly od renesance.

S tímhle balíkem začala nová epocha v Cabbertově životě.

Starý seladon se proměnil. Ponechal stranou svůj, do té doby úspěšný, společenský život, zanechal všech pletek –

Až na pletky s tajemstvím.

Tajemství bývají svůdná jako nejsvůdnější ženy.

Studoval chemii, fyziku, latinu, spojil se s řadou odborníků na alchymistické rukopisy a místo erotických rozkoší vyhledával vědecké – –

„Obrátil svůj erotický pud do vesmíru vědy,“ řekl o něm profesor Kessler.

Opravdu, i když se o něm a o Lydii tvrdilo kdeco, byl mezi nimi velmi čistý vztah –

A Lydia, která ve svém životě snad prošla zájmem o kdekterý obor lidského poznání, se stala zásluhou nového přátelství alchymistkou – – –

„Kesslere,“ řekla prý profesoru Kesslerovi, „nechápu, jak někdo může žít a nevěnovat se alchymii.“

Předtím se věnovala hře na harfu, pěstování orchidejí, sochařství a etruským vykopávkám, šlechtění nové odrůdy brambor –

Konečně, dalo se předpokládat, že jednou skončí u alchymie.

Už to, že profesora Cabberta ubytovala ve svém paláci, a ne v nějaké chatičce ve svém parku, svědčilo o mnohém.

Profesor Cabbert se stal jejím favoritem.

I Pierpont W. Dumbo prohlašoval, že alchymistická laboratoř, jakou profesoru Cabbertovi zařídila, je báječná, a Dumbo se vyznal.

Od té doby, co Lydia propadla novému koníčku, přestala docházet na večírky, a to už bylo co říct.

„Nechápu, proč hledá zlato,“ říkala moje manželka, „proč ho hledá právě ona, když ho má takové spousty –“

Sám jsem nevěděl, co Lydia a Cabbert vlastně hledají.

Ale byl jsem si jistý, že to zlato není –

2

„Notwedingu, mohli bychom k tobě zaběhnout?“ telefonovala mi jednou Lydia.

„Kdykoliv, Lydijko.“

„Dneska?“

„Pro mne za mne, ale proč?“

„Poradit se,“ řekla.

„Depresička?“

„Ale ne,“ zachichotala se a zavěsila.

Docela jsem se těšil, až ke mně Lydia a Cabbert přijdou.

Také si myslím, že na světě je dost málo zábavy a s těmi takzvanými normálními lidmi zvlášť, sbírám své pacienty jako jiný známky – –

A raduji se, když objevím zvlášť nápadný exemplář.

Moji známí o mně říkají, že nejsem filatelista, ale psychologista.

Musím uznat, že Lydia a profesor Cabbert byli originální dvojice.

Pozval jsem je do besídky na zahradě, seděli proti mně a usmívali se – bylo vidět, že k něčemu významnému dospěli a chtějí se chlubit – –

„Notwedingu,“ řekla mi Lydia, „Cabbert je génius.“

„O tom nepochybuji.“

Obvykle to říkám svým pacientům, ať mi tvrdívají cokoliv, uklidní je to a pobídne k sdílnosti.

„Ale on ví, jak uzdravovat –“

„O tom nepochybuji,“ pokračoval jsem.

„Ale on ví, jak se každá choroba dá uzdravit –“

„O tom už vůbec nepochybuji,“ řekl jsem.

„Nesnáším lidi, kteří o ničem nepochybují,“ Lydia mne koketně klepla lžičkou od kávy, „lidé, co o ničem nepochybují, jsou ti nejotravnější lidé.“

Cabbert dosud mlčel.

Díval jsem se na něj se zájmem, myslím, že jsem poznal v životě moc málo lidí, o kterých bych byl tak přesvědčený, že nepotřebují psychiatra.

Cabbert rozhodně patřil mezi ně.

Usmíval se klidně a ironicky, tak by asi vypadal personifikovaný soulad, uvažoval jsem.

Profesor Kessler znal Cabberta velice dobře.

Jednou jsem se z něj snažil vytáhnout tajemství Cabbertova poklidu.

„Chce jenom to, co má,“ řekl profesor Kessler.

To znělo docela logicky.

Nebylo mi to sice příliš sympatické, ale musel jsem uznat, že to je docela dobrý recept, jak si uchovat harmonii –

„Snad Lydii nevěříte,“ řekl Cabbert s měkkým přízvukem.

„Kdyby nikomu, Lydii vždycky,“ uklonil jsem se jí vsedě.

„Máte nějakou fyzickou potíž?“ zeptal se mne Cabbert.

„Ne.“

„To je škoda,“ řekla Lydia.

Podíval jsem se na ni tázavě. A tak trochu – vyčítavě –

Čekám od svých přátel skoro ustavičně záludnosti, ale skoro vždy mne přesto udiví –

Realistický idealismus, nazývám tohle stanovisko.

„Tedy to je dobře, že jste zdráv, ale na druhou stranu je to škoda, protože vás nemůžeme přesvědčit o tom, že Cabbert ví, jak –“

„Jsem raději zdráv než uzdravovaný,“ namítl jsem.

„Chodíme už týden po expertech a nikdo nás nechce vyslechnout,“ postěžovala si Lydia.

„Tedy občas nás vyslechnou, ale nevěří nám,“ řekl Cabbert.

Měl vyloženě přehnaný sklon k pravdomluvnosti.

„Ale to je přece to samé,“ vykřikla Lydia.

A pak mne odvolal jeden pacient, já se nemohl těmhle dvěma poetickým lidem věnovat, a tak jsem se s nimi rozloučil –

Musel jsem ale slíbit, že Cabberta navštívím v laboratoři.

3

Druhý den jsem se k němu opravdu vypravil.

Posadili jsme se v jeho laboratoři do pohodlných lenošek a Cabbert přede mnou otevřel velikou knihu.

V alchymistických rukopisech jsem se nevyznal.

Ale jako kniha bylo to, co mi ukázal, znamenité.

Vazba byla zlacená a vykládaná drahými kameny, měla tepané spony a na rozích svazku byly vytepány postavy sylfid a nějaké podivné květiny.

„Můj prapředek byl alchymista,“ vysvětlil Cabbert, „tohle je jeden z jeho spisů, ale na tom nesejde, kdo to napsal, viďte.“

„O tom nepochybuji,“ řekl jsem mu.

Měl přehnaný sklon ke skromnosti –

„Vlastně ještě neumím uzdravovat,“ řekl Cabbert, „ale budu to brzy umět, pokud naleznu spolupracovníka – Zatím znám jen cestu ke zdraví, rozumíte mi?“

„Tedy ještě neumíte uzdravit každou chorobu?“

„Lydia vždycky trochu přehání.“

Zalistoval v knize a já sledoval barevné nápisy a všelijaké obrázky, nerozuměl jsem ani nápisům, ani obrázkům –

„Je to všechno šifrované,“ řekl Cabbert.

„Takže tomu nerozumíte?“

„Ale rozumím,“ řekl a zatvářil se ironicky –

„??“

„Přečtu vám něco,“ řekl Cabbert.

A začal číst melodickým hlasem z papíru, který měl vložený do knihy a o kterém prohlašoval, že to je autentický překlad textu.

21. března 1601. Dnes jsem léčil pivovarníka Václava Ryšavu a vyléčil jsem ho během 10 minut z tuberkulózy.

22. března. Léčil jsem dnes zemana Jiskrbnického a vyléčil jsem ho za 10 minut z ochrnutí.

23. března 1601. Léčil jsem lazebnici Zuzanu Bradatou a vyléčil jsem ji za 10 minut z francouzské nemoci.

Cabbert ke mně obrátil vítězně oči.

„Co tomu říkáte?“

„Váš předek rozhodně neměl moc pacientů, jen jednoho denně,“ řekl jsem.

„Ale o to nejde,“ řekl Cabbert, „26. března měl dvanáct pacientů – a všechny vyléčil za deset minut.“

„Jak to dělal?“ předstíral jsem, že se zajímám o tahle léčení, ale byl jsem zklamaný –

Myslel jsem, že Cabbert bude zábavnější šarlatán.

Cabbert mlčel –

„Jak to dělal ten váš prapředek?“

„To je v téhle knize –“

„Ale jak to dělal?“

„To právě nevím.“

Teď jsem zbystřil pozornost –

Neznám šarlatána, který by se chvástal svými dovednostmi, a přitom byl ochotný prohlásit, že něco neví –

„Jak to, že nevíte?“

Rozhodil rukama –

Bylo to velmi elegantní gesto.

Cabbert projevil vévodskou hollywoodskou eleganci, každé gesto, i to nejbezradnější, bylo velice půvabné –

Uměl být půvabněji bezradný než jiný sebejistý.

„A co ode mne chcete?“

„Abyste bádal se mnou.“

„Proč?“

„Protože jste lékař a máte fantazii.“

„Vůbec nerozumím alchymii a jsem psychiatr.“

„Psychiatr nemůže mít fantazii?“

„Nejde o fantazii, ale o to, že si myslím, že vám nebudu moci být nijak užitečný.“

„V téhle knize je obsaženo největší tajemství medicíny,“ Cabbert zaklepal knihou o stolek, kování a drahé kameny zachrastily –

„O tom nepochybuji.“

„Lidé, kteří nikdy nepochybují,“ vešla do pokoje Lydia a zamávala znechuceně rukou, „vůbec nejsou lidmi, Notwedingu –“

Usmála se.

„Člověk, to je ztělesněná pochyba –“

Posadila se k nám.

„Člověk, to není nic jiného než pochyba, která se stala tělem, pochyba o dvou nohou.“

„Obraťte se na přítele Kesslera,“ poradil jsem Cabbertovi. Když za mnou Kessler poslal Cabberta, pošlu Cabberta za Kesslerem.

„Byl bych se na něj obrátil, ale přišel jsem na šifru ke knize, až když profesor Kessler odejel –“ vysvětloval mi Cabbert.

„Když znáte šifru, tak mne nepotřebujete –“

„Znám šifru k textu, ale ne k tajemství,“ řekl mi Cabbert a zadíval se zoufale –

„Chápejte, my známe,“ vysvětlila Lydia, „recept, co dělat, ale nevíme, jak to dělat –“

Oba se na mne zadívali úpěnlivě, vyloženě úpěnlivě –

Jak se na mne někdo dívá úpěnlivě, musím mu vyhovět.

4

Od toho dne jsem začal bádat s profesorem Cabbertem.

Styděl jsem se za to, ale bádal jsem.

V životě jsem si nemyslel, že se ze mne stane šarlatán, a stal se – ale člověk si má snad opravdu vyzkoušet kdeco – A obvykle se člověk stává tím, čím nechtěl.

Jako by to, co nechceme, bylo tím nejsilnějším magnetem.

Kniha byla rozhodně pozoruhodná.

Bylo v ní šestašedesát obrazových tabulí, na každé tabuli byl vyobrazený zlatý kostlivec, na kostlivci bylo vyznačené bolavé místo –

Nad zlatým kostlivcem zářil šarlatový nápis.

Každý nápis označoval chorobu, kterou má stránka vyléčit.

Pod kostlivcem byl kratičký nápis a vedle něj několik čar.

Obrázek byl lemován spoustou vpisů, glosy byly psány velmi zběžně a vyloženě protiřečily krasopisnému zobrazení kostlivce a nápisům.

Tyhle zběžné zápisky profesor Cabbert uměl číst.

A uměl číst i šifrované kapitolky na začátku knihy.

Na začátku knihy byl podrobný zápis, jakási iniciace. A zběžné vpisky u obrázku označovaly jména uzdravených a data, kdy k uzdravení došlo.

„Chápejte, že jsme na stopě báječného uzdravování.“

Lydia tuhle větu opakovala znovu a znovu a nadšeně potřásala hlavou, drdůlek se jí otřásal –

Musel jsem uznat, že jestli jde o podvod, jde o velice důkladně a velice nákladně prováděný podvod.

Neuměl jsem si představit, že by si někdo dal práci, aby takový rukopis zhotovil – Kdyby opravdu nešlo o pravdivý dokument –

Ledaže by někdo chtěl Lydii oklamat –

Mohl jsem Cabberta podezírat z kdečeho, ale rozhodně ne z nedostatku pravdomluvnosti.

Stačilo, aby se na vás podíval, a hned vám bylo jasné, že tenhle krasavec je schopný čehokoliv, ale že prostě lhát neumí –

Jsou lidé, kteří neumějí lhát jaksi fyziologicky.

Cabbert, jako by předvídal moji nedůvěru, se vykázal expertizou, tato kniha je opravdu prastará, žádný moderní falzifikát.

Chtěl jsem mu namítnout, je možné, že jde o starý falzifikát, přece už ve středověku se dělala falza antických soch – I za antiky.

Proč by ve středověku někdo nemohl udělat falzum středověkého rukopisu. Na takových věcech se přece dalo zbohatnout –

Ale přesto jsem si musel přiznat, že knize věřím –

Trávil jsem večery nad zlatými kostlivci Cabbertova rukopisu a snil jsem o tom, že –

O tom, že to je pravda.

Že se Cabbertovu předkovi alchymistovi opravdu podařilo 22. července 1603 uzdravit handlíře Jáchyma ze svrabu –

Za 10 minut.

A o den později že uzdravil jeptišku Elginu z krvotoku a hostinského Janka Schmydyse z hluchoty –

Za 10 minut – –

U některých kostlivců byly přiložené ještě podrobné nákresy a žasl jsem, anatomicky pozoruhodné –

I kdybych posuzoval kresby jako vědecké nákresy, byly velice podrobné, žasl jsem, jak už v té době byla známa anatomie –

To, jak Cabbertův prapředek léčil, bylo úžasné.

Léčil-li tak.

Kdyby dokázal léčit jenom deset chorob z těch, které se v jeho léčivém jídelníčku objevovaly, byl by zázračný léčitel –

Předkládal zde vlastně program celé kliniky.

Dokázal léčit neduhy očí i uší, stejně jako svrab a hemeroidy a srdeční potíže a plicní –

Uvažoval jsem, že zlatí kostlivci jsou tu pravděpodobně jen na to, aby na nich pacient demonstroval, kde cítí bolest –

Jsou zde pro efekt. Nejde o to, aby pomohly lékaři, ale aby zapůsobily na toho, koho mají léčit –

V té době se dalo ne na to, co se dělá, ale na to, jak se to dělá – magie měla být zástěrkou pro výsledek –

Uměl jsem si představit ty lazebnice a zemany a hostinské, jak ukazují na zlatých kostlivcích postižené místo –

„Proč by to ale váš předek,“ ptal jsem se Cabberta, „proč by to veřejně neoznámil?“

„Nevím,“ řekl Cabbert.

Vyprávěl, že podle rodinných dokumentů tenhle alchymista zahynul v souboji – Snad už neměl čas své objevy zveřejnit –

Snad chtěl udělat nejdříve co nejvíc experimentů –

A když byl uprostřed své léčitelské práce, zapíchli ho –

Tak to vysvětlovala i Lydia.

Uměl jsem si představit, že když Lydia na klinikách ukazuje knihu se zlatými kostlivci, rozhodně nevzbudí důvěru –

U hostinského Jáchyma nebo pivovarníka tenhle foliant mohl jistě důvěru vzbudit, ale jistě ne u moderního kalifornského lékaře.

O to víc mne tenhle rukopis vábil –

Konečně, v té době jsem se rozvedl a zažíval jsem nepříjemné chvíle světobolu, hleděl jsem se rukopisem zabavit.

Tajemství je velký lék, který nás zbavuje žalu –

Každé poznání je veliký lék na nemoci citu.

A tak jsem se rád vypravil po ordinačních hodinách do Lydiina paláce, povečeřel a pak se s Cabbertem hluboko do noci rýpal v rukopise.

„Snažil jsem se sehnat o tomhle předkovi kdeco,“ říkal mi profesor Cabbert.

A vyprávěl mi jednou o tom podivném prapředkovi.

Studoval v Padově i v Paříži, byl přítelem Paracelsovým, se kterým se setkal u Žerotínů, zabýval se i normálním léčením –

Ale uprostřed oslnivé medicínské kariéry rezignoval na všechno světské ocenění a uchýlil se do soukromí –

Několik let žil na zapadlém sídle uprostřed lesů, říkalo se mu ostroměřský mág –

Bádal pomocí virgule –

Lidé se raději sídlu tajuplného pána vyhýbali.

Jenomže pak se k němu začali hrnout – – a on je uzdravoval – Dokonce byl pak kvůli svým neuvěřitelným uzdravováním obžalován ze styků – –

Ze styků s nečistými silami.

Kdo něco dokáže, bývá z takových styků obvykle podezírán.

Hloupí lenoši prostě nedokáží přenést přes srdce, že by někdo mohl něco dokázat svými vlastními schopnostmi a svou pílí –

Ostroměřský mág odejel do Prahy, aby se z nařčení obhájil.

Proces byl důkladný a zdlouhavý, v té době ještě neměla inkvizice dlouhé a rychlé prsty, Kábrtův proces se vlekl léta –

Během nich Kábrt provozoval svou praxi.

A těsně předtím, než mělo dojít k procesu, na který se zřejmě velmi pracně připravoval, byl zabit.

Cabbert tvrdil, že při procesu chtěl jeho předek léčení zveřejnit – „Jistě by to byl udělal, kdyby ho v tom souboji nezamordovali,“ říkala Lydia sopránovým šepotem –

Když byla nejvíc vzrušená, vždy sopránově šeptala.

A pak, když předek zahynul, předpokládal Cabbert, tahle kniha byla odnesena spolu s jinými na půdu pražského paláce.

A tam po staletí ležela.

Až do doby, kdy za tři století rodina zchudla a kdy se palác prodával.

Znělo to věrohodně.

A právě to mne zneklidňovalo, mám sklon po svých zkušenostech nevěřit tomu, co zní příliš věrohodně.

Díval jsem se na zlaté kostlivce –

Každý z nich měl tvář jinak kolorovanou.

A každý z těch kostlivců měl jiný výraz v obličeji –

Některý z těch kostlivců se díval plaše, jiný se díval vyzývavě a někteří se dívali vyloženě drze –

Ale ve všech těch zlatých lebkách bylo něco výsměšně ironického, plachá ironie i vyzývavá ironie i drzá ironie –

Jako by všechny ty lebky, zlaté lebky, měly jediný základní výraz –

Společný výraz.

A ten výraz říkal, ustavičně říkal: Notwedingu, moje tajemství je náramně jednoduché, ale ty se na ně nezmůžeš nikdy –

Kam se hrabeš –

Právě tenhle výraz mne pobízel, abych se nevzdával.

5

Konečně i kdybych měl jen šanci jedna ku stamilionu – – stojí za to pustit se do toho –

I kdyby byla pravděpodobnost, že ten prapředek nelhal, jedna ku miliardě, stálo by za to se do toho pustit.

Když jsme se našimi výzkumy dostatečně unavili, sedali jsme s Cabbertem a s Lydií v knihovně a snili –

Lydia měla báječná vína, někdy jsem se podezíral, že mne k ní nevede ani tak Cabbertova kniha jako vinný sklep.

Když člověk vypil dostatečný počet lahodných doušků, byl ochotný věřit tomu, že zástup zlatých kostlivců nese –

Nese největší objev, jaký je v dějinách medicíny možný.

Podle toho, co jsme s Cabbertem pochopili, neléčil jeho prapředek své pacienty žádnými medikamenty –

Léčil je zaříkáváním?

Byl jsem přesvědčený, že ne, kdybych o tom pochyboval, jistě bych se nikdy nebyl do bádání pustil tak zaujatě –

Ale podezření jsem stejně měl, ty řádky pod zlatými kostlivci mohly být nějakým zaříkávadlem –

A magické obrazce, které je provázely, mohly být jen kulisou, která měla dodávat léčení iluzivní magičnost –

Nepochyboval jsem o tom, že v nich klíč není.

Byl jsem přesvědčený, že klíč je v nápisech.

A proto jsem do výzkumů zapojil i jednoho svého pacienta, který byl pracovníkem kontrarozvědky a odborníkem na šifry.

Lydia platila i jednoho klasického filologa, ten převáděl šifrovací klíče do staré řečtiny, do latiny, aramejštiny.

Cabbert tvrdil, že někteří alchymisté byli polygloti.

A mohli pro lepší utajení použít i vyhynulého jazyka –

Potíž byla v tom, že jsme nevěděli ani jazyk šifry.

Pracovník kontrarozvědky měl šifry za práci i koníčka a tvrdil mi, že kolikrát ani nejí a nespí, jenom se zabývá šiframi.

Jenomže ani po dvou měsících práce jsme nepostoupili.

„Váš předek,“ řekl jsem profesoru Cabbertovi, „musel být ten nejmazanější alchymista, jaký kdy žil –“

Lydia nechala rukopis přefotografovat.

A jednu kopii mi věnovala.

Rozvěsil jsem si v pracovně jednotlivé listy.

Moje pracovna vypadala fantasmagoricky.

Ze stěn mého pokoje se dívalo šestašedesát kostlivců – – plaše ironicky, vyzývavě ironicky, drze ironicky –

Fotografie jejich jízlivost ještě zveličila –

Stejně na vás vyzraju, říkal jsem jim a snažil se nasadit si stejně ironický a stejně vítězný výraz, jaký byl na jejich šedých lebkách –

Po třech měsících se přihlásil odborník na šifry.

Prohlásil, že jde o směs aramejštiny a jidiš.

Ale ani tak jsme o moc nepopojeli.

Pod kostlivcem, který měl léčit syfilis, stálo:

Tři řeky

O ostatních nápisech tvrdil náš šifrátor, že je odhalí stejně, že to je jen otázka času, ale já pochopil, že nám nevysvětlí nic –

Můj žal z nešťastné lásky ze mne ostatně opadával.

A tak, když po čtyřech měsících náš odborník na šifry oznámil, že pod kostlivcem, který měl léčit neštovice, objevil nápis –

Archeopteryx jasmínový

– jsem se rozhodl, že od toho půjdu.

K ničemu jsem nedospěl.

Kdybych měl měsíce svých výzkumů posoudit objektivně, musel bych říci, že to byly dokonale zmařené měsíce –

Ale já se na ně díval raději subjektivně.

A to jsem musel uznat, že tak marné nebyly.

K ničemu jsem nedospěl, to tedy byla pravda, ale na druhou stranu jsem měl po několik měsíců naději, gigantickou naději –

A čas, který nám dává naději, není nikdy ztracený.

6

Snad k mému rozhodnutí ponechat Lydii a Cabberta jejich bláznivým výzkumům přispělo i to, že jsem dostal rýmu –

Pořádnou rýmu, jakou dostávám každé jaro.

Jsem jinak až nestoudně zdravý člověk, jak říkal můj přítel profesor Kessler.

Ale rýmu dostávám každý rok.

Trvá tak deset dní, ale je to zase rýma století, nemohu myslet, přestávám slyšet a jen smrkám a potím se –

A při tom na mne přichází nesnesitelná marnost.

Ztrácím všechny iluze o světě, mdlá mázdra, která pokryje svět, mi nepomáhá zachovat si střízlivý rozum –

Notwedingu, blbneš.

Tohle jsem si opakoval znovu a znovu a smrkal.

A náhle mi bylo líto toho času, mohl jsem ho trávit s mnohem líbeznější společností než s kostlivci –

I když to byli kostlivci zlatí, byli to kostlivci.

Seděl jsem zachumlaný u svého psacího stolu, vzdychal a pil jednu sklenici horké citronády za druhou – –

A stále ve mně narůstala nenávist k těm kostlivcům.

Živí se nemají starat o kostlivce –

Začal jsem si léčit rýmu receptem profesora Kesslera – položil jsem na židli před sebe klobouk –

A pak jsem pil whisky.

Pořád víc a víc.

Tohle mi poradil profesor Kessler.

Až prý člověk vidí na židli místo jednoho klobouku klobouky dva, je zdráv.

Viděl jsem dva klobouky a zdálo se mi, že začínám rozeznávat i dýnko třetího.

Jenomže ani tohle nepomáhalo.

A tak jsem strhal kostlivce ze stěn pracovny –

Byl jsem nemocí i léčením už dost ochablý.

Neměl jsem sílu, abych ty kostlivé hosty roztrhal – – a jen jsem seděl a díval se na JEDNOHO Z NICH –

Na toho, který měl léčit nachlazení.

Konečně, není to nepříjemný kostlivec –

Rozhodně to není nepříjemný kostlivec, dumal jsem a díval se na ofotografovanou stránku rukopisu –

Kostlivec se na mne díval, polousmíval.

Vyvrácené čelisti se stahovaly nějak nepříjemně smířlivě.

Někoho mi připomínal –

Ano, připomínal mi mého dědečka, ke kterému jsem jezdil na jeho farmu ve Wisconsinu – kdysi – v dětství –

A pak jsem se díval na pár čar vedle kostlivce a smrkal a vzdychal a usínal –

A pak jsem si uvědomil, že jsem zdravý.

7

Když jsem se druhý den zamýšlel nad tím, jak jsem se uzdravil, nebylo mi to vůbec jasné.

Rozhodně k tomu nepřispěla klobouková léčba.

Určitě to nebylo fyziologické uzdravení –

Teda ne.

Kdybych si takhle uzdravil žloutenku, byl bych ochotný mluvit o zázračném uzdravení –

Jen to, že jsem se uzdravil z něčeho banálního, mne vedlo k tomu, že jsem zázračnou uzdravovací sílu snižoval –

„Potvora, ta potvora mne uzdravila,“ oznámil jsem druhý den profesoru Cabbertovi a ukázal na zlatého kostlivce –

Profesor Cabbert věděl o mé monumentální rýmě a zajásal –

Pohladil kostlivce dlouhým pohledem –

„Rozluštil jste ten nápis?“

Zakroutil jsem hlavou.

Neumím latinsky ani starořecky. Ani aramejsky.

Vlastně kromě svého rodného jsem se jiný jazyk nenaučil, umím jen v několika hlavních světových jazycích pár svůdnických frází –

Konečně, vystačím tak.

A se šiframi jsem se nedostal ani takhle daleko.

Vyznávat lásku šifrovaně je úplný nesmysl –

Jediná moje zkušenost z šifrování je z doby, kdy jsem v dětství psal jednomu svému příteli listy mlékem.

„Já jsem věděla, že nám, Notwedingu, pomůžete,“ jásala Lydia.

Věděl jsem, že jsem po staletích jediný, koho Cabbertův rukopis uzdravil, ale nijak mne to neuspokojovalo – –

Koneckonců, i když mám porozumění pro tajemství –

I tak jsem v nitru srdce realista.

Tajemství mne vlastně vábí jen tím, čím vábí realisty, lákají mne, abych je popíral – vysvětloval –

Lydia byla velice zdravá osůbka, až na revma.

Ten den, kdy jsem přišel zvěstovat, že jsem se zázračně pozdravil, ji revma zvlášť sužovalo.

Otevřela si Cabbertův rukopis u obrazu označeného „pro revma“, odcházela do svého budoáru, aby se uzdravila.

Také nevěděla, jak by se měla uzdravit.

„Jak to budete dělat?“ ptal jsem se jí zvědavě.

Zadívala se na kostlivečka, jak kostlivcům mazlivě říkala –

„Položím si knihu na stolek,“ prohlásila.

A rozhovořila se o tom, že z knihy musí vycházet nějaké záření a to ji jistě uzdraví –

Víra tvá tě uzdravila, řekl jsem si v duchu a odešel na ples psychiatrů, který se ten večer pořádal –

Smířil jsem se s tím, že tohle tajemství neodhalím.

A byl jsem rád, že jsem na tom vydělal aspoň to, že jsem se zbavil rýmy.

Uprostřed plesu ke mně přišel vrátný, poklepal mi decentně na rameno, zrovna když jsem tancoval s jednou krásnou psychiatryní Mexikánkou –

„Máte tu telefon, pane doktore, prý SMRTELNĚ důležitý –“

Lydia –

Její roztřesený hlásek se sluchátkem plíživě potácel –

Musím prý k nim okamžitě přijet – její šofér už pro mne jede – Musím přijet okamžitě a žádnou výmluvu nepřipouští –

Ani nevyslechla moje námitky – A zavěsila –

A tak jsem se rozjel do jejího paláce.

8

Když jsem viděl Lydii před několika hodinami, seděla pokroucená na kolečkové židli –

Teď stála v osvětlených dveřích paláce.

Tančila –

V mládí byla Lydia baletkou a svůj závratný majetek získala sňatkem s jedním bankéřem, který promyšleně investoval nejen do akcií, ale i do baletek –

Je to poněkud nehorázné, když dvaaosmdesátiletá stařenka tančí –

Ale je to i dojemné.

Lydia dělala holubičku, stála na jedné noze, vířila rukama –

A smála se, jako by na jejím obličeji nebylo nic jen úsměv –

„Notwedingu,“ volala tmou parku už zdálky, „jsem zdravá.“

Cabbert ležel na kanapátku v hale.

Byl tuhý.

„Musíte ho omluvit,“ zavířila Lydia kolem něj v polopiruetě –

Pochopil jsem, že Cabbert vypil víc, než snesl.

Jsou takové chvíle –

Někdy člověk musí pít a pít, aby vydržel závratné poznání.

„Jak jste to udělala?“ vyhrkl jsem na Lydii.

„Jednoduše,“ zatančila kolem mne.

„Notwedingu, je to tak jednoduché,“ zaváhala, „jednoduché jako facka.“

Facka je jednoduchá.

A když mi Lydia vysvětlila, jak se uzdravila –

Prostě jsem jí musel dát za pravdu.

Bylo to prostě jednoduché jako facka.

Snad ještě jednodušší.

9

Jsem zvyklý na to, že největší objevy jsou opravdu nejjednodušší, chtějí jen nezvykle zbystřený intelekt –

Tisíc lidí jistě vidělo padající jablko ve stejný den jako Newton –

Ale jen jeden si všiml ne padajícího jablka –

Ale toho, že jablko padá.

Kolem tisíců lidí spadla ten den jablka.

Ale jen jeden z toho měl nejen bouli, ale i obrovskou slávu.

„Stačí se dívat –“ zabodla Lydia ukazováček na obrazec vedle zlatého kostlivce –

„Dívat?“

„Deset minut dívat.“

Zamilovaně hladila lesklé zlaté hnáty.

„Dívat se deset minut na kostrounka.“

Vykládala mi, že ji bolesti zdeptaly, nemohla dělat nic jiného, jen seděla ve svém pojízdném křesle a dívala se na kostlivce –

I na obrázek vedle něj.

Na těch pár čar, které každého kostlivce provázely.

Upřeně se dívala.

U každého kostlivce bylo nenápadně vedle jeho hnátu přiděláno pár čar, které jsme považovali za ornament, vypadaly nezajímavě jako dekorace nebo jako malůvky, které si zamyšlený člověk čárá na papír –

Obracela teď horečně stránky v Cabbertově rukopise –

A ukazovala mi, ať si všimnu, u každého kostlivce je takový zvláštní jednoduchý ornament – pár linií – –

Byly to ty linie, které jsme ignorovali –

Věnovali jsme nesmírnou pozornost několika řádkům u pat kostlivců, v nich jsme tušili klíč k zázračným uzdravováním –

Ani nás nenapadlo, že ten klíč je vedle –

Že se vůbec netají – – naopak nabízí se, vyzývavě nabízí –

Klíče bývají tak při ruce – – a člověk přesto raději vyráží dveře –

Ty nápisy, které jsme luštili, nápisy, kterým jsme podkládali starořecký, latinský, aramejský smysl –

Tyhle řádky neměly snad žádný smysl – Sloužily asi jen kamufláži, měly za úkol odpoutat pozornost nepovolaných očí od toho, co tvořilo jádro tajemství – –

Lydia se prý dívala – deset minut – na těch pár nesouvislých čar –

Dívala se na ně sevřená bolestí, která jí stiskla revmatické nohy, jako by jí na pokřivená lýtka nasadil středověký inkvizitor španělské boty – –

A pak ucítila, jak ji nohy přestávají bolet –

Mučicí boty, neviditelné boty bolesti jí pomalu klouzaly z nohou – – a ona se dál dívala na list v rukopise, snažila se nepohnout, ani nedutat –

Zvolna zouvala bolest – zvolna se jí zbavovala – – –

A pak si najednou uvědomila, že je zdravá, zkusila vstát, nesměle vstát – – – pak mi běžela dát zprávu a přitom všechno profesoru Cabbertovi vysvětlovala –

A teď je tu – tančí kolem mne – je zdravá, zdravá – –

Zadíval jsem se zlatému kostlivci do prázdných očnic –

Díval se na mne drze, velmi drze, ale i velmi kamarádsky.

Taková kamarádská drzost –

10

Tehdy jsme zahájili s profesorem Cabbertem a Lydií dlouhou řadu experimentů.

Omezili jsme se na nevýznamné pacienty.

Lydia tvrdila, že pokud bychom začali léčit lidi, „kteří mají styky“, neudrželi bychom naše tajemství dlouho v skrytu.

Na tom, abychom zachovali tajemství, trval Cabbert.

Uměl si představit, jak snadno by se mohl celý projekt znemožnit, věděl, že by nebylo asi nic snazšího než ho obvinit z šarlatánství –

Konečně měl k tomu všechny předpoklady.

Nechal se vydržovat nejproslulejší příznivkyní šarlatánů široko daleko – Dokonce u ní bydlí a bádá spolu s ní –

Je emigrant, podezřelý emigrant.

Bádá nad něčím, co moderní věda neuznává –

Nad léčením, které nemá základ ve fyziologii.

Je alchymista.

A tak dál a tak dál – není snad důvod, který by ho mohl v očích veřejnosti víc zlehčit –

Nechtěl vystoupit s objevem, dokud si nebude dokonale jistý–

Tohle mohla být náhoda, prohlašoval – – a já i Lydia, i když poněkud neradi, jsme mu museli dávat za pravdu – –

Zvlášť Lydia nechtěla zprvu s vyhlášením objevu váhat.

„Když je člověku přes osmdesát, nemá se rozmýšlet,“ říkala.

Měla celou řadu moudře komických úsloví.

„Jak něco chceš, Noty,“ říkala mi, „skoč po tom teď a hned, protože za chviličku to už nebude.“

Na tohle úsloví jsem v příštích časech často vzpomínal –

A vzpomínám na ně vlastně i teď, kdy Lydia je už asi dávno někde pod hladinou hlíny –

Tak často jsem zaváhal, rozmýšlel se, na okamžik se rozmýšlel – –

A pak už nebylo nad čím se rozmýšlet – –

Ale to se mi jen tak vybavuje, když vzpomínám na ony večery, kdy profesor Cabbert sedal vedle mne a slastně pokuřoval – –

A Lydia pohazovala s radostným zmatkem drdůlkem – Konečně jsme všichni uznávali, že čekat je rozumné.

A tak jsme dovolovali, aby pohlédli na záhadné čáry vedle zlatých kostlivců jenom ti, kteří nemohli naše tajemství ohrozit – – –

11

Znal jsem lékaře v starobinci nedaleko od své ordinace, byl to dost ubohý starobinec, připadal mi jako noční můra –

Velká budova. Vypadala jako továrna –

Také prý kdysi v ní skutečně nějaká továrna byla.

Teď to byla továrna na zoufalství.

Dlouhé zdi, které předtím obkružovaly tovární dvůr, dodávaly starobinci nepříjemně vězeňský, infernální dojem –

I teď to byla továrna –

Tak to aspoň říkal můj přítel doktor, nazýval často svůj podnik továrnou na utrpení – –

Právě mezi jeho chovanci jsme si vybrali „pokusníky“.

Pokusníky –

Tak jim říkala Lydia, měla velkou vášeň vymýšlet nová slova.

To je velká vášeň nespokojených lidí a básníků – když nemohou svět nahradit jiným, alespoň pro něj vymýšlejí jiná jména –

Volili jsme většinou velmi staré a opuštěné pokusníky, aby byla zajištěna jednak výraznost pokusu a jednak utajenost výsledku –

Nejprve jsme k nám – tedy k Lydii – nechali dopravit ze starobince tři chovance.

Jeden z nich trpěl zánětem ledvin –

Druhý měl velice nepříjemnou vyrážku po celém těle – vypadal jako stará palma, jak se vyjádřila Lydia –

Třetí z první zásilky ze starobince byla žena, velká a tlustá stařena, velmi sklerotická a stižená revmatismem – –

Tuhle vybrala Lydia.

Lidé, kteří jsou postiženi podobnými neduhy, mívají pro sebe pochopení, jako by tvořili velkou rodinu nebo tajnou společnost –

Všem třem jsme předložili Cabbertův rukopis.

Zprvu se dívali na zlaté kostlivce nechápavě –

Stará žena dokonce velmi vytřeštěně.

Ale konečně byli rádi, že mají ve svém životě změnu, byli víc než nakloněni vyjít nám vstříc –

Do všech tří vjela podivná bystrost, jako by se nabili energií –

Profesor Cabbert jim vysvětlil, že se mají dívat na obrázky a mají se na ně dívat soustředěně –

Pokývali hlavami.

Tomu, že by se uzdravili, jak jim tvrdila Lydia, asi příliš nepřikládali váhu, ale realistický profesor Cabbert nabídl každému pět dolarů – –

A Lydia každému ještě přistrčila skleničku a dort.

Všichni souhlasili s experimentem –

Jen stará žena stále nemohla pochopit, co se od ní chce.

„Abych čuměla na tyhlety čmáranice?“

Ale dort žravou stařenu nakonec uklidnil.

První stařec byl zdráv, ještě než deset minut uplynulo, a seděl a díval se na obrázek dál jen ze zdvořilosti –

Na jeho tváři jsem už po pěti minutách rozeznal, že se mu ulevilo, utrýzněné vrásky se rozestupovaly, vzdalovaly jedna druhé – –

Muž, který byl pokryt snětí, byl pokrytý snětí i po pozorování obrazce, ale prohlásil, že svědění ustalo –

Za jiných okolností bych ho podezíral z podlézavosti –

Ale teď jsem mu věřil – a rád věřil –

Stará žena dlouho nemohla pochopit, že se má na obrázek dívat nepřetržitě –

Každou chvíli na nás pohlédla a dala se do smíchu – smála se –

Bublavě.

Pak zase koketně poposedala a tvrdila, že se nemůže dívat na takového „vošklivého kostlivce“ –

Pravděpodobně bylo třeba, aby se dívala nepřetržitě –

Ale k tomu jsme tu upovídanou sklerotickou stařenu nedostali –

Takže experiment zcela úspěšný nebyl.

Ale při dalších pokusnících, které jsme přiváželi ze starobince, jsme měli výsledky daleko lepší – – přímo jednoznačné výsledky – –

Cabbertův rukopis byl ten nejbáječnější lékař –

Opravdu, mohli jsme do něj připisovat skvělá uzdravení stejně jako jeho předek.

Stačilo by připisovat data a jména –

A k těm, kteří se uzdravili před staletími, by se přidávala jména těch, kteří byli uzdraveni teď –

Připadalo mi to neuvěřitelné.

O to víc neuvěřitelné, že jsem byl lékař.

Jsem sice velkorysý lékař a byl jsem ochotný přiznávat jisté oprávnění kdečemu, například akupunktuře –

Všemu, co mělo jakýsi – i když jen poněkud viditelný – základ –

Ale tohle bylo –

Nazírání.

Ano, tak to definoval profesor Cabbert.

A tak to i latinským vpisem vyjádřil jeho předek.

A že by bylo možné – – – zdraví nazírat –

Pojmout je do sebe tak jako zrakový vjem –

Nechat je do sebe vzářit z několika poskládaných čar –

Ne, k tomu jsem se prostě nedokázal přimět.

Zdraví přece nemohu vidět tak, jako mohu vidět psa za oknem –

Jednu chvíli mne dokonce napadlo, že naši pokusníci –

Že všichni byli Lydií podplaceni – byli komparzem – –

Konečně, Lydia by je dokázala snadno uplatit.

A falešné diagnózy by se přece také daly obstarat – –

Ne že by Lydia lhala z vypočítavosti –

Lhala by jen proto, aby nám udělala radost.

Jenomže pokusů s naprosto jednoznačným výsledkem přibývalo –

A my jsme už uvažovali o tom, že vynález „dáme do služby lidstvu“ – Tak to říkala Lydia, občas si libovala v patosu –

Jenomže lidstvo je velice kulatý pojem. Kutálivý.

Museli jsme promyslet plány, jak všechno zahájit –

A kterému lidstvu vydáme tenhle objev ze začátku –

Nebylo to tak jednoduché.

Musel jsem přiznat, že mám hodně zkušeností, znal jsem kdekoho v lékařském světě –

Znal jsem podvodníky –

I kapacity.

A přece jsem váhal.

Neuměl jsem si představit mezi svými přáteli někoho tak poetického, aby byl ochotný uvěřit, že se stačí podívat na pár čar u zlatého kostlivce –

A člověk je zdráv.

Vyzval jsem jednoho svého přítele – bratrance mé první ženy, byl přednostou psychiatrické kliniky – aby udělal s Cabbertem pokus –

Odmítl.

Jednoznačně odmítl a díval se na mne tak, až jsem dostal strach –

Rozhodně jsem nestál o to, aby se o mně říkalo, že jsem šarlatán.

Dal jsem raději Lydii a Cabbertovi několik tipů.

Ať se na ně obrátí sami –

Prostředník zpravidla dostane do nosu od obou stran.

Vybrat tyhle tipy z galerie mých známých mi dalo dost práce, volil jsem takové lékaře, u kterých jsem předpokládal jistý díl romantiky –

Ale pro tohle by musel být člověk absolutní romantik –

Aspoň nikdo z mých tipů se neosvědčil –

Nikdo nezabral.

Za týden mi Lydia oznámila, že každý z doporučených se odmítl zabývat „nápadem profesora Cabberta“, jak se tomuhle jevu začalo říkat –

Navíc nastala i jiná potíž.

Ne že by záležitost s alchymistickými čarami zůstala utajena –

Rozkřikla se.

A protože bylo léto, dostala se zase do novin.

V létě je časopisům každý nesmysl dobrý, jen pokud není příliš nudný – –

Profesor Cabbert se objevil na titulní stránce jednoho časopisu a díval se v něm na křivky, které byly křivkami velice vnadné ženy –

Jeho tvář roztávala do přehnaně rozkošnického výrazu –

Podobných karikatur se objevilo na profesora víc a připomínaly se také staré trapné historky, jako ta o Ben Mustafovi a jeho pohledu pozvedávajícím automobily –

Chápal jsem, že Cabbert nemá jednoduchou pozici –

A přesto jsem si byl jistý, že to, co profesor oznamuje, je zázrak.

Jednoznačně zázrak.

A tak jsem se snažil soustředit, abych odhalil způsob, jak by se jeho vynález mohl co nejdříve DOSTAT CELÉMU LIDSTVU –

12

„Bude to úžasný zásah do hospodářství,“ prohlašoval Cabbert –

To jsem si uvědomoval.

Už jsem viděl statisíce lékařů, sester, ošetřovatelek, jak se vydávají na milost a nemilost podpůrným institucím –

Co se stane se statisíci nemocnic, sanatorií, ordinací – budou to ty nejzbytečnější budovy na světě –

Celý průmysl vyrábějící léky zaslechne svůj umíráček –

Tak to říkala Lydia.

Ale stejně jsem neváhal vyhlásit Cabbertův vynález, přece kvůli tomu, aby neměli potíže lékaři, neodmítnu vyhnat bolest z vesmíru –

Snad lidstvo dospělo na důležitý milník svého vývoje – –

Snad bolest, která byla na lidi seslána od doby, kdy si začali vykračovat po této planetě –

Snad ta bolest byla podmínečná a splnila svůj úkol.

Uměl jsem si představit, že od nynějška si bude každý moci zakoupit jen Cabbertovu knihu – –

Budou ho bolet zuby – – a nalistuje si obrázek –

Ucítí, že dostává chřipku, nepoběží do lékárny, jen do knihovny –

Dostane žloutenku a nepůjde do karantény, ale jen do čítárny –

Čím více jsem o reformě zdravotnictví uvažoval, tím více se mi zdály její doprovodné rysy komické –

Lidské, tvrdil Cabbert, lidské tělo je jen zhmotněním ducha, ten se projevuje jednak hmotou a jednak myšlenkami –

A stejně tak jako potřebuje člověk ke své spokojenosti řád v myšlenkách, potřebuje i řád v těle –

Právě tento řád mu dodává pozorování obrázků, napomáhá tomu, aby se soustředil a aby si donesl do svých buněk řád –

Jindy jsem paní Blavatské, Steinerovi, Lavaterovi a podobným autorům nepřikládal žádnou váhu – – i když v mládí jsem si jejich spisy prostudoval – –

Ale teď –

Teď ke mně mluvil někdo, kdo mne nepřesvědčoval o svých schopnostech, mluvil ke mně někdo, kdo mne o nich přesvědčil ještě dříve, než začal hovořit –

Jak rád bych Cabbertovi nevěřil –

Ta nedůvěra by mi pomohla, aby se můj dosavadní příčinný svět nezachvíval – – ale ne, příčiny událostí náhle mizely a nastupovaly jiné –

Měl jsem bolavý kotník na levé noze, nějaké namožené šlachy, našel jsem si v Cabbertově knize obrázek kostlivce s bolavým kotníkem –

Zíral jsem na něj v plné důvěře deset minut –

A přitom jsem cítil, jak bolest z kotníku vzlíná –

Nakonec se mi přece jen podařilo někoho sehnat –

Šéfa kliniky, na které jsem kdysi pracoval. A získal jsem ho jen proto, že šéf měl dnu, na kterou nic nepomáhalo –

Objel už kdeco, byl v lázních, zkoušel nejlepší kapacity, ale nenacházel úlevu –

Věděl jsem, že se stýká i se šarlatány.

A tak jsem mu Cabberta –

Předhodil.

Ano, to bylo to pravé slovo, šéf byl rázný člověk. Vždycky mi připomínal vlčáka –

„Kde je?“ zařval na mne a tvář kroutil bolestí –

Dal jsem mu číslo do Lydiina paláce –

Okamžitě je vytočil a povolal Cabberta.

13

Nemohu za to, že se Cabbertův kostlivec neosvědčil. Že na šéfa nezabral – Kostlivec byl vyvedený ve zlatě jako jiní –

A přece nezmenšil šéfovo utrpení –

Šéf Cabberta vyhodil.

A mne si ještě chvíli ponechal ve své pracovně a řval na mne, že bych si zasloužil, aby mi sebral diplom –

Zklamaná naděje vyvolává nejvášnivější vztek –

Byl jsem málokdy tak zahanbený jako tehdy.

Ale pak mne to napadlo: „Vy jste mu nevěřil?“

Šéf se na mne podíval užasle. „Samozřejmě že ne.“

Všichni, které kostlivci uzdravili, byli buď oddáni pokorné víře, nebo nevěděli, o co se jedná, tak jako jsem nevěděl při chřipce já –

To znamená, že i my, kteří jsme neznali, jsme nepochybovali –

„Nesměl byste pochybovat –“ řekl jsem mu.

Podíval se na mne ironicky –

„Víra tvá tě uzdravila,“ začal recitovat se zlověstnou sladkostí –

Ale pak opět zkřivil tvář do bolestné grimasy –

Pozvedl ze stolu bronzové těžítko.

Vyběhl jsem z pokoje a zabouchl za sebou dveře, slyšel jsem, jak do nich těžítko prudce udeřilo –

Odcházel jsem z kliniky a říkal si, že to je úžasné –

A smutné.

Každý by mohl být uzdraven –

Každý – kdyby věřil.

Ale věděl jsem, že těžko najdu mezi svými přáteli jen jediného, který by byl ochoten Cabbertovi uvěřit –

Tak úplně uvěřit, jako věřili středověcí lidé jeho předku –

Jako by člověk musel být prostoupen vírou, aby byl zdravý –

Aby mohl dostat dar –

14

A tak skončil příběh divotvorce Cabberta.

Pokusil se ještě několikrát výsledky svých bádání zveřejnit, dokonce se mu podařilo navštívit ještě jednu kapacitu –

Ale zase svou neobyčejnou schopnost nedokázal –

Nevyléčil ani rýmu.

Nevím, co se s ním stalo, zanedlouho po posledním odmítnutí odejel s Lydií někam do Afriky –

Kdosi mi říkal, že léčí negramotné černochy, ale nevím, jestli to nebyla jen pozoruhodná legenda –

Ano, TI byli negramotní, a tak ještě neuměli pochybovat –

Konečně Cabbertovi i Lydii by to podobné bylo.

V obou byla zoufalá touha pomáhat, a když nemohli zde, snad se opravdu vydali do džunglí a působili v nich jako šamani –

Neslyšel jsem již o žádném z nich.

A zbyla –

Zbyla po nich jen metafora.

Snad kdyby se týkala něčeho jiného než tak zprofanovaného šarlatánství, byla by přijatelnější – – –

Protože její jádro je křišťálové.

Kolikrát jsem se v životě dostal do podobné situace jako Cabbert a Lydia, kolikrát se do podobné situace dostal každý z nás – –

Stačilo, aby nám naši bližní ukázali méně nedůvěry –

A mohli jsme jim donést dar –

Jakýkoliv dar – a možná – možná i sami sebe.

I my jsme mohli být tím darem.

Nebudu už radši hovořit dále, vždy na tomhle místě se mne zmocňuje zoufalství a lyrika, začne mne svírat nesmírné lyrické zoufalství – – –

Stačilo, aby mi pár lidí uvěřilo, a – všechno bylo jinak –

Stačilo, abych já měl více důvěry, víry a –

Jak jsem už řekl, radši nebudu pokračovat.

Než Cabbert odjel, vyžádal si kopie svých kostlivců, a tak mi žádný nezbyl, žádný z těch podstatných –

Jsem starý nepořádník – a mám tedy nevýhody nepořádníků, ale i jejich výhody –

Konečně je dobře známé, že většina nešvarů nese i výhody.

Dva Cabbertovy obrázky, kopie, jsem mu zapomněl odevzdat, zapadly mi do psacího stolu, a tak je mám stále –

Je to obrázek na dobrou náladu

a na rýmu.

Bohužel ty hlavní obrázky zmizely. Ale u těchhle stačí opakovat desetiminutovou léčbu několik dní, pokud ti, kdo jim věří, neuspějí ihned a –

Vyjde to –

Vzpomínání na Cabbertův příběh mi dost pokazilo náladu, a tak se nezlobte, na chvíli se teď vzdálím –

Budu se deset minut dívat na obrázek.

Snad se jednou Cabbert vrátí –

Snad zase jednou ke mně přijde se svou zvláštní ráznou něhou – statečnou vlídností v pohybech i v pohledu – –

Snad s sebou přinese svou prastarou rudolfínskou knihu –

A snad se najdou ti, kteří –

Ti, kteří nebudou mít předsudek boje proti předsudkům.

Protože předsudkem může být všechno.

I boj proti předsudkům –

Rozumíte téhle metafoře?

A možná nepřijde Cabbert.

Možná přijde někdo jiný a bude chtít JEN důvěru –

Důvěru, aby směl dát dar –

Důvěru, že dary jsou – existují –

Ale může ten, kdo nevěří v dary, vůbec nějaký dar dostat?

A teď mne, prosím, na chvíli omluvte, budu se deset minut dívat na obrázek dobré nálady.

Neviditelná

1

Občas se stává, že ke mně přijdou dva lidé –

Dvojice, ve které si jeden neví rady.

Jeden si neví rady s tou druhou –

Nebo jedna s tím druhým.

Pamatuji se, že před lety ke mně jednou přišli dva, posadili se přede mne a rozpačitě mlčeli –

Díval jsem se na ně také dost rozpačitě. Uvažoval jsem, kdo koho ke mně vede. Oba dva nevypadali zrovna jako harmoničtí lidé.

Oba dva si nesli v očích –

Hrůzu.

Hrůzy je mnoho druhů – je hrůza utkvělá, je hrůza náhlá, je hrůza, která se už stala stálým rysem osobnosti –

Mladík a dívka, kteří usedli proti mně, si nesli v očích hrůzu rozpačitou, jako by nemohli uvěřit v to, co je potkalo –

„Možná jsme neměli jít k vám,“ sklopil mladík oči.

„Vlastně se vás to netýká,“ sklopila oči dívka.

Chvíli mlčeli a já mlčel také.

Vím, že plaché lidi nejvíc povzbudí ticho.

„A kdo by vám mohl pomoci,“ řekl jsem, když jsem pochopil, že by takhle vydrželi mlčet třeba několik hodin –

„Snad,“ pozvedl mladík oči, „snad,“ rychle vyrazil, „fakír –“

2

„Každý psychiatr je tak trochu fakír,“ zapálil jsem si doutník a zaradoval se. Obvykle toužívám po takovýchhle setkáních –

Mám dost schizofreniků, neurotiků, neurasteniků –

Miluji ty, které do mé ordinace přivedla bezradnost.

Nenormální nejsou oni, ale události, které je potkaly –

Vyfukoval jsem blaženě kouř ke stropu a očekával sdělení, byl jsem si jistý, že TOTO jsou oni – Svědci zázračnosti světa…

Myslím, že většina lidí se v životě setkala s něčím zázračným, ale většina si to hledí vymluvit, zapomenout – mávne nad tím rukou –

Jenomže ten, kdo přestane věřit na zázraky, nemůže doufat v jejich pomoc.

„No tak,“ řekl mladík dívce, která seděla vedle něj a klopila oči.

„Jo,“ řekla dívka, „jo.“

Díval jsem se na ni, jak ke mně pozvedá bázlivě pohled, přitom v té její bázlivosti bylo cosi odvážného – tak se připravuje k saltu artista –

Díval jsem se na ni – díval jsem se –

A pak jsem ji neviděl –

Proti mně seděl jen mladík a sklápěl oči do země. Zarytě mlčel. Ani se nepodíval na židli vedle sebe – jistě věděl, že ta židle je – – prázdná –

3

Očekávám od svých pacientů všelicos – a musím říci, že jsem si jednu dobu myslel, že snad na světě není člověk, který by mne dokázal v mé ordinaci překvapit.

Měl jsem pacienty opravdu svérázné –

Pamatujete se na – ne, jmenovat ho nebudu, i když ho asi všichni znáte, ale panuje přece lékařské tajemství.

Prostě jeden z našich nejvýznačnějších politiků byl svého času posedlý myšlenkou, že má na své dlani katedrálu –

Tato myšlenka mu nijak nevadila ve výkonu státní funkce, ale přesto jsem ho řadu měsíců musel zbavovat té utkvělé představy –

Obával se především toho, že tíže katedrály, kterou nese na své dlani, mu může ruku dokonale zmrzačit –

Mohl bych uvádět celé spousty podivuhodných zvěstí, které do mé ordinace přinášeli horečně znepokojení pacienti –

Na světě snad není malichernosti, titěrnosti, maličkosti, která by nemohla při vhodné vláze úzkosti vzrůst do hvězdných výšek. Zastínit realitu –

Nechci ale odbíhat od své neviditelné pacientky.

Chci se jen obhájit – že já, který jsem se považoval za nějak otrlého, jsem vyskočil – – začal pobíhat po pokoji a mávat rukou nad židlí – –

Ne, nedotkl jsem se ničeho.

Snad kdybych byl rukou narazil na dlouhé dívčí vlasy v těch místech, kde jsem je před chvílí viděl, ale kde teď byl jen ozářený vzduch –

Snad by mě v tom případě dotyk těch neviditelných vlasů nevyděsil.

Uznal bych, že vlasy sice nejsou vidět, ale tato neviditelnost přitom nedokázala vytěsnit jejich existenci –

Jenomže tohle na mne bylo příliš.

Ta neexistence – ta ztráta jsoucnosti, jaké jsem byl svědkem, mne šokovala, vyděsila. A zároveň roztesknila –

Bylo to cosi podobného šoku, jaký mívám při zprávě o smrti někoho blízkého – Už není – už není – už nikdy nebude –

Smrt je zázrak. Nepochopitelný zázrak – s kterým se nedokážu smířit –

A toto zmizení dívky v mé ordinaci bylo zmizením podobným smrti – Jenomže daleko úžasnějším – daleko zázračnějším – a daleko bolestnějším.

„Kam zmizela?“ vykřikl jsem na mladíka –

Plaše ke mně vzhlédl – – a otráveně mávl rukou.

„To dělá pořád,“ dechl, „to mi dělá pořád –“

A zadíval se na mne dobře známým pohledem, jaký tak často vídám u svých přátel –

Pohledem, který říká: „Tohle nám ty ženský dělají. Jaká pomoc…“

Jenomže, pokud vím –

Tohle ještě žádná dívka nikomu z mých přátel neudělala.

4

V tu dobu – byl jsem mladý, pánové – jsem udržoval úzké styky se dvěma artistkami z varieté.

Se dvěma – Jak říkám, byl jsem mladý a měl jsem velké cíle.

Jedna o té druhé nevěděla.

Řeknu vám, že to byla pořádná námaha. Artistky jsou ty nejbystřejší ženy, jaké jsem kdy poznal – Ale dařilo se mi to a stálo to za to.

Měl jsem příležitost docházet často do varieté –

Jedna z těch artistek vystupovala se šesti bratry jako Sedm Alistes, sedm artistů, kteří cvičili na létajících hrazdách.

Zato ta druhá –

Ta vystupovala se svým otcem, starým vousatým Luganowem, dělala mu takové to krásné děvčátko pro všechno.

Luganow byl kouzelník.

A Estée byla tou krásnou dívkou v miniminiplavečkách, která chodívá kolem kouzelníků a podává jim jejich náčiní, svíjí se půvabně v rytmu hudby – –

Tyhle dívky jsou velice nutné a pro kouzelníky praktické.

V těch okamžicích, kdy se musel starý Luganow na své kejkle soustředit, kroutila se jeho dcera zvlášť sexy.

Odpoutávala pozornost a starý kouzelník měl volnější ruce.

Věděl jsem, že je dobrý tucet receptů na to, jak může dívka, kterou kouzelník očaroval, zmizet.

Duo Luganowů střídalo tyhle triky a Estée mi je všechny objasnila – až jsem žasl, jak primitivní podvody tkví v jádře těch velkolepých podvodů.

Tohle uvádím jen na okraj svého zděšení –

Když jsem se trochu smířil s tím, že dívka, která ještě před chvílí v ordinaci seděla proti mně, není – vůbec není –

Začal jsem horečně přemýšlet.

Probíral jsem jeden za druhým ony triky, díky kterým se mohou vypařovat krásné dívky z dosahu kouzelníků –

Jenomže tohle nebyl trik.

Moje ordinace je – jak víte, pánové – dost rozlehlá, dokonce bych řekl okázalá – mí pacienti takové ordinace očekávají u módních lékařů.

A já jednou módní lékař jsem –

To znamená, že od mého stolu je ke zdi dost dlouhý úsek – Jedna moje milenka jezdívala po ordinaci na kolečkových bruslích a –

Konečně tohle sem nepatří.

Prostě je tam dost místa. A nejde jen tak doběhnout ke dveřím, otevřít je, zavřít, odejít – a to všechno nepozorovaně –

Aspoň bych musel být ještě sklerotičtější, než jsem, abych to nepostřehl.

Ta dívka neodešla – a přesto nebyla –

Je pro to jen jediné slovo – Přesné, ale přesné tou přesností pohádek –

Zmizela.

5

„Vždyť jsem říkal, že na to by měl přijít fakír, a ne psychiatr,“ řekl mladík.

Uvědomil jsem si, že se nechovám, jak se sluší na profesionála –

Já jsem přece placený za to, že se snažím napravit lidi – takové lidi, kteří se chovají, jako se právě chovám já.

„Trik?“ zeptal jsem se.

Bylo by to docela pochopitelné, chlapec s dívkou jsou iluzionisté a nalezli zábavu v tom, že své velké číslo předvádějí psychiatrům, aby je mátli –

Pro některé lidi může být možná dost zábavné vyvolávat v psychiatrech dojem, že se pomátli.

Jenomže ten mladík mezi ně jistě nepatřil –

V očích si nesl žal.

Ne, to nebyl smutek, vztek, úzkost – – tohle básníci v minulých generacích pojmenovávali knižním slovem: žal.

„Vona káča,“ řekl mladík, „vona káča takhle vyvádí.“

„Dělá to dlouho?“ zeptal jsem se a snažil se mít dostatečně profesionální přízvuk.

Ale sám jsem ve svém hlase rozeznával jakýsi dětský podtón, tak jsem se asi ptával babičky před mnoha lety, jestli v rokli za vsí žije jednorožec –

Prostě ten hlas, který jsem měl, jsem nenasadil správně. Byl to hlas, jakým děti hovoří o jednorožcích a vílách, ne lékaři o svých pacientech.

„Asi dva měsíce,“ zaváhal mladík, „možná tři.“

„Tři měsíce?“

„Nejdřív mizela jen na chvilku,“ řekl mladík. „Jen tak na deset vteřin. To se ještě dalo vydržet.“

„A teď mizí – častěji?“

„Furt,“ vzdychl si mladík pořádně zhluboka.

„A na dlouho?“

„Někdy zmizí třeba na dvě hodiny, káča.“

Pohlédl jsem na prázdné křeslo.

Věděl jsem, že bych se měl na něco zeptat.

Že bych se měl pozorně vyptávat –

Dlouze vyptávat.

Protože každá otázka v sobě nese už semeno odpovědi, a kdybych se vhodně zeptal, dozvěděl bych se to, co jako psychiatr zjistit potřebuji –

Jenomže já nevěděl, na co bych se měl zeptat.

Já věděl, že nedokážu –

Ani promluvit.

6

„Nejdřív jsem ji prosil,“ svěřil se mladík za nekonečnou chvíli rozpačitého ticha, „ať s tím přestane. Pak jsem byl na ni i hrubej. Jednou jsem jí jednu lupnul.“

„A ona?“

„Vomlouvá se,“ vzdychl mladík, „pláče kvůli tomu, že mizí.“

„Byli jste už u někoho?“

„Ne,“ řekl mladík, „vona se stydí.“

Chápu, že dívky odkládají v naší době úplně stud – a tahle mezi ně pravděpodobně také patřila –, ale odkládají jen stud přirozený.

Je ještě jiný stud než ten obyčejný –

Je vyšší forma studu –

Forma studu, která v sobě skrývá ne náš vztah k odhalenému tělu, zpovědnímu tajemství nebo přiznání se k něčemu, co nechceme přiznat ani sobě –

Je ještě stud, který má duše, když se dotýká tajemství.

Někdy se mi zdá, že už tehdy, než Eva podala Adamovi jablko, obcovali lidé s tajemstvími, znali je běžně a považovali zázraky za přirozené –

Teď se člověk dotkne zázraku zřídka.

Nebo přesněji: zřídka si ten dotyk uvědomí.

Zřídka si ho přizná.

A právě tehdy ucítí stud, tisíckrát větší, než kdyby měl přejít po bulváru nahý, nahý – jen v cylindru.

„A co si o ní myslíte?“ zeptal jsem se mladíka.

„Je blbá,“ řekl mladík.

„Blbá?“

„Teda.“

Konečně i tohle byla diagnóza. A jak jsem se obával, ani se všemi svými zkušenostmi se nezmůžu na lepší.

„Kdy myslíte –“

Mladík ke mně pozvedl svůj žal.

„Kdy myslíte, že se vrátí?“ zeptal jsem se ho.

„U ní jeden nikdy neví,“ mávl teskně rukou.

7

Okamžiky, kdy jsme očekávali, zhmotní-li se dívka opět na židličce před mým stolem, byly jedněmi z nejnapjatějších okamžiků v mém životě.

Snažil jsem se přesvědčit, jestli mne mladík nehypnotizuje, ale co jsem se pamatoval, od vstupu do ordinace se skoro stále díval k zemi.

Mohla nás –

Mohla nás ovšem hypnotizovat dívka.

Mohla nás hypnotizovat oba dva – Dívky mají všelijaké nápady a nikdy jsem nedokázal definovat, co ženy považují za vtipné –

Myslím, že rozdíl v tom, co považují za vtipné ženy a co považují za vtipné muži, je hlavní znak, kterým se od sebe odlišují pohlaví.

Možná TOHLE považuje za vtipné. A baví se –

Směje se nám a my – my ji neslyšíme.

Je těžké vyprávět něco takového, jako vyprávím teď, a doufat přitom, že se naleznou lidé, kteří mi uvěří –

Lidé nejsou nakloněni uvěřit pravdě, nejsou nakloněni přijímat poznání. Jsou nakloněni pouze přijímat obvyklé pravdy a banální poznání.

Možná právě v tom je tragédie lidského pokroku.

Spousta lidí je ochotna přijmout pravdu až tehdy, když se zbanalizuje a když se stává něčím, co vývoj lidského poznání neposunuje kupředu –

Pokud pravda je zbytečná, bývá uctívána nejvíc.

Snad jednou začnou dívky mizet každý den, ztrácet se, zneviditelňovat – – a pak každý přijme tuto jejich vlastnost za skutečnou, uvažoval jsem.

Ale tehdy, když jsem se díval na prázdnou židli, byl jsem na tom asi tak jako teď vy – vzpouzel jsem se uvěřit skutečnosti – i když byla jasná.

8

A pak dívka opět seděla před námi, se sklopeným pohledem, jako by si byla vědoma toho, že udělala něco nevhodného, nepatřičného, nestoudného –

„Kde jste byla,“ vyhrkl jsem.

Pokrčila útlými rameny –

„Přece musíte vědět, co se s vámi stalo,“ vykřikl jsem.

Ani ke mně nezvedla pohled, zřejmě při pohledu do užaslých očí svých bližních cítívala víc studu, než by mohla snést –

Ano, bylo mi to jasné – styděla se.

Rozhodně nepovažovala svou neviditelnou existenci za něco, čím by se chtěla pyšnit, za dovednost, jakou by se mohla chvástat, brala svou zázračnou dovednost jako trapnost –

Dívala se upřeně na špičky mých polobotek.

A pak se rozplakala.

9

Slíbil jsem mladíkovi i dívce, že budu bdít nad jejich případem a pokusím se pro ně „něco udělat“ –

Takhle vážně jsem to řekl: něco udělat.

Nebyl jsem schopný říci jim při tom prvním sezení, co pro ně mohu udělat a že jim pomohu – Nebo že jim budu schopen pomoci – To jsem už neřekl vůbec – –

Spíš mi běželo o to, aby už odešli. Zbaběle jsem se na to těšil.

Tehdy, když odešli, jsem otevřel okno do zahrady za svou ordinací, pokuřoval jsem a dlouho se díval do tmy, houstla, zvolna narůstala –

Obvykle mi stačí tři doutníky, abych rozřešil i nejsložitější případ, s jakým se v ordinaci setkávám.

Při prvním doutníku mne zavalí tma – – a soucit a lítost nad mými nepatrnými psychiatrickými schopnostmi –

Při druhém doutníku se do mého žalostného tápání začne spouštět tenký paprsek inspirace –

A při třetím doutníku obvykle přijdu na léčbu, jakou mám ordinovat – i kdyby to měla být jen léčba slovy (a taková bývá rozhodující).

Jenomže teď jsem vykouřil pět doutníků, silných doutníků, a tma v mých myšlenkách byla ještě temnější než tma v zahradách u domu –

Ale něco mne přece jen napadlo.

Promluvím si s ním i s ní, s každým zvlášť – – a pokusím se získat informace o nich – – i soukromým pátráním –

Ještě tu noc jsem zavolal Samovi Luccikinimu, kamarádu ze studií a šéfu soukromé detektivní kanceláře OMNIPOTENS.

10

Sam byl podivín už za studií. Podivínů bývají dva druhy – podivíni neschopní a podivíni geniální. Ty i ty jedince označuje hovorový jazyk za podivíny.

Podivínem byl třeba malý Nathánek, který se ploužil po plážích s flašinetem a i v nejhroznějších vedrech měl šálu a zimní čepici.

Ale stejně tak, jsem přesvědčen, byl svými současníky počítán k podivínům i Michelangelo.

Sam patřil k těm podivínům, kteří předběhli dobu – ale ne zase o tolik, aby se pro potomky stali velikány. Předběhl dobu nenápadně.

Jeho detektivní kancelář se skládala jenom z něj, a i když měla báječný název VŠEMOHOUCÍ, tvořil ji malý domek na předměstí.

Bývalá trafika.

Trafika, tak říkal Sam maličkému domku, ve kterém úřadoval.

„Notweding?“ podivil se Sam.

Byla půlnoc, ale já věděl, že mu mohu telefonovat. Sam celé noci bádal, četl, studoval –

„Omlouvám se, že ti volám tak pozdě –“ začal jsem konvenčně.

„Ani nevím, kolik je hodin,“ řekl Sam, „ani nevím, je-li den nebo noc. Víš přece, že mám pořád stažený rolety a hodinky rozbitý –“

Už za studií míval Sam často stažené rolety kolik dní.

A už za studií mu špatně chodily hodinky –

Snad proto nedostudoval. Patřil k lidem, kteří v honbě za nadčasovým zmeškávají kdeco, nechtějí zmeškat podstatné, a tak zmeškají kdeco.

Jeho detektivní kancelář, pokud vím, příliš neprosperovala, protože Sam zřídka vzal nějaký případ.

Měl malou rentičku, a tak se o peníze nestaral. Jednou řekl, že je lepší, když mu lidé říkají pane detektive, než kdyby mu říkali Same.

Prý proto vlastně svou firmu založil.

Uměl jsem si ho představit –

Sedí ve svém doupěti, kolem něj desítka nevysypaných popelníků, baterie plných, prázdných a poloprázdných lahví –

A pohoří knížek.

Sam četl kdeco. Od příruček o fotografování přes geologická pojednání až ke studiím o silnicích ve starověké Asýrii.

Byl to žrout poznání. Kdyby měl před sebou tisíc let, jistě by se stal nejmoudřejším člověkem na světě –

Protože neměl tisíc let, byl podivín.

„No rušíš mne, rušíš,“ vzdychl do sluchátka, „teďka čtu děsně zajímavou monografii o jednom druhu tesaříků, nevěřil bys, že tesaříci –“

Zarazil jsem ho.

Pár slovy jsem se mu pokusil vysvětlit, co se mi stalo, a vybídl jsem ho, aby se do případu pustil se mnou.

„Hm, hm,“ zahučelo sluchátko, zahučelo nadšeně, s vášnivou zaujatostí, „za tejden ti podám hlášení. Tohle je zábavnější než tesaříci –“

Byl jsem moc rád, že jsem Sama získal tak snadno.

Jsou situace, ve kterých může zvítězit jenom podivín.

11

Jenomže za týden Sam –

Jak to jen říct…

Nebyl.

Marně jsem klepal na jeho trafiku, marně jsem nahlížel do oken, neměl spuštěné žaluzie, a tak jsem viděl, že doma není –

Nikdo o něm nevěděl.

Napadlo mne, že je také – neviditelný.

V podivuhodných situacích mívám podivuhodné nápady, ale snad je to tak správné, při řešení absurdních situací se musí respektovat absurdní řád…

Dívka mi nebyla schopná o svém mizení říct vůbec nic a mladík také ne. Oba jsem vyslechl velmi pozorně, ale nenašel jsem žádný klíč, ani maličký –

Ani kousek dna, na kterém bych mohl zachytit kotvu řešení.

Tajemství, které tahle dvojice v ošoupaných džínách a okopaných teniskách přivlekla do mé ordinace, bylo bezedné.

Jenomže pak přece jen přišel Sam.

Myslím, že měl ty samé šaty, jako když jsme spolu před deseti lety studovali, a vypadal, jako by se deset let nemyl a neholil.

„Noty,“ zaburácel, „něco jsem zjistil – ale –“

„Ale?“

„Ale.“

Posadil se proti mně a probíral se svým vousem, jeho prsty se prodíraly hlubinami chlupatého pralesa –

„Zní to děsně blbě,“ řekl Sam.

„Vyklop to,“ hodil jsem po něm gladiolu z vázy na stole. Když jsme spolu bydleli za studií, pořád jsme po sobě něco házeli.

Sam se zasmál jako za těch dávných dob a hodil po mně ořezávátko – – tím gestem mezi námi padla clona a byli jsme opět dva praštění študáci.

„Von tu holku děsně podvádí,“ řekl Sam. „Podvádí ji,“ vytáhl zápisník, „s jednou prodavačkou z drogerie a s holičkou a s jednou černoškou.“

„Myslíš, že je neviditelná ze žárlivosti?“

Sam po mně hodil tužku.

„Ona je to moc hodná holka a má ho ráda, taková slušná holka, co vo nich čteme tak leda u Dickense – malá Dorritka –“

„Ale proč teda není vidět, Same, nádhero jedna detektivní?“

Pokrčil rameny.

„Dáš mi –“ podal mi účet.

Když jsem mu zaplatil, vstal.

„Ty mi nevěříš, že mu ta holka mizí?“ řekl jsem.

„Ale věřím, věřím,“ pokývl Sam.

„Tak proč už v tom nechceš jet?“

„Ale,“ řekl Sam, „ale – – –“

Snažil jsem se na tom, co z jeho obličeje nezakrývaly vousy, něco rozeznat, něco, co by mi Samovo jednání vysvětlilo –

V jeho očích jsem rozeznal strach.

„Ty se bojíš?“

Sam kývl.

„Sledoval jsem je, Noty, byl jsem s nima jednou u moře. Leželi na dece, ona se mazala slunečním olejem a najednou – – nebyla –“

„Proto jsem tě pozval, netopejre.“

Snad žádného živočicha nepřipomínal Sam tolik jako netopýra.

„Hele,“ řekl Sam, „musím si dočíst tu knížku o tesařících –“

12

Pochopil jsem, že tohle je tak podivný případ, že z něj přichází hrůza i na podivíny, a začal jsem ztrácet i tu poslední trošku naděje.

A právě ten večer, co to Sam vzdal, přišel mladík.

„Už jste na něco přišel?“ vykřikl šeptem ve dveřích.

Někteří pacienti, kteří jsou hodně na dně, křičí šeptem. Nemají sílu křičet, ale nemají ani dost síly k tomu, aby mluvili potichu.

„Nechte ji,“ řekl jsem mu.

„Proč?“

„Asi vás hypnotizuje nebo co –“

„Tak já vám to řeknu,“ usedl mladík a zaryl pohled do podlahy, jako by se chtěl tímhle pohledem prokutat do sklepa –

„Mně se to stalo víckrát. Už jako malýmu. Mně mizela chůva –“

„Chůva?“

„Rodiče na mě neměli čas a starala se o mě stará černošská chůva. A jednou zmizela – a pak zase – a zase –“

„Zmizela?“

„Četla mi pohádku a najednou NEBYLA –“

Slovo nebyla zašeptal mladík rovnou palcovými titulky.

„Nebyla?“

„Já jsem ji –“ zavrtal se pohledem do základů domu, „neměl rád.“

13

A já jsem ten večer vyslechl obvyklou zpověď toho novodobého druhu lidí, HOMO NONAMANS jim soukromě říkám, člověk nemilující, člověk nemilovaný –

Od dětství byl tenhle chlapec sám, stále se setkával jen s nezájmem, lhostejností – malátnou konvenčností –

Lásky ubylo.

Snad to dělá civilizace, nevím, snad mají lidé jen omezenou zásobu zájmu, a věnují-li její díl něčemu jinému než svým bližním, zájem o bližní se vytrácí –

Od patnácti se tenhle chlapec potloukal po pobřeží, utrácel kapesné, které mu jeho zámožní rodiče vypláceli v báječné výšce –

A hledal –

Co?

Nevěděl – A ten, kdo neví, co by měl najít, to nikdy nenalezne.

Najít – to někdy znamená už jen vědět, co máme hledat.

Ale přesto ve mně nijak neprobouzel soucit, když pozvedl oči z podlahy, bylo mi jasné, že to jsou oči nejen prázdné, ale i zlé, bezcitné, potměšilé –

„Kdo zmizel ještě kromě vaší chůvy?“

„Jeden kantor,“ zamyslel se, „ale ten jen krátce, jednou matka, ale to bylo jen kratičce – pár vteřin – možná si toho ani nevšimla –“

Tohle jsem věděl už od dívky – ti, kdo nejsou, ani nevědí, že nejsou.

Pokud dívka „zmizela“, nepamatovala si nic –

Jako by usnula a probudila se – a nevěděla o tom, že spala –

Tvrdila mi, že zprvu nechtěla věřit, že nebyla. Myslela, že mladík, který užívá drogy, měl nějakou halucinaci, ta způsobila jeho přechodnou pomatenost –

„Jinak nikdo kolem vás nemizí?“

„Občas někdo zmizí – – ale jen tak krátce – doktore, jsou to lidi, o kterých vím, že bych je měl mít rád – ale který –“

Zaváhal, asi se mu to zdálo příliš prostoduché.

„Ale který rád nemám.“

14

Samozřejmě, dal se o tom napsat sonet, jak člověk vymazává ze svého života skutečné lidi, city, hodnoty –

Ale já nebyl básník.

A pak, zatím jsem se nesetkal s tím, že by vyprahlost srdce dokázala vysoušet i okolní svět –

Ani tehdy jsem mladíkovi neuvěřil.

Jeho pohled mne upamatoval na hypnotizéry.

Měl oči jako nebozezy – – zavrtávaly se do cizích pohledů –

Tyhle absolutně temné zornice se rozšiřovaly, jak se to stává lidem, kteří neodolali drogám –

Nabídl jsem mu, že mu poradím sanatorium, aby se „toho sajrajtu“ zbavil –

Usmál se…

„Radši bych přišel o deset let života než o hodinu se svou dívkou – Já ji přece mám rád.“

„Tak co ode mne chcete?“

„Aby,“ vytřeštil na mne mrazivě zoufalé zřítelnice, „aby ty lidi nemizeli –“

Aby lidé nemizeli…

Jenomže co jsem mu mohl pomoci. S tím, aby kolem nás nemizeli ti, kteří nás mají rádi, abychom si je sami negumovali ze života – – s tím si musí poradit každý sám.

15

Druhý den za mnou přiběhla dívka.

Vběhla do ordinace – napřáhla ke mně dlouhou dlaň –

Nebyla příliš krásná, ale měla jednu z nejkrásnějších dlaní, jaké jsem kdy viděl.

A ta dlaň se proti mně zachvívala, dívka hovořila dlaní, tou motýlí řečí bezradnosti, chtěla sdělit něco, co nemohla unést slova –

Stiskl jsem motýlí dlaň, která zoufale poletovala –

„Zmizel,“ vydechla –

Šla s ním po chodníku, procházeli kolem výlohy s květinami –

Zmizel.

Ještě cítila na dlani dotyk jeho zpocené dlaně, ještě nesla na své motýlí dlani jeho pot –

Ale on –

„Teď teprve chápu, jak jsem mizela,“ rozplakala se.

16

O tomhle případu hovořím velmi zřídka, a už vůbec ne se svými kolegy. Je druh zkušeností, které je lépe tajit, nemáme-li být drženi za šarlatány.

Kdybych byl moralista –

Pak bych měl řešení jednoduché.

Ten chlapík dokázal svou lhostejností – a není to nejhorší nenávist? – nechat lidi mizet – –

A neděláme to každý, řekl bych, kdybych byl moralista, nenecháváme mizet své blízké, když je nemilujeme?

A pak snad pohlédl do výlohy –

Uviděl se.

A necítil k sobě náhle nic –

Tak jako necítil nic k těm okolo sebe.

Nečekaný účinek –

A mladík zmizel sám.

Copak ten, který nemiluje, existuje?

Prostě se stalo, že řád, jaký panuje v našich srdcích, přešel i do světa, ve kterém jsme povoláni prožít svých pár desítek tisíc dní a nocí –

Než zmizíme. Než zmizíme způsobem, jaký jsme ochotni považovat za přirozený.

Jak říkám, kdybych byl moralista, měl bych to jednoduché.

Ale protože nejsem moralista, souhlasím se Samem, který prohlašuje, že mu tehdy na pláži přecházely oči nebo že dostal úžeh –

A to v mé ordinaci konečně také mohla být hypnóza.

A chlapec pak nezmizel – odešel – –

Co ještě dodat?

Ta dívka, která tehdy přišla do mé ordinace, si udělala zdravotnický kurs a odjela jako dobrovolná zdravotnice do jedné africké nemocnice –

Jsem přesvědčený, že se už nebude ztrácet.

Ten, kdo umí mít rád, ten nikdy nemizí.

Znám jen jediný recept na nesmrtelnost –

Lásku.

Časy

1

Jsou dva druhy nevysvětlitelných příběhů, které se mne dotkly. Jednak ty, které jsem poznal z doslechu, a jednak ty, kterých jsem se přímo účastnil.

Ty, kterých jsem se účastnil, mne obvykle zasáhly mnohem silněji než ty, u kterých jsem sloužil pouze jen jako jejich svědek.

A příběh, který přinesl do mé ordinace pacient Joe Joann, patří mezi ty, které se mne dotkly ze všech nejsilněji.

Joe Joann vypadal nenápadně. Byl menší, příjemný, jeden z těch lidí, kteří nezažívají v životě žádné vzrušující příběhy –

I kdyby žili dvě stě let, nejzajímavějším příběhem, jaký je potká, bude pravděpodobně, založí-li nedopatřením v tramvaji lístek a dopadne-li je revizor.

Jediné, co mne na Joeu Joannovi zaujalo, když jsem ho uviděl sedět v čekárně po přijímacích hodinách, byl jeho věk.

Joe Joannovi bylo kolem sedmnácti.

Měl na sobě sportovní oblek, hrál golf za nějakou školu, nevím už za jakou, ale její dres si dodnes pamatuji.

Modrý, jen čepice s velkým štítkem žlutá.

A tenhle barevný nesouzvuk, který Joann vnesl do mé ordinace i do mého života, jako by charakterizoval celý jeho osud.

Vůbec bych nepředpokládal, že člověk jako on bude potřebovat moji pomoc. Vůbec bych nečekal, že má nějaký nepořádek ve svých myšlenkách, dokonce, abych řekl – překvapilo by mne, kdyby vůbec měl nějaké myšlenky.

Vyhlížel jako jeden z lidí, kteří vedou průměrný život, a i když někdy oplývají majetkem, na nějaké myšlenky se zmohou jen zcela výjimečně.

Díval jsem se na něj tajným okénkem ve zdi ordinace. Tak mohu pozorovat pacienty v čekárně a oni nevědí, že vyhlížím za falešným zrcadlem.

Jak už jsem řekl, měl jsem po ordinačních hodinách. Ale přesto –

Ale přesto, jak jsem se tak na Joea díval, jak zamyšleně sedí a cvrnká si špičkou golfové hole o špičku polobotky – – přesto jsem věděl –

Tenhle člověk mne potřebuje –

Nebyla to ani tak dobročinnost, která mne vedla k tomu, že jsem otevřel dveře do čekárny a pokynul mu, aby ke mně vešel –

Kdepak, byla to jen a jen zvědavost.

Mnoho lidí mne pokládá za velice dobrodějného člověka, ale kdepak, vůbec nejsem dobročinný, jsem jen a jen zvědavý.

2

„Víte,“ začal hovořit Joe, „já jsem vlastně asi spíš génius než blázen – –“

Pokývl jsem.

Genialita a bláznovství jsou opravdu snadno zaměnitelné.

Veřejnost si je plete, proč by si je nemohli plést i jejich nositelé –

Konečně, říkávám, génius je blázen, který měl štěstí.

Blázen, kterému to vyšlo.

„Já jsem se začal zabývat fyzikou,“ řekl Joe, „měli jsme u nás v boudě, ve škole, fajnovýho kantora –“

Zadíval se před sebe a švihl vší silou holí –

Jako by tímhle gestem chtěl od sebe odpálit celý příběh –

„A já se prostě do fyziky zažral, dělal jsem všelijaký pokusy a pak jsem o tom řek kantorovi a on –“

„On?“

„No, prohlásili ho za nezvěstnýho.“

„Proč?“

„Já za to nemohu,“ potřásl Joe rychle golfovou holí.

„Jakého druhu byly vaše pokusy?“

Joe se na mne podíval zamyšleně a pokynul záhadně golfovou holí.

„Máte dobrý nervy?“

„Co jestli?“

„Říkám, doktore, jestli máte dobrý nervy.“

„Ale jo,“ souhlasil jsem. „Celkem slušný.“

Joe sáhl do kapsy, vytáhl cosi jako krabičku od zápalek. Chvíli mačkal páčky na hřbetě té malé destičky, pak si ji přitiskl k srdci –

Vypadalo to nevýslovně pateticky –

Jako by měl stát za model nějakému romantickému malíři.

A držel přitom v ruce růži, tiskl si ji k srdci.

„Jo.“

„Co jo?“ zeptal jsem se.

„Hotovo,“ řekl a zadíval se vítězoslavně a přitom velice bezradně –

Byl to takový výraz, s jakým jsem se během své práce vlastně ještě nikdy nesetkal –

Tak se ale často dívali na portrétech umělci, ti největší umělci.

Nesli si v očích totéž co Joann.

Zároveň vítězství a zároveň bezradnost –

Ta největší vítězství asi nepřinášejí radost, ty největší výhry přinášejí asi vždycky jen pořádný díl bezradnosti.

„Co je hotový?“

Pokynul mi ke dveřím do čekárny.

„Jukněte ven.“

„Do čekárny?“

„Jo.“

Pokynul ke dveřím do čekárny svou golfovou holí, rychlým překotným gestem, jako by do čekárny odpaloval míček –

„Proč se tam mám podívat?“

„Někdo tam bude,“ řekl Joann.

Vstal jsem a položil ruku na kliku dveří do čekárny.

Mám ve zvyku plnit přání svých pacientů – i když je tím neléčím, pomáhá mi to pravidelně překonávat jejich agresivitu –

„Kdo tam bude?“

Joann se na mne podíval pobaveně.

„To budete koukat, doktore.“

Snažil jsem se z něj dostat odpověď, samozřejmě že tam nebude nikdo, je už po ordinačních hodinách –

Ale než otevřu dveře a přesvědčím tak Joanna, že v čekárně opravdu nikdo není, chtěl jsem vědět, koho tam Joann očekává –

Stačí pojmenovat strach a strach zmizí.

Mnoho lidí se bojí jenom proto, že nemají odvahu svůj strach pojmenovat, dát mu přesné jméno –

S tímhle jsem se ve své praxi setkal nesčetněkrát –

Jenomže k tomu, aby si člověk dokázal svůj strach pojmenovat, nestačí někdy všechny síly vesmíru –

Pokročil jsem k tajenému průhledu do čekárny.

Rozhodl jsem se, že se tam opravdu podívám –

Hleděl jsem si počínat co nejvíc nenuceně, aby si Joann nevšiml, že se opravdu dívám do čekárny –

„Kouříte?“

„Ne,“ řekl. „Já mám teď jiný starosti.“

„Pijete?“

Přistoupil jsem k malému baru v rohu ordinace.

Vzal jsem láhev, a když jsem ji otevíral, sklonil jsem se k průhledu do čekárny –

A v čekárně jsem uviděl – nebo jsem měl halucinaci, že vidím, jak jsem si tehdy pomyslel – –

Joanna.

Seděl tam tak, jako v ní seděl před chvílí.

Špičkou golfové hole si cvrnkal do špičky své polobotky –

Vypadal stejně vítězoslavně a stejně bezradně.

Pohlédl jsem na Joanna ve své ordinaci.

Zřejmě jsou to dvojčata, ten tam a ten tu – – a baví se tím, že vyšinují psychiatry z rovnováhy.

Lidé se baví všelijak a tohle může být docela slušná zábava.

Pootevřel jsem dveře do čekárny. A vyzval Joannovo dvojče, aby chvíli počkalo.

„Co mu říkáte?“ zeptal se Joe.

„Váš bratr je vám opravdu podobný.“

„To není bratr,“ vykřikl Joann a tiše dodal, „já se z toho poseru.“

Snad si ani neuvědomoval, že se toto slovo nehodí –

Řekl je, protože cítil jeho zoufalou přesnost –

„Tak kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Já.“

„Jak to vy, když jste tady?“

Volil jsem svůj nejsametovější hlas –

Jeden přítel mi říkal, že můj hlas je sám o sobě lékem, stačí prý, abych promluvil, a už se pacient omývá v léčebné lázni –

Joann vytáhl krabičku.

Zase na její zadní straně chvíli mačkal páčky.

Zase ji přitiskl k srdci –

„Podívejte se do čekárny,“ přikázal.

Usmál jsem se –

Jen je nedráždit, jen je nedráždit, říkával můj profesor na fakultě při podobných experimentech, a já si jeho větu často opakuji.

Když už je někdo rozkolísaný, proč ho ještě dráždit.

Vyhlédl jsem do čekárny –

Seděli v ní –

Joann.

Joann a Joann.

Vlastně v ní seděli dva jeho – bratři – úplně stejní jako ten, který seděl naproti mně v ordinaci –

Joannizace mé čekárny mne nepobavila.

„Nechte toho.“

Podíval jsem se na něj vztekle –

Už mne tenhle trik unavoval – – a litoval jsem, že jsem se nechal svést zvědavostí a neodejel včas z ordinace domů –

„Vy si snad myslíte, že jsme trojčata.“

Pokrčil jsem rameny.

A otevřel jsem dveře.

„Ještě jeden pokus,“ zaprosil Joann a sepjal ruce.

Polo je sepjal komicky, ale polo upřímně – – a tak jsem se posadil a ukázal mu na hodiny. „Tři minuty,“ řekl jsem.

Pokývl.

A v tom pokývnutí bylo něco nesmírně odhodlaného –

Tak by se asi díval člověk, který by se rozhodl ostatním vyzradit, kde je ukrytý zlatý poklad Inků –

Vytáhl z kapsy svou krabičku a chvíli ji hýčkal –

Pak mi ji přitiskl na klopu.

Tam, kde mi někde bije srdce –

Přitiskl ji zrovna tak, jako by mi připínal vyznamenání.

A pak se na mne zadíval triumfálně jako vítězný vojevůdce – –

Unavoval mne –

Začal jsem zuřit, že jsem se nechal tímhle primitivním podvodníčkem zdržet –

Stále ale ve své praxi čekám, že naleznu něco zázračného –

Otevřel jsem dveře, aby Joann odešel.

Ironicky jsem mu zasalutoval.

Ale přitom jsem vyhlédl do čekárny –

A zatajil se mi dech.

Strnule jsem se díval do čekárny a pak jsem pomalu zavřel dveře.

Joann tentokrát vstal a ke dveřím pokročil –

„Takže se rozloučíme?“

„Ne, teď ne,“ řekl jsem mu.

Přistoupil jsem k baru, nalil si sklenici.

Vypil jsem ji naráz, druhou jsem nalil Joannovi.

„Ale ne,“ udiveně mávl rukou, „já jdu –“

Zadíval jsem se znovu skulinou do čekárny –

Doufal jsem, že to, co jsem předtím uviděl, se už vytratilo, vypařilo, zmizelo –

Ale ne, to, co jsem viděl před chvílí, jsem viděl i teď.

V mojí čekárně seděli dva Joannové –

Poklepávali si špičkami golfových holí o špičky polobotek –

A vedle nich jsem stál já.

3

„Mluvte.“

Řekl jsem to Joannovi vyloženě prosebně, toužil jsem, aby mi vysvětlil, co se děje –

Tam v čekárně jsem byl opravdu já.

Ne, rozhodně to nebyl někdo, kdo se za mne nalíčil –

Člověk může vidět stovky svých podob – – ale nakonec si je přece jistý, je-li to on nebo ne –

„Je to na delší vyprávění,“ Joann si posunul držátkem golfové hole čepici dozadu, takové ležérní frajerské gesto – –

„Tak pojeďte se mnou,“ řekl jsem mu.

Zamířil svou krabičku ke dveřím –

Když jsme procházeli čekárnou, neseděl v ní nikdo.

4

Pokud bych slyšel, co mi Joann vykládal, a neměl přitom důkaz, jaký mi poskytl v čekárně, v žádném případě bych mu nebyl uvěřil.

Ale takhle jsem ani další důkaz nechtěl.

A přece mi Joann další důkazy poskytoval – – i když jsem je nechtěl –

Prohlásil, ať nepočítám s tím, že by mne zasvětil do praktické stránky svého objevu –

Musí mi stačit jen teoretická.

Asi si myslím, že objevil nějaký duplikátor –

Přikývl jsem.

Také co by si člověk pomyslel, když náhle kolem sebe začne pozorovat dokonalé duplikáty –

„Věříte mi?“

„Kde –“ řekl jsem, „pak. Kdepak.“

Tvrdil, že našel způsob, jak sám časem necestuje, ale jak čas nechává, aby cestoval sám za ním –

Prohlásil, že cestovat v čase je fikce, která se nikdy neuskuteční, všechny fyzikální zákony jsou proti tomu –

Ale je možné nechat cestovat čas.

Když nejde Mohamed k hoře, jde hora k Mohamedovi.

Lze vylomit z času úsek, který si přejeme, a tomuto úseku času dovolit, aby k nám přicestoval – Přivábit jej –

Zařízení, jakým to dělá, je primitivní.

„Musí bejt,“ řekl, „musí bejt, setsakra, když jsem na to přišel i já.“

Hovořil o tom, že v krabičce je jen pár drátů, trochu vody a obyčejná baterie, jaká se dává do baterky.

„A pak nápad,“ pokýval tajuplně. „NÁPAD.“

Prý nechat takhle cestovat čas je něco tak primitivního, jako když Kolumbus stavěl vajíčko na špičku –

„Jen bych někomu řek, jak to dělám, tak by se všichni bili do nosů, že na to nepřišli, a říkali by, že to přece umějí taky.“

Předvedl mi, jak může vracet čas –

Chvíli se probíral ve své krabičce.

A do pokoje vešla moje služebná, prošla pokojem –

Věděl jsem, že už před hodinou odjela domů.

Vyběhl jsem za ní z pokoje, nahlédl do chodby –

Nebyla tam.

Joann se smál.

Vzpomněl jsem si, že takhle prošla služebná pokojem –

Seděli jsme u otevřeného okna a do pokoje vlétl motýl.

Joann se chvíli hrabal ve své krabičce.

A do pokoje vletěl motýl, podobný – vlastně tentýž motýl –

Zakroužil pokojem stejně jako ten předešlý.

A přitom první motýl ještě z pokoje neodletěl.

Seděl na opěradle mého ušáku.

Než druhý motýl, který sledoval dráhu prvního motýla jako špicl, než doletěl k mému ušáku, zmizel –

„Na tomhle stole jsem měl včera růže,“ řekl jsem.

Joann se chvíli probíral ve své krabičce.

A náhle na stole stála váza s růžemi.

Natáhl jsem ruku, abych jednu růži vytáhl –

Nemohl jsem si myslet, že to je přelud – – viděl jsem růže stejně zřetelně, jako jsem je viděl včera –

Byly to naprosto stejné růže a naprosto stejná váza, jakou moje služebná při úklidu přenesla na stolek ke dveřím.

Ale než jsem se růží dotkl, váza na stole zmizela.

„Nechávám to vracet jen na chvíli,“ řekl Joann. „Už mám dost vybitou baterii,“ potřásl krabičkou.

5

V životě jsem se setkal už s řadou hypnotizérů, a ještě ani jeden se mnou nic nepořídil.

Jsem prý vyloženě antihypnotický typ –

Ale v tu chvíli jsem uvažoval, jestli mne opravdu tenhle chlapík nehypnotizuje –

Druhý den jsme pokusy opakovali.

Přinesl si celou tašku baterií, mohl dělat delší pokusy.

Poslal jsem služebnou dřív domů, abychom nebyli při našich pokusech rušeni.

A tak jsem mu šel vařit kávu sám.

Když jsem přišel do kuchyně, byl v ní Joann.

Když jsem nesl kávu do haly, byl v ní Joann.

Otevřenými dveřmi jsem viděl do pokoje, seděl v něm – Joann –

Otevřel jsem okno a vyklonil se do chladného větru –

Na zahradě –

Na zahradě jsem viděl procházet se dva Joanny.

6

Posadil jsem se ke stolu, čichal kávu a zakrýval si oči dlaněmi – –

Pak jsem ucítil, jak mi někdo jemně odtahuje dlaně z obličeje –

„Nech toho,“ řekl jsem Joannovi.

A otočil jsem se –

Ten, kdo mi odtahoval ruce z obličeje, nebyl Joann.

Ten, kdo mi odtahoval ruce z obličeje, jsem byl já sám.

Vykřikl jsem a vyběhl na zahradu –

Ale ani tam jsem se neuklidnil.

V bazénu plavala dívka, dívka, která mi byla povědomá – chvilku jsem se rozpomínal –

Byla to velmi krásná dívka, vlasatá a bez plavek –

Když jsem si vzpomněl, že to je moje sestra, která je už dvanáct let vdaná na druhém konci Států, zamrazilo mne –

Ale kdysi se tady koupala –

Kdysi, když u mne trávívala prázdniny.

Co jsem se jí nadomlouval, ať nosí plavky, když je přes plot z ulice na mou zahradu vidět –

Nedala na mne.

Někdy se u plotu shlukovala spousta lidí –

Chtěl jsem na ni i teď zavolat, ať se obleče –

Ale pak jsem si vzpomněl, že už je jistě dávno oblečená, na druhém konci kontinentu, má čtyři děti a ztloustla –

Ta nymfa v bazénu je pouze odlesk jejího mládí –

Sestra na mne šplouchla vodu z bazénu –

Až mi zamáčela kalhoty – – tohle byla její oblíbená zábava –

Byla to prostě taková cákavá dívka –

Cákla na mne a nebyla.

Jen kalhoty jsem měl mokré.

Posadil jsem se na okraj bazénu.

Nabral jsem si vodu do dlaní a namočil si obličej, dlouho jsem si ho máčel, abych odplavil vzpomínku –

„Už neblbnu,“ řekl Joann, „už ne.“

A řekl to omluvně, i jemu bylo jasné, že přestřelil.

7

Večer mi ukazoval, že může pomocí svého strojku přivolat jednak lidi, kteří vědí o tom, co se kolem nich děje –

A jednak ty, kteří žijí v minulosti a nevnímají, co se v našem čase odehrává.

Může tak přivolat mou sestru, která si myslí, že plave o dvanáct let pozadu – a nevnímá, že já zestárnul –

A jednak sestru, která vyleze z vody a bude se divit, jak to, že vypadám – tak – jak vypadám.

Loví lidi z minulosti, jako rybář loví ryby –

Dokáže vymanit úlomek času a vytáhnout ho na své zázračné udici zpět k nám, do času, který tiká v mých hodinkách – –

„A přitom je to tak jednoduchej trik,“ řekl zaraženě Joann a potřásl krabičkou, jako by se kál za ten prostý trik –

„Omalovánka pro děti je mnohem složitější –“

Zadrmolil, že by si asi za to ani Nobelovu cenu nezasloužil.

„A proč s tím jdete za mnou?“ zeptal jsem se ho.

Vykasal jsem si mokré kalhoty nad kolena, kalhoty, které mi zamáčela moje nahá sestra, zamáčela mi je dlaní, kterou pozvedla z minulosti – –

„Chci si to dát patentovat,“ zachrastil Joann krabičkou.

Nechápal jsem, proč s tím za mnou přišel.

„Já?“

„Chci vědět, jestli se z toho lidi nezblázní,“ řekl.

Mokré kalhoty mne pořádně studily na kolenou.

Ale byl to příjemný vjem, dosvědčoval mi, že bdím.

8

„Musíte mít přece spoustu zkušeností se zcvoknutejma lidma,“ řekl mi Joann, když jsme za pár hodin popíjeli a dumali v besídce.

Nemohl jsem vydržet ve svém bytě –

Potřeboval jsem být někde v přírodě, tam mne tísnilo poznání, které mi Joann donesl, o moc míň.

„Mám,“ souhlasil jsem. „Mám samý zcvoknutý zkušenosti.“

„Tak myslíte, že tohle můžu vohlásit?“

„Proč to chcete ohlásit?“ zeptal jsem se ho.

Hrál si se štítkem čepice, přelamoval ho, bylo vidět, že cítí pořádný ostych z toho, co se chystá říci –

„Mám dluhy,“ řekl.

Vylezlo z něj, že prohrál v kartách celou měsíční apanáž, jakou mu rodiče na studia posílají –

A doufá, že za tenhle vynález něco dostane –

„Proč se smějete?“

Díval se nechápavě, proč jsem se hystericky rozesmál.

Ale já se smál a smál.

Jako by ten smích byl zbraní, kterou chci zlikvidovat úzkost, co se na mne v té besídce nalepila –

Představil jsem si, že takovýhle vynález, který může nechat zcvoknout celé lidstvo, se objeví na světě jen kvůli maličkému dluhu –

„Kolik těch peněz potřebujete?“

Řekl mi kolik.

Vytáhl jsem šekovou knížku a napsal pár řádek.

„Děkuju,“ řekl.

„Přijďte ke mně zítra a poradíme se, co dál,“ vyzval jsem ho.

Váhavě vstal, zasunul si šek do kapsy a odbloumal.

Šel trochu komíhavě, nebyl zvyklý pít a pil ten večer víc, než snesl.

Vzal jsem ze stolu jeho kšiltovku –

Štítek byl celý rozlámaný, tenhle člověk nebyl tak vyrovnaný, jak vypadal, jenom měl dost nepohyblivé lícní svaly –

Setkával jsem se s takovýmihle pacienty celkem často.

Vypadají jako klid sám –

A zatím jejich nervová sopka v nich vybuchuje a vybuchuje, jenomže láva hoří – dobře ukrytá – někde vevnitř –

Tak tohle je ten pacient, na kterého léta čekám.

Pacient, který není nenormální, který jen zjistil něco tak neuvěřitelného, že se cítí vyvrácený ze základů –

Díval jsem se na Joannovu matnící se siluetu na ulici –

A začal se bát, až se zase u mne objeví.

9

Druhý den Joann nepřišel.

Večer jsem mu zavolal.

„Notweding,“ ohlásil jsem se, „čekal jsem vás.“

„Hm,“ řekl Joe Joann.

„Myslel jsem, že přijdete.“

Chvíli mlčel.

„Je to volovina,“ řekl nakonec mdle.

„Je to fantastickej objev,“ vykřikl jsem do sluchátka.

„Vždyť by se stal z celýho světa blázinec,“ vzdychl.

Napadlo mne, že třeba svoji krabičku –

„Máte krabičku?“

„Jo.“

Oddychl jsem si.

„Přijďte zítra,“ vyzval jsem ho.

„Nemá to cenu, je to volovina.“

Ti, kteří mají nepatrné objevy, uvažoval jsem, s nimi obíhají a každému je vnucují – – – a ten, který objeví tohle –

„Přijdete?“

„Ale ty peníze vám ještě vrátit nemusím?“

„Nechte si je.“

„Tak dík,“ ulehčeně škytlo sluchátko, „tak zejtra.“

A zítra ke mně opravdu přišel.

10

Vypadá jako repetent, napadlo mne, když jsem se na něj díval.

Opravdu, takhle bych si rozhodně nepředstavoval člověka, který přináší největší objev od Newtonových dob –

Klackoval se k mému domu a kopal do kamínků –

Tu noc, než ke mně přišel, jsem ani nespal, jen jsem uvažoval, co mu mám říct, jak z něj mám tenhle vynález dostat –

Chápal jsem, že je u něj na velmi nezodpovědném místě.

Chápal jsem, že se musím postarat o to, abych z něj tenhle vynález vyrazil.

Musím zabránit, aby svůj vynález ztratil –

Nevěděl jsem, má-li vůbec k němu dokumentaci, jestli svůj objev neudělal náhodou –

A pak musím také zabránit tomu, aby jej dal někomu, kdo by mohl tenhle vynález zneužít.

Jak ho zneužít, jsem věděl o moc lépe, než jak ho využít – –

Napadalo mne, že by se takhle dalo báječně válčit. Kdo by měl tenhle vynález, mohl by z jednoho vojáka udělat celé divize –

Jak snadno by se ti, kdo zchudli, mohli pomocí jediné bankovky, kterou by nesčetněkrát vytahovali z minulosti, stát milionáři –

Jedna bankovka trvá v milionech vteřin –

A pak –

Byla by ještě vůbec smrt?

Tak jako vylovil Joann moji sestru z hlubiny před dvanácti lety, tak by se přece dali vylovit všichni ti, kteří odešli –

TI, KTEŘÍ ODEŠLI.

Každý má někoho, koho by rád vylovil z tůně času –

A teď to může udělat, snadno udělat –

Místo pohřebních ústavů se teď budou vyskytovat jen a jen přivolávací úřady –

V tu chvíli, kdy bude možné z času jako z nesmírné studny vytahovat jedno vědro vteřin za druhým, v tu chvíli zmizí smrt –

Smrt je přece jenom tím, pro co nemáme přesnější označení, přechod přes určitou čáru –

A přes tuto čáru se teď dá kdokoliv přivolat nazpátek –

Až mi bylo líto, že něco tak převratného objevil tenhle dřevák.

Celé štáby na světě, vybavené nejmodernějšími přístroji, se pokouší zjistit nějaký převratný objev –

A on na něj připadne tenhle dřeváček. Dřeváček, který si to šine k mému domu a čutá polobotkou do oblázků na silnici –

Kdyby mohly vynalézat děti, byly by to skvělé objevy –

Jenomže vědci nemají zázračnou pronikavost dětského rozumu –

A děti zase nejsou vyzbrojeny těmi báječnými poznatky, jaké nashromáždili dospělí –

V tu chvíli, kdy se tenhle objev rozšíří –

V tu chvíli vznikne nový vesmír.

Protože vesmír, tak jako všechno, trvá v čase –

A jestliže se může na svět vrátit nekonečné množství časů, je jen zákonité, že do vesmíru vtrhne nekonečno vesmírů –

„Je votevřeno,“ zahalekal jsem z okna na Joanna, který stál u dveří.

Jsou takoví lidé, kteří stojí u otevřených dveří. A ani je nenapadne, aby se přesvědčili, aby vzali za kliku – –

11

Seděli jsme rozpačitě nad kávou.

Já ani on jsme nevěděli, jak bychom měli začít –

Měl jsem jasný cíl: zmocnit se jeho krabičky.

Ale pokud máme příliš jasné cíle, je nejdůležitější nedat je najevo – –

„Nechám si to pro sebe,“ řekl Joann.

„Proč?“ vykřikl jsem.

Nabral na lžičku cukr, váhavě ho sypal do kávy –

Když si osladil, vytáhl z kapsy peníze.

„Děkuju vám,“ řekl. Podal mi pár bankovek.

Pochopil jsem, že mu to došlo, peníze může zrovna tak rozmnožovat, jako rozmnožoval včera sám sebe –

Měl dlouhé vedení, to ano.

Ale koneckonců i dlouhé vedení je vedení.

Odstrčil jsem bankovky od sebe. Vrátil mu je.

„Jo, a rozplynou se,“ řekl jsem.

„Ne, to jsou ty vaše,“ znovu mi je podal.

„Vlastně jsem za váma přišel jen vrátit dluh –“

Vstal.

Bylo jasné, že i když má Joann pořádně dlouhé vedení, i jemu nakonec musí dojít, že jeho vynález ho dělá všemocným –

Ani já bych takovýhle vynález hned tak nezveřejnil.

„Ale to je sobectví,“ vykřikl jsem na Joanna.

Sobci nejčastěji vytýkají sobectví ostatním.

Pod oknem se ozvalo zahvízdnutí –

Vyhlédl jsem.

U plotu stála krásná černovláska v rudém tričku, rudých šortkách.

„Vaše děvče?“

Kývl.

A pak se na mne důvěrně usmál –

„Vlastně jsem se s ní před měsícem rozešel.“

„Ona –“

Kývl ještě jednou.

Se zájmem jsem se díval na tu dívku venku.

Ani mi už nemusel vysvětlovat, že to je duplikát děvčete, vlastně ne duplikát – – děvče, se kterým se rozešel, dívka, kterou si vyčaroval –

Tak jako si básníci v podobných chvílích vyčarovávají vzpomínky.

Vrátil si ji z doby, kdy se s ní ještě nerozešel.

Dívka pod oknem ještě jednou hvízdla.

Ohlušivě.

„Ví o tom, že je – duplikát?“

Joann zakroutil hlavou.

Kýval nebo kroutil hlavou, jako by sám uznával, že pro tato sdělení je lidská řeč poněkud nepostačující –

A pak mi zasalutoval a odešel.

12

Během příštích dnů jsem byl pěkně vykolejený.

Ujetý, abych použil Joannova výrazu.

Ne a ne přestat myslet na jeho krabičku.

Užuž jsem se za ním vydal –

Dokonce mne napadlo, co mne v životě ještě nikdy nenapadlo, že bych mu ji mohl ukrást –

Jako inteligentní zloděj jsem si vymýšlel pro krádeže humanitní důvody.

Kdyby měl Joann v rukou penicilin –

A já věděl, že tím penicilinem mohu zachránit spoustu lidí –

Byla by to krádež, kdybych mu penicilin vzal?

Nebo je krádež to, že by si ho on nechal?

Někdy je krádeží, když někomu něco neukradneme.

Koneckonců, kdo by si uměl vymyslet lepší důvody pro své nemravné chování než právě psychiatr.

Ale pak zvítězila moje bezradnost.

Byl jsem rád, že Joannův vynález nemám –

Je toho hodně, co bych chtěl z minulosti vyvábit.

Zoufale bych toužil toho vyvábit tolik –

Tváře, které zmizely a které –

Které už nemám na tomto světě naději znovu spatřit.

Chvíle, které se mi vytratily a které byly kdysi jako lodi, které na mne čekaly, mohl jsem na nich odplout –

Jenomže jsem je nechal, aby se potopily.

S těmi chvílemi zmizely i možnosti.

Mohl bych si vrátit kohokoliv v kteroukoliv dobu –

Všemohoucnost – – ano, tak bych to nazval –

Ale já se snad právě toho bál. Kdybyste uměli dělat zázraky, nechtěli byste to umět – – tak to řekl don Bosco – či kdo –

Zjistil jsem si, kde Joann bydlí.

Bydlel na koleji nedaleko od mého domu.

Zjistil jsem si, které okno mu patří –

Snadno bych se do něj mohl vyšplhat –

Ale vždycky mi něco bránilo, abych to udělal –

Ostych?

Ostych, jaký jsem nepoznal, ostych, jaký se asi zmocňuje tichomořských domorodců před tím, co je TABU –

Když jsem si vzpomněl na motýla, jak se mi třepetal po pokoji, nepřicházelo na mne už okouzlení, ale bázeň –

Jako by mi to nepoletoval po pokoji motýl, ale –

Ale úzkost.

Úzkost sama.

A když jsem od sebe odháněl možnosti, jaké jsem mohl mít, odháněl jsem od sebe nejen ty všemohoucí možnosti – – ale i onu úzkost – –

13

A pak ke mně Joann přišel.

Asi za týden po své poslední návštěvě.

Posadil se do altánku a mlčel.

„Já se s ní zase rozešel.“

„Proč?“

„Ale pořád se spolu hádáme, tak jsem jí dal kvinde –“

Ozval se hvizd, vyhlédl jsem z altánku –

U plotu stála ona dívka, krásná černovláska, a hvízdala na prsty, byla to velice energická černovláska –

„Říkal jste, že jste se s ní zase rozešel –“

„Jo – to je –“

Kývl.

„Vrátil jsem si ji ale zase.“

Podíval jsem se na něj polo znechuceně a polo obdivně – –

On si volá lidi zas a zas, jako já si volám píseň, když si znovu a znovu přehrávám desku –

Mohu si desku položit do gramofonu a mohu si libovolně vracet takt, jaký si na desce vyberu – –

„Znovu jste si ji vrátil?“

„Už počtvrtý,“ řekl Joann.

Bezradně zaťal prsty do štítku na čepici.

Uslyšel jsem prasknutí.

Tenhle člověk musel mít neuvěřitelnou spotřebu kšiltovek.

„Už jsem se s ní za tenhle tejden rozešel třikrát –“

„A proč jdete za mnou?“

„Nevím,“ hrál si s přelomeným štítkem.

Díval jsem se na tu dívku, seděla na plotě, čekala.

Joann si ještě chvíli hrál s čepicí –

„Miluju ji, ale je nesnesitelná,“ vydechl Joann.

Vytáhl z kapsy svou krabičku a cvrnkal do ní prsty.

„Kde ses flákal?“ uslyšel jsem hlas.

Podíval jsem se přes plot a uviděl, jak Joann jde k té dívce po ulici, zatímco Joann seděl naproti mně a pozoroval sám sebe, jak objímá dívku, kterou miluje –

Pak Joann, který seděl vedle mne, hodil krabičku na zem a vztekle na ni dupl.

Dívka i Joann na ulici zmizeli.

A pak Joann vstal a odešel.

Víckrát jsem ho neviděl.

DBC

1

Úlohou psychiatrů bývá vymlouvat pacientům jejich představy, jejich mylné představy, bludy, to je celkem samozřejmé – – Ovšem někdy se stane, že scestnou představu, kterou pacient donesl, psychiatr nevymluví ani sám sobě.

A co víc –

Někdy do této představy sám vstoupí…

A sám v ní účinkuje.

Když se to přihodí, je to obzvlášť trapné. I kdyby se to někomu mělo přihodit jen jednou v životě tak jako mně.

Pamatuji se na to zcela zřetelně – – Na ostrý jarní vzduch, břitké jarní světlo, dívku, která přišla do ordinace –

Také z ní vycházelo takové ostré světlo –

Měla upřímné oči, upřímnost nejvyššího kalibru – Kdyby byla jen trochu menší ráže, stěží bych se zachoval, jak jsem se zachoval –

„Pojďte,“ zaprosila, „pojďte k mé tetě.“

„Ať přijde sama –“ zaprotestoval jsem.

Ale dívka na mne obrátila své veleupřímné hlavně –

Modré hlavně.

Dívkám s modrýma očima nedokážu nic odepřít.

Čím mají modřejší oči, tím jsem bezbrannější – –

„Proč nemůže přijít?“ řekl jsem, když jsem si nasazoval klobouk.

„To je TO,“ pípla dívka.

A to pípnutí bylo tak užaslé, jako kdyby viděla prvního člověka, který si kdy zapálil doutník.

V tom pípnutí zazněla úzkost, i okouzlení, i nesmírné vzrušení, všechno v dráždivě sladké skladbě –

Takové medově žasnoucí pípnutí –

2

Teta bydlela v malém domku se zahrádkou.

„Bydlíme tady spolu už dva roky,“ vysvětlovala dívka, když mne vedla zahrádkou k domku, „bydlíme tady spolu, co jsem začala studovat.“

Chápal jsem, že je dívce zatěžko hovořit o stavu, jaký její tetu zřejmě postihl, a tak jsem se nevyptával.

V předsíni jsem se musel zout.

„Teta je moc přísná,“ pípl vedle mne cukrový hlásek –

Tak to s ní asi nebude tak zlé, ulevilo se mi – – pokud tetin intelekt vnímá koberec v předsíni a pečuje o jeho vzhled, není tak zcela nepříčetný.

Nebo je nepříčetný právě proto –

„Nelekněte se,“ pípl hlásek vedle mne.

„Já a leknout,“ řekl jsem, „já a leknout se.“

Poznal jsem během své praxe už hezkých pár případů, myslel jsem si, že už nemůže přijít nic, co by mne překvapilo.

Ale měl jsem poznat, jak jsem byl domýšlivý.

Dívka otevřela dveře do obývacího pokoje.

V pokoji nikdo nebyl.

„Posaďte se,“ zajíkavě pípla dívka.

Usedl jsem do lenošky a snažil se v sobě vzbudit náladu, která by mne mohla vyděsit –

Docela bych se na to těšil.

Občas jsem přímo toužil po něčem, co by mne dokázalo vyvést z toho mého nudného klidu.

3

„Pane doktore,“ zaštkaly otevřené dveře.

Tak to vyhlíželo – – že štkají dveře.

Otevřely se a vycházel z nich tenký nářek – – a přece nikdo nevstupoval, jako by do dveří vstoupil neviditelný.

Teprve po chvíli do pokoje vešla –

Vešla?

Vevanula žena.

Mohlo jí být sedmdesát let, byla vysoká a velmi útlá, o to její vstup vypadal neskutečněji –

Žena visela asi tak píď nad zemí.

Pohybovala se tím, že máchala rukama a nohama – – tak zřejmě vytvářela vír, který jí umožňoval blížit se směrem, jaký si vyvolila –

Dovanula ke mně.

Samozřejmě že jsem nejprve pomyslel na sugesci, jako pokaždé, když jsem svědkem něčeho, co vyvrací moji smyslovou zkušenost.

Když teta ke mně dorazila, podsunul jsem pod ni špičku nohy – opravdu, mohl jsem podržet špičku boty pod jejími plujícími chodidly.

TA ŽENA OPRAVDU LETĚLA –

„Jak se vám to stalo?“

„Nenenevím,“ vykoktala.

„Neví,“ řekla dívka.

Zřejmě si myslela, že tetino koktání je tak nesrozumitelné, že se nemohu domyslet.

Vykouřil jsem tři doutníky, než jsem se dobral zjištění, jak se u tety letové schopnosti projevily.

Loupala brambory –

A prozpěvovala si.

Pokaždé si prozpěvovala, když loupala brambory.

Jenomže koktavý člověk, který si prozpěvuje, mívá potíže, o jakých se tomu, kdo nekoktá, ani nezdá.

A teta byla jedna z nejkoktavějších tet v celé Kalifornii.

Jenomže tentokrát –

Tentokrát se teta zakoktala tak, že nebylo možné zpívat dál – – zopakovala verš a přitom vyslovila slabiku –

Dbc – tato tři písmena teta vyslovila; spojená prapodivným nadechnutím.

Předvedla mi je.

„Dbc?“ zeptal jsem se.

V mládí jsem byl v operním sboru, a tak jsem dokázal přezpívat ta tři písmena i s jejich dechovými spoji zcela přesně –

Jen jsem dozpíval – – už –

Už jsem neseděl v ušáku, ale vznášel se na píď nad ušákem.

Zavřel jsem oči, tiskl jsem k sobě víčka pevně, pevně. Nesmíš tomu uvěřit, nesmíš tomu uvěřit, namlouval jsem si –

A přitom mi bylo jasné, že si vymlouvám skutečnost –

Tedy –

Jednám tak jako většina mých pacientů.

4

Samozřejmě že jsem se setkal často se zaříkávadly. Část mých pacientů si odstraňuje úzkosti nějakým magickým úkonem.

Někteří mají dokonce formulky, které mumlají –

Tvrdí mi, že v okamžiku, kdy formulku vysloví, pocítí ulehčení. Nutkání, aby ji vyslovili a tak dosáhli klidu, je velice silné –

A tak vysloví svých pár slabik nahlas i za cenu, že se lidé kolem nich na ně zadívají jako na, jako na… na lidi, kteří takto jednají.

Ale že by zaříkávadlo mělo vliv na vnější svět –

Ne, s tím jsem se ještě nesetkal.

Poletoval jsem nad ušákem a naslouchal radám staré tety, která mi říkala, jak mám máchat rukama a jak dolními končetinami –

Za pár hodin, co byla ve svém „novém stavu“, přišla na dostatečně vtipné pohyby. Usnadňovaly jí pohyb. Teta byla statečná a duchapřítomná.

Doplul jsem k telefonu a zrušil další návštěvy v ordinaci.

Mladá dívka mně a tetě připravila svačinu.

Vznášeli jsme se u stolu, povlávali kolem talířů s obloženými chleby, povlávali nad hrnečky s vroucím čajem.

Proud horké čajové páry nás dokázal pěkně rozkomíhat.

Jakmile se otevřely dveře do pokoje, ve kterém nebylo dobré těsnění oken, hned jsem ucítil, jak se mnou vítr zacloumal –

Zvláštní – –

Na nic jsem nebyl tak citlivý jako na proud vzduchu.

5

Když se dostane normální člověk do nenormální situace, má vždy možnost navštívit psychiatra…, co si má ale počít psychiatr?

Zkoušel jsem na sebe triky, jaké se mi osvědčily u pacientů.

Ale s lítostí, úžasem i rozhořčením jsem pozoroval, že já sám jsem asi ten nejhorší pacient, jakého mohu mít.

Zkoušel jsem si namlouvat, že vše, co mne postihlo, je jen iluze předrážděných nervů – – moc jsi pracoval a – přepracoval ses –

Můj intelekt se bouřil proti tomu, aby popřel skutečnost.

6

Celou noc jsem strávil v onom domě.

Vykázali mi pokoj pro hosty, a tak jsem trávil noc a vznášel se nad lůžkem. Ležel jsem? Ne –

Jen jsem se kroutil jako rozpačitý pták –

Pták, který nedokáže vzletět víc než jednu jedinou píď –

Zato o tuto píď vzlétá výš, i když se sebevíc snaží neletět.

Neměl jsem pocit, že jsem lehčí, kdepak, celé moje tělo si zachovávalo všechny staré počitky – až na to, že si je zachovávalo o jednu píď výše –

K ránu, když svítalo a já viděl za oknem úzký srpek svítání, který měkce vyvstává na obzoru, dolehlo na mne zoufalství –

Uměl jsem si představit, co ze mne bude.

Klinický případ –

Zbytek svého života strávím tím, že budu poletovat po klinikách, budou mne na provázku vláčet po kongresech jako děti podzimního draka –

Budu obdivován –

CIRKUSOVÁ ATRAKCE.

Viděl jsem, jak se celý můj život zhroutí – – především milostný – moje žena nemiluje výstřelky a představa poletujícího manžela –

Jako bych ji slyšel.

„Ty máš vždycky takové praštěné nápady, Josephe.“

Jako bych viděl její malátně zhnusený pohled, jaký používala pokaždé, když chtěla, aby ve svém okolí vyvolala soucit. Soucit kvůli mně – – –

Bude mít létající psychiatr vůbec důvěru?

Díval jsem se na postupující svítání a už jsem viděl škodolibé pohledy pacientů, slyšel z čekárny jejich šepot –

„BYL BY RÁD, KDYBY BYL TAK NORMÁLNÍ JAKO MY, PANÍ.“

7

Snad opravdu to, co se traduje ze středověku, není jen iluze. Snad opravdu existují zázračné trsy hlásek, zázračné skladby hlásek, které dokáží uvolnit tajené vlastnosti hmoty –

Dříve by mi tahle představa byla nesnesitelná.

Ale když jsem poletoval pokojem, srážen vánkem, který se prodral rozeschlým oknem, chápal jsem, že neuvěřitelné není ještě nemožné –

„Jak je vám?“ ve dveřích stála dívka, osvěcovaná jitřním svitem, nesla si v očích pobavení a odpor současně –

Bavila se mnou a zároveň si mne ošklivila.

„Poletuji si, děvenko,“ řekl jsem vztekle, tedy s laskavou vzteklostí, kterou se odjakživa snažím přemáhat své rozmrzení –

„Vidím,“ vyprskla.

A zavřela dveře –

A TAKHLE SE NA MNE BUDOU DÍVAT VŠICHNI.

Ta podivná směs pobavení a odporu mne bude provázet na každém kroku – –

V tom okamžiku jsem ucítil závratnou bystrost.

Mé pokoření mi dosadilo takovou sílu ducha, jakou jsem po léta neucítil, soustředil jsem se na lov myšlenek –

Jako na svoji jedinou záchranu.

Prozpěvoval jsem si DBC, DBC –

Zkusil jsem si prozpěvovat zaříkávadlo pozpátku.

Nepomohlo to.

Dokonce jsem měl dojem, že jsem ještě nejméně o centimetr povystoupil. ALE NA NĚCO MUSÍM PŘIJÍT!

8

Drmolil jsem ta tři písmena v různých kadencích a tóninách, moje zoufalé škručení přilákalo i starou tetu –

„Co děláte?“ vyjekla a popolétla ode mne vyděšeně.

Zřejmě si myslela, že jsem své ponížení už nedokázal snášet –

A odložil jsem je i se svým rozumem.

A pak jsem náhle zahlédl – – teta se o píď snížila – – a pod svými patami – ano – ucítil jsem pod nimi – – zem –

Jak jsem to zaklínadlo jen zadrmolil – Jak jen – Nevěděl jsem. Ale akustický signál byl vysloven a já i teta jsme stáli pevně na zemi.

Možná bych si vzpomněl, jak ten první melodický signál zněl – – počkejte, ano – – jistě bych si vzpomněl –

Ale nikdy jsem ho už nezazpíval. A nezazpívám ho ani teď –

Nepamatuji si totiž ten druhý.

A když člověk neví, jak se vypořádat s koncem, myslím, že je velmi rozumné vyhýbat se začátku.

Vyhýbat se UŽ začátku –

Tohle poučení jsem si z téhle historie odnesl – –

Snad se vám zdá banální –

Ale vlastně to je asi to, co lidé hledají, moudří i pošetilí, už po tisíce let –

Tajemství života –

A pak –

Ještě jedno poučení jsem si odnesl.

Jedno velmi rozumné poučení –

Dávám si velký pozor na tety, které si zpívají při loupání brambor.

Tabatěrka z leguání kůže

1

„Tenhle příběh je nejstrašidelnější ze všech příběhů, jaké mne potkaly,“ řekl psychiatr Notweding a zadíval se na zlaté prsty plamenů, které šátraly po bukových polenech v krbu, „je nejstrašidelnější, i když v něm žádné strašidlo, jak uslyšíte, nevystupuje…“

Vystupuje v něm člověk.

A řeknu vám jako starý psychiatr, člověk je to nejstrašidelnější, co se kdy na tomto světě vynořilo…

Tenhle člověk nevypadal nijak přízračně.

Bydlel ve vile vedle nás, nějaký vysoký úředníček. Měl bych říkat vysoký úředník, o vysokých ouřadech se neříkává úředníčkové.

Ale tenhle, i když měl plat jistě desetkrát tak velký jako já, působil stále tak omšele, nenápadně, titěrně, jako úředníček.

Vídávali jsme se na různých garden party a nikdy by mne nenapadlo, že takovýhle človíček bude mít se svými myšlenkami potíže.

Vůbec bych byl pochyboval, ŽE UMÍ MYSLET –

Snad znáte tenhle typ lidí, jsou vlastně velikým skladištěm přejatých myšlenek, názorů, předsudků.

Ani na vlastní, ani na své vlastní originální předsudky se nezmůžou.

A přece tenhle mužík u mne jednou zazvonil.

Nikdy neordinuji doma.

Ale byl to soused.

Co jsem měl dělat.

Odvedl jsem ho do pracovny.

2

„Už to nesnesu,“ vypoulil na mne své vodnaté oči, díval se na mne s takovou úzkostí, jako by v sobě nesl veškerou marnost vesmíru – –

Zapálil jsem si doutník, nalil jsem sobě i jemu a zkroušeně a otráveně se odhodlal vyslechnout jeho důvěrnosti.

Řeknu vám, někdy už toužím potkat člověka, který se mi nebude svěřovat.

„Všechno mluví,“ vykřikl můj malý soused.

„HLASY?“ zeptal jsem se.

S těmihle pacienty mám své zkušenosti.

Většinou slyší hlasy, které v nich vyvolává touha po autoritě, nebo naopak úzkost před autoritou.

A s tím mužíkem mohla autorita asi pěkně mávat.

Ať už se s ní ztotožňoval, nebo ji odmítal.

„Ale ne hlasy,“ vydechl.

„Tak jak může něco mluvit a nemít hlas?“

Vím, že problémy mých pacientů bývají složité především proto, že je nedokáží pojmenovat ani sobě, natož pak mně, svému psychiatrovi.

Nepojmenují ani sobě svou bolest –

A bezejmenné bolesti nenacházejí léky.

Bylo mi souseda líto –

Ale nevěděl jsem, co mu říci, s utěšováním úředníků nemám zkušenosti.

A nepředpokládal jsem u svého souseda velké vyjadřovací schopnosti.

„VŠECHNO MLUVÍ,“ řekl s odevzdaným utrpením.

Takhle hovoří lidé, kteří na své utrpení už jaksi přivykli a přijímají je jako neměnnou část své existence –

„Třeba tenhle stůl,“ řekl jsem. „O čem klevetí?“

Snažím se brát své pacienty s humorem, vlídný humor je někdy ten nejlepší balzám.

Soused Jol Timotheo položil na desku stolu dlaně.

Držel je na něm chvíli. Připadalo mi, že zkřehl a můj stůl mu dlaně zahřívá.

„Včera jste pracoval do dvou do noci,“ řekl Jol, „a dneska jste u toho stolu vypil tři sklenice bourbonu.“

TOHLE řekl a věděl jsem, že mne nemohl špehovat.

Měl jsem v noci i dopoledne staženou žaluzii.

Asi jsem se zatvářil pěkně vyděšeně.

„Vždyť vám říkám, že všechno mluví,“ pokývl Jol.

3

A to byl začátek předlouhé řady nejrůznějších experimentů.

Vlastně jsem kvůli Jolovi ani nejel na Kanárské ostrovy, kam jsem měl odejet s jednou velice půvabnou medičkou.

Poznání, pánové, je u mne vždy první, i před láskou…

Trávil jsem s tím Jolem každou volnou chvíli a snažil se o něm vypracovat zprávu pro III. kongres sdružení kalifornských psychiatrů, kam jsem byl pozván jeho předsedou Jimem Vhittingem.

Tohle by byla pro ty sympatické snoby puma –

Jen jsem musel dokázat, že nejde o podvod, ani o žert.

A to nebylo jednoduché.

4

Jenže já jsem Jolovi věřil na slovo –

Stačilo, aby položil ruce na cokoliv, a předmět začal „vyprávět“, jak tomu říkal Jol, který pro onen způsob sdělení neměl lepší výraz.

Věděl, že to je nepřesné slovo.

A přece se ho držel –

Říkal mi, že mu také nikdo neřekl, kde bydlí. A přece to pozná. Informace, které se v něm vynořují, jsou takovým sdělením, neslovním sdělením.

„Prostě to vím, doktore,“ tvrdil.

Stačilo mu, aby vzal stéblo z trávníku, a už věděl, že tady měla před týdnem piknik ta a ta rodina a o čem mluvili –

Teorie, že hmota je schopna zachycovat ve své mikrostruktuře všechny vjemy, kterých je svědkem, mne zarážela.

Jak by se pak dala použít – – ve špionáži, v kriminalistice, v poezii – Možností bylo tolik, až jsem z nich měl závrať.

Když vzal Jol do ruky kousek kamene, mohl vyprávět jako geolog, a přitom jako geologický básník.

Líčil okamžiky, ve kterých kámen vznikal, líčil žár prvohor a výbuch sopek, návěje ohně a pak okamžiky chladnutí…

Pamatoval si, jak kámen ležel na dně řeky, po léta, po desetiletí – – vlastně nepamatoval si to Jol, ale kámen.

Takhle budeme moci vstoupit do kontaktu s tolika dobami – – s každou velkou postavou lidských dějin, po které zbyl aspoň knoflík – – –

Co nám toho napovídá knoflíček od noční košile Maty Hari.

Donášel jsem Jolovi předmět za předmětem – – takové, u kterých jsem si byl jistý, že o nich nemůže mít žádné jiné informace.

U pušky mého prapradědečka hraběte Doskowitze mi Jol vyprávěl, že touhle puškou nějaký člověk zabil nějakou ženu –

Dodnes se v rodině udržela tradice, že praprababička zahynula nešťastnou náhodou, když čistila prapradědečkovi jeho zamilovanou pušku.

Překvapilo mne to, ale zase ne příliš.

Psychiatr ví, že takzvaná realita je často nejzáludnější oponou před skutečnou skutečností.

A začal jsem svého souseda obdivovat.

Dokonce jsme se spřátelili –

Docházel jsem k němu, někdy jsem u něj i přespával. Nahrával jsem svědectví Jola na magnetofon a nemohl se jeho zpráv nabažit –

„Povězte mi, co klábosí tenhle renesanční svícen –“

„Co nám asi napovídá tenhle prsten –“

„A teď necháme, ať se vypovídá tenhle cizelovaný kord –“

Naslouchal jsem svědectví o vášni – o samotě – o vraždě –

A Jol bral předměty do rukou, plaše, zkřehle, něžně, a já uvažoval, jak si asi hmota předává zprávu – Hmota předmětu – Hmotě dlaní –

Nebo se paměť hmoty vyzařuje – stoupá v oblacích poezie – – 

Psal jsem svou zprávu horečně a už jsem byl přesvědčený, že se stanu nejdiskutovanějším objevitelem roku –

Možná dostanu i Velkou newyorskou psychiatrickou cenu.

Kdyby se to, co umí Jol, mohli naučit i ostatní lidé –

Ani jsem si netroufal tuhle myšlenku dovést do konce. Ale chápal jsem, že možnosti, jaké se před vynálezem rozevírají, jsou úžasné, ať už komerční, lékařské, beletristické –

Jakékoliv…

5

Pánové, chovejte se mravně.

Vím, že ode mne zní tahle rada jako žert, ale musím vám ji jen zopakovat: chovejte se mravně.

Kde jsem mohl být, kdybych se choval mravně.

Když jsem měl užuž práci hotovou, seděl jsem jednou s Jolem v altánku v rozlehlém parku za jeho domem a pokuřoval.

Když jsem si bral nový doutník –

Vypadlo mi pouzdro na doutníky, tohle pouzdro.

Tahle stará kožená tabatěrka z leguání kůže.

Jol mi ji podal.

Zvedl ji ze země a napřáhl ke mně ruku s tabatěrkou –

Ale i ten kratičký okamžik mu stačil, aby pochopil.

Ukázal mi k zahradní brance.

Odcházel jsem a bylo mi zle, zle, nějak zle, uvědomoval jsem si, co jsem v tom okamžiku ztratil.

A Jolova manželka byla navíc umělá blondýnka.

Kdyby byla opravdová blondýnka, nelitoval bych tolik.

Jak říkám, pánové, ctnost má svou cenu i pro vědu.

Ctnost…, takové zvláštní slovo…

Pánové, jsme obklopeni svědky.

Všechno je svědkem –

A to je hrůzné –

I krásné.

Silvestrovský příběh s Ovidiem

1

Mužík, který ke mně jednou vběhl na silvestra do ordinace, vypadal opile, ale vůbec opilý nebyl.

Jsou duševní stavy, které dokonale napodobují opilost.

Dochází k nim tehdy, když někoho opije ten nejsilnější alkohol – strach.

„Už je ve mně zase,“ volal ten mužík.

Začal poskakovat po ordinaci, kymácel se.

Od rána jsem ucucával z láhve šampaňského, teď jsem si dolil sklenici a jednu jsem podal tomu zvláštnímu pacientovi.

Posedlý zlým duchem, řeklo by se ve středověku, uvažoval jsem –

Klasický případ.

Mužík vypil sklenici šampaňského a trochu se zklidnil.

„Za chvíli ve mně bude zase,“ vykřikl zoufale, „musím využít téhle chvíle, kdy ve mně není – – a pak vám ho předvedu –“

2

Líčil, zajíkal se, jeho hlas i pohled těkaly sem tam – Pronásleduje ho už týden Ovidius, tvrdil mužík.

Začalo to nečekaně, seděl v kanceláři automobilové prodejny, která mu patří.

Vyplňoval kolonku daní z příjmu, jako ji vyplňuje každý sklonek prosince.

ALE NÁHLE VĚDĚL, ŽE ON JE V NĚM – – –

„Dostal mě,“ vykřikl mužík přímo.

Ruka, která podškrtávala kolonku čísel, se náhle zkroutila a mužík se díval na své prsty, začaly se nepříčetně svíjet – – jako malí hadi –

„Jako odporní hádkové,“ řekl mužík.

Natáhl ke mně ruku a zašátral hadovitě prsty v křečovitě natočené dlani; stíny se rozeběhly po celé stěně ordinace –

Nevypadalo to příjemně.

„A pak mi ruka vypověděla poslušnost,“ zasténal mužík, „a začala mi psát a psát –“

Vytáhl z kapsy papír a já se začetl.

Mám klasické gymnázium a četba antických autorů je vedle lásky k něžnému pohlaví jediným koníčkem, který mi z mládí zůstal.

Řádky hexametrů byly psané dost kostrbatě a nečitelně, ale i tak jsem mohl rozeznávat opojnou melodiku –

Kdosi tu nejklasičtější císařskou latinou opěvoval jakousi dívku z Pontu –

Nalil jsem si novou sklenici šampaňského.

A přečetl jsem ten úlomek římské básně nahlas –

„Co to je za hlody?“ zašeptal mužík.

Přeložil jsem mu ten pasus, řekl jsem mu několik hexametrů, které jsem obratně přeložil. Splazy tvých vlasů, sopečně vyvřelé –

Pamatuji se, že mě ty metafory okouzlily –

ALE ON NEVÍ, CO NAPSAL –

„Takže,“ začal jsem jemně, „to jste nepsal vy?“

„Já?“

Mužík se na mě zmateně zadíval.

„Já ne,“ řekl potom rozvážně, „já ne. Moje prsty.“

3

Kdyby ke mně kdokoliv přišel a řekl mi, že je Ovidius, nepodivil bych se, takový pacient by pro mne byl dokonale jasný případ – –

Kvůli takovým pacientům tu jsem.

Ale tenhle pacient se mi nezdál beznadějný.

Začal jsem z něj vytahovat popis JEHO STAVU, neobyčejného stavu –

„Jako bych,“ řekl mužík, „jako bych já byl pokojem a do toho pokoje vstoupil ještě někdo, ON, a vyhazoval mne –“

Klasická schizofrenie –

Navíc tenhle mužík se umí vyjadřovat v metaforách, a tak využívá básnické nadání, aby svoji potrefenost podpořil – –

Jenže jak jsem mu tak vymlouval jeho postavení, náhle mužík zavyl. Bylo to zavytí, nelidský skřek. Pak vymrštil ruku –

Zahlédl jsem, jak mu prsty na okamžik strnuly – –

A pak se hadovitě roztřepaly.

Vylétaly mu z dlaně, jako by vyšlehávaly z hnízda zmijí, a zase se k dlani vracely – – a třepavě se od ní odpoutávaly –

Pak mužík zachytil moji tužku a začal zuřivě a divoce psát na desky chorobopisu, který mi ležel na stole…

Psal dost dlouho.

Asi dvacet minut, psal jako u vytržení, rty se mu chvěly – oči utkvěly nepohnutě na desce stolu –

Díval se jinam než na to, co psal –

Ale přesto si jeho prsty počínaly neuvěřitelně hbitě.

Dopsal.

Sesul se na židli, zaklonil se – usnul…

Oddychoval s měkkým chrapotem.

Nalil jsem si poslední šampaňské, které zbývalo v láhvi, a přisunul si desky chorobopisu, které muž popsal.

Tohle začal být docela zábavný silvestr.

4

Báseň, kterou mužík načrtl na desky chorobopisu, byla úchvatná –

Mužík v ní popisoval jakousi svatbu na pobřeží Pontu, mísil do ní své úvahy o lásce –

A vším prolínal stesk po Julii, Augustově vnučce.

Všiml jsem si, že spícímu mužíkovi vykukuje z kapsy legitimace, vytáhl jsem ji a podíval se, kdo to vlastně je –

Samuel X. Hornschlegel, obchod ojetými vozy.

Nemohl jsem přijít na to, jak by Samuel X. dokázal napsat tak velkolepé hexametry – tak OVIDIOVSKÉ HEXAMETRY –

A pak jsem mu zasunul legitimaci do kapsy a šel otevřít novou láhev.

Když jsem se vrátil, Samuel zase psal.

Prsty se mu svíjely – – jen taktak, že udržely tužku –

Črtal na novoroční gratulace, které jsem měl na stole z poslední pošty, psal na jednu po druhé –

Na silvestra chodí k psychiatrům málo pacientů.

A tak jsem Samuela nerušil –

Za dvě hodiny zase na chvíli usnul.

Když se probudil, omluvil se mi, zaplatil obvyklou taxu. Nasadil si klobouk a vycouval s omluvami ze dveří –

5

Přitáhl jsem si novoročenky.

Básně, jaké jsem četl, mne ohromovaly –

Krásné, přelíbezné, latina zvonící, třpytící se, svítící –

Pár čtyřverší německy – ten rukopis jsem znal – Nalezl jsem si v knihovně faksimile Goethových balad –

TO BYL –

To byl Goethův rukopis.

Ta úzká, polehlá písmena – vysoká, ostrohrotá –

Popíjel jsem a četl ty básně, bylo tu také několik básní v jazycích, jakým jsem nerozuměl –

Vracel jsem se raději k těm latinským básním –

A nemohl se jich nabažit.

Skandoval jsem si je a díval jsem se na vločky, jak se řítí novoroční nocí, jak propadají ze závratné výšky –

Přicházejí z neznáma, aby roztály do neznáma –

A trvají jen v okamžiku krásy.

6

Hned na Nový rok jsem Samuela navštívil.

I na Nový rok byl ve své maličké kanceláři, počítal a brýle měl na špičce drobného růžového nosu.

„To, co jste napsal –“ začal jsem.

„Kecy, viďte, Notwedingu,“ zavolal na mne a omluvil se za to, že mne zdržoval. Už je prý v pořádku. A tak jsem ho nezdržoval.

Chápal jsem, že si musí s daňovým přiznáním pospíšit.

Ještě naposledy jsem se zadíval na muže, který byl Ovidiem –

Proč, proč, proč si jen On vybral tohohle malého obchodníčka –

Snad proto, že mu nikdo neuvěří –

Vyšel jsem před kancelář a podíval se k bělošedým nebesům. ONI potřebují tvořit. I KDYŽ JSOU MRTVI –

A my –

A já –

Musím na tenhle případ zapomenout, říkal jsem si. Ale už tehdy jsem věděl, že mi to dá pořádnou práci.

Zvláštní člověk

1

Zvláštní lidé ke mně do ordinace chodívají denně. Samozřejmě že mne jen tak nějaký zvláštní člověk nepřekvapí, nerozhází –

Ale člověk, který mě navštívil na apríla před dvaceti lety, byl opravdu tak zvláštní, že jsem se s podobným ještě nesetkal.

A přitom –

Nijak nápadně nevypadal.

Střední postavy, středně tlustý, středně starý –

Byl to takový až – – trapný průměr.

Posadil se proti mně a vytáhl dýmku.

Nacpával si kratičkými pohyby –

Tabák mu klouzal mezi prsty, padal na zem a Jonathan G., ten průměrný člověk, si toho vůbec nevšímal.

Nacpal si dýmku, vzhlédl ke mně a sklopil oči.

„Víte,“ zašeptal, „já nejsem sám –“

2

Ano, tohle – pro jiného neobvyklé – přiznání mne příliš nepřekvapilo. Setkávám se s podobným prohlášením tak často, až mi zevšednělo.

„Kolik vás je?“

Jonathan pokrčil rameny.

„Nevím –“ vzdychl.

„Je vás legie?“ zeptal jsem se s průhlednou narážkou.

Neklidně mžikl.

„Je mě moc.“ Opravil se: „Je nás moc.“

„Kolik?“

„Nikdy jsem nás nezkusil počítat,“ přiznal se.

Byla to schizofrenie poněkud netradiční, to ano, ale jinak to byla podle mne jasná schizofrenie.

Položil se na kanapátko. Zatáhl jsem záclonu –

Prudké letní světlo se nehodilo k tomu aprílovému podnebí, paprsky pronikaly i zataženou záclonou jako tenounké čepele –

„Můžete vyprávět,“ vybídl jsem TY, kteří leželi – přede mnou – –

„Nemyslete si, že jsem blázen,“ řekl pacient.

„To by mne ani nenapadlo,“ řekl jsem s navyklou zdvořilou neupřímností.

I neupřímnost může být někdy léčivá – někdy může být právě ona balzámem.

Břitké tenounké paprsky protly drobnou postavu – středně drobnou postavu přede mnou – – v tom dotyku nabroušených paprsků jaksi ztitěrněla – –

3

Někdy, když naslouchám nekonečným monologům svých pacientů, vypínám si – neznamená to ale, že pacienty neposlouchám.

Za ta léta, která jsem už strávil posloucháním nekonečných monologů, jsem si vycvičil pozornost –

Většina toho, co mi pacienti vyprávějí, je pěna –

Pěna, která se třpytí nad hlubinou jejich sdělení, pěna, která se musí vyprávěním ponenáhlu odplavit, abych –

Abych mohl nahlédnout do hlubiny úzkosti –

A tahle pěna není zajímavá, ani z hlediska lékařského, ani z hlediska lidského – Je ovšem třeba věnovat čas, aby ji pacient odstranil.

Obvykle si myslívám na své věci – Banální věci.

Na to, kam půjdu večer, co bych měl koupit, jaké příkazy bych měl dát služce – Co je s mou dogou, že celý den nejedla –

Čekám, až pěna odplyne.

Tenhle čas není ztracený, je to, jako by kuchař naříkal, že je ztracený čas, kdy je jídlo v troubě –

Ne, jídlo musí být – ve zdánlivé nečinnosti v troubě –

Aby nakonec mohlo být hotové…

A po čase, když je příběh ve vědomí pacienta dopečený, začne pacient hovořit o tom, proč ke mně přišel – Přizná se.

Pěna je pryč – – a já se mohu dívat do hlubin, abych nehovořil jen gastronomicky.

Ale u tohohle pacienta to bylo jiné.

Už od prvních vět jsem mu naslouchal a nemohl se zabývat nákupy, služkou ani dogou –

To, co mi vyprávěl, bylo zajímavé ani ne tak z hlediska psychiatrického jako z hlediska beletristického –

„Nenudím vás?“ zeptala se postava obetkaná břitkými vlákny světla.

„Kdepak,“ řekl jsem a myslel jsem to úplně upřímně.

4

Ti, kteří žili v muži přede mnou, nebyli žádnými z těch návštěvníků, kteří obvykle vpadají do intelektu mých pacientů –

Takový návštěvník vyhlíží jako žárlivý dirigent, který vnikl do vědomí – a snaží se vyrvat pacientovu vědomí taktovku – – zamávat s ní sám –

A podřídit si celý orchestr vnímání –

Někdy bývá těch dirigentů víc, perou se o taktovku – a psychiatr je zde jakousi bezpečnostní službou, která ty návštěvníky usměrní –

A pokouší se dát taktovku vědomí opět jedinému –

Původnímu.

Ale návštěvníci, kteří vpadli do mého pacienta, byli jiného druhu.

„Jako by se ve mně,“ řekl Jonathan, „shromáždili všichni,“ zaváhal, „předkové –“

„Předkové?“

Rozpovídal se, hovořil přerývaně, zajíkavě – chvílemi zase plynně, v souvětích, která se vyznačovala souladem a elegancí –

Rozhodně byl tenhle pomatenec znamenitý stylista.

5

Kdyby byly také Šeherezády psychiatrů, jako jsou Šeherezády vezírů ve starověkých příbězích, byla by toto báječná Šeherezáda.

Šeherezáda k pohledání.

Jeho posun nastal náhle –

Popíjel v hostinci sklenici piva a vtom ho napadlo, proč se pivo už nepodává v těch krásných dřevěných holbách –

Pamatoval si, jak chutnalo pivo z dřevěných holb.

Jinak –

Jinak – chutnalo úplně jinak – a o moc – lahodněji.

Vzpomínal si na dotyk dřevěného ucha holby v dlani, na rty, které přilnuly k širokému, vlahému okraji holby –

Chuť mělo to pivo stokrát lahodnější.

Vzpomínal, kde tohle pivo pil –

Ano, roku 1580 v Mnichově –

Uvědomil si, že to je nesmysl, naprostý omyl, protože v tu dobu nemohl být nejen v Mnichově, ale ani na světě –

A přece věděl, že jednou pil pivo z dřevěné holby.

Jednou pil pivo v roce 1580. V Mnichově.

6

Od té doby mu podobné vjemy naskakovaly do vědomí –

Častěji a častěji.

A zřetelněji – – a s naprostými podrobnostmi, jako by se nad jeho vědomím vzdouvala mlha a zvolna mizela –

Jonathan mohl zřetelně vidět to, co dříve jen tušil.

Když večer ulehl a zavřel oči, byl si jistý.

Spal v tisíci pokojů, v tisíci domů –

V tisíci lůžek.

A věděl, kdy – přesně věděl, kdy –

Pamatoval si malá okénka těch místností a pamatoval si dech nocležníků, pamatoval si i velké sály a světlo, měkce vycházející medovými závěsy – prosakující nebesy lůžek –

Pamatoval si měkké i tvrdé postele, pamatoval si měkké drny pod hlavou –

Snažil se orientovat v té záplavě vjemů – vzpomínek? – ne, to nebyly vzpomínky –

Bylo to vědomí něčeho, co trvalo a trvá – trvá – i když jen v paměti –

A jednou, když svítalo a Jonathan se díval na oblohu, která se zvolna měnila do něžného třpytu –

Jednou, krátce předtím, než mne navštívil, si Jonathan byl jistý.

Vešla do něj paměť –

„Paměť celýho rodu,“ zadíval se na mne úpěnlivě a rychle sklopil oči, jako by se za to nadnesené sdělení zastyděl, „jestli mi rozumíte, pane doktore, ale já nejsem blázen –“

7

Konečně – – uvažoval jsem – – neseme si po svých předcích dědictví docela zjevná a zřejmá –

Nikdo se nepozastaví nad tím, že syn zrzavého je zrzavý.

Od hezkých žen očekáváme, že budou mít hezké dcery –

A klavíristovy děti hrávají na klavír.

Zvykli jsme si, že určité sklony přetrvávají v dědičné paměti rodu – paměť na zrzavé vlasy, krásu, svižnost prstů –

To, co mi vyprávěl Jonathan, zavádělo dědičnost ad absurdum.

Ale právě absurdita bývá v životě největším pramenem poezie –

Právě z absurdity roste řád. Absurdita je matka logiky…

Jistě se najde mnoho lidí, kteří jsou se mnou ochotni polemizovat – – ale v případě Jonathana mne tato absurdita okouzlila –

Sledoval jsem ho další tři měsíce.

A paměť rodu –

Používám tohoto slova, i když vím, že je to úsloví nepřesné –

Paměť rodu během tří měsíců, kdy jsem Jonathana podrobil pravidelnému pozorování, neustále stoupala – – zvětšovala se – prohlubovala –

Trpěl?

Trpěl –

Ale ani tak tím, co se s ním dělo, jako představami, kterými toto dění obklopoval. Lidé obvykle netrpí skutečností, ale jejím obalem.

Lidé netrpí světem, ale svým vztahem ke světu.

8

V tlustých deskách jsem si uchovával záznamy jeho vzpomínek.

Každý týden jeho paměť klouzala níž a níž, ponořovala se do hlubších zákoutí paměti jeho rodu –

Jonathan měl velmi podrobný rodokmen, čtyři sta let nazpátek.

Nejprve jsem ho podezíral, že se ho zmocnilo cosi, co jsem ve svých poznámkách nazýval genealogickým šílenstvím.

Člověk se tak proboří do paměti vlastní rodiny, že jaksi uvěří tomu, že v něm žije nejen krev minulých generací, ale i krev jejich paměti –

Zní to vzletně, ale myslím, že to pomáhá v realistickém pochopení.

Jenomže Jonathan mne ujistil, že svůj rodokmen nesestavoval on, ale jeho strýc, a že on ho nikdy příliš nečetl –

A přece události, které vyplouvaly na hladinu jeho paměti, dokonale odpovídaly tomu, co jsem se v jeho rodokmenu dočítal –

Ti všichni předkové, kteří odešli do hrobů a do Jonathanovy krve, v něm zůstávali – neoslovovali ho, to ne –

Nepřiváděli ho svou přítomností k pomatenosti –

Vůbec nevystupovali ve svém novém obydlí subjektivně – – jen do něj vešli s nákladem – s břemenem – svých zkušeností –

Uložili do Jonathana, jako do zmatené pokladny, paměť rodu.

9

Rád vzpomínám na večery, které jsem s Jonathanem trávil, pokuřovali jsme a dívali se do krbu, pohasínaly v něm plameny –

Někdy jsem vydržel Jonathanovi naslouchat až do rána – – dívali jsme se na zvolna černající, dříve ohnivě řežavá polena – zanikala, tak jako zaniká minulost –

Epika se mění do popela.

A v tomto nenápadném člověku náhle plameny epiky dokázaly opět vyšlehnout – – popel paměti se stával dřevem vzpomínek, žil – –

Naslouchal jsem líčení starých soubojů –

Ne nadarmo byli Jonathanovi předkové rytíři.

Naslouchal jsem vyprávění o lásce – – do Jonathana vstoupila nejen paměť mužů –

Dokázal v sobě nést i paměť žen.

Počáteční vjemy, které se vázaly na smyslovou paměť, na dotyk dlaně na opěradle holby, vzrůstaly – řadily se do celistvých souvislostí –

Někdy se Jonathan dostal do zajetí cizích životů tak, že stěží procital –

Rozhlížel se kolem sebe udiveně –

Jako by žasl, že kolem něj jsou stěny moderního pokoje, a ne les.

„Co s tím mám dělat?“ ptával se mne zoufale.

Krčil jsem rameny –

10

Opravdu jsem nevěděl, co by si měl počít s tím zástupem mužů, žen a dětí, který v něm žil jako v obrovitém otevřeném hrobě –

A přece si všichni v sobě neseme paměť rodu –

Všichni jsme dědici nejen svalů a kostí svých předků, ale i jejich epiky, neseme v sobě do nevyřčení rozředěné jejich rozkoše a hrůzy a touhu –

Snad o žádném ze svých pacientů jsem tolik nepřemýšlel jako o Jonathanovi.

Co si se svou podivuhodnou schopností může tenhle – chudák – počít –

Chudák?

Někdy jsem nevěděl, mám-li ho litovat, nebo mu závidět.

Ale tohle se mi stává u mých bližních často; člověk si tak často není jistý, jestli je má litovat, nebo jestli jim má závidět.

A litovat sebe.

A jednou, jednou mne to napadlo –

Co by si mohl tenhle člověk se svým nechtěným a nenáviděným darem počít.

11

Znáte jistě velkého romanopisce, jehož jméno nevyslovím, protože jsem vázaný lékařským tajemstvím. Kritika s úžasem přijala jeho velké společenské romány –

Překládá se, vydává a obdivuje na celém světě…

Ano, to je můj pacient.

Závidím mu?

Lituji ho?

Je bohatý, je slavný, je obdivovaný.

Ale přesto nevím, jestli mu mám závidět, nebo jestli s ním mám cítit soucit –

Básníci jsou už takoví – obvykle jim závidím –

A lituji je –

Ale dá se tvořit jinak, než že vyjádříme všechnu bolest a hrůzu a rozkoš, jakou v sobě neseme, neseme jako pochodeň od počátků svého rodu?

Tvořit – to znamená –

Tvořit znamená být všemi, být každým.

Trpět všemi bolestmi.

Ale i milovat všemi láskami tohoto světa.

I náš život –

I naše paměť je hlínou, na které vyroste paměť příštích lidí.

Přízraky doktora Frankensteina

1

Nejmenoval se Frankenstein.

Jmenoval se vlastně Farkenstein.

Ale všeobecně se mu říkalo Frankenstein.

A byl to jeden z mých nejpodivnějších pacientů.

Psychiatr musí být na hodně zvyklý, otrlost je vlastně prvním předpokladem každého, řekl bych, kdo se rozhodne vykonávat tohle řemeslo.

Úmyslně neříkám povolání –

V tomto okamžiku mám na mysli řemeslo…, stejně jako každý, kdo se chce věnovat literatuře, musí splňovat první předpoklad, aby byl gramotný.

Někdy si myslím, že jsem otrlý nejenom dost, ale až přespříliš – – a stává se mi, že své otrlosti lituji –

Závidím těm – Těm, co se dají vyvést z míry.

Mají – na rozdíl ode mne – tak barvitý život…

Ale profesor Farkenstein patřil k těm několika pacientům, před kterými moje otrlost ustupovala.

Necítil jsem se před ním nijak zvlášť dobře.

Frankenstein byl vysoký, štíhlý, vyhlížel jako suchý prut, takový snědý černovlasý prut.

S černou bradkou, s černými licousy.

Licousy si nechával neobvykle široce postoupit po tváři, říkalo se, že tím zakrývá nějaké buršácké jizvy.

Nebo jizvy, které utrpěl ve jménu vědy. Nikdo nevěděl přesně.

Černá barva, která lemovala jeho tvář, dávala o to víc vyniknout bledosti Frankensteinových očí.

Někdy jsem si říkal, že na světě není pacient, jehož pohled bych nevydržel.

Navykl jsem si dívat se svým pacientům do očí. Z toho pohledu vyčtu, jako každý zkušený psychiatr, víc než z jakéhokoliv chorobopisu.

Ale Frankensteinův pohled –

Ne, tenhle pohled jsem neměl rád – a stálo mne dost úsilí, abych dokázal před břitkou čepelí jeho pohledu neklopit oči –

Jeho pohled byl výsměšně pronikavý, profesorovy pohledy prolétly tím, na koho se díval, jako by to byly zlé, škodolibé střely.

Taková zlověstná, zlověstně zlá ironie…

A přitom to byl zároveň pohled nejinteligentnějších očí, s jakými jsem se kdy setkal.

Geniální uštěpačnost, pokud vám tímhle onen pohled přiblížím –

Vždycky když seděl Frankenstein v čekárně, naskakovala mi husí kůže – A já se za to styděl – velmi styděl –, protože přece nebylo čeho se bát.

Aspoň tehdy –

Aspoň tehdy jsem si to myslel.

2

Strach, jaký na mne ve Farkensteinově přítomnosti dosedal, jsem si obvykle navykl rozptylovat přehnanou bodrostí – žoviálností –

Říkal jsem profesorovi Doktor Frankenstein.

Profesor Farkenstein se nejen na toto jméno nezlobil, dokonce se tak i podepisoval na letní pohlednice, jaké mi posílával z dovolených –

Milý Notwedingu,

   srdečně vás zdravím z Harzu.

          Váš
                       Frankenstein

Rukopis profesora Farkensteina mi byl stejně nepříjemný jako on sám – takové výsměšné rozeklané linky – plameny pekelné –

Tak o tomhle rukopisu hovořil můj přítel grafolog.

Profesor Farkenstein patřil k mým nejlehčím pacientům.

Myslím, že vlastně ani psychiatra nepotřeboval –

Potřeboval přítele.

Někoho, kdo by ho vyslechl, věnoval mu svůj čas.

Říkalo se, že profesor Farkenstein je pravidelným zákazníkem nevěstince v blízkém městečku –

Nevím, byla-li to pravda.

Ale nedivil bych se – profesor Farkenstein si potřeboval čas od času s někým poklábosit, ať to bylo děvče, nebo psychiatr.

Potřeboval alespoň načas NEBÝT sám.

Nemyslím, že mu šlo o něco méně prostého –

A pokud do nevěstince opravdu docházel, asi hlavně proto, proč chodil za svým psychiatrem – chtěl mít chvilku času, kdy je mu věnována pozornost –

To, že za tenhle okamžik pozornosti platí, mu nevadilo.

Chtěl mít přítele. Třeba – placeného přítele.

Byl bohatým člověkem a programově osamělým –

Ale i ten nejosamělejší člověk na světě mívá chvíli, kdy zatouží, aby proti němu někdo usedl a podíval se na něj…

Usmál se.

Vlastně jsem ani nevěděl, co mne na profesoru Farkensteinovi znepokojuje.

Frankenstein.

Vždyť i tohle jméno je všední. Nechápu, jak romantická legenda dokáže z tohohle jména udělat symbol hrůzy –

Ale už se to stalo.

A musím se přiznat, že u profesora mi ani nepřišlo směšné, když jsem se jednou mezi řečí dozvěděl, že jeho strýc žije v Transylvánii.

Tam žili přece příbuzní hraběte Draculy –

Bylo to dokonale bez logické souvislosti.

Ale přece se mi tenhle zanedbatelný detail k profesorovi hodil.

Alespoň z toho je vidět, že lidé, kteří potkali profesora Farkensteina, byli ochotni od něj očekávat kdejaké znepokojivé činy –

I zločiny.

Čím se zabývá, jsem nevěděl. Musel jsem vystačit s tím, že je vědec a že jeho oborem je biologie.

Poznal jsem v Kalifornii řadu takových bohatých podivínů.

Propadnou fixní ideji, že to a to bude jejich životním dílem, že to a to je proslaví –

Starý Morgan tak celá léta pracoval na zlepšeném saxofonu, jeho bratranec pěstoval nové odrůdy růží, dr. Lisuo se zabýval vodním perpetuem mobile –

Bohatí lidé bývají bohatou studnicí nesmyslných posedlostí.

Konečně, mne ani nezajímalo, čím se profesor Farkenstein zabývá.

Léčil jsem ho.

Léčil?

I tak se tomu dá říct –

V podstatě jsem mu jen rozmlouval jeho úzkost.

Úzkost profesora Farkensteina byla obyčejná lidská úzkost ze smrti, která ho ale sužovala daleko víc než většinu jeho spolubratří.

Člověk se obvykle se smrtí nějak vyrovná – buď tím, že přijme filozoficky obraz světa, který jí vymezil přesné místo –

Nebo tím, že ji ignoruje.

Doktor Frankenstein neměl sílu ani k tomu, ani k onomu.

Chodíval si se mnou jednou za čtrnáct dní poklábosit o hrůze onoho okamžiku, až se přiblíží jeho poslední výdech –

Až ho začne vydechovat – až ho vydechne –

Obvykle každých čtrnáct dní mi vyprávěl o nějaké sektě, ke které chtěl přistoupit, o nějaké zamýšlené konverzi –

Nebo o svém ateistickém pachtění –

Těžko říci, znepokojovala-li profesora Farkensteina –

Znepokojovala-li ho víc myšlenka, že po smrti něco je, nebo že –

Že po ní je nic.

Obě dvě možnosti ho pořádně děsily. A střídavě se snažil získat posilu pro to, že posmrtný život je báječný –

A střídavě pro to, že žádné posmrtné tresty nejsou.

Nechával jsem ho, aby se hodinku dvě vypovídal.

Co mi to udělalo.

A pak jsem mu předepsal nějaké prášky pro dobrou náladu.

A radoval jsem se, že je už z mojí ordinace venku –

Profesor Farkenstein rozhodně nebyl z těch, se kterými bych chtěl slavit Štědrý den.

3

O Vánocích mne jednou překvapila pozvánka.

Pozvánka byla bombastická, s erbem. I na obálce pozvánky byl erb.

Profesor R. M. H. Farkenstein O. S. S.

si vás dovoluje pozvat

na koktejl

A tak jsem se k němu rozjel.

Věděl jsem, že profesor Farkenstein je bohatý – podle nějakých zpráv dokonce pohádkově bohatý.

Vím, že je to hloupé –

Že je to dokonce snobské –

Snobsky hloupé… Jenže nemohu si pomoci – –

Ale bohatí a urození lidé mne přitahují – – a rod profesora Farkensteina byl prý spřízněný i s pověstnou rodinou Medici –

Přes benátské levobočky –

Alespoň tak to o sobě tvrdil profesor.

Ostatně erb na obálce byl medicejský – Jenomže já si navykl, že celá Kalifornie je prošpikována podobnými elegantními snoby –

Sídlo profesora Farkensteina bylo dost praštěné.

Jako by se snažil podat ilustraci ke své přezdívce – jako by se snažil, aby jeho sídlo vzbuzovalo stejné znepokojení jako jeho osoba –

Byla to temná vila nad mořem, vystavěná na vystouplém ostrohu, jak by ji stavěl čaroděj z dětské pohádkové knížky –

K takovým stavbám by se hodil – – akorát – – netopýr na cimbuří –

Vánoce, o kterých jsem se k Frankensteinovu sídlu blížil, byly dost ponuré – šedá olověná obloha byla stále níž –

Snažil jsem se úzkosti opět bránit ironií, ale jak jsem se blížil k profesorově vile soukromou cestou vinoucí se do olověné oblohy –

Musel jsem si to přiznat.

Cítil jsem pořádnou úzkost.

Nekrofilní sugesce, ano, to bylo to, co vystupovalo z křehkých krajek na cimbuří Frankensteinova sídla –

Když jsem přijel blíž, viděl jsem, že dům byl vystavěný v tom proslulém stylu anglických sídel, obývaných přízraky.

Kdysi byl zřejmě zářivý, červené cihly se musely vesele tyčit nad parnatou hladinou, ale kdysi, kdysi – – Teď zčernaly.

Dvě věže na krajích paláce vypadaly jako rozkopnuté houby, snad byly úmyslně budovány ve stylu ruin. Znal jsem víc takových staveb.

Břečťan, který pokrýval okoralý trup budovy, břečťan pokroucený mezi věžemi byl proschlý. V zelené pleti budovy byly rezavě krvavé skvrny –

Mokvající skvrny.

Zaparkoval jsem před palácem.

Slyšel jsem šumění oceánu kdesi v hlubině a nad palácem vyšel měsíc – – bylo pozdní odpoledne – – dost světla –

Ale měsíc už vyšel a stál vysoko nad sídlem, nad parami oceánu; host, který se rozhlíží na rozhraní dvou světů –

Tohoto světa –

A světa přízračného, světa, ze kterého přicházíme v nevědomí, světa, do kterého opět v nevědomí odcházíme –

Cityrkn, zaklel jsem v duchu. Zabouchl dvířka vozu a vyšel po drobounké křemenné drti k Frankensteinovu paláci.

4

V hale, převysoké hale, strmé jak loď katedrály, postávalo a popíjelo několik mužů. Profesor Farkenstein mne představil.

Pokud bych si uměl vybájit party, na které se sešli upíři, představoval bych si něco podobného tomuhle –

Lidé vyhlíželi podobně jako profesor Farkenstein. Táž upírovitá zdvořilost, bezkrevná laskavost, táž potměšilá inteligence –

Pití bylo ale u Frankensteina dobré, moc dobré.

A tak jsem ani nelitoval, když jsem z jeho sídla odjížděl.

Bylo mi krásně, celý svět se mi jevil jako soubor báječných lidí, celé lidstvo bylo fantastická skupina nádherných kamarádů –

Začal jsem si dokonce prozpěvovat – – i když nemám ani stín hudebního sluchu – – a ustal jsem, až když se na mne šofér překvapeně otočil –

Ale druhý den, jak ze mne opojení vyprchalo, bylo mi znovu zřejmé, že profesor Farkenstein rozhodně nepatří k lidem –

K lidem, se kterými bych chtěl strávit Štědrý den.

5

Je to chudák –

Je to chudák, namlouval jsem si –

Je to člověk, normální, smrtelný člověk – A jen nezměrná úzkost z té chvíle, která má přijít na každého z nás, mu nasazuje zasmušilost –

Ale přece jsem nemohl k profesorovi získat sympatii –

Zato on ji získával ke mně.

Pozoroval jsem, že mne začal počítat mezi „své lidi“.

To znamenalo, že mne počítá mezi lidi, kterým vykládá o své hrůze ze smrti a které obšťastňuje na Nový rok velikými koši báječného vína –

Za první mi platil a za druhé jsem mu byl vděčný.

Ale přesto jsem zaváhal, když mi jednou zatelefonoval a zval mě k sobě – – dokonale vyvráceným hlasem –

Vyvrácený hlas.

To je přesné pojmenování hlasu, který na mne tehdy promluvil ze sluchátka.

V první chvíli jsem nepoznal, že ty vrávoravé hlásky patří Frankensteinovi.

„To jste vy, profesore?“ řekl jsem, když jsem si uvědomil, kdo mi volá na mé pečlivě, ale neúspěšně utajované domácí telefonní číslo –

„Jjjjjá. Fffrankenstein.“

Tentokrát mi tohle přezdívkové označení nezaznělo vůbec komicky, v těch hláskách byla náplava jakési tisícileté, mytické hrůzy –

Prosil mne, zapřísahal, žadonil, ať se k němu okamžitě rozjedu –

„A co se stalo tak hrozného, Franky?“

„Já nemám manželku – ale mám ji tu – ale –“

V tom profesoru Farkensteinovi hlas pukl a on, dokud nezavěsil, už ze sebe jen vyrážel štkavé slabiky – – plné tísně, hrůzy a sípotu –

6

Nemám ve zvyku za „svými blázny“, jak říká má přítelkyně baletka, jezdit hned, když mi o půlnoci zavolají –

Ale u profesora Farkensteina jsem udělal výjimku.

Ne proto, že by mi na něm záleželo –

Ne proto, že byl jedním z mých nejlepších pacientů.

Dokonce mne ani nijak zvlášť nezajímalo, proč mi volá – – co ho vede k tomu, aby mi vrávorajícím hlasem o půlnoci zvěstoval, že se mnou chce mluvit –

Důvod byl jiný, docela jiný –

Rozjel jsem se za ním jen a jen kvůli sobě.

Potřeboval jsem si podpořit sebevědomí, chtěl jsem, už dávno jsem to chtěl – – přemoci v sobě úzkost, jakou ve mně profesor Farkenstein působil –

Podobný pocit jsem měl kdysi na medicíně.

V prvním semestru –

Pamatuji se, jak při první pitvě jsem se hrozil dotknout se – – první mrtvoly ve svém životě –

Nikdy jsem do té doby mrtvého neviděl.

A představa, že půjdu poprvé do pitevny a MRTVÉHO nejen uvidím, ale že budu muset na něj, studeného zásvětního posla, sáhnout –

Ta představa mne dokázala pěkně vykolejit.

Celé dny, které zbývaly do mé první návštěvy v pitevně, jsem si tu chvíli znovu a znovu v představivosti přehrával –

Doufal jsem, že se s ní vyrovnám nejprve ve vědomí.

Ale čím víc jsem na ten první dotyk s mrtvolou myslel, tím víc ve mně narůstala nechuť – úzkost – jednou jsem málem při silné představě omdlel –

Samozřejmě, v pitevně bylo všechno jiné, mrtvola vůbec nevypadala jako přízrak z hororového filmu, připomínala mi daleko spíš voskovou sochu – – –

A podruhé jsem se do pitevny už vůbec nebál.

U profesora Farkensteina jsem měl podobný pocit – cítil jsem před ním – pokud jsem nebyl opilý – také tíseň –

Bál jsem se ho, vzlínala z něj na mne úzkost, jaká na mne v mládí vzlínávala z postav zakrytých prostěradly, postav na pitevních stolech –

A tak jsem se tehdy o půlnoci rozhodl, že s tím skončím.

Přistoupím k pitevnímu stolu, strhnu prostěradlo –

Prostěradlo z chorobné představy –

A dotknu se, konečně se jednou dotknu té hrůzy, která ve mně žije, té hrůzy, jaká na mne vychází z profesora Huberta Farkensteina –

A tak jsem se tehdy o půlnoci k Frankensteinovu sídlu rozjel.

Čekal jsem, že cestu bude lemovat skučení psů –

Ale bylo ticho, jen ticho. Nezměrné ticho.

Jen lehce, chvílemi, jak jsem se blížil k pobřeží, do toho ticha zaznívalo vlhké šumění oceánu.

7

Nechtěl bych budit iluzi, že jsem zvlášť statečný člověk. Naopak, tím, že si svou statečnost potřebuji dokazovat, tím jen dokazuji, že statečný nejsem.

Lidé, kteří považují za nutné neustále si něco dokazovat, dokazují pouze, že si nejsou jisti –

Dokazovat si svou sílu obvykle potřebují jen slabí.

Silný je silný –

Ví to, smířil se s tím, nepotřebuje o své síle dumat –

Naštěstí moderní doba nedává tak často příležitost k tomu, aby člověk mohl svou zbabělost procítit jako já před Frankensteinovou vilou.

Tehdy nad ní nestál měsíc –

Obloha, těžká, bezhvězdná obloha jako vytesaná z plátu černé žuly, se zachvívala nad hlavou – jako by měla každým okamžikem sjet na zemi –

Zvonek se nesl domem nezvykle zněle. Ozvučil tu přízračnou, tichou masu věží a věžiček, cimbuří, okázalých zdí, břečťanových závějí.

Už když jsem přijížděl k Frankensteinově vile, všiml jsem si, že celá stavba je propadlá do tmy –

Nesvítilo ani jediné okno.

A když jsem zazvonil, nepohnulo se světlo v domě. Jediné okno se nerozsvítilo, nikdo nepřešel se svící za záclonou –

V té tmě se nakonec ozvaly kroky –

Profesor Farkenstein ke mně přicházel od srázu, pod kterým šuměl oceán.

„Dobrý den, Franky,“ řekl jsem a opravil jsem se, „dobrou půlnoc.“

Profesor Farkenstein mlčel, jen se těžce blížil, jeho rozpačité kroky vlhce zněly na písčitém ostrohu terasy –

8

Samozřejmě že vím o nebezpečích, jaká skýtá mé povolání.

Jsou pacienti, ve kterých je překotná agresivita, čiší z nich a vede je k tomu, aby se neustále pouštěli do zápasu se světem –

Je jim jedno, jestli trhají papír, rozbíjejí okna nebo – – někoho vraždí – –

Jejich agresivita je nápadná, okázalá a potřebuje se vybít.

Vedle těchto pacientů jsou ale pacienti daleko záludnější. Neokázalí pacienti. Chovají se korektně, a náhle – náhle jednají – Nepředloženě.

Když jsem uvažoval o profesoru Farkensteinovi, bylo mi jasné, že právě on patří do toho druhého spolku, do nejzlověstnější skupiny pacientů –

Ale přesto, když ke mně přicházel – temnější skvrna na temné noci –neměl jsem z něj strach – tma, která se blížila, byla zoufalá tma – –

„Pojďte za mnou, Note,“ tma mi podala slizce upocenou dlaň –

Těch pár slov tma zaskuhrala, vysípla vyprahlým šepotem a začala se mi vzdalovat – – tma jménem Farkenstein –

Co mi zbývalo. Vydal jsem se za tmou.

Za tmou do tmy.

Šel jsem za profesorem na okraj srázu, sestoupil s ním po úzké cestě na malé prostranství, kde stál pavilónek.

Z terasy nebyl pavilón viditelný, byl přilepený na sráz –

Ve dne by odsud musel být báječný rozhled, ale teď v noci byla vidět jen tma, tma oceánu –

Pavilónek byl naplněný zvláštními přístroji. Některé vyhlížely přímo supermoderně –

Ale jiné vyhlížely jako zařízení staré alchymistické laboratoře –

Tohle změtení nejmodernějších přístrojů s nejstarožitnějšími křivulemi vydávalo zvláštní poezii –

Jednu stěnu pavilónku zaujímala klec.

Dost podivná klec, taková, s jakou jsem se nikdy nesetkal. Vlastně to byl obrovitý zámek – klecopalác sestavený z mříží –

V některých odděleních klece jsem rozeznával zpěvné ptáky, drozdy – – skřivana – – v některých odděleních byly myši, v jedné věži had –

Pravděpodobně to byla prastará voliéra –

Její barokní tvary nasvědčovaly tomu, že se z ní mohl těšit milovník ptáků už před staletími –

Ale když jsem se přiblížil, viděl jsem, že voliéru obývá i olysalý apatický kocour, několik psů, v jednom oddělení je akvárium –

Jako by se profesor Farkenstein rozhodl uvěznit zde do klece vyslance živočišné říše –

V pavilónku bylo rozsvícené velké světlo u stropu, přímo pokoj zaplavovalo září – Celý pavilónek plál palčivě prosvětlený –

Ne, v tomto pokoji už neměla úzkost místo –

A přece teprve teď na mne měla pravá úzkost dosednout, teď KDYŽ JSEM POPRVÉ UVIDĚL FRANKENSTEINOVA ZVÍŘATA – – 

9

Profesor se zhroutil na otáčecí židličku před klecí.

Mlčel.

„Franky,“ položil jsem mu ruku na rameno.

A profesor Farkenstein posunul svou ruku na mou, držel moji ruku na svém rameni, zatínal mi do ruky kostnaté prsty –

Ne, v tomto držení ruky nebylo nic úchylného, držel mou ruku, jako by se potřeboval zachytit člověka. Jedno jakého –

Potřeboval mít vedle sebe někoho, aby nebyl sám –

Člověka – kotvu –

Tak chvíli držel mou ruku ve své, pak ji pustil. Vstal – jeho dlouhá silueta vrhla lomený stín na zeď pavilónu – Otevřel klec –

Z mřížoví se vymanila malá myška, popoběhla k nám –

Profesor Farkenstein na mne obrátil zornice, ze kterých řvala úzkost –

„Note,“ řekl pomaličku, „Note, tohle je moje žena –“

Pamatuji se, že jsem profesora Farkensteina odvedl do jeho vily a uložil.

Probudil jsem komorníka a nařídil mu, ať bdí u profesora –

Předepsal jsem mu prášky a slíbil, že se u něj druhý den stavím –

Profesor Farkenstein se vůbec nebránil.

Od té doby, co mi představil myš jako svou ženu, se propadal do apatie.

Myslím, že se vypnul z tohoto světa – – i když se na mne díval, věděl jsem, že mne nevidí – – přišla na něj ta zvláštní slepota a hluchota, jaká následuje –

Následuje po čem?

Po velkém přiznání? Po velkém poznání?

Druhý den jsem se vydal opravdu k profesoru Farkensteinovi – – ale komorník oznámil, že profesor nepřijímá –

A mne zvlášť ne.

A tak jsem profesorovu kartu vyndal ze svého adresáře pacientů.

Byl jsem docela rád –

Moje porozumění pro pacienty má své meze, končí tam, kde končí porozumění mých pacientů pro mne –

Ale od tohoto zvláštního zážitku začalo v životě profesora Farkensteina jeho nejpodivnější období.

10

Profesor, dříve pověstný svou korektností, se změnil.

Nejprve jsem ani nemohl uvěřit, když jsem ho potkal na nábřeží ve skupince odraných mladých lidí –

Seděl s nimi na molu a ráchal si nahé nohy ve vodě –

„Ten je ale podobný Frankensteinovi,“ napadlo mne.

Díval jsem se na útlého starce v rozedraných kalhotách a vestičce zdobené korálky, vyšitými do tvarů lilií –

Ale pak stařec ke mně zvedl pohled –

A já si byl jistý, že tohle je milionář Frankenstein – Farkenstein.

Profesor hned sklonil pohled k hladině oceánu a otřel si jeden palec nohy o druhý, předstíral, že mne nepoznal –

Ale mne neoklamal –

S úžasem jsem na něj zíral, prohlížel si jeho nahou paži, na které jsem rozeznával podlitiny a vpichy – Droguje. Franky droguje.

Od těch dob jsem ho čas od času potkával mezi kalifornskými somráky, někdy jsem ho zahlédl osamělého sedět na molu a dívat se na nedozírný obzor –

Potměšilost, kterou dříve nesl v očích, nahradila bolest –

Neoslovoval jsem ho.

Konečně, znám dost lidí, se kterými si popovídám raději než s ním, říkal jsem si ironicky.

A ani mi nevadilo, že starý milionář sedá otrhaný na molu.

Milionáři přece mají právo být podivíni – – kdo už jiný než oni.

11

Celá řada mých pacientů takhle nečekaně vypadne z mého života –

Někdy by mne zajímalo, co se stalo s těmi podivnými existencemi, které u mne vysedávaly tolik, tolik hodin – a pak – zmizely –

Ale konečně je to jejich věc. Ne moje – Je to jejich právo –

Myslel jsem, že profesor Farkenstein bude jedním z nich.

Jenomže jednou – zase v noci – mi zazvonil telefon.

A vrávoravý hlas profesora Farkensteina se mi ohlásil, znovu mne vyzval, ať se k němu vypravím –

Řekl jsem mu, že nemám zrovna náladu na jeho manželku.

Myši nemám nijak zvlášť rád.

Ani když jsou ženami mých přátel.

Jenomže jsem věděl od svého přítele, komisaře Hagarse, že manželka profesora Farkensteina skutečně zmizela.

Dokonce zmizela nějak kolem té doby, kdy mne k sobě v noci vylákal –

Hagars neměl profesora rád, ostatně kdo ho rád měl. A nechal celý jeho palác dokonale prohrabat.

Mrtvolu nenašel.

A tak nezbylo než nechat profesora na svobodě –

„Voddělal ji, určitě ji voddělal,“ říkal mi Hagars a vztekle drtil svůj manžetový knoflík v lisu ukazováčku a palce –

Myslím, že málokoho by tak rád viděl za mřížemi jako Frankensteina.

Já neměl v úmyslu navštěvovat Frankensteina už vůbec, a o půlnoci zvlášť –

Ale když žadonil příliš, vyjel jsem do jeho sídla – Ještě jednou.

Potřetí –

Vyjel bych k němu, kdybych věděl, co mne u Frankensteina čeká?

Asi – asi ano – Stejně.

Protože i hrůza, stejně jako láska, umí člověka magneticky vábit.

12

Měl jsem svou teorii o profesorově pomatenosti a o zmizení jeho ženy. Věděl jsem skoro jistě, že svou ženu „oddělal“ Frankenstein –

To, že měl alibi, že se nenašla mrtvola, že byl omilostněn, nic neznamenalo, nadprůměrně inteligentní člověk dokáže nadprůměrně rafinovaně vraždit –

A já si myslel, že psychický náraz, jaký vražda pro Frankensteina znamenala, způsobila posun v jeho vědomí –

Nechtěl si přiznat, že svoji ženu opravdu zabil – a jeho otřesený intelekt zařídil metamorfózu manželky –

Do živočicha.

Trochu násilné?

To jistě…

Jenomže v psychiatrii vede někdy k cíli nejprostší cesta – – a občas zase cesta nejsložitější –

Připravil jsem se na to, že Frankenstein bude psychicky na dně –

Jestliže se k jeho obvyklé pomatenosti připojí drogy –

Rozhodně tohle jednomu FRANKENSTEINOVI nepřidá.

Ale profesor mne překvapil.

Stál před palácem, rozsvícené lucerny lemovaly příjezdovou cestu, okna jeho sídla planula –

Byl to starý Frankenstein, jakého jsem tak dlouho znal.

Korektní, ve smokingu, v ruce tenoučký doutník –

Uvedl mne rovnou do svého pavilónku.

Pavilónek byl zařízený jako dříve, směsicí nejmodernějšího a starožitného – –

Jediné, co bylo navíc, byl velký stůl uprostřed pavilónku.

Na stole ležel –

Chelon.

Chelona znal tehdy na našem pobřeží kdekdo. Byl to nejarogantnější výtržník, alkoholik. Potácel se plážemi, pokud nebyl zavřený –

Byl to jeden z nejvulgárnějších mladíků, jaké jsem poznal.

Nepřekvapilo mne, že je u Frankensteina, slýchal jsem, že se přátelí.

Chelon byl obrovitý a na stolku ležel nahý.

Byl odporně špinavý, dlouhá černá srst na jeho těle se mísila se špínou, Chelon vyhlížel ani ne jako člověk – ale jako přechodný útvar –

Napůl člověk a napůl zvíře.

„Když dovolíte,“ obrátil se ke mně profesor Farkenstein, „ukáži vám malý experiment –“

Než jsem stačil přikývnout nebo mu zabránit, odpojil z jednoho přístroje dlouhý šlahoun zakončený jehlou a dotkl se jehlou Chelonovy hrudi –

Chelon sebou škubl, jako by jím dotyk špičky jehly zalomcoval –

Ale pak ležel dál nepohnutě.

„Sklenku?“

Profesor Farkenstein přistoupil k malému přenosnému baru. Takovéhle bary, ploché kožené bedny, mívaly za světové války britští důstojníci. A sběratelé kuriozit, alkoholičtí sběratelé, je následovali –

Profesor Farkenstein otevřel bar a nalil mi.

„Tolik ne –“ ohradil jsem se proti výši hladiny v broušené číši –

„Budete to potřebovat,“ řekl Frankenstein.

Postavil se proti stolku, na kterém ležel Chelon, tak jako by stál na nejkrásnější vyhlídce světa, obdivoval panoráma daleké krajiny –

Postavil jsem se vedle něj a pokoušel se zjistit, co na tom špinavém vandrákovi může profesor Farkenstein shledávat poutavým –

Frankenstein byl typický estét – a estéti mívají občas zálibu v bahně.

Koneckonců i bahno může mít – z určitého pohledu – estetické hodnoty.

Jenomže tehdy, když jsem chtěl už z pavilónku vyjít a ponechat profesora Farkensteina v jeho zadumání, jsem zahlédl světlo –

Světlo vycházelo z Chelonovy hrudi.

Chelon –

Hořel –

Chápu, že tento popis mého zážitku vyhlíží absurdně, a chápal jsem absurditu už tehdy, když jsem se díval na Chelonovu hruď –

Ale bylo to přesné definování jevu, ke kterému na Chelonově těle došlo – Chelon nesl na hrudi plamen, který se rychle šířil po celém jeho nahém těle –

Za nějakých dvacet vteřin planulo Chelonovo tělo po celé délce, planulo studeným, ale oslepivým ohněm, porostlo kratičkými míhavými plamínky –

Profesor Farkenstein se díval na hořícího člověka fascinovaně.

V první chvíli jsem nemohl jednat – cosi mne ochromilo – a pak jsem přistoupil k Chelonovi a vykřikl na něj – ANI TOHLE HO NEPROBUDILO –

„Nechte toho,“ křikl jsem na Frankensteina.

A začal jsem pobíhat po pavilónku – – hledal jsem něco, čím bych mohl hořící siluetu na stole uhasit –

Ale Frankenstein pokynul k Chelonovi –

A já ustal v pobíhání a na okamžik pocítil hrůzu, jakou jsem nepocítil už od dětství – Tak jsem se dokázal bát jen jako malý chlapec –

Chelon mizel –

Už mu shořela tvář – ne že by ohořela – Odhořela. Nebyl na ní ani náznak obličeje.

A také část Chelonova těla uhořela – jako by se propadal do světla –

Nejpodivnější mi připadalo, že jsem neucítil ani lehoučký čpavý zápach, jaký obvykle provází i daleko menší spáleniny –

Chelon hořel – a odcházel –

Během několika minut jsem zatínal rty do sklenice s tvrdým drinkem a snažil se, abych nevyběhl z pavilónku –

Nejsem zvrhlý sadista, kterého by těšilo dívat se na hořící bytost, a pohled na trup, hlavu, údy, které hoří, na mne působil dost depresivně –

Bylo mi jasné, že tady nemohu pomoci, bylo mi jasné, že tenhle oheň není žádný obyčejný oheň, jaký bych dokázal uhasit –

Ale i tak jsem si připadal jako zrádce – zrádce svého lékařského poslání – –

Když Chelon dohořel, obrátil se ke mně Frankenstein.

„Sklenku?“

Otevřel zase svůj plochý kožený bar, který s kdovíjakým důstojníkem procházel africkými pouštěmi –

Nechal jsem si nalít sklenku a vůbec jsem neprotestoval, že mi profesor nalil víc – o mnoho víc, než mi nalil minule.

13

Přistoupil jsem ke stolu, na kterém před chvílí ležel Chelon –

Přejel jsem po prostěradle rukou. Prostěradlo nebylo ani vlažné, natož aby ho plameny, které stravovaly Chelonovo tělo, nějak víc rozpálily –

„Kde je?“ pohlédl jsem na profesora Farkensteina.

Profesor pokrčil rameny –

„Kde je?“ vykřikl jsem a nevěděl jsem, mám-li se vypotácet z pavilónku a ujíždět horkou kalifornskou nocí co nejdál – nebo se na profesora vrhnout –

Jistě to byla hypnóza, napadlo mne – jistě –

Profesor Farkenstein měl typický hypnotizérský pohled, takový, který dokáže rozpoltit pacientovo vědomí a nahradit je hypnotizérovým –

„Kde je?“ zeptal jsem se profesora.

„Chelon je tady,“ usmál se Frankenstein a máchl jehlou na dlouhé hadičce.

„Kde?“

„V jehle. V hrotu jehly,“ pokývl profesor bradkou.

„Vy mi chcete říct –“

„Nechci vám říct nic,“ řekl profesor Farkenstein.

Poznamenal cosi o tom, že by ke mně musel hovořit několik semestrů, abych pochopil jenom díleček objevu, jaký učinil –

A ani tím si není jistý –

Tímhle, jak poznamenal, se nechce dotýkat mé inteligence.

Ale objev, jaký on udělal – pamatuji se, řekl: bezděčně udělal – popírá většinu dosud platných fyzikálních zákonů.

Lépe řečeno – prohlásil – ne zákonů, pověr.

Fyzikální zákony jsou prý z velké části pověry.

Hadička od jehly končila ve velké lesklé bedně.

Přejel jsem po té lesklé stříbrné stěně bedny konečky prstů –

Studila.

„Radši na nic nešmatejte,“ vyjekl profesor.

Odklonil jehlu ode mne –

Usmál se –

„Stačí se touhle jehlou dotknout někoho z nich, z téhleté havěti v kleci, třeba té opice,“ usmál se a švihl jehlou –

„A co se stane, Franky?“

„A Chelon bude opice,“ škytl v zajíklé rozkoši profesor.

„Chcete mi říct –“

Profesor se zamračil.

Prohlásil, že mi nechce říci, že se Chelon koncentroval do špičky jehly, kterou drží v ruce – že je celý v ní – Absolutně pozřený jehlou –

Profesor mi to nechce říci, protože bych tomu neuvěřil.

Ale je to tak.

A proto, právě proto, mi to nechce říci.

14

Koneckonců, byl bych ochoten uvěřit i tomu – –

Že profesor Farkenstein dokáže do své jehly přemístit to, co se nazývá tím sladce mlhavým slovem: duše – – –

I když toto slovo používám – tak jako kdekdo – zůstává mi stejně nejasné jako kdekomu.

Chápu, že moje já netkví ani tak v mém těle jako… kde?

Jsem „já“ kdesi v nohou, rukou, trupu? V hlavě?

Jako snad každý psychiatr, považuji polohu svého já za zásadní objekt vlastního výzkumu, ale smířil jsem se s tím, jako každý psychiatr, že nic nerozřeším.

Občas jsem se pokoušel soustředit, vrcholně soustředit a pokusil se rozeznat, kde vlastně ve svém těle jsem – – kde přímo, v kterém bodě –

Ale občas se mi zdávalo, že jsem všude, že mé já je jako neviditelná, pevná síť vetkaná do celého mého těla – A pak se mi zdálo, že vůbec v těle není –

Že moje „já“ užívá jenom mého těla, tak jako loutkář užívá nitek – – Aby se mohlo projevit – – Že se pouze jako rafinovaný loutkář skrylo –

Kde?

V těle?

Ale v které jeho části?

Když jsem uvažoval o svém „já“ za nocí, zdálo se mi nejhezčí představovat si jádro své existence, své opravdové „já“ jako jiskru –

Jiskru, která prosvěcí tělo –

Oživuje.

Ani pozemský konec těla není koncem světelné jiskry.

Jen ta zářivá jiskra z něj vyletí, jako vážka vylétá z kukly, když uzrál čas – a pak ta jiskra vstoupí tam, kam ji vede její poslání –

Do nového těla?

Do věčného plamene, věčného domova jisker?

Když jsem v noci uvažoval o já, míval jsem sklon k mystice.

Naštěstí když jsem se probudil, byl jsem realista.

15

Pokud by Chelonovo tělo zůstalo ležet na stole –

Pak bych – skrytý pod dostatečným náhrobkem alkoholu – snad uvěřil.

Ale nemohl jsem přistoupit na to, že by Frankensteinova jehla do sebe dokázala vstřebat i Chelonovo tělo –

TO BYLO NEREALISTICKÉ –

Namítl jsem to profesorovi –

„Chchch,“ řekl profesor.

A rozhovořil se o tom, že hmota vůbec není hmota, že je to jen jakási nedorostlá forma duševna, mluvil divně – – a o hmotě velice neuctivě.

A stále při tom svém meditování mával, pokyvoval jehlou.

Vypadal pěkně rozčileně.

Chápal jsem, že jeho rozčilení se živí mou nedůvěrou, když se konečně profesor rozhodl někomu svěřit, očekával aplaus.

A moje nedůvěra mu musela působit muka.

Géniové nesnášejí, když je bližní považují za eskamotéry.

„Praxe,“ řekl jsem, „Hic Rhodus, hic salta.“

A pokynul jsem ke kleci se zvířaty –

Nepamatuji se přesně na své rozpoložení, samozřejmě že jsem profesorovi nedůvěřoval –

Jenomže jsem už byl ve stavu, kdy jsem nedůvěřoval ani své nedůvěře –

Toužil jsem, ať profesor zesměšní sebe, nebo – – i mne.

„Chtěl jste,“ sykl profesor. „Chtěl jste to.“

Otevřel dvířka klece –

Za nimi dřímal apatický opičák.

Očekával bych, že opice, před kterou se otevřou dvířka klece, zajásá a pokusí se okamžitě vymanit na svobodu, začne skákat, houpat se na lustru –

Tohle byla ale dost moderní opice. Přestala už asi věřit v možnost svobody, a tak nevyšla na svobodu, i když klec byla otevřená.

Profesor napřáhl k opici hadičku zakončenou dlouhou lesklou jehlou –

Opice pohnula hlavou.

Podívala se na jehlu. A podrbala se. Pomalu, apaticky.

Profesor sklonil jehlu k opičí hrudi, opice pootevřela ústa, snad myslela, že jí profesor podává nějakou lahůdku.

Dotkla se špičky jehly rtem –

A vtom sebou cukla.

Apatičnost z ní rázem spadla.

Uchopila se za hlavu a pak sjela oběma dlaněmi po hlavě dolů, dotýkala se svého krku, trupu, stehen, lýtek –

Seděla a šátrala rukama po svých chlupech –

Pak povstala a udeřila se do hlavy –

Asi si neuvědomila, že strop klece je nízko. Vylezla po čtyřech z klece a procházela se po Frankensteinově laboratoři – – –

Procházela se, ale –

Procházela se úplně jinak než opice ve zvěřincích, šla dokonale nezvyklou chůzí – lidskou – Chelonovou –

Znal jsem dobře Chelonovu chůzi, tu sebevědomou, klátivou chůzi, překotně agresivní – a přece plandavou –

Opravdu, tohle byla chůze, jaká svědčila – o čem svědčila?

O tom, že profesor Farkenstein dokázal jednu opici přimět, aby se naučila chodit Chelonovou chůzí, aby se po něm dokonale opičila – – –

Snažil jsem se klamat a v klamu hledat útěchu.

Jenomže opice –

Přišátrala se ke mně a mnula si dlaň v dlani –

Dívala se mi přímo do tváře.

A mluvila – mluvila – mluvila –

Byl jsem si jistý, že mluví – – i když v mručení, jaké jí z úst vycházelo, se nedala rozeznat vůbec žádná významová artikulace –

Opice mluvila mimikou a já ke své hrůze rozeznával, že mimika je Chelonova, tvář byla opičí, to ano, ale nakrčení obočí, tváří, smyk rtů –

Ta opice si nasadila Chelonovu tvář – – „vnitřní tvář“ –

16

Nevím, co bych řekl, kdybych v tu chvíli nebyl ze své bezradnosti vysvobozen dívkou, která do pavilónku vešla.

Byla to velmi mladá dívka, mohlo jí být šestnáct, nejvýš sedmnáct.

Pohlédla na profesora Farkensteina tak, že jsem okamžitě pochopil, že to není jeho milenka.

V tom pohledu bylo láskyplné pohrdání, přesně to láskyplné pohrdání, jaké mívají šestnáctileté dívky pro své otce –

„Estela,“ řekl profesor a ukázal dlouhým drápovitým ukazováčkem.

Dívka svůdně poklekla a v ohybu pukrlátka mi podala ruku.

Stiskla ji kratičce, ale pevně.

„Má v lyceu prázdniny,“ vysvětlil profesor.

A už se o dívku nestaral. Profesor zřejmě patřil k lidem, kterým se v dětství hodně zakazovalo.

Znám takové lidi dobře. Sám k nim patřím. Takoví lidé buď svým dětem zakazují ještě víc, než se zakazovalo jim, nebo jim nezakazují vůbec.

Profesor Farkenstein patřil zřejmě k druhému typu –

Ale dívka své naprosté volnosti nezneužívala, vyhlížela velmi plaše a spořádaně –

Ti, kteří mají svobody dost, si jí dokáží vážit – – plaše vážit. Ten, kdo byl dlouho otrokem, si svobody neváží, i kdyby jí nakonec získal jakkoliv mnoho.

Estela se posadila do křesla.

Chtěl jsem se profesora Farkensteina zeptal na opici, která se užasle ploužila laboratoří a omakávala si hlavu.

Ale profesor pokývl k Estele.

Pochopil jsem, že nechce, abych hovořil před ní.

Estela vzala ze stolu mísu s oříšky a házela jeden po druhém opici – – ta je zprvu zachycovala prsty, pak je lapala rovnou tlamou –

„Hele, tati,“ pokývla Estela k opici, „že vypadá –“

Rozesmála se, zamyslela – a hodila opici další oříšek.

„Že vypadá jako Chelon –“

17

Příští týden jsem byl několikrát u profesora Farkensteina.

Naslouchal jsem jeho teorii, podle které žádné zvíře nemá v sobě dost imunity, aby nedokázalo pojmout do své schránky člověka –

„Zvířata jsou pitomci,“ tvrdil profesor, „nechají se vytěsnit –“

To, co říkal, bylo rozhodně zajímavé.

Nepovažoval jsem profesora za objevitele, stále víc jsem se smiřoval s tím, že jsem se stal obětí hypnózy – vtloukal jsem tu představu do sebe.

A naslouchal jsem profesorovi jako samomluvě pacienta.

Považoval jsem ho za rafinovaného paranoika – nechal jsem si jeho teorii vykládat znovu, znovu.

Ať jsem se zeptal na jakékoliv kolečko v gigantickém soukolí jeho bludu, profesor odpovídal bez zaváhání – pokud měl dojem, že mohu pochopit.

O vlastní podstatě svého objevu několikrát začal, ale já, který nemám ani nejmenší vědomosti o fyzice, jsem nechápal vůbec, vůbec nic –

Suma profesorových výkladů spočívala v tom, že dokáže kohokoliv nechat projít do špice své jehly.

A pak ho dokáže z této jehly přenést do těla kteréhokoliv živočicha, do kterého se mu zachce, stačí k tomu živočichu jen přiložit jehlu. Lehký dotyk.

Pokud bych přistoupil na pohádkovou optiku, neměl tenhle obraz žádnou vadu, jeho perspektivy byly přesné, vše do sebe zapadalo.

Profesor prostě uměl své oběti zaklít –

Pamatuji se, že jsem jednou před profesorem Farkensteinem toto slovo opravdu použil –

Zdálo se mi nejpřesnější ze všech možných pojmenování – –

Ale profesor Farkenstein se ihned divoce ohradil a já pochopil, že sám cítí nepřijatelnou blízkost pohádek, které by mohly jeho objev zlehčit.

Cítil nesrovnalost podobnou té, jakou by asi cítil hloupý Honza, kdyby někdo nazval jeho sedmimílové boty „aktivním kinetickým objektem“.

Mísit pohádky a vědu je vždy nesouměřitelné…

Ale mně se slovo zaklít zdálo přijatelné.

Pokud bych někdy byl tak vyšinutý, že bych byl mohl přistoupit na profesorovu myšlenku, uvědomoval jsem si, pak on přece opravdu lidi zaklíná –

Věřím na to, že v pohádkách se odráží dvoje: jednak odvěké sny lidí, a pak také jejich odvěká zkušenost –

Lidé do pohádek ukládali jednak zprávu o skutečnosti, jakou si přáli mít, jednak zprávu o skutečnosti, která trvala.

Co jestli opravdu někdy někdo objevil to, co Frankenstein tvrdí, že objevil sám.

Profesor mi jednou řekl, že podstata jeho nápadu je prostá, že podobnou jehlu, s jakou on experimentuje, by si mohlo sestrojit i dítě.

Samozřejmě, trochu chytřejší dítě, dodal profesor po chvilce.

Na Frankensteinovi mi byla sympatická inteligence, na jeho dceři všechno.

18

Je zvláštní, jak oškliví rodiče mohou mít krásné děti – a přitom jim jsou ty děti nápadně podobné.

Nikdy nejsem s to definovat, v čem spočívá krása a v čem spočívá ošklivost – –

I když si nejsem jistý, že přesně poznám krásné, rozeznám je od ohyzdného.

Frankensteinova dcera byla vyloženě krásná, krásná tou spanilostí, jaká se objeví velice zřídka – a snad jen proto, aby dodávala naději básníkům –

Přestože byla Estela tak vysloveně krásná, byla její tvář velmi podobná tváři jejího otce, některé rysy byly citací obličeje jejího otce –

Jenomže to, co jsem považoval u jejího otce za nehezké, nabývalo na tváři jeho dcery zvláštní líbezné krásy – Stejné rysy byly posunuty něhou –

Profesorův nos, příliš úzký a drobný, spočíval na Estelině tváři – ale na její tváři se nos vyjímal jako rysy Fra Angelicových andělů –

Rysy profesora Farkensteina spočívaly na tváři jeho dcery zázračně posunuty do nejjemnější křehkosti a spanilosti, jejich podoba byla paradoxní.

Profesor Farkenstein byl rád, že ve mně našel pozorného posluchače, a navrhl mi, abych u něj několik dní zůstal, „mám ložnic habaděj“.

V jedné z těch ložnic jsem se ubytoval.

19

Spal jsem u profesora Farkensteina jen jednu noc.

A byla to nejděsivější noc v mém životě –

Odešel jsem spát klidně, po sklence, po třech vykouřených půlnočních dýmkách jsem odplul do ložnice v lahodném harmonickém oblaku –

20

Když jsem se probudil, byl jsem spoutaný.

A také jsem neležel ve své ložnici, ale – v pavilónku –

Neuměl jsem si to vysvětlit, pokoušel jsem se probrat ze sladké omámené dřímoty, jak to jen šlo – – a pokoušel jsem se pohnout, aspoň trochu pohnout –

Pokusil jsem se aspoň pohnout svýma pevně připoutanýma rukama a ten pohyb mi připomněl třas zlomených křídel –

Jednou jsem viděl albatrosa se zlomeným křídlem –

Příště už možná nebudu moci ani takhle zachvět rukama –

Místo toho napnu pařáty –

Pomalu mi docházelo, proč jsem tak slastně usnul, docházelo mi, jak to, že jsem vůbec usnul tak náhle, tak hluboce se propadl do spánku –

Samozřejmě že jsem se napil nějakého uspávadla –

Pak mne profesor přenesl sem a připoutal.

Přece jsem už dávno věděl, že to s profesorem není v pořádku, říkal jsem si, jak jsem jen mohl podlehnout takové lehkomyslnosti – zůstat zde – –

Podíval jsem se na mladého tygra, který spal v kleci vedle mne – – spal stále, zřejmě ho profesor také uspával – –

Příště už nebudu moci pohnout ani nepatrně rukama – –

Hned jak se příště proberu z narkotického spánku a budu se pokoušet pohnout rukama, neucítím ani tuhle bolest od pout – – místo toho pohybu pohnu – ploutvemi – uvažoval jsem horečně – ploutvemi, nebo čím –

Vždycky mi byly k smíchu povídky o šílených profesorech, kteří si vymyslí nějaký velký vynález –

A ohrožují jím lidstvo.

Jednotlivců jsem se nebál – – kdepak, pokaždé mi připadalo daleko nebezpečnější TO, čemu jednotlivci slouží –

21

Nepovažoval jsem za možné, že by jediný sebenápaditější člověk připadl na něco, čím by byl schopen ohrozit –

Celou existenci lidstva.

Ale za toho děsivého úsvitu jsem myšlenku domýšlel.

Uměl jsem si představit, co se s profesorovým vynálezem dá všechno podnikat, co se stane, dostane-li se do služeb totality –

Političtí vězni –

Už nebudou.

Vůbec –

Místo toho se objeví stáda dobytka, hejna ptáků, na která zamíří lovci –

Objeví se opice, poskakující pro obveselení diktátorů ve vysokých větvích – – –

Ale možná že někteří lidé se sami budou ucházet o to, aby nemuseli být lidmi – Kolikrát v životě jsem se přistihl, že i já –

Závidím.

Některému ze živočichů –

Moc mu závidím.

Nejhorší mi připadalo, že nikdo neví, kde vlastně jsem. Tajil jsem své návštěvy u profesora. Nechtěl jsem se o tom šířit –

Bál jsem se, že bych mohl být svými přáteli považován za stejného podivína jako profesor Farkenstein.

Zaťal jsem prsty do lůžka, ke kterému jsem byl připoután.

Prsty se mi smekly.

Lůžko bylo, tak jako lůžka v ordinacích, kryté omyvatelným lesklým přehozem.

Ten dotyk mi vybavil dětskou úzkost –

Když jsem přicházel k lékaři, vždy jsem uléhal na kanapátko v doktorově ordinaci a to mne zastudilo –

Dávný strach se spojil se strachem přítomným.

Prsty se mi smekly –

Rozednívalo se do horkého rána a já se pořádně potil –

22

Profesor vešel do pavilónku ještě za šera, ale vůbec si mne nevšímal, věnoval mi tolik pozornosti jako kamenu na cestě, prostě: pro něj jsem nebyl –

Zprvu jsem se snažil na sebe neupozorňovat –

Pokud mi to připoutaná hlava dovolovala, sledoval jsem profesora, díval se, jak otevírá tu poličku, tam poličku a cosi z nich vyjímá, cosi do nich vkládá –

Ale pak jsem to nevydržel a zakašlal.

Takový divadelní kašel, jaký se odnepaměti používá v civilizovaných zemích –

Aby člověk upozornil, že někde je a nepřeje si, aby ostatní na jeho přítomnost kašlali –

„Vy jste vzhůru, Notwedingu?“ řekl profesor udiveně. Zřejmě očekával, že budu uspaný déle –

„Ano,“ zachraptěl jsem, provaz mi tlačil hrdlo, bránil v artikulaci.

„Jak jste se vyspal?“

„Děkuji za optání, docela dobře,“ zachroptěl jsem.

„To mne těší, to mne těší,“ zamumlal profesor Farkenstein a navlékl na tenkou hadici, která se svíjela jako had, dlouhou stříbrnou jehlu.

„Na pobřeží vždycky spím nejlépe,“ řekl jsem.

„Já také,“ dodal profesor, „moji hosté vždycky říkali, že se u mne spí dobře. To dělá asi – také – ten báječný vzduch –“

Snažil jsem se hovořit ve společenském duchu, stejně jako profesor, chápal jsem, že moje sténání by ho mohlo vydráždit –

Ale nepříjemná grotesknost okamžiku, kdy oběť a kat hovoří jako dva gentlemani, na mne doléhala zvlášť tíživě –

Mám rád komedie.

Mám rád tragédie.

Ale nesnáším tragikomedie.

23

Nakonec jsem už neměl sílu jednat, jako bych byl pozván k profesorovi na čaj, a vykřikl jsem na něj –

„Byl byste tak hodný a odvázal mne?“

„Nejsem hodný,“ řekl profesor.

Chvíli jsme mlčeli a já pozoroval, jak připevňuje dlouhou hadici k bedně.

„Milý příteli,“ řekl mi Frankenstein, „dobro a zlo jsou jen kategorie, které si vymysleli lidé, jen dohoda, stejně jako kterákoliv jiná, nebo ne?“

„Samozřejmě že ne,“ zachraptěl jsem.

Jestli jsem na něco neměl náladu, bylo to právě tohle – – rozprávět s profesorem Farkensteinem o mravních kategoriích, o dobru –

„Podívejte na zvířata,“ řekl profesor, „znají dobro?“

Mlčel jsem.

Chápal jsem, že profesor chce moji přítomnost, ne mé názory.

Souhlasit jsem s ním nemohl, dráždit jsem ho nechtěl.

„Dobro je libost, zlo je nelibost, nemyslíte, milý příteli,“ švihl ke mně profesor Farkenstein dlouhou jehlou.

Uvědomil jsem si, jak sebou opice při dotyku cukla. Cítila bolest?

„Milý příteli,“ řekl Frankenstein, „já chci proměnit lidi do živočišné podoby jen proto, abych jim pomohl – – abych je odměnil –“

Zkontroloval pouta na mých nohou.

„I když si nejsem jistý, jestli si tu odměnu zaslouží,“ dodal.

Pak usedl na židličku proti vysokému oknu, za kterým stříbrněla obloha nad oceánem, obloha plná par –

Chvílemi protkávaná křídly kormoránů – v dálce, v dálce –

Profesor se rozhovořil. Zpověď kata, napadlo mne. Co jiného než –

Zpověď dobročinného kata…

Podle Frankensteina došlo při evoluci k tragickému omylu.

V biologickém vývoji došlo ke zkratu.

Zkratem nazýval profesor myšlení.

Podle něj jsou zvířata šťastná, protože nemyslí.

Rozebíral společenský, etický, sexuální přístup zvířat k existenci a nacházel v nich tolik momentů, které –

Které by jim podle něj lidský rod mohl jenom závidět.

„Nechci vám brát svobodu,“ řekl mi nakonec, „vyberte si zvíře –“

24

Řekl to stejně, jako by říkal: vyberte si domov.

Nebo vyberte si bonbón.

Ukázal širokým gestem ke stěně pavilónku, ke stěně, kde stály klece.

Poklepával na skleněné stěny jednotlivých klecí, na drátěné stěny, prostrkoval dlouhé prsty mezi mřížemi –

A některá zvířata laskal –

Všiml jsem si myši, která pobíhala v jednom oddělení té palácovité klece, a vzpomněl jsem si na dávný profesorův noční telefon –

Věděl jsem, že v poslední době se ztratilo na pobřeží více lidí než obvykle, a uvažoval jsem, kolik těch nezvěstných vplynulo sem do klece –

Zvířata už procitla a ticho pavilónku občas rozčíslo chrochtání, vytí, štěbetání.

Díval jsem se do oček zvířat v klecích – – Zajímavé, jak zvířata, kterým jsem se díval do očí, buď začala vztekle skučet –

Nebo jsem měl dojem, že pohledy jsou čepele, které proti sobě namíříme, a ten, kdo v tom mušketýrském souboji má silnější čepel, vítězí –

Zahání druhého.

Rozhodně to nebylo příjemné, dívat se zvířatům do očí – – a když jsem si představil, že některá z očí v kleci –

Budou za okamžik moje –

„Docela rád bych si to zkusil,“ řekl jsem Frankensteinovi.

„To mne těší,“ řekl profesor Farkenstein, „to mne opravdu těší.“

Nechtěl jsem ho v žádném případě rozzuřit.

„Doufám,“ řekl jsem, zavalený okamžitým nápadem, který jsem považoval za dobrý, „doufám, že mne vrátíte brzy zpátky a pak –“

„Mohl byste chvíli mlčet?“ zeptal se mne profesor.

Byl skloněný nad velkou krabicí, do které vedla hadice od stříbrné jehly, a zaujatě v ní pohyboval – čím pohyboval, jsem nemohl rozeznat –

Mlčel jsem.

Snažil jsem se na svou situaci dívat z veselejší stránky –

Ležím tu a budu rybou – –

Náhle jsem se dal do hysterického smíchu, který jsem nedokázal zastavit – – i když mi ten smích působil větší bolest než největší pláč –

Profesor Farkenstein se ke mně vztekle obrátil.

A přehodil mi přes hlavu svůj pracovní plášť.

25

Když mi sňal plášť z hlavy, byl jsem malátný, záchvat smíchu ze mne vynesl poslední energii, poslední zaujetí, jakého jsem byl schopen –

Díval jsem se na profesora, soustředěně tiskl úzké rty.

Pak jsem si všiml, že má v ruce skalpel –

Ani jsem se nepokusil pohnout, náhlá otupělost, která byla možná následkem děsu a možná následkem uspávacích prášků, mne zasypala –

Díval jsem se na profesorův skalpel, který se blížil k mému břichu, a náhle mi bylo docela jedno, co se mnou profesor udělá –

Ucítil jsem dotyk na břiše – – Jako by se mne dotkl krystal ledu –

Ledový břit – –

A pak jsem uslyšel zvuk – – Dřípavý zvuk bych to nazval –

Profesor mi rozřezával vestu od smokingu a košili, vedl přímý řez od pasu vzhůru, pak ze mne strhl látku a obnažil mi hruď –

Měl v očích něco soustředěného a vášnivého – – a přitom lhostejného, tak se, vzpomněl jsem si, dívá moje hospodyně, když zabíjí husu.

Toužil jsem profesora oslovit, zeptat se ho na cokoli – – abych prolomil ticho –

Profesor odložil skalpel, cinklo to jako stříbrný zvonek.

„Už jste si vybral zvíře?“ Frankensteinova tvář se sklonila, jeho oči se jen taktak nedotkly mých očí –

„Ne,“ vydechl jsem –

„Pospěšte si,“ řekl.

„Nevidím na ně,“ řekl jsem a zaškubal spoutanýma rukama.

Profesor vzal skalpel a přeřízl mi pouta.

Byl jsem daleko silnější než on a nemohl jsem si vysvětlit, že se k tomu odhodlal – – I když jsem byl malátný, měl jsem dost síly.

„Nesnažte se ani rychleji pohnout,“ varoval mne Frankenstein, pozvedl ruku s dlouhou stříbrnou jehlou, „nemusím se vás dotknout – mohu i na dálku –“

A udělal významné gesto ke kleci –

Gesto, jako by mi chtěl naznačit, že pak – pokud budu vzdorovat a on si mne nasadí do špičky své jehly, už nebudu mít právo výběru –

Díval jsem se na zvířata v kleci, přecházel podle ní.

Vy byste věděli, kterým zvířetem byste se rozhodli být?

Já si tuto otázku nikdy nepoložil v jiné rovině než v koketní, s některými myšlenkami mají lidé ve zvyku pouze koketovat, i když jsou vážné.

Nebo –

Nebo vážné mohou být.

26

Díval jsem se na zvířata, ale nemohl se přimět, abych je vnímal jako možnosti svého bytí, vnímal je nejen jako srst, zuby, šupiny, peří, zobáky –

Ale nikdy jsem je nemohl vnímat jako jednu z možností své existence – –

„Jednou to bude všechno jednodušší,“ hovořil profesor Farkenstein, mířil na mne stále svou jehlou, jako by ke mně skláněl hlaveň –

A rozhovořil se o tom, jak jednou bude všechno jednoduché, hovořil o tom, jak jednou vyjdou do ulic lovci s podobnými jehlami ve svých dlaních –

Líčil „velký lov na lidi“, který nastane, líčil velké továrny, ve kterých budou transporty lidí měněny v ryby, krávy, ovce –

Ve svém zaujetí se pouštěl i do detailů, které by, pokud bych nestál před ním do půl těla nahý a bezmocný, mohly být přijímány celkem zábavně – směšně –

„Dělejte,“ vyzval mne profesor Farkenstein netrpělivě.

Klouzal jsem pohledem z jednoho oddělení klece do druhého – – –

Zastavil jsem se pohledem u malé myši.

„To je –“ řekl profesor Farkenstein, užuž jsem se domníval, že mu sjede z úst přiznání, ale jen mávl rukou, abych si myš nevybíral –

„Které zvíře byste si vybral vy?“ vykoktal jsem –

„Nemám na takový odpočinek čas,“ řekl profesor rychle a takovým tónem, jako by proměna ve zvíře byla odpočinkem pro člověka, druhem dovolené – –

Ano, on nemá čas.

On je zaneprázdněný, jako všichni pomatení.

K duševnímu zdraví, jak se stále víc přesvědčuji, patří umět vypnout a udělat si čas na lenost – Opravdu pilní lidé umějí být i dokonale líní.

„Nebudu to protahovat,“ řekl profesor.

Viděl jsem, že se jeho tvář mění, kůže se mu kolem úst napínala, jak stahoval své krátké úzké rty, dech se mu rychlil –

Přichází na něj zaujetí, jaké cítívají lovci na posedu, když pozvednou hlaveň a zamíří na laň, která se vymanila z lesní tmy –

„Co byste říkal támhleté rybě?“ ukázal na tenkou apatickou rybu.

„To není zrovna můj typ,“ snažil jsem se hovořit vtipně –

Ale hlas, kterým jsem svůj žert vyslovoval, mi křehl –

Křehl hrůzou.

„Ryba vám bude slušet,“ řekl profesor a pozvedl jehlu.

Rozhodil jsem ruce – tak jak to dělají odsouzenci před popravčí četou, to gesto mi uvízlo v paměti – odkud – z nějakého filmu – nebo z Goyi – a občas se mi vrací, předkročil jsem –

A pevně stiskl víčka.

Čekal jsem, kdy ucítím kolem sebe vlhké dotyky, kdy se mých šupin dotkne vlažná voda akvária –

Mnul jsem si ze vší síly prsty, abych vychutnal naposledy ten dotyk, mohu si třít prsty o sebe, tak silně, až ucítím z těch dotyků bolest –

Co asi cítí ryba?

Cítí vůbec dotyk na svých šupinách?

Ale místo vlhka, které mne mělo obklopit, jsem ucítil docela jiný vjem – dupot, křik, třesk skla –

Podíval jsem se před sebe a viděl, jak profesoru Frankensteinovi sedí na zádech opice, drží ho pod krkem a piští – piští bolestně i vítězně –

27

V tom okamžiku, kdy se profesor Farkenstein rozhodl vztáhnout na mne svou jehlu a přenést mne na její špici – v tom kratičkém zaváhání se Chelon vymrštil –

Vznesl se profesoru Farkensteinovi na záda, obepjal mu prackami hrdlo –

Zdálo se mi, že v ryku opice, škrtící profesora Farkensteina, rozeznávám starý Chelonův hlas –

Snad Chelona profesor Farkenstein včera zapomněl zavřít do klece, snad si starý šejdíř Chelon ve svém novém chlupatém těle dokázal poradit s petlicí –

Natáhl jsem ruku a vyškubl profesoru Farkensteinovi jehlu z ruky.

Odhodil jsem ji na lůžko –

Profesor Farkenstein byl prvním Chelonovým útokem pěkně překvapený – – ale hned se vzpamatoval a opici odmrštil, přelétla půl pavilónku –

Ale to jsem už byl u Frankensteina já.

Zkroutil jsem mu ruku za zády, dostrkal ho ke kleci, ve které byl obvykle uvězněn Chelon, vecpal jsem ho dovnitř –

Pečlivě jsem zajistil petlici klece a – – rozplakal se.

Věděl jsem, že se směji, směji, a nechápal jsem, proč pláču – – ale snad největší smích, jakého je člověk schopen, dokáže unést jenom a jenom pláčem.

28

Nejlepší bude, usoudil jsem, když okamžitě zavolám policii a přenechám odpovědnost za profesora někomu jinému. Chtěl jsem jen spát, spát, spát.

Myslím, že ve mně dozníval prášek, který mi večer profesor namíchal do pití. Ploužil jsem se k Frankensteinovu domu a každý krok byl pro mne utrpením.

Po čase jsem si všiml, že jsem se vydal cestou, která vede od profesorova domu – – pomatený ospalostí jsem na to přišel dost pozdě, a tak jsem se vracel –

Když jsem užuž docházel k Frankensteinovu domu, zahlédl jsem na cestě k pavilónku Estelu – napadlo mne, že může otce z jeho klece vypustit –

A pak mne napadlo, jak se asi vyděsí, až vejde do pavilónku a nalezne otce zavřeného v kleci –

Pokusil jsem se ke kleci popoběhnout, ale nohy mne neposlouchaly, tak jsem se ploužil dál – zkusil jsem zavolat – Estelo, Estelo –

Ale uvědomoval jsem si, že jen sípavě šeptám –

Co mi jen mohl Frankenstein dát do ginu.

Obloha nad pavilónkem byla stříbrně šedá, končilo jitro a ještě nezačal plný den, oceán se rozkládal do nedohledna, stříbrněl a matněl v parách –

Před nesmírností oceánu se mi zdálo vše tak malicherné –

Pamatuji se, že jsem u pavilónku usedl a začal dřímat, ale v poslední chvíli jsem se vzchopil, protože jsem zaslechl Estelin výkřik –

Byl to jasný výkřik, ametystový výkřik, kdybych ho měl přirovnat k drahokamu –

Opřel jsem se o veřej pavilónku –

Estela hořela.

Zřejmě se dotkla špice jehly, když chtěla klec s profesorem otevřít. Jehla byla kousek od Frankensteinovy klece.

Snad Estela usedla a jehla se k ní po igelitu skutálela –

Zavadila o ni – – snad – –

Hořela jí ruka.

Estela pobíhala po pavilónku a křičela, ale její křik brzy ustal – byla tak zděšena, že nedokázala ani vydávat hlas –

Stála v bílém tričku a v úzkých bílých kalhotách, v jitřním nasvícení vyhlížela jako antická socha, pozvedla dlaň k oceánu –

Hořící dlaň – hořící socha –

Z prstu jí vystupoval ten zvláštní oslepivý oheň, jaký jsem viděl plát na Chelonově hrudi –

Slyšel jsem jen něžný praskot plamenů –

Zvířata v kleci strnula a mlčela, vykláněla se z mříží –

A Chelon, ulekaný ohněm, se k mřížím tiskl, jako by toužil vlomit se do nějaké klece a tím se zachránit –

Pro někoho se zdá –

Pro někoho se zdá záchranou klec.

29

Přikovaný hrůzou –

Tenhle obrat jsem nesnášel, zdál se mi jako dutá fráze – ale když jsem byl ve dveřích pavilónku a nemohl se pohnout, ilustroval jsem svou existencí tohle úsloví.

Estela hořela –

Ve své malátnosti jsem nebyl schopen vnímat její stav tak, jak bych ho vnímal jindy – neměl jsem s ní soucit – Lítost –

Vnímal jsem ji jen jako estetický zážitek.

Oheň ji zřejmě nebolel, protože Estela po krátkém čase přestala křičet a dívala se na svou hruď, plamennou hruď.

Dokonce se mi zdálo, že se začala usmívat –

Možná ji něžné plameny laskaly –

„Doktore,“ řekla mi užasle, „co je to za –“

Víc toho už nevyslovila – – Nenašla ani čas, aby pojmenovala to, co ji postihlo – Ticho bylo to poslední, co jsem Estelu slyšel vyslovit –

Protože v tom okamžiku, kdy ke mně stočila užaslou tvář –

V tom okamžiku jí vzplála hlava –

Oheň se Estele sunul po těle jinak než Chelonovi – – zřejmě jí vzlínal po těle mnohem rychleji –

Usmála se na mne, jako by se mi omlouvala za to, co se s ní děje – Usmála se – hořícími rty –

Když o tom teď uvažuji, napadlo ji možná, že ji chceme s otcem pobavit, proto se on schoval do klece a proto ten laskající oheň – –

Ale pak se změnila v sloup ohně, už jsem nedokázal rozeznávat její pleť. Estelina pleť se změnila v pleť ohnivou –

Pleť sršící –

Rozeznával jsem plamenné nohy – – z hořícího sloupu vyklouzlo planoucí stehno, obepnuté látkou – dlouhá noha ulitá z hladkého ohnivého sloupu –

Estela popoběhla po pokoji, běžela svou sladce vzpřímenou chůzí – rozhodila rukama, jako by je napřahovala k otci v kleci –

A pak oheň začal hasnout – byl útlejší, útlejší –

A v pokoji šlehal jen jediný úzký plamen a pak zmizel –

Teď jsem zaslechl sípot, sípot nesmírného vzteku – – sípot, jako by zlo samo dostalo v tomto ránu hlas –

Profesor Farkenstein ve své kleci plakal vzteky.

30

Náhle vymrštil z klece ruku a já viděl, že vytrhl z jedné police proti své kleci stříbrnou jehlu –

Zrovna takovou, jakou chystal na mne –

Uskočil jsem za dveře, počítal jsem s tím, že po mně chce jehlu mrštit nebo z ní nechá vysálat paprsek – který –

Který mne protne –

Ale světlo, jaké vyrazilo z pavilónku, mne vedlo k tomu, abych se vrátil zpátky.

Profesor hořel –

Z klece, ve které se krčil, šlehalo prudké světlo, profesor skrčený až k zemi vzplanul po celé délce těla –

Odsoudil se sám –

Když o tom uvažuji teď, po letech, zdá se mi to banální, ale pamatuji se, že tehdy, v onu chvíli jsem ucítil slavnostní mrazení –

Chápete? Prst osudu.

A tehdy, když jsem se díval na jeho planoucí tělo, na skrčenou ohnivou postavu, jsem poprvé ucítil s profesorem Farkensteinem soucit –

Snad i trochu lásky – Lásku, jakou cítívá člověk ke všemu bezmocnému, protože ve všem bezmocném vidí tak trochu svůj vlastní obraz –

V každé bezmocnosti rozeznává člověk svou vlastní bezmoc.

„Profesore,“ vykřikl jsem a snažil se otevřít klec, nedbal jsem na plameny, které z klece vyšlehávaly a vlály v průvanu –

Nedbal jsem, že od něj mohu také chytit, nakazit se plameny.

Ale ten oheň nebyl nijak nepříjemný, nebolel, naopak, hřál a prostupoval mne jako jakási neznámá, ale mocná a spravedlivá síla, která nestravuje – – – ale hojí.

31

Světlo v kleci na chvíli proměnilo profesorovo tělo do ohnivých obrysů, skrčené profesorovy údy prošlehly v šerém výklenku klece – –

A pak se profesor jakoby stavil do jediného světelného balvanu, pak do světelného kamene, do světelné hroudy –

A ta hrouda světla se neustále zmenšovala –

Byla velká jako hrášek a stále titěrněla, vyhlížela jako jiskra, která zaletěla do klece –

Zrcadlila se v mřížích.

A potom pohasla i ta poslední jiskra –

Otevřel jsem klec.

Zašátral jsem v ní –

Ale nedotkl jsem se ničeho, jen jitřní průvan, který vzlétal ke kleci z otevřených dveří, mi opocenou dlaň jemně chladil – –

32

Vypotácel jsem se z pavilónku, díval se do slunce, které se vznášelo nad oceánem –

Opět jsem pocítil svou nepatrnost, titěrnost, marnost.

Díval jsem se na nekonečno oblohy a nekonečno vodstva a snažil se neusnout, protože jsem věděl, že usnout nesmím –

Vzpomněl jsem si, že profesor má v pavilónku bar.

Došátral jsem se k němu a vytáhl láhev, která byla nejblíž, pamatuji se, že mi v tu chvíli bylo úplně jedno, co budu pít, jen když budu pít –

Toužil jsem si zároveň pozornost ztupit i zbystřit.

Napil jsem se a zdálo se mi, že se mé paradoxní přání splnilo, cítil jsem se náhle i bystřejší, i otupělejší –

Napil jsem se ještě jednou.

Potřeboval jsem –

Potřeboval jsem být ještě bystřejší.

A ještě víc obrousit vzpomínku –

Pak jsem vzal do ruky jehlu, která ležela před klecí, jehlu, kterou se profesor dotkl – sám sebe –

Snažil jsem se, abych se nedotkl špice jehly.

A dalo mi to dost práce, prsty se mi chvěly –

Pamatuji se, že mi jednou jehla vypadla z prstů a já zděšeně poskočil, aby se mi špice té dlouhé stříbrné jehly nedotkla stehna –

Je tam.

Je tam v té špici –

Profesor Farkenstein – Frankenstein.

Prohlížel jsem si fascinovaně zářící špičku jehly –

Byla ostrá, přebroušená skoro do neviditelna –

Samozřejmě, mohl jsem jít do profesorova domu a zavolat policii, nechat tuto jehlu prozkoumat odborníky –

Jistě by – tedy: možná by – našli odpověď –

I když profesor Farkenstein tvrdil, že tohle nikdo nepochopí.

Ale já chtěl zapomenout –

A chtěl jsem, ABY SE ZAPOMNĚLO –

Otevřel jsem nejbližší oddíl klece, ve kterém seděl starý olysalý pes, a přiložil jehlu k jeho hrudi –

Pes sebou škubl.

A pak se vypotácel z klece –

Podíval se na mne pohledem, ve kterém byla jakási bezmocná, vzteklá moudrost –

A pak vyšel z pavilónku –

Přistoupil jsem ke dveřím a díval se za ním.

Šel pomalu, šel tou kymácivou chůzí, platfusácky našlapoval, stejně jako chodíval profesor Frankenstein –

Je to nemožné, nemožné, říkal jsem si.

A pohlédl jsem na nesmírný oceán, abych získal posilu –

Ale nesmírnost oceánu ke mně hovořila o tom, že vše je možné.

Tak jsem raději sklonil pohled ke starému psu, který odcházel od pavilónku po skalnaté stezce, menší a vzdálenější, vzdálenější – –

Konečně, byl jsem rád, že odchází –

Byl jsem rád, že mizí tak rychle.

Mám psy rád.

Ale tohle –

Tohle byl ošklivý pes.

33

A pak jsem zvedl druhou jehlu –

Slunce se vyneslo, paprsky padaly do oken pavilónku a stříbrná jehla mi planula v prstech, jako bych držel paprsek –

Zadíval jsem se na špici jehly.

Tahle špice se třpytila, jako se třpytívaly Esteliny vlasy.

Je tam – je ve špici té jehly –

Cítí něco?

Vyhlíží na mne z té planoucí špice?

Anebo je do ní zakleta v nevědomí, čeká, čeká.

Škoda že jsem se profesora nezeptal – – na tolik věcí jsem se ho mohl zeptat –

Vyhlédl jsem z pavilónku.

Olysalý potácející se pes ale už na stezce nebyl.

A pustá stezka přízračně sálala v horkém nasvícení.

Pustá cesta nad nekonečným skalnatým oceánem –

34

Otevíral jsem jedna dvířka klece po druhých, ptáci váhavě vycházeli a odlétali otevřenými okny pavilónku nad hladinu oceánu – –

Psi vycházeli ven, někteří se mi třeli o nohy.

Kočky se vyplížily, elegantně vyplížily, odběhly.

Kdo to je – kdo – uvažoval jsem –

Snažil jsem se v pohybech zvířat vyčíst lidské pohyby – – –

Když vycházela ze svého oddělení krásná perská kočka, vyklouzla mi jehla z prstů – Měl jsem prsty zpocené – tekuté potem –

Dotkla se kočičího hřbetu –

Kočka sebou cukla a uskočila –

Pohladil jsem ji a pamatuji si, že se mi lichotivě otřela o ruku – – a pohlédla mi do očí, ale ne, to nebyly její oči, to byly oči – dívčí –

Krásné a jasné a lstivě nevinné oči –

Lstivě nevinné.

Ty oči –

Ty oči jsem přece už někdy viděl –

To byla má poslední myšlenka, než jsem usnul.

Když jsem se probral, stálo slunce vysoko nad oceánem a pavilónek byl prázdný.

Vypotácel jsem se před něj a opřel se o dveře.

Na stromě u pavilónku seděl Chelon, opičák, slastně se tiskl na větev a mhouřil oči do lahodných paprsků – –

Bylo mu dobře.

Na útesu nad oceánem jsem zahlédl sedět perskou kočku.

Mhouřila dívčí oči a předla –

Vypadala – vypadala daleko spokojeněji než Estela.

Došel jsem k domu profesora Farkensteina a váhal, mám-li vejít do haly a zavolat policii – – a všechno oznámit – – –

Užuž jsem vešel do haly –

Ale pak mne napadlo, že něco takového nemohu telefonovat policejnímu inspektorovi, a zvlášť ne svým kolísavým hlasem –

Nasedl jsem do vozu.

Chvíli jsem vzpomínal, jak se startuje, ale i na to jsem si vzpomněl. Jen neusnout, jen neusnout, nakazoval jsem si.

A pak jsem vyjel do palčivého slunce, kalifornského slunce, a ujížděl na cestě vlomené nad oceán do skály – –

Pro tu kočku bych se měl vrátit, říkal jsem si, je tak krásná, a kdo ví, jestli by tu neměla hlad – Krásné kočky nemají mít hlad –

Slunce planulo stále výš a stále jásavěji –

A pamatuji se, že když jsem sjížděl ze skály, viděl jsem na kraji cesty malou šedou skvrnku –

Povalovala se –

Povalovala se ve vyprahlé trávě.

Takový starý, starý olysalý pes.

Eduard Martin
Přízraky doktora Frankensteina

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 24. 1. 2025

ISBN 978-80-274-4282-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4283-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4284-3 (prc)