Rožmberský regent

Román ze 16. století o Jakubu Krčínovi z Jelčan a Sedlčan, budovateli rožmberských rybníků

Jaroslav Bartl

Znění tohoto textu vychází z díla Rožmberský regent tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím R. Promberger v Olomouci v roce 1941.

Text díla (Jaroslav Bartl: Rožmberský regent), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 4. 4. 2025.

Znak Jakuba Krčína

(Jan Hötzl dle Krčínova kancionálu)

Tvrdé kameny s tesanými růžemi

mluví o Rožmbercích,

české rybníky

chválí Jakuba Krčína.

Předmluva

Velikost Jakuba Krčína z Jelčan, rožmberského regenta, poznal jsem vlastně v okolí starobylého města Třeboně.

Za regentovým geniálním duchem i výtvorem putoval jsem bezmála plné dva roky. Staročeský rybnikář mne okouzlil. Obetkala mě jeho nezměrná láska k českým vodám tak neochvějně, že mistr vodotoků a rybníků stal se mým svodným majákem.

Regentova postava vyvstávala přede mnou všude tam, kde regentovi kanul pot z čela. Nejkrásněji jeho osobnost mi zatřpytila na blatech, a to v době, kdy vody kvetly. Tehda se mým očím zjevoval rybniční hospodář jako poctivý měřička a budovatel rybníka Rožmberka, Světa a Nové řeky.

Tak jako byl Jakub Krčín nesmrtelným stavitelem velkolepého vodního díla, byl i dítětem doby Rožmberků: jihočeským donem Juanem, alchymistou a „pekelníkem“. S takovým Krčínem se mnozí ještě dnes shledají v tradici lidu na Třeboňsku, Sedlčansku a Poděbradsku.

Nežli jsem přikročil k sepsání „Rožmberského regenta“, předcházela řada studií v třeboňských archivech. S upřímnou vděčností vzpomínám tu srdečných rozhovorů s p. archivářem knížete ze Schwarzenbergu, Václavem A. Hadačem, který mně k přátelské upomínce věnoval svůj hodnotný spisek „Staročeský rybnikář Jakub Krčín z Jelčan“ (vyd. jako zvl. otisk z TRADICE – Čes. Budějovice, 1935/II, č. 2–3, stran 8). Zároveň mne upozornil na knížku prof. J. Schneidera „Kolínský rodák Jakub Krčín“ a na knihu Fr. Teplého „Příspěvky k dějinám českého rybnikářství“. Uvedené publikace byly pro mne cennými prameny. – Zároveň děkuji p. R. Urbánkovi, univerzitnímu profesoru v Praze, za několikeré cenné pokyny k sepsání díla, Ing. Dr. Th. Mokrému v Písku za zaslanou mapu „Vodní cesty na Třeboňsku“ a Jar. Palečkovi, referentu osvět. služby v Jindřichově Hradci, za orig. fotografie z Krčínova kancionálu.

Věkovité hráze rožmberských rybníků pevně stojí. Sbírají miliony hektolitrů vody a chrání široširé kraje před zhoubnými povodněmi.

Znamenité dílo české středověké techniky – práce kolínského rodáka Krčína – plní svoji důležitou úlohu. Těmito obrovskými nádržemi, které jsou nejen sacími akumulátory přebytečných vod, ale i rybnými vodami, vystavěl si rožmberský regent v srdci jihočeského lidu pomník nejtrvalejší.

Třeboň–Praha 1941

J. B.

Jarní zpěvánková lázeň

Anděl Páně sestoupil roku 1561 o mnoho dříve z hor do předhoří a údolí než kdy jindy.

V kotlině mezi vrchy při Vltavě rozkvetly prvosenky a fialky již o Hromnicích. Pole, stráně, louky a lesy zasvítily šťavelovou zelení v tento čas, až se oči podivovaly.

Šplounající řeka narážela tu a tam na kámen a ozvěna slavičí písně se vracela z roztodivného hradu nad Vltavou znovu do údolního žlebu. Temná rokle na západě oddělovala tvrdý hrad od ostatní vyvýšeniny. Dřevěný, zvoditý most na Plášti, který vedl přes rokli, obveseloval tato místa.

Hluboké krumlovské lesy vydechovaly zdravými zákvěty omamnou vůni, která pronikala široko daleko do luhů a mlak. I silné zdi fortelného hradu Krumlova s hláskou vdechovaly do sebe vůni růžovou a dštily zase ze sebe parfém pižma, freje, síry i vášně. Okrouhlá věž, krásná a spanilá, jíž rovné způsobem a položením nebylo v celých Čechách, hlídala široširý kraj.

Och, veselo a spravedlivě se žilo na dvoře Jeho Milosti vladaře domu rožmberského!

Pan Vilém z Rožmberka – rodič šicendorfský – státník císaře Rudolfa Druhého, uměl si vybírati na své zboží zkušené i životem broušené rádce.

A jedním z jeho milců se stal toho léta úředník borovanského kláštera – předtím dozorce polí, lesů a honitby Viléma Trčky z Lipé – Jakub Krčín, rodem z Kolína nad Labem.[1]

Krčín byl sjednán do služeb pánů Rožmberků jako podpurkrabí za roční plat 30 kop míšeňských. Nově nastouplému dvořáku přidala k platu J. Milost páně: šaty, stravu při čeledním stole a k osobní potřebě koně.

Erbovní pán Krčín, přídomkem z Jelčan,[2] stvrdil zástupcům pána, vysokému hradnímu úřednictvu, tuto právoplatnou smlouvu. Při tomto aktu stiskl pravici erbovního pána hofmistr – dlouhán Stolinský, purkrabě Jan Wamberský a naposled zavalitý kancléř páně Václav Albin, pohlížeje přímo do Krčínových očí.

Oči Krčínovy při slibu zaplály modře, tak jako jeho modrý erbovní štít. Ale brzy zasvitly zeleně, takovou žertéřskou farbou, jakou asi zbarvili papouška, kterého měl ve štítě.

Krčín cítil zcela dobře ty pichlavé oči, jež se upíraly na něho v té chvíli. Nejraději by si přes hlavu přehodil šlojíř, aby se stal neviditelným. Z proudění krve strahoval, jak se mu obličej rudí, bělí i žloutne. Maně si vzpomněl i na klenot, tři pštrosí péra, že stejně tak svítí v jeho erbu.

Páni se po slibu dlouho nezdrželi. Svatý Matěj vyvábil je ze studených zdí krumlovského hradu. Houlavý jarní den lákal kdekoho, aby pookřál na srdci otvírající se země.

Jakub Krčín osaměl… Byl rád, že si mohl v samotě oddechnouti, neb stejně se mu v ústech stáčelo hořko a sliny se hromadily.

„Bude tu asi pěkné štěkání,“ pravil a odplivl si.

Po chvilce se jeho drobná postava napřímila. Z hrubého stolu rytířské síně zdvihl smlouvu, svinul ji a spolu se suplikou zastrčil do kožených varhánků měšce.

Nešporná hodina minula, když se odebral Krčín pomalu, skoro šmithavě, do své sednice. Ta se rozkládala na konci dlouhé chodby obytného stavení. Nevyrovnala se sice půvabem zlatým a modrým pokojům vladařovým, ani ne fraucimorům, nebo snad útulně militkým síncím purkrabího Wamberského, nebo domovu hofmistrovu a kancléřovu, nebo bytu hradního hejtmana a důchodního, ale byla stejně půvabná a dvorská.

Podpurkrabí Krčín stanul u okna. V dolejším place uviděl z gruntu dobrá stavení a dvoje klenutí, jedno na druhém; vespodu marštale a z druhé strany světnice, špižírny a podzemní sklepy. Nahoře, nad tím vším, se rozkládaly hradské úřady. Pěkná řádka světnic, komor, síní, kanceláří, kuchyní, sýpek, obilnic, sklepů, věží a věžiček.

Po chvilce se obrátil k protějšímu dvojoknu nad visutými zahradami. Zahleděl se dolů k řece v zadumání…

Švitořivé trylkování ptactva, šum lesů a vody přehlušovaly dole stojící panečnice i vdané ženy. Praly a máchaly v tekoucí vodě rubáše, sukně, hace, nohavice, zástěrky, kordulky, zavití a šátečky, vesele si přitom prozpěvujíce:

„Voda nohy nemá,

proto se vodit nedá…“

Krčín stál dosud nehybně u okenice dvojokna nad Vltavou. Svýma zamženýma očima se díval v tu stranu, kde leží Borovany. Vzpomínal na dvojctihodného probošta Matěje Kozku z Rynárce. Slyšel o něm nedávno, když od něho odešel, že „kněz probošt pšenice i jiné obilí rozprodav, peníze propil, pivovar opustil, krčmě dvě p. Krištofovi Kořenskému na 100 kop míš. v Nesměni a Rankově zastavil, a naposledy, když se zadlužil a vše zpustoval, klášter panu vladaři Vilémovi z Rožmberka odevzdal a dni své po frantovsku trávil“.

Podpurkrabí v duchu zalétl i do klášterní kobky k svému učiteli a příteli Skaldovi.

Viděl jej živě před sebou, jak sedí zamyšlen nad tabulí stolu a rejsuje do knih zemné haltéře pro rybí plůdek. Pozoroval ho tak po několik jar, pracoval s ním a posléze se stal i jeho osobním kalánem.

Nyní, když Krčín hleděl na sádky v rožmberské zahradě a opět na chvějící se vlny Vltavy a věž Svatovítského chrámu, znovu si vzpomněl na Skaldu. Na provizora borovanského, Řehoře Skaldu, mistra vod, a byl mu za jeho vejklady neskonale vděčen.

Tmavě zelenavé pruhy se táhly podél břehů řeky a fialové přítmí se snášelo nad krajem.

Podpurkrabí doposud stál u okna a jaksi spokojeněji si mnul frňousy. Na tvářích, bradě i pod nosem stály mu tyto pichláče jako vlasy plně smolné. Vyjadřovaly plnou sílu erbovníka z Jelčan, který nedávno překročil čtvrt století svého věku.

Zpod hustého, nad mírně klenutým nosem srostlého obočí hleděly velké tmavé oči. Tupě zíraly před sebe, jako by někoho hledaly nebo po něčem se ptaly. Tak vždy vyhlížely, když strahovaly zlatitou hlavičku s ozdobným pentlíkem.

„Což milovat je hřích a svodnice je zavrženíhodnou hříšnicí?“ opakoval si kolikrát Jakub Krčín, když se ohlédl za nejednou křepčící láryní.

I dnes, ačkoliv tu trávil teprve druhý den, zahleděl se několikrát za slunným zákvětem. Tímto plným květem, touto růží mezi růžemi, byla panečnice Rejna, kterou poprvé spatřil na nádvoří při vstupu do hradu.

Právě nyní lehce přicházela ke čtvrtému zavření hradu. Čím přistupovala blíže k obytným místnostem, tím více se bouřila krev v těle Krčínově. Ač šero velmi houstlo, přece rozpoznával vnadné formy jejího těla. Dychtil po nich a teď si i přál, aby se staly jeho a jen a jen jemu náležely. Divoce rozšířené oči vrhaly z přisnědlého obličeje vinše nestoudné od oplečí až po Rejnina lýtka.

V nitře Krčínově se probouzel nezkrotnou touhou pud po ženě – a takového zákvětu, jakým byla Rejna, rovněž nešetřil. Teď teprve byl vděčen i mladému borovanskému páterovi Vavřinci Černohorskému, že mu častěji sjednával polštáře s vrkočemi.

Z jeho milostného rozpoložení vyrušil jej zvonec z prvního uzavření hradu. Branný z dolní ohrady oznamoval, že hrad Krumlov se zamršťuje všem opozdilcům.

Jakub Krčín, postaviv se v tu stranu, kde stála zámecká kaple sv. Jiří, a pokřižovav se, poděkoval Bohu za veškerou posilu při práci i za své zdraví. Poté se odebral na lože. Usínal s úsměvem na tvářích, za svitu hvězd Velkého vozu.

A když hlásný Jakub[3] na okrouhlé věži tvrdého hradu oznamoval kostěným rohem a kovovým hlasem hodinu k půlnoci, pan podpurkrabí si již oddechoval spokojeně…

* * *

Příštího týdne jel již Krčín s pány, byv Rožmberkem pozván, na kratochvíli.

Vedle turnajů a sedání se účastnilo panstvo z Krumlova rozmanitých radovánek a zabývek na Třeboňsku.

Tak přijeli 15. dubna 1561 oba bratří z Rožmberka a pan Jan Popiel z Lobkovic s dvořany, dvořáky a čeledí z Třeboně do Veselí. Navečer toho dne odjeli všichni do Soběslavě vstříc arciknížeti Ferdinandovi.

Když se vrátili, konaly se u Veselí velké radosti.

Ve čtvrtek 17. dubna po poledni arciknížecí M s vladařem a jinými pány a rytíři, jichž tu bylo nemálo, jeli na štvaní.

V pátek 18. dubna před polednem se konalo opět štvaní. Po bohatém obědě stříleno z kuší a ručnic skrze trychtéř a hrálo se v kostky. K večeru panstvo znovu štvalo mladé medvědy.

V sobotu 19. dubna před polednem se konal závod koní. Po obědech stříleno z kuší a ručnic, házeno tauší a puštěno na hromadu deset párů kohoutů. Poté byli páni po pořádku pryčováni a naposledy závodili ve skocích a zápasili.

V neděli 20. dubna po občerstvení byl štván veliký medvěd. Rovněž v pondělí panstvo štvalo a raketlí pálilo statného medvěda. Toho dne puštěno v základ i patnáct párů chrtů.

Základové při štvaní a kratochvíli činili:[4]

Střelba z kuší šla o

150 tolarů

250 tolarů

40 tolarů

100 tolarů

100 tolarů

1000 kaprů

střílení z ručnic o koflík za

závod koní o

závod s chrty (každý pár) o

tauší házeno o

spouštění kohoutů o

V pondělí, kdy se rozloučil s hostiteli JM arcikníže Ferdinand, páni se tak zasmáli, až se popadali za břicha. Na hon totiž přijel borovanský opat Kozka z Rynarce. Kněz žertovný a šprochýř, který se k citaci na konzistoř zpravidla nedostavil a za něhož pán rožmberský musel vždy vypovídat.

Matěj Kozka přibyl do Veselí na malém kočáře; do něho měl zapřaženy čtyři vycvičené kozly, kteří s ním šli jako koně. V jedné ruce držel oprať, v druhé bič, a tak sjezdil za den i čtyři míle.

Vidouce, jak Kozka rozkošnicky sedí na kočárku, pustili Rožmberkové na zapřažené kozly polodivoké psy.

Smečka zvlčilých psů se vyřítila neočekávaně proti spřežení. Ale opat z Rynarce dobře rozuměl choutce pánů. Věděl, že mu budou léče všude nastraženy, pročež s prázdnou nikdy nejel; vždy vezl v kočáru živého zajíce nebo kočku v pytli. Rovněž dnes vezl s sebou dva vypasené ušáky.

Jakmile zvlčilí psi přiběhli k vozíku, Kozka pustil oba zajíce z pytle.

Veselá to byla podívaná.

Kozka křičel, psi štěkali, pelášíce za kličkujícími zajíci, opat kozly štval a páni se bavili…

* * *

Dni míjely a život na Krumlově se kotálel svým tempem.

Nevybočil z mezí ustálenosti. Jen zahálčivá čeleď poznala, že na hradě zavládla šlachovitá ruka. Ostatně poznali tuto tvrdou ruku taškáři a panští zloději, kteří zvěř lapali nebo stříleli. Těm nový hradský úředník šlapal na paty. Nepolepšitelné krádce trestal i na hrdle.

Proto není divu, že během několika svatvečerů poznali hradští úředníci: (vrchní hejtman, kancléř, komorní a důchodní písaři, pocestní, obroční, fišmejstři, lovčí, polesní, kuchmistři, stříbrníci, štolmistři, sekretáři či přední písaři, buchhalterové aj.), kdo je ten Krčín, přišlý nedávno z Borovan.

I JM vladař poznal podnikavost, ostražitost, důvtipnost a ráznost tohoto muže. Všímal si ho bedlivě a těšil se z hospodářského pokroku, který vnesl na jeho panství.

Nejkrásnější dni a večery nadešly na Krumlovsku v době růží.

Podél hlubokých krumlovských lesů, které se táhnou na mnoha provazců do dáli, rozkvétaly již na konci máje růžovité keře. Mnohé krumlovské panečnice trhaly a pentlily si do vlasů tyto šípkové růžičky, aby se zalíbily frejířům.

Hradští páni a dvořáci si opatřovali z parkánů rozličné koření, kvítí a zejména růže štěpné. Ty pak, ještě více parfémované, posílali na věčnou oplátku panečnicím. Mnohá jich měla plné šály a šátečky.

„Za silný frej se neplatí, jen odměňuje,“ říkával usměvavý podpurkrabí Krčín, když se zadíval na militké žejdlíčky krumlovských panečnic.

Jakub Krčín šetřil, cizí uskrovňoval, víno pánům radním odměřoval, z dluhů jiným nepomáhal, ale sám na růžích pro vyvolené nešetřil.

Růžemi a srdcovitými ústy vždy začínaly jeho žertéře. Tak i dnes se za lahodného červnového vánku, za bzukotu včelstev a vyzpěvování ptactva uchýlil – jak zpravidla činil – do sínce.

Tam již děvka dmýchala měchem do ohniště, aby ohřála vodu v kotli. Zanedlouho připravovala i vanovou lázeň. Erbovník Jakub Krčín již se těšil předem na koupel, jež jej posilovala i vzpružovala.

Rozkročil se proti oknu a stál tu tak v rouše Adamově, než přišla Rejna s dvěma dalšími pomocnicemi: Johankou a Žofinkou.

Dřevěná dvouušná vana – dosti hrubá – přetékala vodou, když do ní vstoupil Krčín.

Ó, jak blahý a militký pocit projel tělem podpurkrabího, když se vnořil až pod pupek do vany!

Žofinka poházela vodu i život Krčínův vonnými růžemi a na skráně vtlačila kapku růžového oleje. Jemnost parfému oblila Krčína takovou něhou, že maně políbil Žofince ruku. Žofka se jen trochu zapýřila a sklopila modré oči v moře růží, které přikrývaly silné mužství Krčínovo.

„Och, cítím se čím dál silnějším a zdravějším po koupeli,“ zadrmolil podpurkrabí, dívaje se upřeně na zlatitou panečnici Rejnu.

Rejna se osmělila a odpověděla: „Zajisté, můj pane, že voda kouzlo činí a masírování jen k utužení zdraví pomáhá!“

„Tak masíruj, militká panečnice!“ zašeptal erbovní pán a stiskl její paži, div Rejna nevykřikla.

Ačkoliv Krčín nepřekročil třetí křížek, přece jej krevní zauzleniny trápily dostatek. Oblíbená masérka Krčínova dovedla vystrahovati bolestivá místa, v nichž se ukrývaly sraženiny až velikosti daktyle.

Rejna roztírala a hnětla oběma rukama Krčínovy svaly, takže se zdálo, jako by na ně házela centnýře.

V jedné chvíli projela tělem podpurkrabího tak pichlavá bolest, že již chtěl vykřiknouti: „Jdižiš, jdižiš!“ Ale opanoval se včas mladý erbovník. Co by si o něm láryně pomyslila, kdyby až do konce nevydržel!

Nyní panečnice Rejna ustala, aby se pan podpurkrabí posilnil žejdlíkem hořkého piva.

Johanka, okouzlující vlajícím rezavým vlasem, přinesla mu černé pivo ze zámecké vrátnice až k jeho smyslně rozšířeným rtům.

Krčín polkl několik hltů studené chmeloviny a vprakticíroval žejdlík Rejně, aby i tato zlatitá panečnice sála po jeho rtech.

„Je chutné,“ pravila Rejna a postavila žejdlík před podpurkrabího na dubovou desku, kterou zatím přichystala Johanka.

„A husté jako kolomaz,“ dodal Krčín a znovu se, toho zloděje rozumu, napil.

Po masírování si chvíli ještě hověl pan podpurkrabí v jarní zpěvánkové lázni. Labužnicky se protahoval ve vaně, otíral si frňousy a oddaloval od sebe růže, aby panečnice věděly, co je přirozené, že není obhrubělé.

Avšak brzy se Žofka i Johana, doslouživše v lázni, odporoučely i se služebnou. Jen Rejna zůstala. Osušila pánovo tělo a poté mu zpříjemňovala jeho militkou rozkoš drbátkem. Drbátko, dřevěná tyč, zakončená na jedné straně rozevřenou malou rukou, bylo Krčínovi vrcholem slastí. Bez drbátka by se ani neobešel, neboť rozehřáté tělo po koupeli svědělo, hrozitánsky svědělo. Jistě by rozedřel pokožku až do krve, jak se mu již několikrát stalo.

Rejna a drbátko byly spolu nerozlučně spjaty. Tato zlatitá panečnice, jako by znala předem Krčínovy myšlenky, věděla, kam nejdříve sáhnouti drbátkem.

Och, jakou slast mu způsobovala tato pěkně rostlá panečnice, když drbátkem zajela z oplečí až hluboko za bedra, nebo z prsou hluboko po bocích. Tu Jakub Krčín jen chřípí rozvíral a stahoval, čelo vraštil, očima sál a hlasem halekal.

Zvláště dnes se dělo masírování po lázni s nesmírnou poctivostí. Vášnivý Krčín se rozkročoval na stolici co nejvíce a hladil občas ruku panečnice.

„Rejno, Rejničko, něžné ruce máš, jako z perlového aksamitu. Slyšíš, růžičko?“ žadonil neustále podpurkrabí.

„Opravdu, pane Krčíne,“ odvětila Rejna a vyprostila ruku z jeho tísnivého objetí.

„Neříkej mi tak, jitřní zpěvánku, víš, že toužím po tobě jako syn pouště po velbloudici!“

„K smíchu, pane podpurkrabí! Jak mne přirovnáváte?“ odvětila narychlo panečnice a její perličkový smích zazvonil sednicí jako dotýkaný stříbrný koflík.

„K čemu? K zákvětu!“ radostně vzkřikl podpurkrabí, vyskočil a objal Rejnu. Sevřel broskvoňovou panenku a přitáhl ji k sobě, chtěje políbiti její nachové rty.

Ale Rejna vycítila úskočný oumysl, odvrátila hlavu a vyklouzla z jeho chtivého objetí.

Krčín zakolísal. Panečnice hodila mu škrabátko do klína a odkvapila ke dveřím. U dubových dveří se obrátila a tiše zvolala: „Lechtejte se sám, pane z Krčínů, nejsem pro zabývku!“

„Rejničko,“ zažadonil znovu podpurkrabí, ale odpovědi se mu nedostalo. Zaznělo jen vrznutí kovaných dveří, doplňujíc se ozvěnou lehoučkých kročejů pospíchající panečnice.

Jakub Krčín vyrazil jako bleskem vzňatý od stolice. Přehodil přes sebe karmazínový plášť a ještě po cestě natahoval škrpále. V mžiku stál u okna, aby zamával zbožňované.

Růžokvětá panečnice však, seskočivši ze schůdků u vrátnice, ubíhala přes nádvoří, vystlané kočičími kameny, do fraucimoru.

Běžela s povýšenou hlavou tak lehce, že by běh srnky nebyl lehčí.

Podpurkrabí Krčín, čekaje marně na opětování své poklony, pohodil vlasy, pohladil si frňousy a ulehčil si slovy: „Nadýmá se jako žáchora, div nepukne!“ Po těchto slovech se obrátil odpudlivě od okna a počal se spěšně strojit.

Toho večera se vypravil podle obročnic, čelední a holomčí světnice, máselnic a mincovní budovy do dolejší krčmy.

Krčmářka Uršula utržila toho večera od tak urozeného pána plných deset grošů za hořké. Krčín pil – ne, aby zapomněl, nýbrž aby vzpomínal přectnostné Rejny.

1 Narozen v Kolíně nad Labem, v neděli o polednách před sv. Jakubem Velikým, l. P. 1535. Rodný dům č. 79 (?) v Zámecké ulici. Příjmení Krčín odvozeno od městečka Krčína u Nového Města nad Metují.

2 Jeho předek, praotec Jakub Krčín, obdržel 8. V. 1509 od Vladislava II. Jagellovce erb i povolení psáti se „z Jelčan“.

3 V. Březan: „1. II. 1610 Jakub trubač Hörický z panství krumlovského, pominuv se smyslem, zartausil se. Byl nadmíru smutný mládenec, ale rád každému posloužil a dobře se choval.“

4 Podle Václava Březana: „Život Viléma z Rosenberka“ – v Praze 1847.

Purkrabím

Husté mlhy se toho podzimu válely na Šumavě. Houstly a snášely se hluboko do údolí řek, bystřin a potůčků.

Od Vyššího Brodu, sídla ctihodných bratří v Kristu, pronikaly nažloutlé mlhy přes bohatýrský Rožmberk až za Krumlov.

Do Krumlova přinášely s sebou chlad a dešť, takže se již nyní hospodáři plundrovali s nadcházejícím podzimem.

Jediný, kdo neklnul podzimu, byl sám podpurkrabě Krčín. Jak by také ne, vždyť celou těžkou úrodu dostal včas pod hradskou střechu. Pak nakázal obročnímu, šafáři i šafářce, poučil klíčníky, jak šetrně zacházeti se zásobami, ale hrdousil se i s ostatními služebníky.

Jsa správcem hradské kuchyně a pivnice, umenšil služebnictvu deputáty zmenšením dávky masa, piva a vína. Tím si znepřátelil úřednictvo, ale v přízni svého pána postupoval.

Ježto svou důmyslností o mnoho přeštěkoval dosavadního purkrabího Jana Wamberského, stal se z nařízení JM vladaře Viléma léta Páně 1562 purkrabím krumlovským.

Stalo se tak 16. října k nezměrné radosti Krčínově, jak o tom psal rodičům domů. Po Wamberském nedostal sice jako nejvyšší hradský úředník vytoužené modré pokoje, ale zato si polepšil hmotně. Měl zvýšen roční plat na 40 kop míšeň. grošů; a to ho velmi těšilo.

Tak měl pán z Rožmberka v Krčínovi nejoddanějšího a nejvěrnějšího služebníka na celém svém zboží. Věděl to dobře vladař, poctivostí se odvděčoval i sluha.

Jakub Krčín, purkrabě na Krumlově, byl mužem práce. Nestyděl se sám mnohdy přiložiti ruce k dílu, a kde vyžadovala toho nutnost, pracoval i s holomky. Kdyby zemský bradýř a chirurgus nahlédl do lebi purkrabího, poznal by, že se Krčín nemohl nikdy zváti klamařem. Krčínův um a purkrabího ruce šly zajedno; oboje se honosily tvrdými mozoly.

Krčín z Jelčan se nikdy neobával velkých děl, nebál se zítřků ani vlčích nástrah. Věděl, že ráznost silného jedince ututlá v zárodku žvanivou nemohoucnost celého cechu.

Víra v život vychovala z něho muže činu, charakteru, úředníka rázného a nesmlouvavého.

Proto chválil šlechetný vladař Krčína nejen u domácí šlechty a na císařském dvoře, ale i říšští sněmovníci, zasedající právě toho roku ve Frankfurtu n. M., dověděli se o zručném purkrabím na Krumlově.

Namáhavá práce a těžké stavební podnikání vynesly však Krčínovi až po letech vděk mnoha Jihočechů, kterým tu vykvetlo plné zrno: požehnaný vezdejší chléb.

Jihočeši a mnozí příchozí našli v chudém kraji obživu a někteří i teplý rodinný domov.

Jedni pracovali na stavbě krumlovského pivovaru, jiní na vedení vody troubami do předhradí Krumlova. Protože Vilém z Rožmberka byl znamenitým hostitelem knížat domácích i zahraničních, bylo třeba i reprezentace vnějšku. Proto Krčín řádně upravil (l. P. 1563) obytná stavení zámku. Dal do pořádku krumlovský zámek, použiv k tomu vězňů, kteří museli pracovati lacino – za chléb a vodu.

Zprávy o stavu hospodářství posílal Krčín pravidelně v listech p. vladaři. Tak hned z počátku oznamuje urozenosti, že vystavěl splav na Vltavě u Krumlova, dále ovčín a dvůr Sváchův. Brzy nato ovčín plavnický a dvůr. Pak nový dvůr, ovčín a pivovar planický. Poté rybník Počátek, první rybník,[5] jejž tu na panství krumlovském založil, ovčín chvalšinský a novohradský.

Na Netolicku zřídil v r. 1566/7 nové rybníky: Pomoc, Nahradil a Naději. Měšťanům netolickým, poněvadž se nemohli vykázati platným z vaření bílých piv, uložil posudné do několika set ročně.

Prachatické měšťany vyvedl též z jejich fortele a přinutil je, aby ze svého solního handle odváděli JM po sedmi penězích z každé prostice.

Jsa nejmenovaným mistrem svobodných umění, proslul Krčín jako výborný počtář a geometr a vzorný rybniční hospodář. Není také divu, vždyť se rybnikářství učil již u třeboňského opata Bartoše a doučil se u znamenitého matematika borovanského Skaldy.

O čem purkrabí z Jelčan s JM mluvil, to také doposledka splnil a panu vladaři vprakticíroval.

Z počátku se setkával u vladaře Viléma s jakousi nedůvěrou, a ta musela co nejdříve zmizet. Tehda si Krčín vlastnoručně poznamenal toto:

„l. P. 1566

Ze Žáru k Kapínosu udělal jsem stoku;

musel jsem ji před JM pánem měřiti;

neb JM pán i jiní nechtěli tomu věřiti.

Hned pod ní veliký rybník jsem vyměřil,

aby jeden každý tomu věřil,

že tou stokou půjde dostatek vody;

z čehož JM pán nebude míti žádné škody.“

Skutečně neměl. Brzičko se vladař rožmberského domu přesvědčil o nadprůměrných duchovních vlohách pana purkrabího. Krčín, maje toho roku již 100 kop ročních (před ním purkrabí jen po 40 kopách mívali), „dnem i nocí vyhledával všelijakých cest k rozmnožování důchodův a oužitkův panství, k sporotě a umenšení outrat –“.

Proto toho roku vladař co nejsrdečněji gratuloval svému starostlivému dvořanu ke vstupu do nového života: k svatbě.

5 Leží mezi Třebonínem a Svincemi.

Dorota Slepičková

Dorota z Radkovic, příjmím Slepičková, ovdověla po Slepičkovi, rožmberském fišmejstru krumlovském asi r. 1566.

Jakub Krčín slavil po návratu od vyměřování u Libějovic a Žáru (r. 1566) v Krumlově v domě své vyvolené slavnou veselku.[6] Dostav košem od zlatité panečnice Rejny, bral si navzdor za nevěstu přebohatou babku Dorotu Slepičkovou.

Krčín byl mužem prozíravým a střízlivým. Znaje cenu peněz, neváhal se oženiti se šedivou stařenou: vdovou Slepičkovou. A tak zapomněl načas svého hesla: „Cokoliv konáš, konej moudře a pamatuj na konec,“ a oženil se s kopuletou babkou.

Vzduch sednice předměstského bytu v Latránu byl promíšen vůní chvojí, myrt, rezed, růží a veneckého pižma. Z kuchyně vanula vůně varmuže, několikeré pečeně a šalše. Též voňavý chléb koláčový, perníkový a oplatkový byl již připraven, aby jím hostitelé vítali hosty.

JM vladař na Krumlově a hraběnka paní Eva se účastnili svatebního obřadu v hradní kapli a snad se budou zváti i spoluhodovníky.

Postranní ulice v Latránu, dům od domu, je ozdobena větvovím smrčí, jedlí i tisu, jež daroval chlebodárce. I pištcům, bubeníkům a pozounovým osobám dovolila JM účinkovati při dnešním svatebním veselí, vždyť se přece žení purkrabí jednou za života.

Z ochozu hlásné věže vypalovala z kusu krumlovská artilerie notné salvy. Poslední salva byla znamením nejen pro hradní úředníky, čeleď, měšťany a podruhy, ale i pro široširé okolí, že se obřad v starobylé kapli sv. Jiří skončil.

Vdova Dorota Slepičková, schnoucí ratolest, oštěpila se erbovním znakem Krčínů a stala se urozenou šlechtičnou.

Však se hradské čeledi naskytla veselá zabývka, když strahovali babku „mladuchu“ se zasnoubencem, jak si rázně vykračují po hradním nádvoří. Ženich Krčín přidával do kroku, kdežto pološmithavá nevěsta jej ztěžka doháněla.

Sbor trubačů[7] vesele vytruboval z horní věže.

Za branou hradu zatáhla dvorská čeleď šňůru před svého představeného i jeho vyvolenou.

Slota počala zpívati dlouhou rýmovačku, která končila:

„… na to právo máme,

že zatahujeme i krále!“

Purkrabí Krčín, jindy zasebe (držkopa), se musel dnes jinak zapsat. Poručil dáti zatahujícím sud krumlovského a za vykoupení daroval služebnictvu dva měšce míšeňských.

Rovněž pan vladař nešetřil. Na hradním nádvoří k poctě Krčínově vystrojil turnaj a jinou rozličnou kratochvíli. Dokonce se vystřílelo i několik centnéřů prachu při pochodňovém tanci.

Před domem v Latránu poblíže Červené brány, zavřené jinak prostým obloukem a železnou mřeží, seskupili se měšťané čili praví osedlí i podsedci.

Lid prostý zatáhl před vraty Krčínova domova šňůru podruhé. I tu sáhl novomanžel hlouběji do měšce, aby vyplatil spropitné.

Na zápraží se novomanželé požehnali křížem a pocelovali se.

V domě, zpola románském a renesančním, proudil již čilý život. Trubači radostně vyhrávali, loutnař vyzpěvoval až do ochraptění:

„Náš purkrabí z Krumlova –

erbovní je pán –“

Erbovník z Jelčan při písni vypjal mohutně prsa a zvedl leb, aby hosté seznali, že se stává blahobytným.

Mezi přítomnými hosty poznali jsme doktora Tomáše Albína z Helfenburka, komorního písaře Adama Štrallara z Wosule, faráře suchdolského Matěje Kozku, purkmistra krumlovského, hejtmana netolického, radní z Borovan a mnoho jiných přátel a známých. Ani dvorský šašek Rožmberků nescházel k obveselení.

Než se zasedlo k hrubému tabulovitému stolu, poděkoval purkrabí rodičům za své vychování. Děkoval jim za podporu hmotnou i peněžitou, kterou na něho vynaložili na škole kolínské a na vysokém učení pražském, a za vše, co za 31 jar učinili pro něho dobrého.

Přítomný otec Jiřík Krčín, vladyka z Jelčan, nemohl pro slzy ani odpověděti. A máť Kateřina, roz. Čejková z Olbramovic, taktéž nemohla dlouho zakrývati zemanskou pýchu. Plakali oba…

Plamenná světla voskovic zářila v sínci a rozlila se i do sousedního pokoje, kde odložil ženich klobouk s peřím a nevěsta Dorota zavití.

Černé košile, černé obleče soukenné a bohatě nadutá nýdrlantská okruží se velmi odrážely od jemných kmentů, zlatohlavů a taliánských suken, jimiž se ozdobily svatebčanky. Šňůry jantarových korálů, stříbrné obruče, zlaté esovité náušnice a překrásné prsteny s červeným a modrým coukem se třpytily na všech prstech u obou rukou i na hrdle obojího pohlaví.

Zvláště novomanžel, už za svobodna frejíř umění zlatnického, předstihoval všechny tolarovým a zlatitým šperkovím.

Však i paní purkrabí se honosila křišťálovým náhrdelníkem, svítícím do daleka, a umělecky tepaným obručím. Málokterá ze svatebčanek se mohla vyrovnati nevěstě zlatitými ozdobami, bylyť to kumšty poctivé, vpravdě české.

Vůně šalvěji, řeřichy, anýzu, koriandru, chleba a pečeně zavanula síncí. Podávala se svatební polévka. Jedlo se žlícemi z cínových talířů.

Poté kuchmistr a kuchař, uvolnění na ty dny ze zámku, předkládali další krmičky, již ve stříbrných, a dokonce i zlatých nádobách. Též nože a vidličky přichystali sloužící ze spišek, ačkoliv většina svatebčanů rozkouskovala maso žlícemi nebo prsty.

Chvála kuchařského cechu stíhala chválu a po třetí krmičce – hovězím pečeném mase – se mohli svatebčané uchválit.

Tlusťoučký zámecký kuchmistr se chválou jen prohýbal, jak militká slova dopadala o jeho kumštu.

Pro obveselení hodovníků poručil purkrabě nalejvati zlatožlutou medovinu, krumlovskou chmelovinu, bílou mělničinu a pálené víno. Sám Krčín s babkou vypili koflík žitné pálenky na stojačko.

Svatební veselí se rozuzlilo po staročeských nápojích i do zrna hrubosti, neb v řadách pozvaných nebyli jen frejíři, ale i zdatní kumpáni, bezední pijani a neškodní hadrovači. Rovněž šašek Rožmberkův opepřoval svatební veselí dvojsmyslnými vtipy.

Krčín vyhledával rád veselou společnost, ač v posledních dnech i samotařil. Dnes byl ženáč, jak se sluší a patří, zvláště vesel; ani neúčast JM na večeři ho nezasmušila.

Jen přemítal a hlavou mu stále kotálelo: „Co se asi přihodilo? Slíbil, a nepřišel!“

Píšťaly vřeštěly, loutny drkotaly, bubny vířily. Stolice a stůl ustoupily stranou a bujará společnost se chystala k tanci.

Ještě naposled známý svodník a hráč Pavel od Kaplice zvedl pintu, aby připil na zdraví novomanželů: „Vivat!“

„Vivat, salve!“ zaznělo síncí a od vědra, věrtele, korbele a konve se rozezvučely další plné hubatky, pinty, žejdlíky, koflíky a šálky k poctě oslavovaných.

Hudci přitlačili na nástroje, vinš se opakoval a tanec šlapavý započal. Nežli však muzikanti skončili vlaský tanec, rozhoupal se na tvrdém Krumlově zvon, ulitý k poctě Matky Boží. Od něho, jako smolnička od smolničky, rozhoupali se poslové boží po celém jihočeském kraji.

Šturmovali…

Chladná kovová srdce tloukla o překot do zvonoviny, zvěstujíce, že šturmují proti nevěřícím Turkům.

Již jednou se v r. 1547 – za vlády českého krále Ferdinanda I. – šturmovalo proti Osmanům a teď v r. 1566 za nejstaršího syna Ferdinandova, Maxmiliána II., již podruhé!

Pištci ustali a rozjaření hodovníci se hrnuli k oknům. Brzy se zarazili, naslouchajíce hlasům zvonů. Purkrabí Krčín se prodral k oknu a zvolal na felčara Mathesia, jenž se, řádně napilý, vrávoral podle domu.

„Herež! Felčare, kdo tak šturmuje?!“

Felčar se ohlédl po hlasu a zamumlal: „Zle je, zle –“ a těžce oddychuje kotálel se dále k městským hradbám.

„Tejkaná klobása, nalitá vínem,“ ulehčil si purkrabí a posuňkem doprovodil namoženého Mathesia. Svatebčané se jen žertéřsky usmáli.

Vtom se z přítmí postranní ulice vyřítil jezdec. Byl to kurýr Jeho Milosti vladaře. V mžiku zastavil před domem veselí. Vida v okně purkrabího, sňal horempátem klobouk a hluboce se poklonil, div koni nepolíbil hřívu.

„Kdo je rušikvasem?“ zvolal Krčín, zřejmě rozechvěn.

„Vzkaz JM – by se dostavili do dvorské kanceláře!“ vychrlil ze sebe vyslanec rožmberského vladaře.

„Co se děje?“ zeptal se udiveně purkrabě.

„Ma-machometán napadl zemi a stojí právě před Sigetem!“

„Vyřiď mému pánu, že už běžím!“ dodal kvapně purkrabí a rychle se odvrátil od okna.

„Přátelé, machometáni vtáhli do Uher –“ zasyčel a přejel si dlaní čelo.

Jakmile hosté slyšeli, že nevěřící oblehli pevnost Siget, poklekli na kolena a modlili se.

Nábožná novomanželka vroucně předříkávala, jak se pravidlem dělo, pět otčenášů k zacelení pěti ran Kristových.

I Krčín se nábožně modlil, až mu slzy stékaly po lících, prose Boha o klid a mír.

Slibně a hejsavě Krčínova veselka počala, božími posly a slovem „Amen!“ končila.

Jakub z Jelčan, poděkovav ještě jednou všem za účast, rozloučil se s Dorotou a o překot chvátal po zámeckých schodech do dvorské kanceláře.

Ostatní hosté se v čele s Krčínovou mateří odebrali k božímu domu. Dům Páně stál nedaleko, ale byl již naplněn těmi, kdož sem pospíšili, aby s kněžími křesťanskou povinnost česky[8] konali.

Když hosté z Latránu přibyli do chrámu, konalo se již druhé modlení.

Šerem chrámovým se nesly modlitby a prosby k Všemohoucímu. Lid prosil pokorně Boha, aby dopřál vítězství křesťanským zbraním a osmanské Turky za moře do Asie uvrhl. Item, aby Nejvyšší dal české zemi, po čem touží a co by jí k pokoji prospělo, až do skonání světa.

Na konec požehnání vyzval dvojctihodný kněz císaře římského prosebníky, aby zítra v čas nešporní opět přišli ke Kristu Králi.

Zatím zasedala v dvorské kanceláři pod odznakem moci, koženým karabáčem, vrchnostenská rada. Předsedal jí sám vladař domu Vilém Rožmberský. Čekal jen pana purkrabího, aby poradu zahájil. Přesejpací hodiny nemusel ani dvakrát obrátit, neb Krčín i po veselce měl švižné nohy.

Zakrátko tu všicci seděli za stolem, jako slepice na řadě.

Jeho M. pán mluvil ostře, nevybíravými slovy, proti machometánům a doporučil všemu úřednictvu, aby podporovali co nejúčinněji soldátskou povinnost proti Turkům. Usneseno předně, aby vojsko pod korouhví JM bylo postaveno, a bude-li obrany třeba, i do pole vytáhlo. Za druhé, doporučeno, aby se zvýšila defense, tj. mimořádná sbírka pro českého krále. Za třetí uděleno dovolení všemu lidu hradskému, by se účastnil zejména v pátek a v neděli zpívání na Turka. V ten čas nešporní, kdy purkrabí, hejtmané, purkmistr a radní budou klečeti před oltářem a žádati o slitování, mají též v duchu se školními pacholaty, preceptory a bakaláři zpívati žalmy.

Vysocí úředníci hradští požádali též p. vladaře, aby pozval – jak již jedenkrát tak učinil – armalisty. Byli to nebožáci, na svých oudech zmrzačení Turky. Armalisté, jako potulní pěvci, vyličovali ukrutnosti pohanských machometánů a vzbuzovali tak u obecného lidu bojovnou náladu proti osmanským Asiatům.

Vilém, pán na Krumlově, Třeboni, Rožmberku, Prachaticích, Netolicích, Libějovicích, Hor Ratibořských etc., zřejmě neodmítl tuto supliku. Naopak si toužebně přál, jako kdekdo, aby křesťané zvítězili nad nepřáteli slovanského lidu.

Proto také nejvyšší písař vepsal usnesení do hradské knihy, by již za jitřního kuropění sloužící vybubnovali krumlovskému podhradí: zprávu na Turka.

Jakub Krčín půjčil toho večera svému vladaři 500 kop gr. českých z věna ženina – na Turky.

Zdlouhavý válečný rok 1567 konečně uplynul a příštího roku přistoupil císař k míru, jímž Turkům postoupil Siget a část kraje za řekou Tisou.

Panu Vilémovi z Rožmberka, jeho celému zboží, a zvláště purkrabímu Krčínovi se lehce uvolnilo. Mohli znovu nerušeně pracovati na blahu a rozkvětu rodné půdy.

Toho roku nadešla mírná zima, takže hospodářství krumlovské neutrpělo mrazy nižádných škod.

Purkrabí Krčín pracoval toho léta na katastru rožmberského zboží. Pro lepší přehled a oučtování zřídil v místě prozatímní buchhalterii, tj. oučtárenskou kancelář.

Pro hospodáře a šafáře vypracoval a sestavil nové plány. Louky rozdělil podle výnosu, tj. kolik for dvojspřežných či čtyřspřežných z té či oné louky odvezeno má býti. Dále kolik užitkového a palivového dřeva z každého korce, tj. ze tří provazců, lesa bude odvedeno.

Rozpočetl také, kolik korců a jiter polí k osetí zůstane opět k dobru JM. I na stavební práce vzpomněl a nenechal ladem ani půdu neplodnou.

Pořídil seznam: pravousedlých či měšťanů, chalupníků, baráčníků a podruhů, kteří musili roubovati na hluché půdě větve živosti.

Přes tyto polní i lesní roboty byly hmotné poměry lidu na Krumlovsku snesitelné. Každý sedlák v okolí si udržoval nejčastěji lán o 60 korcích polností, ač 80- i 100korcové pole nebylo nižádnou zvláštností. Mnohý zemědělec si polepšil hmotně i vzrůstem výnosu a cen obilí.

Purkrabě Krčín, ač uvědomělý Čech, byl národnostně tolerantní. Tu zimu, studovav německé právo zákupu pro přistěhovalé osadníky, povolal sem další Němce. Rád vítal tyto kolonisty, neb přišli s nimi pracovití zemědělci a dovední řemeslníci.

Na cestách po zboží rožmberském se setkal s těmito osadníky a poznal v nich lidi ušlechtilé, pravé dříče. Seznal, že jejich pot stéká na českou půdu v dědičný nájem a že se tak bude po staletí mísiti s českým potem. Věděl také, že z tohoto společného potu vzejde jednou zákvět nejkrasší: blahobyt rodné země.

Na jaře v době tání pomýšlel Krčín na vybudování vzorného průmyslu rybnikářského, kvasného a na rozkvět ovčáctví.

K rybnikářství vedla jej především láska k českým vodám, poloha řek a podnikatelské oučtování 16. století. K zakládání pivovarů přiměl tohoto národohospodáře výborný český chmel, slad a moravský ječmen. K budování ovčínů pak vhodné klima a dostatek pastvin.

Tak si v svém deníku zaznamenal Krčín, že postavil pivovar benešovský, netolický, lhenický a švortzpachský. Dále že jeho dílem jest mlýn netolický, dvory netolické, dvůr planický, ovčín borovnický a chotecký.

Když purkrabě rybníky u Švortzpachu vyměřil, zdálo se, že na Krumlovsku došel Krčín svého cíle. I on sám tomu věřil.

Leč Prozřetelnost chtěla jinak. Krčín byl jmenován vladařem Vilémem regentem všeho rožmberského zboží. Přitom mu JM daroval dva dvory u Netolic,[9] zv. Leptáč; Krčín je přestavěl v ozdobný zámek a po něm se počal psáti: „Z Jelčan a na Novém Leptáči“.

Tak byl od l. P. 1569 regent J. Krčín na vizitačních cestách po rožmberském panství. Inšpicíroval poctivě, nevynechav ani sednici podruhovu. Všude – na dvorcích, dvorech, samotách i baštách, v průmyslových závodech – utvrzoval lásku k vladaři, o němž mluvil jako o muži přísném a spravedlivém.

Na vizitacích vrchnostenskými vesnicemi, městečky a městy poznal, co nevyužito ještě půdy a co nezaměstnaných den ze dne bídně živo.

Na hlubokém českém jihu teprve seznal, jaký na něho čeká úkol. Se svým plánem se svěřil JM vladaři a poprosil ho, aby nedal zaniknouti jeho měřickým a rybnikářským vlohám. Dovodil mu předem promyšlenými výpočty a rejsy, že podniká věc dobrou, hospodárnou a snad v historii zboží i záslužnou.

Vilém z Rožmberka, jenž nejednou již Krčína povzbudil, dal žádosti průchod…

Tak stál regent Krčín z Jelčan před nejtěžší cestou učelivého podnikání. Před odpovědným podnikáním, jež jej mělo jako rybnikáře uvésti do světlých postav středověku a které také mělo býti jeho životním osudem…

6 V Krumlově měla Dorota z Radkovic velký dům dnešní číslo pop. 66 (Schwarzenberská lékárna), Krčín jej pak zdědil.

7 Na Krumlově bývali odedávna trubači a jako hudeb. sbor zřízeni teprve za Viléma Rožmb., asi roku 1561. Každá pozounová osoba dostávala půl kopy do téhodne, stravu a jedny šaty do roka. Práce jejich byla každý den kromě soboty a pátku vždy po zvonění ke stolu, k obědu i k večeři, na věži podle slušnosti troubiti. V neděli a sváteční den pak v kostele s nástroji pomocní býti.

8 Pro českého kazatele v krumlovském kostele svatovítském založena r. 1380 kaplanská knihovna.

9 V místech dnešní Kratochvíle.

Na Třeboni

Po staré budějovické silnici drkotal kotčí vůz. Těžký, fasuňkový, železem spjatý vůz.

Forman třeboňský Říha Soukeník vezl od Lince gmundenskou sůl do tržního města. Bude rád, že před poledním složí fůru do třeboňské solnice.

„Je to druhá fůra rakouské soli v tomto témdni. Tak bude do outerka zase pokoj,“ drmolil mezi zuby statný chlapík Soukeník. Však poslední slovo nechtělo mu ani z úst, jak se lekl.

Mimo jeho zápřež se kmitl panský povoz. Kola lehkého vozu krájela plné míle. Na několik kroků před formanem panský povoz rázem zastavil.

„Hej, vy tam, jak daleko je odtud do Wittingau, do Třeboně?“ zvolal na formana z vozu vzácný pán.

„Již nedaleko, pane! Sjedete-li tudy z vrchu, pak za slunce vrcholu dojedete do města,“ odpovídal forman a bičištěm ukázal v stranu východní.

Poděkovav, poručil pán vozkovi, aby nespěchal tolik s koňmi. „Vííí,“ zvolal na koně vozka, kola zaskřípala a lehký povoz se hrdousil s kostrbatou silnicí.

Stará budějovická silnice byla neširoká cesta, měnící se podle ročních dob. Z jara blátivá, v létě prašná, na podzim mazlavá a v zimě hrubě tvrdá, téměř nesjízdná pro závěje. Ale formanům nebo rejtarům se zdála příliš měkkou.

Toho času, kdy krumlovský panský vůz, v němž neseděl nikdo jiný než regent Krčín, brázdil silnici, byla tato v prašném stavu.

Slunce vesele pálilo a příroda slavila dobu plného rozkvětu. Louky se předstihovaly žežulkovými koberci, na nichž žili přátelé i záškodníci z říše živočišné.

Sem a tam přeběhla přes cestu hbitá lasička a ještěrka. Nejednou Krčín dal zmírniti běh koní, pozoruje u cesty drmolícího se krtka nebo ježka.

Po pravé straně za Štěpánovicemi a Vranínem se rozkládaly zdravé, husté lesy.

Krčín strahoval, že o mnoho korců převyšuje tu ostatní stromy: modřín, smrk a sosna. K těmto jehličnatým stromům přibyl směrem poledním i tisový les.

Tis tvořil tu směrem k Třeboni celé pruhy. Keře i stromy tisové se zableskly rudivými zákvěty jako hořící červánky. Drobounké zákvětky obsypávaly jehlicové větve do té míry, že se Krčínovi zdálo, jako by jej doprovázely samé hořící lesy.

„Vysoké, pěkné stáří máš, lesní kaláne, ale jednou přece pod sekerou zkápneš! Kdybys uměl mluvit řečí lidu, stal by ses naším učitelem a rádcem. Ale storočí tu žiješ, a stále zůstáváš němý…,“ pravil rožmberský regent a zadíval se opět před sebe.

Tak v zadumání strahoval střídající se lesy tisové s hustým doubravím.

Žežulka, šprochýřka lesů, v dáli vykřikovala své pověstné: „Kuku, kuku!“

Jakub z Jelčan bedlivě naslouchal volání této chytračky, počítaje, kolik let mu prorokuje života. Napočítal třiatřicet „kuku“.

Skotačivý větřík, který se stočil v zelenavé úžlabině, rozčechral hřívu klusajících ryzáků a též vdechl osvěžující polibek do tváří krumlovských usedlíků.

Když vyjeli z kapradinových polí, plavuní a přesliček, znovu se oteplil vlnivý vzdušný proud. Horko se tetelilo při zemi.

Kola vozu vrzala, jako by několik týdnů neviděla kolomaz. Silniční prach se vzdouval pod údery koňských kopyt, takže halil celý zadek vozu.

„Pomaleji, Jenčíku,“ zvolal Krčín, „není na kvalt!“ Vozka zmírnil poklus koní a jelo se krokem.

Švitoření lesních pěvců – božích pacholátek – doprovázelo Krčína neustále až z Krumlova. Ale teprve v tomto polesí počínal rozuměti jejich řeči.

Někteří ptáci se odvážili i při jízdě dozadu na truhlici, aby odklidili odtud něco zrn ovsa. Krčín, vida jejich mlsnost, sám jim hodil hrst osepu. Za to celou cestu slyšel v uších znění, ohlas ptačího cvrlikání: „Pane bože, ostříhej Krčína!“

Na náhorní rovině poručil rožmberský regent zastavit. Po pravé ruce se tu válela, o několik loktů níže, tekutá voda. Šla líně křivolakými zátočinami a touněmi, při nichž od věků osedly hluboké močály a zrádná blata. Tak jako šumavská blata, tak i jihočeská – Veselská – stala se pověstná. V nich často zbloudilec našel konec své cesty.

Blata svými odnožemi zašla až k Třeboni. Barva dna a podrostů dodávala krajině půvabu, ale i odmlčovala!

Tak zelená blata vítala a kolébala příchozí něhou. Zato krvavá jim připomínala věčné prolévání krve v životě a černá blata opět odumírání všeho živého.

I regent Krčín, přehlédnuv tyto farby, se odmlčel. Pokýval hlavou, pohodil pravicí a seskočil z vozu. Protáhnuv se, obešel vůz, aby zhlédl krajinu po levici.

Tady před jeho očima zazářila šťavnatá lučina s nepřehlednými stády ovcí a hovězího dobytka. Za touto ourodou se zvedal nehrubý jehličnatý les. Krčínův ostříží zrak vystrahoval, že tu nablízku ovčinec, snad i stáje a dvůr. Nemýlil se…

Kouř, který vystupoval nad lesem, nepocházel podle zbarvení z milířů, nýbrž z otevřené peci hospodářství.

Krčín postál tu jen krátce.

Zlatité paprsky sluneční tepaly nemilosrdně nasáklou půdu a výpary ze země omamovaly.

K tomu se přidružovalo dusivé mrtvo, rušené jen letem a bzučením vážek, šidel, čmeláků, vos a divokých včel.

Pestrobarevní motýli, jindy tak šprýmovní, se uchylovali do stínu voňavých květin. I břehule a modrozelení ledňáčci, rybaříci u zátočin, se zamrštili v děrách a v rákosí před žhoucím sluncem.

Na západě vyvstávaly šedivé šlojíře mračen.

„Vizte, pane Krčíne,“ zvolal Jenčík, připraven již na podsedním koni, „jak deštivé mraky táhnou!“

„Pravda, tedy si popil! Starý forman rád slyší biče třeskání,“ pravil nastupující regent. Sotva pán dosedl, rejtar dodal koni ostruh a náručního pobídl.

Opět kola zazvonila a rychle měřila míle. Jenčík, zrejdovav poslední zatáčku, minul po pravici kovárnu a blížil se k městu. Kaple krchova a posvěcené pole nejprve uvítaly krumlovské. Až k nim doléhaly hrany zvonu, doprovázející nebožtíka k poslednímu odpočinku na svatém poli.

Zdlouhavé údery do zvonu se nesly po rovinatém okolí, jsouce střídavě prodlužovány temným duněním hromu.

„Pospěš si, Jenčíku,“ pobízel regent rejtara, „ať za sucha dostihneme aspoň první chatrče. Bouře se žene již nad námi!“

Jenčík zařval na koně a ti tryskem ujížděli. Letěli podle svatého pole k Starobřilické bráně.

Mračna se hrdousila a stále stihala prchající. Ojedinělé kapky se proměnily v zlověstný liják, až se z došek na střechách prášilo. Bahno před zámkem stříkalo vysoko pod kopyty koní. Dřevěný most před obloukovitou branou se „sedmilistou růží“ se zachvíval pod koly vozu.

Vtom se zablýsklo a silně zahřmělo; nablízku asi hrom uhodil. – Koně se ulekli, vzepjali se a třeboňský branný Jíra byl by málem zůstal pod vozem.

Jenčík zastavil pádící ryzáky až na rynku.

Na kostelní věži o překot vyzváněli, zvonili na mraky.

„Chvála Bohu, že jsme dojeli,“ oddychl si Jakub Krčín, když celý promoklý vystupoval na nádvoří třeboňského zámku.

Život města

Starobylá Třeboň, sevřená pevnými pouty hradebních zdí, těsnila se do oválného půdorysu.

Na místě, kde nyní vládl čilý život, rozkládaly se předtím věkovité pralesy a lesy. Později náležely, jako všechna půda, zeměpánu. Přišlí kolonisté, většinou němečtí mniši, poráželi tu čili tříbili lesy, aby měli dostatek rodící půdy. Také řeholníci překřtili statek u Wittingau na Třeboň. Vesnice kláštera řeholního – augustiniánů – Opatovice ustoupila rybníkům. Na jejím místě založen Opatovický rybník, pod ním mlýn a rybník Koclířov.

Bratr Pelhřimův z Landštejna a z mocného rodu Vítkovců – Ojíř z Lomnice a synové Vok a Vítek se již psali z Třeboně.

Městečko Třeboň, jakých vytvořilo XI.–XII. století jen několik, povýšeno brzy na město. Zdmi je ohradil r. 1376 Jan z Rožmberka s bratrem, knězem Petrem.

Zásluhou pánů z Rožmberka: Viléma, Petra Voka a též velmože Sezimy, zasvítila červená pětilistá růže ve stříbrném poli po celém Třeboňsku. Rudila se stejně na zdi kostela, zámku, statku, dvoru, jako na branách a hradbách města nebo v srdci měšťanů a podruhů.

Východ hradebního města chránila řeka Lužnice, ostatní světové strany chránily hradby s baštami (z r. 1525/27) a hradební příkopy.

V branách vybírali podbranní mýto čili theloneum.

Do Třeboně, jako města s přednostním právem várečným, trhu, míle, skladu a průvozu, mohl ses dostati od Budějovic branou Starobřilickou, vyúsťující přímo na rynk proti bráně dolejší, Jindřichohradecké. Z jihu bylo možno se dostati do města branami Svinenskými a z východu Hradeckou branou. Všecky tyto brány se zvečera uzavíraly[10] a běda, opozdil-li se někdo v okolí. Hradní stráž a městští řemeslníci byli v svých povinnostech neúprosní. Zpozdilci nezbývalo než probdíti v přírodě až do záraní.

Svinenská brána sestávala ze dvou bran, šikmo k sobě postavených. Na jihu bránu uzavírala zdvihací vrata, uvnitř šoupací a k městu stojací. Před branou se šklebil příkop se zvoditým mostem. Za renesanční branou stála brána rázu gotického. Před touto vstupní branou se rozkládal druhý hradební příkop a přes něj vedl zvedací most.

Fortnýř a podbranný měli odtud pěknou vyhlídku.

Budějovická brána postavena l. P. 1538 jako malá fortna pro pěší.

Na place od brány Dlouhého mostu, tj. Jindřichohradecké[11], až k tvrzi se rozkládalo tržiště.

V určený den – zpravidla v úterý – vztyčil se na place praporec, hlásající, že je trh zahájen.

Na rynku vychvalovali boudníci své zboží. Kramné boudy nemohly sice soutěžiti s kotci nebo s krámy, budovanými na podezdívce, ale přitahovaly k sobě stejnou silou.

Venkovští i městští lidé si pochutnávali v kuchyňkách stejně dobře na plíčkách, jako u huntýřů na hovězím mase, klobásách a uzeném plecku.

Každá kotčí ulička jinak páchla, každá kramářská bouda jinak smrděla.

Z dálky jsi poznal, kde mají krám herinkářky, pecnářky nebo plachetnice, kde si zrobili stánek prodavači v octě naložených citronů, panáčků z cukrového těsta, pocukrovaného koření, koriandru, fenyklu, anýzu, kde prodávají anýz, hadí a psí sádlo, puškvorec, mátu peprnou, heřmánek a jiné léčivé byliny.

Přes neširokou uličku vystavovali v kotcích cechmistři a příslušníci počestného cechu konvářského, zvonařského, svícnářského, kotlářského, krejčířského, jirchářského, ševcovského, stolařského, platnéřského, zbrojířského, vačkařského, mydlářského, mlynářského, truhlářského, sklenářského, hrnčířského, zednického a tesařského, hamrnického aj.

Jak živě a krásně zazářily cechovní barvy, když v nedělský nebo sváteční den vystoupily cechy na odiv. Tehda se rynk tak nádherně slunil korouhvemi, jako by byl poset barevnými květy. Zelený praporec cechu zedníků a tesařů s obrazem sv. Josefa pěstouna a cechovními znaky na jedné, s obrázkem nejsvětější svátosti oltářní na druhé straně, a praporec krejčířů – s vyobrazeným sv. Václavem a Janem – vystřídaly modrou korouhev cechu hrnčířského a zámečnického – s vyobrazenou sv. Annou Samotřetí – i cechu ševcovského (s obrazem Panny Marie a andělíčky na přední straně a vzadu s patrony ševců: sv. Krišpínem a Krišpiánem), mihotající se v záři ostatních praporů, praporců, korouhví a fakulí.

Ostatní poctivé cechy měly stálé krámy uvnitř hradebního města. – Naproti rychtě se usadila nejstarší živnost řemeslná: soukeníci, krejčíři a řezníci. Tito měli v městě r. 1379 osm masných krámů, vynášejících městu cent loje – co poplatek.

Dále byly v Třeboni čtyři sladovny a jedna pivovarská pánev, která se pronajímala. Nové sladovny vystavěl městu r. 1565 Jan Vlach.[12]

Nejen o týdenním trhu, ale i o jarmarku na sv. Filipa a Jakuba (později na sv. Jiljí a Tomáše) se zablýsklo město kumštýřstvím cechů, neboť právo výročního trhu (z r. 1480) dovolovalo sedmidenní trvání tohoto živého obchodování, vyřizování krajinských záležitostí a rodinných zpráv. I dobytčí trhy, konané osmkrát v roce (první trh se konal v outerý za druhou neděli postní, poslední zpravidla na den sv. Tomáše apoštola), staly se dostaveníčkem nepřehledného množství hospodářů i kupců.

Na rynku proti rathausu stála kamenná kašna a pověstný pranýř. Dvě neživoucí protivy městské, z nichž každá ožívala v jinou dobu.

U kašny se žilo zejména v podvečer. To ženy a dívky se džbery a putnami chodily ke kašně pro pitnou vodu. Za veselejším pohlavím chodili ke kašince i mladíci. A tu pod kamennou obrubou kašny, zdobenou medailonky lidských hlav, pelikána a kartuší, usedli mladí na schodech, porozprávěli a někdy i zazpívali. České a moravské písně se rozléhaly po place a až k radniční věži zaléhaly národní zpěvánky. Tak se stávala kašna, zbudovaná v letech 1569 kamenickým mistrem Jordánem, útulným dostaveníčkem mladých.

Opozdila-li se některá panečnice se svým militkým u kašny – ó běda, přistihla-li je varta! Ta neznala milostných pletek navenku. Každé takové frejíře zapýřila hned do šatlavy v Růženné ulici.

Svodnice, holky povětrné a ženy hříšné pranýřovali nebo zavírali radní páni do železné klece v průchodu radničním.

Stejně stavěli třeboňští páni k pranýři trestance za hrdlo v kruh nebo k němu přikovávali ty, kteří se rouhali, máslo falšovali lojem, pepř chlebovou korou, zajíce vydávali za lišku, lipový popel za střelný prach a činili mnohé jiné skutky.

Jinak se stával rynk neboli plac dějištěm mnohých švand pitelů, hodokvasů i masopustních bláznovství.

Vesele se bavili měšťané i podruzi, „bylť ráj v Třeboni, všeho dobrého dosti z božího požehnání…“.

Tak se za posledního Rožmberka konala v Třeboni potvorná svatba. Vdávala se 95letá Slaměnka, bába šmithavá a shrbená. Brala sobě ševce Šalamouna, pozdějšího trubače na věži. Tehda byl zasnoubenec velmi mlád, čítaje necelých dvacet jar. Co ho k sňatku přimělo, není známo. Ale po svatbě se povídalo, že to byl slušný dům podle obecní šatlavy, který obdržel věnem.

Pan purkmistr a pp. radní byli proti zamýšlenému sňatku. Proto letité nevěstě domlouvali, aby upustila od vdavek. Ale bába se zdráhala, pravíc: „Milí páni, pro mou starost já ještě mohu mnoho dětí porodit!“

Vidouce, že s frantovskou bábou nic nesvedou, dali jí povolení k veselce.

Když se svatební průvod s muzikou ubíral přes ryňk ke kopulaci do kostela, v zámku plná okna fraucimoru, dvořanů, ano i JM pán sám se dívati ráčil. Tu musel celý průvod zastaviti a ten chlapec – mladý ženich musel se svou starou nevěstou na ryňku k tanci jíti, kterou za jednu ruku držel a druhou rukou ona nevěsta se na hůlku podpírala; a měla plášť nabíraný, dlouhý až do země.

Byla to pěkná podívaná a švanda. Třeboňští i přespolní si dlouho vyprávěli, co se tehda sběhlo na ryňku. Teprve nová svatba páně Johanesova rovněž s babkou ji zastínila.

* * *

Rychta, v čele s purkmistrem a pány konšely či radními (i rychtářem) byla vybyta všemocnými právy. Městští páni spravovali obecní jmění, soudili, dozírali na veřejnou mravnost i na to, aby celá obec neděle a svátky řádně světila. Usnášeli se též na výši thelonea, tj. cla a mýta.

Město Třeboň mohlo v svém erbu užívati i červené rožmberské růže.

Roku 1379 přináležely pod správu třeboňskou tyto poddané vesnice:

Břilice s 36,75 lánu,

Branná s 12,25 lánu,

Hvozdec s 9 lány,

Hrachoviště se 7 lány,

Dvořec s 5 lány,

Dunajovice s 2 lány a dvorem.

Ze vzdálenějších vesnic byly pod správou:

Jilovice s 20 lány,

Jilovička s 1,25 lánu,

Kojákovice 15,75 lánu,

Suchdol s 18,50 lánu aj.

V roce 1537 koupilo město vesnici Hlínu. Podle urbáře z r. 1520 platili hlinští vrchnosti tyto poplatky: 11 kop, 17 gr., 22½ denáru; 38 strychů ovsa, 60 žejdlíků medu, 17 kusů sýra, 35 slepic a 142 vajec. Mimo to byli povinni 70 dní ruční roboty.

Sluší doložiti, že Třeboň zaměstnávala i sedm rybářů, pracujících na řece a rybnících.

Od vrchnosti městské si najímali Židé vinopalny a na mokré louce flusárny, tj. popelárny. Z toho vidno, že v městech Rožmberků žili i Židé. Ale poctiví měšťané nevlídně vystupovali proti těmto příživníkům. Žid v tehdejší době neměl v Čechách a na Moravě na růžích ustláno; bylť v těchto zemích trpěným hostem, jenž s katem byl v očích lidu v opovržení. Nebyl roven ani poslednímu podruhovi. Kde je musili přijmouti, ani do měst je nepřijímali! Byliť srdcem, mluvou i smýšlením vždy cizinci.

V archivu kapitul. XLIV–30 (Desky nové) popisuje se třeboňské panství takto: „Zámek Třeboň a město s předměstím, Lomnice městečko a zámek zbořený s farou a rybníky, Veselí městečko se mlýny, ves Oslov s Ganglovým mlýnem a Peštovým mlýnem na Poříčí. Mezimostí městečko s mlýny, Bukovsko městečko s podacími, Ledenice s rybníkem a 2 dvořáky dědič., a při tom zbořený zámek Landštejn řečený, ves Přeseka, Lužnice s 2 mlýny, Hlinná se dvorem, zahradníky, mlýny, dvůr Leština u Stříbrce, vsi Cep, Suchdol, hamrník s 2 mlýny, zahradník na Podbřezí i s podacím Hrdlořez, v Branné c. t. m., Kojakovice se dvorem, ve Stropnici c. t. m., Mysletín ves s tvrzí, Zályni c. t. m., Sádek, Slavošovice (mimo to, co opatu náleželo), Štěpánov s podacím, Slověnice Dol., s podacím, Slověnice Horní se dvorem Douchovým a zbořenou tvrzí, v Jilovici c. t. m., ve Vesci c. t. m., Kramolín, Horušice, Bošilec, Skrbkov s podsedky a s podacím (v Bošilci), v České Lhotě c. t. m., Ponědražek ves s mlýny, Sedlikovice, Dynín, Neplachov, ves pustá Stoječín, Sviny u Veselí, Kunratice, Svinky, v Zalší 1½ lánu, Smržov, ve Vlatiboří c. t. m., Ševětín s podacím, Vitín, Drahotěšice, Radonice, Kostelec s podacím, v Žížově c. t. m., Pelejovice, Záblatí, Mazelov, Homole, Hodějovice, Doubravice, Vidov s pustou tvrzí, dvůr Čekanovský u Vrcova, ves Hvozdec, v Miletíně a Libíně c. t. m. a podací kostelní v Doudlebích.“

V jihozápadním rohu města stála tvrz zpevněná silnými kládami. Později musilo hradiště ustoupiti silnějším nárokům panstva – kamennému zámku. Rožmberský znakový sál v třeboňském zámku (z roku 1602) stal se chloubou starobylého města. Pod zámkem před hradbami se rozkládala štěpnice a bohatá ovocná zahrada. V obecních parkánech pak stály natrvalo kusy k hájení města. Z nádvoří zámeckého jsme došli brankou západní, podle domu Krčínova (čp. 114), svinenského předměstí. Na něm stál od r. 1384 třeboňský špitál. Páni z Rožmberka zřídili tento špitál a dali mu do vínku mnohá nadání.

U špitálu stála kaple svaté Alžběty vdovy, v kteréžto kapli sloužili kanovníci každého téhodne třikrát mši sv., a to: v pondělí, ve středu a v pátek. Na tuto služebnost měli také fundaci, zvláště na Dvořci a ve vsi Hrachovištích.

Chudých při špitále mělo se chovati a chovalo 17 osob s kuchařkou. Měli své hospodářství, spravované správcem, šafářem a čeládkou. Ty role kolem kostela sv. Jiljí jim též náležely.

Každý špitálník měl na den pintu piva, dvě krmičky od masa a vařiva. V postní dni dostávali ryby, častěji slanečky, vejce a na pomlsky dva české groše. Vedle toho obdrželi i plátno, sukno a škrpály, takže aecomodirováni byli dobře.

V severozápadním cípu města na nevelikém prostranství stál kostel. Vedle něho škola a fara.

Jaká byla škola, viděti z toho, že l. P. 1567 žádá třeboňský purkrabí V. Novosvětský rožmberského kancléře V. Albína, aby mu opatřil nového rektora pro školu v Třeboni, poněvadž „dosavadní rektor s jinými kumpány skrz nějakou nevoli pryč jest odešel“. V opět jiné stížnosti kněze Martina Bavora JM vladaři Vilémovi se vyličují učitelé třeboňští, „že pilnější jsou šenkovních domů nežli školy, což se často děje a ve škole žádné učení není“. A takové stížnosti nebyly ojedinělé.

Z fary zřídili páni před rokem 1367 klášter řeholních kanovníků sv. Augustina. Bratří přišli z Roudnice n. L.; z počátku jich bylo osm, později 21 řeholníků.

Vejdeme-li branou, nad jejímž vchodem je obraz pětilisté růže rožmberské a portrét sv. Augustina, a necháme-li kostel sv. Jiljí vpravo, octneme se na klášterním nádvoří.

Vlevo od fortny stojí prelatura s domovskou kaplou sv. Vincence a k ní v sousedství přiléhá obilna.

Na severní frontě se rozkládá pivovárek, jejž již poutají hradební zdi. Pivovar sousedí s pekárnou, která tvoří též jednu zeď domácí zahrady; v té bývalo vždy hojnost ovocného stromoví. Zahrada je ze dvou stran ohraničena hradbami, na jižní a jv. straně pak zdí vlastního kláštera a hřbitova. Na hřbitov byl zvláštní vchod, ale mohlo se na něj dostati i z klášterní školy nebo samotného kláštera. Vpravo od školní budovy postavili řeholníci dřevěnou zvonici. Do vlastního kláštera se přicházelo od hlavní brány dvěma vchody. Nad hlavním se vyjímal lapidární nápis:

„Monaster: Canon: Regul:

S: Augustini.

16. Sit nomen Domini Benedic(d)tum. 39.“

L. P. 1389 povýšil pražský arcibiskup proboštství na opatství. K statku klášterskému patřil tehda: Nový dvůr, pak Dvorce, Vranín a Obora.

V době, kdy pán založil špitál, zřídil i u kláštera v sousedním domě útulek pro věkem sešlé kněze. Ke klášternímu kostelu byla přistavěna menší kaple, zasvěcená sv. Barboře. Portál z roku 1569 zdobí erb pětilisté růže a šternberské osmicípé hvězdy.

Ostatní domy, roubící velký rynk, obývali počestní měšťané s podruhy. Propukl-li oheň nebo byla-li vyhlášena válka, byli všichni sousedé povinni přípřeží.

Třeboňští pohřbívali zprvu na svaté pole u kláštera, později do stínu kostela sv. Jiljí, vystavěného r. 1574.[13] Po dvou letech postavila obec u staré budějovické silnice nový hřbitov s kostelem sv. Alžběty; ten vysvětil sám arcibiskup pražský Ant. Brus. – Na těchto hřbitovech spí a sní, čekajíce den z mrtvýchvstání, i obyvatelé vesnic poddaných rožmberské Třeboni.

10 Zámek od prostředních dveří v Jindřichohradecké bráně vážil 7 a ½ libry!

11 Jindřichohradecká brána zastiňovala tu r. 1525 vystavěnou novou baštu, zdobenou štítem s růží. V r. 1600 stavitel Mertl upravil ve fortně verštat k zámeč. výhni a sednici pro podbranného.

12 Viz v archivu města Třeboně „Počty pivní a solní města Třeboně 1560/71“.

13 „Když byl Krčín hráz rybníka Světa dodělal, ke kostelíčku sv. Jiljí v témž rybníce vápno, cihly i jiné všelijaké potřeby svážeti kázal a s tím stavením, poněvadž skrovné bylo, nedlouho meškal.“ Dr. Aug. Sedláček: „Hrady a zámky…“, Budějovicko III./136.

Za panským pivovárkem

V roce 1518 stálo v Třeboni na 27 domů měšťanských. Za předposledního vladaře domu pětilisté růže Viléma bylo ve městě již 48 domů s 129 usedlíky a na záměstí se usadilo tou dobou 13 chalupníků a 35 podruhů. V r. 1551 mělo třeboňské panství na 1337 osedlých a klášter 261 obyvatelů.

Všechny městské domy byly nadány právem várečným. Tak zní v listě, jenž byl dán a psán na Třeboni, léta od narození Syna božího tisícího pětistého pátého, ten úterý na den sv. Václava přenesení:[14]

„My Vok z Rožmberka, vyznáváme tímto listem obšírně přede všemi, kdož jej užije a nebo čítati slyšeti bude, za nás i za naše všeliki budoucí.

Jakož moudří a opatrní purkmistr a rada i všelika obec města našeho Třeboni, věrní naši milí prosili, nás pokorně abysme jím i budoucím jich dopustili bílé pivo v obci budoucně vařiti a z toho užitku, aby tím lépe mohli město naše Třeboň opatrovati.

Uznamenavše mi jich slušně prosbu i přitom považivše jich pravě nadepsaného města našeho i vší obce, též budoucích jako nynějších, obecní dobré a užitečné, kdož s dobrým úmyslem a s radou věrných našich milých a zvláštně milosti vyhlédli jsme na ně milostivě a toho jsme jim dopustili, povolení naše dali a potvrdili a mocí listu tohoto dopouštíme, povolení dáváme i potvrzujeme, aby nadepsaní měšťané Třeboňští, věrní naši milí, nynější i budoucí, mohli bílé pivo v obci budoucně a věčně vařiti a užívati a z toho užitku svrchův psané město naše opatrovati, bez překážky naši i našich všech budoucích.

Tomu na svědomí a pevnost, pečeť naši vlastní rozkázali jsme tomuto listu dobrovolně přivěsiti, a pro lepší jistotu a pevnost, prosili jsme urozeného pána Jana Švamberka a na Strakonicích, mistra převorství českého, pečitele a kmotra našeho milého, že jest svou pečeť vedle naší rozkázal přivěsiti, ale však sobě a svému erbu beze škody.“

Proto si mnozí frejíři pochvalovali silná piva měšťanů. Jako dříve vyhlašovali fišmejstra Štěpánka Netolického za předobrého vařiče pivního, tak i nyní mnohý měštěnín mohl slouti mistrem pivním. Měšťan Ladislav Gallus vařil ječné pivo ve velkém a podle mnoha dobrozdání velmi chutné. Gallusovi patřil nárožní dům proti Donátově pivnici. I primátor Stolcpek, inspektor služebníků JM Viléma z Rožmberka, dovedl vařiti dobré pivo husté i řídké, tzv. patok. Mnoha měšťanům se vaření piva nevyplácelo, a tak se r. 1379 připomínal v Třeboni společný panský pivovárek vedle rathausního a klášterního.

V panském pivovárku, tísněném Svinenskými branami, baštami, katovnou a hradebními zdmi, vždy se rozproudil žertéřský a šprochýřský humor. Veselý pivovarský život… Sládek, sladovník, sklepmistr, spilečný, vařič, bednář i písaři byli zpravidla veselé kopy. Takové kumpány, jaké měli v Třeboni, měl málokterý rožmberský pivovar.

V žilách sládkových stejně jako bednářových tak prudce obíhala krev, že by denně chtěla rozjásaně vyšlehnouti:

„Chmelovina třeboňská, ta božskou má sílu, všechny nás rozehřívá k radostnému dílu.“ I dnes po várce dával „pantatínek pivovaru“ několik konví hořkého na zdraví všech.

Kvasilo se, kvasilo, a pěkně hlučně.

Špitálníci, ploužící se v černých šatech jako stíny dne, zastavovali se na záměstí. Až k nim zaléhal silný bas sládkův z hořejší šalandy.

„Bumba řádí,“ zašeptal špitálník Josef k svému průvodci, rovněž špitálníkovi.

„Ať kvasí, Josefe! Má na to a pak nikomu nic nepropije,“ odpověděl mu bezzubý, šmithavý dědek.

„Máš pravdu. Várku si vystaví a okoštovat ji musí,“ dodal Josef, podpíraje se dále o rámě dědkovo.

Soumrak hladil Třeboň a rudivé paprsky zapadajícího slunce celovaly městské cimbuří, zdi, střechy i zámeckou věž.

„Vaříš řízné hořké, Bumbo!“ zvolal písař Plavnický a zvedl kameninový džbán, aby si ťukl se sládkem, řeč. Bumbou.

„Nechť slouží ke zdraví, Matoušku!“

„Též k tvé posile za nového ouřadování regenta Krčína,“ vyhrkl Plavnický, který tu načas dlel.

Oči obou pitelů se setkaly, baziliškově zamžikaly a přimhouřily se. Rozuměly si…

„Tolik pravím, že za nova pivo kyše, než se ustojí!“ vydrolil bednářský mistr a uchopil hrubý plecháč.

„Juchacháááá,“ zasmál se hřmotně sládek a přiklonil si hrdlo piterního džbánu k masitým rtům.

Rázem zaznělo šalandou: „Gloglogló až na dno, až na dno…“ Bumba bumbal, pomlaskával, až mu chmelovina proudem tekla přes bradu na kabátec.

„Připil jsem na Jakuba!“ zvolal sládek a ukázal džbánem směrem k zámku.

„Já připíjím na Kubu,“ jízlivě vzkřikl pivovarnický písař, „a kdo se mnou?“

„Všicci!“ zařvala jednomyslně ostatní pivovarská čeleď a zvedala džbány do výše.

Chmelilo se, chmelilo.

Starý Vaněk „od bednářů“ tydlytátoval na skřipkách a Franta „od věže“ tloukl na kůži, div ji neprorazil.

Vtom zazněly na dřevěných schodech kročeje, a nežli se pivovarští a jejich holomci nadáli, vstoupila do šalandy sladovnického manželka. Přinesla dřevěné okříny a žlíci, kdežto děvka Uršula donesla kyselici, tj. polévku ze syrovátky a krupice, a žitný chléb.

Jakmile pivomilové spatřili oblíbenou polévku, spustili k radosti usměvavých žínek:

„Zakudlaná polívka,

slunce do ní svítí,

není-li v ní krupice,

je to kozí pití!“

„Už dávno po západu,“ namítala Uršula po přezpívané sloze.

„I víme, Uršulinko, víme. Však do kuropění, děvečko, také dlouho,“ dodal Bumba a tleskl ji po zadnici.

„Ouvej, jdiž –“ vykřikla děvka a vyskočila, div chléb neupustila. – To bylo něco pro rozjařené kumpány. Pošťuchovali ji, štípali ji, takže nakonec musela ze šalandy utéci.

„Kotálená společnost,“ povzdychla si na schodech sedmnáctiletá dcerka sladovnického.

„To si pamatuj, Uršulko, když si mužští hodokvasníci břicho naplní, jazykem rádi šermují!“ chlácholila sladovnická růžokvetlou panečnici.

„Máte pravdu, panímamino, jsou to samí hadrovači! Protivní hadrovači,“ ulehčila si Uršula.

Zatím na šalandě teklo, po vylízané kyselici, hořké pivo plnými konvemi.

Sládek nešetřil pivem, vždyť zítra bude tu regírovat pan z Jelčan – a toho erbovníka předchází divná pověst: Vše pro pány a na chuďasa karabáč!

„Hahá,“ zvolal Bumba a pěstí udeřil do stolu, až všichni oněmili, „hahá, uvidíme, zdali nezkápneš v húštce!“

„My mu tu první várku uvaříme!“ ostře vzkřikl vařič Polda, bratříčkuje se s Bumbou.

„Až mu nýdrlantské okruží zatáhne celou hlavu,“ odvětil s úsměvem sládek a vrátkým krokem se dohoupal k Vaňkovi.

„Pij, hudče, a hrej, až ti struny popraskají! Dnes ještě nad pivovarem vládne Bumba. Rozumíš, poctivý sládek Bumba –“ pravil a popleskal skřipkáře po oplečí.

Starý Vaněk a Franta spustili ryčnou, až se dubové pryčny a stůl třásly. Pak hráli a zpívali o zvadlé panečnici a hezkém pivovarském, nato opět skočnou.

Sládek chytl písaře kolem boku, vařič sladovnického, Josef pintu hořkého a všichni kolem stolu hopsali a vejskali.

Kvasili, chmelili pokuty, halekali až do kuropění…

* * *

Toho teplého záraní vracel se Krčín, regent rožmberský, z obchůzky kol města.

Zastavil se u nové brány, prosté, v tu stranu ke vsi Břilicům. Prohlédl si nový dřevěný most, který nedávno sdělal tesař Prokš. Zamlouvala se mu poctivá práce Prokšova a viděl, že vydal všechen um, neb půda tu byla bahenní, k osevnímu hospodářství nezpůsobilá.

Na polích se rudila těžká železná ruda, jinak obzor byl omezen hustými jehličnatými lesy. Blankytná obloha se odrážela v nevelikém rybníku, vystavěném l. P. 1475. Když rybnikářský mistr Krčín pohleděl na zchátralý stav, oči se mu zarosily, mávl rukou a raději se obrátil k městu.

Neušel ani padesát kroků, když na klášterní věži, co je kaple sv. Vincence, zazněly trubky.

Městští trubači či hlásní – mladí i doslouživší – vytrubovali na pozouny fanfáry, oznamujíce lidu městskému, že právě JM vladař vjíždí do městských bran.

Krčín se zastavil a naslouchal táhlým zvukům plechových nástrojů. Pojednou trubky ustaly.

„Zajisté můj vladař dojel,“ pomyslil si regent a přidal do kroku.

Teplo sálalo a vodní mlhy se válely dosud nad lesy. Káně lesní, Krčínem asi vyrušena, přelétla s podivným skřehotem přes cestu. I žáchory ustaly v svém bublání, uslyševše příšerné zaskřehotání tohoto dravce.

Jakub Krčín ubíhal, aniž se ohlédl po statném myšilovu, k obloukovité bráně Starobřilické. Zanedlouho stál na rynku, kdež se dověděl, že JM Vilém je již v zámku. Proto nemeškal. Zašel ještě na záměstí svinenské, aby panu vladaři mohl podati ouplný vodní projekt. Krčín si předsevzal smělý plán: přenésti záměstské domy k Břilicům a na jejich místě zbudovati rybník.

Ale záměstští usedlíci, v těch 25 domcích, mu způsobili vzpouru. Sice nekrvavou, ale pravou, pobuřující. S usedlíky i mnozí třeboňští běželi poté na zámek k panu vladaři. Stěžovali si a žalovali na p. regenta, že město vydává na pospas zátopám a nepřátelům. Co platny hradební zdi, když hráze převýší i bašty a snadněji se zlezou. Ale i náš špitál s posvěceným kostelíkem chce zbořiti. Ó barbar, toho jsme se nenadáli, to se nesmí státi skutkem. Ale protest nepomohl.

Druhého dne se setkal Krčín před špitálem s Cemprecharem, krumlovským tesařem, jenž se zájmem strahoval staré domovní štíty.

„Včera jsem mluvil, Vaše Laskavost pane regente, s Černým. Přivede s sebou několik tovaryšů a nádeníků!“ pravil úslužně Cemprechar.

„Však na čase. Tobě jsem vypočetl 200 kop míšeňských za bouračku záměstí. Tuhle těch 25 domů a tamhle tu stodolu, při straně špitálského dvora, přeneseme a postavíme u Břilic. Bude to pěkná práce, ale souhlasíš-li, podej mi závazně pravici!“ odpovídal Krčín tesaři.

„Ale ovšem, vzácný pane! Tedy – 200 kop –“ vyrazil ze sebe tesař a tiskl pevně podávanou mu ruku.

„Dnes večer ti podrobně ještě podám zprávu,“ řekl na rozloučenou pan regent.

Krumlovský mistr se nestačil uklánět odcházejícímu Krčínovi. „Holt dvě stě kop je pěkná hromádka,“ mumlal si pro sebe Cemprechar, mna si ruce a usmívaje se do plnovousu.

Toho dne k polednímu přijal Vilém z Rožmberka, vladař impozantní, pana Krčína. Rozmlouvali spolu dlouho, neb Krčín byl člověk výřečný, politický a rozvážný hospodář.

Na návrh Krčínův odpověděl majitel pětilisté růže kladně. Tím byl osud záměstí zpečetěn.

Po rozmluvě dal regent Krčín, na rozkaz vladařův, zbořiti do gruntu 26 záměstských stavení za pivovárkem, špitál i kaplu svaté Alžběty. Tak l. P. 1571 zmizelo záměstí svinenské a ustoupilo novému rybníku: Nevděku, později zv. Světu.

Zabezpečiv si potřebné lidi, přibral si k odpovědné práci i schopné hejtmany. Proto t. r. sesadiv třeboňského hejtmana Mikuláše Rutharta z Malešova, jmenoval na jeho místo známého Jana Černého z Vinoře. Lid městský tehda o Krčínovi pravil: „Mocný pán to musí být, že i s hejtmany tak divně točí!“

14 List v archivu města Třeboně.

Rybník Nevděk

Zakládání rybníků se stalo výsadou urozených stavů a klášterů; tím se dokládá, že v dávnověku přiznávali rybníkům obzvláštní význam.

Ve starověku u Římanů kvetla taková záliba v rybnikářství, že Říman Sergius choval zlaté rybičky v rybníku a římský občan Licinius krmil mořské ryby murény v nádržích masem otroků (Licinius Murena). V Čechách se od nepaměti tříbilo na tisíce stavů, počítá se na 75 tisíc, které se stávaly jakoby sajícími houbami, majíce v útrobách nespočetné množství vody.

První záznamy o chovu ryb v českých zemích jsou v Kladrubské listině z r. 1115.

V jižních Čechách se rodily překotně rybníky teprve ve XIII. století. Z té doby (r. 1255) známe raport o jindřichohradeckém stavu Radmířově a o osm let později doklad v listině kláštera zlatokorunského.

Naši předkové jmenovali první rybníky – stavy. Jméno pochodí od toho, že rovnými hráděmi země stavili přebytečnou vodu.

Stavy jsou tak staré jako mnohá sídliště českých knížat. Mohutné, ale krátké hráze – bestrevy – byly zdokonalovány postupem doby. Stalo se tak zpravidla po návratu krále a českomoravské šlechty z ciziny. Hlavně za Jana Lucemburského poznali páni na cestách dokonalé rybníky a rybniční hospodářství ve Francii. A podle těchto vzorů stavěli stavy i v Čechách[15] a na Moravě. Na hráze pokládali dřeva a boky hrází tvrdili kamením.

Pilnými zvelebovateli rybničného hospodářství se stali po králi železném a zlatém, Přemyslu Otakarovi II., Lucemburkové. Zvláště císař Karel Čtvrtý, jímž počíná historická doba rybnikářství v Čechách, se stará o rozkvět rybníků. Proto nařizuje všem městům i stavům „pilně stavěti rybníky, jednak aby bylo postaráno o hojnost ryb pro výživu lidu, dále pak aby se půda co možno využitkovala. Zejména aby se voda z bahnisek a močálů v nich mohla nashromažďovati, za účinku slunce a teplých větrů odpařovala a jako pára vodní blahodárně působila na okolní rostlinstvo. Mimo to má rybník ještě za úkol, v dobách rozlití vod trvalými dešti nebo táním sněhu a průtrží mračen velkou část vody zadržeti a tím náhlým povodním v krajinách níže ležících zachrániti. – Nakazuji též, aby zřizovaly se nádrže-nadýmače, aby ku pohonu mlýnů, železných stoup, hamrů a papíren tyto závody měly zabezpečeny trvalý přítok“.

Vzorné české rybničné hospodářství[16] mělo mnoho následovníků, jako arcibiskupa Arnošta z Pardubic, pány z Pernštejna a pány z Rožmberka. Za těchto třeboňské rybnikářství pozůstávalo po r. 1450 ze tří velkých a sedmnácti menších rybníků. Za oněch, zvláště za Viléma z Pernštejna a na Pardubicích (1521) bylo na pardubickém panství dokonale vypraveno 225 rybníků, přesně roztříděných podle hospodářského účelu.[17]

Chvála rybníků a českých sladkovodních ryb se roznesla daleko za říšské hranice. Tak podle vzorů českých a moravských rybníků stavěli rybníky ve Slezsku, v Polsku, ba i v Uhersku.

* * *

Na bývalém záměstí svinenském se již od východu slunce srocovali stavaři i jejich pomocníci: dělníci rybniční. Mezi nimi jsme zahlédli i bratry řeholníky sv. Augustina, již se – jako mnozí zchudlí šlechtici – zabývali vyměřováním a oučetnictvím při stavbě rybníků.

Dnes za městem bude naposled vyměřovati nový rybník rožmberský regent Krčín, jenž již dříve celou zimu (1570/71) obcházel s provazci a vodními měrami kolem města. Tehda lidé žasli, co chce Krčín v bezedném bahně dělati.

Dnes si mnozí Třeboňští rovněž popílili, aby spatřili měřiče při práci. Znali sice osobně i podle jmen měřiče – Štěpánka Netolického, Cimburu, staršího i mladšího Mládka, Vrabského, Sádlo z Vražné, Zelendára, Kůrku ze Spinnberku, Hertníka, ale Krčín prý nad ně vyniká. – Však se brzo pozná, co na pověstech dlí pravdy.

Těžká kovaná vrata bran Svinenských se otevřela a z brány vyrazil hlouček mužů. Uprostřed nich, ve vysokých botách, kalhotách a jelenicovém kabátci, ubíral se sám Krčín. Pod jeho aksamitovou čapkou se stahoval obličej v nepůvabné rysy, takže se zdálo, že místo česnečky snídal pelyňkovou polévku.

Houpavým krokem se blížil spolu s hejtmanem Černým[18] k zástupu na rumiště. Tam byl již rybnikářský mistr mnohými očekáván.

Nažloutlá mlha, která se válela od západu k východu, snášela se nad lesy. Skláněla se od pyramidovité koruny ke koruně modřínu a tisovce, vzdouvala se nad rumištěm a zbylými osmi záměstskými domy a vpíjela se do hradebních zdí města.

Mlha byla tak hustá, že až smrděla. Sám měřič si povšiml těžkosti mohutné mlhy, a proto s prací příliš nespěchal.

Přední rybnikář, zástupce stavařů-rybnikářů, pozdravil p. regenta jménem cechu, vinšoval mu plného zdaru v měření s tím, by se neodvracel ani od jejich práce.

Jakub Krčín poděkoval prvnímu rybnikáři a projednal s ním práce na budoucích hrázích a zájezdech. Doporučil mu, aby si ještě dnes přišel na zámek pro řezanou ceduli.

Poté se erbovní pán pozdravil s řeholními kanovníky a dal se s pomocí boží do měření. Znal tato místa, zhlédl je několikrát před měřením, proto se mu pracovalo snáze. Již na jaře 1571 vyměřoval s Černým rybník u Třeboně. Tehda shledal, kdyby se hráď[19] povýšila jen o loket, že by se v tom rybníce zcela vytopil rybník Cirkvičný.

Při měření seznali měšťané i ostatní zvědavci, že p. Krčín, vybavený jen jednoduchou vodováhou a krokvicí, je obdařen a nadán nevšedními schopnostmi.

„Hola, hou, chlapci! Nyní zatlucte jehlice sem! Další kůl dejte o 25 kroků vpravo!“ vzkřikl měřič a znamenal rozestavení na hrubý papír.

Sekyry zazvonily a rány dopadajících beranů vrážely kůly hluboko do poddajné půdy. Tu a tam narazili pomocníci měřičovi na kámen, až to zazvonilo, jinde jim zase voda vstřikla rovnou do obličeje.

Na jihozápadní straně poručil Krčín vytříbiti několik velikánů, aby nepřekážely při nivelování. Sekyry vzduchem zasvištěly, pily zapískaly jako v šlejfírně a staleté jehličnaté dřeviny zaplakaly. Nachýlily se vpřed a váhou zdravého kmene se skláněly jedna po druhé na rodnou půdu. I třibitelé se často nad poraženými kmeny zastavili a oči jim zvlhly. Jak by také ne, vždyť tyto stromy vzrostly pod rukama jejich prachdědků a vykvetly z jejich potu.

Toto lesů roubení znal i Krčín. Věděl, že se tu v jižních Čechách, stejně jako po celé zemi, každá lidská duše pojí k životu stromoví. Rovněž doma slýchal: „Podetneš-li strom, pamětníka mnoha generací, dob zlých i dobrých, zbavuješ se přátelství nejedné ušlechtilé lidské duše.“

„Ale co naplat,“ říkal Krčín, „vždyť chci jen blaho kraje; a k tomu potřebuji těla těchto velikánů. Po svém pádu budou stejně platně sloužit jako za života. Proto, vy všichni, kdož jste je sázeli, odpusťte mi – kajícně hříšnému!“ Po těchto slovech se regent zadumal, ale ne dlouho. Za chvilku se opět rozkřikl na pomocníky: „Vytříbit část lesa na dva kroky k jihu!“

Znovu sekery a pily zařinčely a padlé kmeny ukolébala matka-země na své hrudi. Chladná půda ochlazovala horečnatá těla staletých nahosemenáčů, svěží vánek províval jejich odumřelé plíce. I lesní ptactvo pomáhalo svým zpěvem mírniti a celiti rány třibitelů ve věčné zapomnění.

Zanedlouho přikročil Krčín k vlastnímu měření. Na západní straně, maje v rukou vodováhu, poručil zhruba vykopat příkop. Dělníci se ve výkopu předstihovali, vždyť hned na počátku dostali slíben tučný bakšiš. Pomocníci měřičovi dostali již od regenta záplatu – na rozdělení 30 grošů – a od JM vladaře každý střevíce – proto rovněž nechtěli zůstati pozadu. Stáli po celé délce příkopu a měřili jej na lokte, stopy a palce.

„Hotovo!“ vzkřikl na měřiče partafír Václav a zamával radostně rukou.

„Zůstaňte na místech!“ odpověděl Krčín a zaznamenal si do lejstra směr a hloubku příkopu. Poté poručil, aby deset nádeníků došlo až k dohližiteli, přikázav napřed každému z nich délku pěti loket na příkopu. Po první skupině na určenou vzdálenost následovala druhá, třetí, čtvrtá a další. Tak nádeníci, počínajíce od prvního až do posledního, víc a více prohlubovali příkop, až se objevila voda.

Hluboký příkop se jí brzo naplnil a pomocníci měřičovi se jen blaženě usmívali. – Tento způsob nivelování mistra Štěpánka Netolického si přivlastnil i Jakub Krčín.

„Dílo se daří!“ zvolal rožmberský měřič, usmáv se do frňousů. Setřev si z čela pot, rozhlédl se kolkolem. Spokojenost oblila jeho hlavu a zdálo se mu, že i dubové a bukové kůlce volají na něho: „Dookolkuj, dookolkuj!“

Zatím se blížilo k polednímu a zvědavců přibývalo stále víc. – Slunce pálilo a medový den se vznášel nad základy nového rybníka. Krčín, po polednách skončiv měřické práce v poli, se odebral domů. Po celé odpoledne, večer a dlouho do noci rejsoval. Propočítával zabraná pole o délce 31 provazců, hráz v základu, na bocích, ve výšce a též závěry hráze.

Zámecký písař zatím vyřídil řezanou ceduli rybnikářům, tj. písemnou smlouvu na rybniční práce.

Druhého dne v záraní Krčín bedlivě strahoval postup dalších prací na rybništi. Přišli planiči a planili dno rybníka. Mistr vod občas křičel na ně, aby se nebáli hlouběji planit.

„Poukly povyšujte nad lokte!“

„Vyvyšujeme, pane,“ odvětili planiči a povyšovali prsa rybníku. O překot naváželi vybranou hlínu, před měrné kolíky, aby se voda hned nehrdousila s proměřenou hrází.

„Kde zas vězí lamači?“ otázal se Krčín dohližitele Václava.

„Připravují kámen ve skalách za Mirochovem. Říkal jsem jim, aby nalámali žulu k tarasům a druhým splavům,“ hbitě odvětil partafír.

„Dobrý kámen, ta žula od Mirochova?“ tázal se znovu rožmberský regent.

„Ano, pane. Hodí se stejně dobře na stavební kámen jako na štěrk,“ odvětil Václav, „ostatně poznáte sám. Lamači tu budou co nevidět.“ Po chvilce pokračoval partafír: „Též z novohradského panství se vozí a dobře hráze přibejvá –“ Krčín stál tu nehybně…

Vrzání koleček, temné údery hrud, řinkot lopat, motyk a rýčů přerušovaly jen ojedinělé hlasy dělníků. Zvláště jeden příjemný hlas se Krčínovi špendýroval. Ten rozpoznal, že náležel starému pláničkovi. Dědek, povyšuje prsa při rybníce něco nad palec, unyle si prozpěvoval:

„Až budu chodit na tenhle rybníček,

až budem lovit tenhle rybník –“

„Toho se dočkáme oba dva!“ zaznělo za pláničkou. Plánička se ohlédl, ale nemohl očím ani věřit. Nebyl to nikdo jiný než sám pan měřič.

„Kolik je vám jar, že si tak vyzpěvujete?“

„Čtyřiašedesát, pane Krčíne, sedmý křížek mám již na krku,“ odvětil děda a zabodl rejč do planiny.

„Vida, vy Kubo, jaký jste ještě kumpán! To věřím, že se ještě dnes ohlédnete po nějaké panečnici,“ zažertoval Krčín a zamnul si frňousy.

„Kdežpak, pane! Po černém chlebě a sušených švestkách není člověk pořád silen,“ namítal švitorný šprochýř.

„Pravdaže! Tak se posil kravinou a žejdlíkem piva,“ nadhodil nato mistr vod.

Plánička sáhl rychle po měšci a obrátil jej na ruby. „Jen kdyby byly tyto – pane měřiči!“ zvolal dědek a očkem zamžoural směrem k pivovárku.

„Tak si dnes přilepši, plániči,“ pravil Krčín a hodil mu na dno dva groše. Ani nečekal na starcovo „poděkování“, které za ním – z hloubi srdce rybníka – poslal. „Nepředal se a ani nepředá,“ dodal plánička a hodil groše do vaku.

Zatím se Krčín blížil k fasuňkovému vozu – k lamačům.

„Kuba! Kuba jde!“ vzkřikl lamač do houfu, vida přicházeti měřiče Krčína od planičů.

Dělníci přezdívali Krčínovi – Kuba. Ne snad, že rád každého přezdíval a oslovoval Kubo, ne proto, že tuze rád jedl kubu, ale že křtné jméno Jakub v Kubovi bylo kratší.

Houf se rozprchl a první lamač meldoval měřičovi, že přivezli, co mohli naložit. Krčín pak nakázal, by žulu z fůry složili u ovocné zahrady před baštou a přišli lámat.

Sluníčko vysílalo palčivé paprsky na poukly a srdce nového rybníka, a to takovou silou, že se z planičů jen lilo.

Plná prahuť…

Po chvilce na západě vyvstaly mraky. Temnily se a kotálely se divě za sebou. Dusno houlavého dne rozrážel hlas klášterního zvonu, jenž až sem doléhal.

Tuča se blížila…

Švitorné vlaštovky a jiřičky jaksi malátně rejdovaly nad rozkopanou zemí, hledajíce skryté potravy.

Schylovalo se k bouři…

Ale předpovědi mnohých zklamaly. Po polednách sice trochu skráplo, ale vítr děsivé tuči zahnal k Novohradským horám.

Lamači nastoupili týž den, aby na dně kámen loupali. Byli rádi, že větřík profukuje po dně, protože loupání kamenů vyžadovalo tvrdého úderu a síly. Kámen vyváželi na kolečkách a huntech na poukly nebo v stranu rybníka. Bude ho třeba do základu rejhy.

Po mnoho dnů přikládal Krčín s dělníky ruce k dílu. Rozmlouval s planiči, ptal se na hmotné poměry lamačů a seznal i u ostatních, že se živí čestně a poctivě.

„Dejte lidu obživnou práci; přestanou krást a vyvádět,“ projelo mu několikrát mozkem a dnes se o tom přesvědčil. Kdyby byl pánem tohoto zboží, zaměstnal by plně lid jihočeského kraje. Zakládal by rybníky, stavěl rašelinné lázně, pivovary, mlýny, dvory, cihelny, ovčírny, drůbežárny atd. „Blahobyt kraje musí vzejíti společnou prací mozolnatých rukou i mozků, a nikoliv zahálčivým lenošením –“

Proto s prostou krokvicí, vodováhou, trojcem, lejstrem a uhlem v rukou sběhal celé to lidské mraveniště, v němž se nezahálelo.

Tak tu nad hlomozem pák, kladiv, lopat a huntů Krčín proměřoval a opravoval rybniště. Nad ním vystál desítky dnů – za slunečna i deště, za větru i klidu –, než povolal další odboráře: ohnivce.

Ohnivci či žahači byli lidé velmi zkušení a moudří. Přišli na řadu před oupravou spodku rybníka. Přinesli s sebou oheň a přivezli písek. Městská pacholata doprovázela ráda ohnivce, aby viděla, jak vypalují blata, hatě, jak pálí křoviny i lesy.

Zvláště za večera se naskytla třeboňským vzácná podívaná na zručné ohnivce, jak si počínají při práci. Keře hořely, smolné kmeny a překot praskaly, zatímco kůry a větvoví zakrývaly čistý oheň čadivým dýmem.

Mohutné sloupy kouře se rozlévaly nad záměstím jako šlojíře a hluboko se zarývaly za Opatovický mlýn, Koclířov a cihelnu, jež se tehda rozkládala na jihu rybniště.

Tu a tam žahači přeskakovali ohnivé keře, tloukli do nich a na pokraj lesa naváželi hromady písku. Nejvíce chránili místa, kde se rozkládala rašelinná pole, aby nezavdala příčinu k nebezpečnému požáru lesa.

Ohnivci zářili les…

Pálení lesa strahoval regent rožmberský ze zdí hradebních a neváhal ani před půlnocí dojíti na baštu k obhlídce.

Vodní dílo se z počátku dařilo, ale po mokrých dnech se nedostávalo dělníků. Dělníci utíkali z práce, ježto měli malý plat a chléb byl nepoměrně drahý. Podle výpisů Krčínových (z r. 1571) se nový rybník Nevděk špatně dělal, něco pro pršky a něco proto, že lid ucházel pro drahotu chleba, nechtěje z prvního platu dělati.

Po dvou měsících lamači skončili práci a ohnivci přikročili k tvoření plodné půdy. Musili zúrodniti půdu pro rostliny a trávu, na níž se kapři měli pásti.

Zatímco žahači stlali rybám, pod městskými hradbami k straně východní rybnikáři stavěli stany, svá dočasná obydlí. Z hlášení hejtmana Černého z Vinoře p. vladařovi víme, že „ten tejden 27. května 1571 vysejpali rybnikáři za náměstím od Kašparovýho sáhu k hrázi grunty na den, a jakž vybrali grunty, zjednal jim na provazce p. Krčín na rovný loket, aby dělali provazce po devíti kopách“.

15 Tak vyrostl v Čechách rybník: Dvořišťský, Staňkov, Nový Vdovec, Kaňov, Opatovický, Velké Spolí, Jezero, Vlkovský, Humlenský, Starý Hospodář, Ruda, Kanclíř, Nový Lipnický, Maluškov, Hejtman, Černý, Blato, Starý Vdovec, Černičný, Janský etc.

16 Vedeno v „Právech a zřízeních zemských král. Českého“, jak o tom nasvědčuje z r. 1550 kniha od Michala Špánovského z Lišova, nejvyššího písaře král. Českého, a Volfa z Vřesovic, císař. rady.

17 Viz „Regesta rybniční“ – pardubický urbář z r. 1560.

18 Ten se s Petrem Vokem, pozdějším svým pánem, při cechování nepohodl. Vyčetli sobě erby, zvláště Černý z Vinoře vyčetl velmi pokálený erb Rožmberků v Praze – a vladař Vok jej proto ze svých služeb zcela vybyl.

19 „V máji povyšovali hráz na té straně k valům.“ (V. Březan: „Život Viléma z Rosenberka“ – 197.)

Rybnikáři

Pěkná sebranka byli tihle rybnikáři. Však již před jejich příchodem dal purkmistr a pp. radní města Třeboně na podnět Krčínův vybubnovati, by usedlíci byli ostražitější a nezasahovali do sporů mezi rybnikáři. Že oni jinak jsou svobodným cechem, spravovaným cechmistrem a odpovědným jediné jmenovanému rybničnímu hejtmanovi.

Křik a řev se rozléhal z táborového ležení široko daleko, takže každý nezasvěcenec věděl, kde rybnikáři stanují.

Ještě ten večer, co se rozložili táborem, začaly svády kvůli mladičké Marketě, jíž se kep zapálil a vydržeti s ní možno nebylo.

Jako ženina, již si rybnikáři přivezli od Švortzpachu, plundrovala se s ostatními ženami o lásku. Toho večera povětrná holka zajela jedné manželce nehty do obličeje a vlasů tak hrubě, že ji okrvavila.

Sám cechmistr musel zakročiti a Marketu na místě ztrestati a odvrci do koženého stanu.

Na prstech u rukou bychom spočítali, kolik rybnikářů bylo ctí hodno. Byla to většinou žoužel, mládkem počínaje a hlídačem konče. Hadrovači, syčáci, rváči, měšcořezci, pijani, klamaři i mordéři žili mezi nimi. Proto musil krajský hejtman častěji na ně zvát mistra oboustranného meče – plkna, aby mezi nimi učinil pořádek.

Rybnikáři vyžívali den za dnem. Co vydělali, to projedli a prochlastali, takže podle toho se svými manželkami, hetérami, dětmi a parchanty vypadali. Ženy rybnikářů běhaly ponejvíce v rozedraném rouše a sukni, takže se již z dálky kmentily.

Stejně rybnikáři s rozervaným rubášem a rozervanými poctivicemi vypadali spíše jako lapkové a trhani nežli počestní řemeslníci.

Život rybnikářů se podobal životu polodivokých kočovníků-cikánů. Hledali také hřejivý domov, a když jej mohli založit, vzpěnila se krev v jejich těle, vyřvali se, poprali a sídliště opustili…

Letos pracovali na Nevděku. Ježto měli z počátku na díle mnohé nedostatky, nechtěl jim hejtman Černý vyplatiti týdenní jejich mzdu. Rybnikáři si proto stěžovali, že sobě nemohou vydělati ani na chléb a že nebudou dělati k rovnému lokti. Pravili, že provazec musí voziti na 8–10 vozích po tři, čtyři i víc dní, země že je tvrdá a musejí ji předem orati. Dále se vymlouvali, že ani na Vdovci, ani na Hradečku tak nedělali jako tady.

Tak je poznávali Třeboňští i přespolní. V táboře a na rybníku jeden na druhého řvali a v městě kradli. Když jim hořela koudel nad hlavou, prostě zmizeli.

„Jsou to sami šurkové,“ pravil přední rybnikář, který po léta s nimi býval a žil. „Dnes mi samotnému sliny hořknou v ústech, jak mne okradli!“

„Lotras zůstane lotrasem,“ dodal cechmistr a hlavou přisvědčil.

V lazebně

Již plný měsíc nenavštívil Jakub Krčín svoji ženu na Krumlově. Jen militká psaní, v nichž popisoval většinou práce na Nevděku, zasílal po kurýrovi své babce. Dorota Krčínová-Slepičková, vrásčitá stařena, pozbyla svého půvabu při srovnání s třeboňskými panečnicemi, dcerkami měšťanů.

Proto také regent oddaloval příjezd Doroty do Třeboně. Pročež i dnes psal květnatým a šprochýřsky obaleným slohem stařence na krumlovský Latrán. V listu vzpomínal její upřímné duše, přenášel se v mysli na Krumlov, na zámek, na Hlubokou a líčil i časté hovory s JM vladařem Vilémem.

Též své kumštýřské duši básnické popustil řemínky volnosti. Zrejmoval prožití svých prací na jihu Čech poutavým slovem.

Krčínova ochechule Dorota četla s nezměrnou dychtivostí řádek od řádku. Avšak s příchutí přesolené polívky odložila list Jakubův, když na konci opět sděloval, že nastěhování dosud nemožné. – Po chvíli svitek opět rozvinula a znovu čtla.

Co naplat, musí se prozatím utěšovat jen mrtvými literami. Babka Dorota, ač po větším bohatství stále lačná, byla v lásce opakem: velmi skromná.

Touto skromností se nemohl honositi Krčín, vždyť se nenarodil bez poklesků své doby.

Dorejsovav projekt a dopiv chvatně šálek mléka, odebral se přes Kozí plácek do sousedství prvního zavření Svinenské brány. Tam stála lázeň.

Středověké lazebnictví mělo svoji tradici. I třeboňské lázně přitahovaly svou pověstnou obsluhou zdravé i nemocné.

V Růženné ulici koncem 14. století vybudoval podnikavý lazebník lazebnu s vanami, opatřenými přístřešky. V tom domě byla i valchárna. Do lázně chodili i četní lidé přespolní. Nemravná bezuzdnost, běžná v tehdejších lazebnách, kralovala i v prvé lázni třeboňské. Ale brzy lázeň zašla.

Druhá lazebna, kam mířil Krčín, byla u městské brány na jihu.

Nevysokou tuto budovu, s ozdobným portálem, navštěvovalo obé pohlaví v různé době. Mužům vyhrazeno zpravidla odpůldne.

Lazebník Ondřej, cvalík fortelných proporcí, si zakládal zvláště na parní lázni. Jejími hosty se stávali pravidelně v den očisty: Jeho Urozenost regent Krčín, hejtman Černý, rybnikářský hejtman starší Mládek, písař Vincenc, Mikuláš Humpolec, pozdější nepřítel Krčínův, kožišník Doktor, měšťanosta Štěpánek, měřička opatovický, opat Ondřej, páter Vicentius, kanovník Frankenländer a mnozí jiní.

Parní lázeň sice posilovala srdce a utužovala zdraví, ale lazebníkova dcerka Kristinka byla jeho ztělesněním.

„Pěkná Kristinka, urostlá panenka,“ pomlaskával si mnohý, znaje z dřívějška lazebníkovu děvku. Její heřmánkové vlasy, barvínkové oči, broskvoňové kvítky na tvářích a souměrné višňové rty zářily úsměvem do dálky. Její urostlá postava prozrazovala rozkvetlou růžičku. Líbila se všem svodníkům i náročným frejířům.

Lazebníkova Kristina okouzlila i Krčína.

Ve svlékárně dal lazebníkův pacholek panu Krčínovi zástěrku a připravil mu jeho koupací klobouk. Krčín jej nosil do potní lázně a pochvaloval si, jak prolamovaná sláma, obetkaná hedvábím na drátěné formě, chrání dobře vlasy.

Ze svlékárny přešel regent do vlastní lazebny. Pro páru, kterou lazebníkovi pacholci vyráběli poléváním horkých kamenů a občasným pouštěním páry z kotle, nebylo viděti ani na pět kroků.

Vůně pryskyřice a jehličí zaplavila lazebnu, když lazebník přinesl náruč chvojí. Dech lesních tišin zavál lázní, že se i Krčínovi chtělo samou volností vykřiknouti.

„Zdráv a spokojen buďte u nás, pane regente!“ zvolal uctivě lazebník na přivítanou.

„Vítáme tě, pane z Jelčan,“ ozval se nato čísi kovový hlas.

„Tys už tady také, Matoušku?“ odpověděl udiveně erbovní pán a zhluboka vdýchl vůni rozprášené lesní smůly.

„Pravdaže! Už po třetí se švihám chvostadlem,“ zvesela doznával pivovarský písař.

„Dnes vytopili lazebnu snad pekelníci, pane Jakube z Krčínů,“ zvolal šprochýřsky shora důstojný pán Frankenländer.

„Och, důstojnost dlí také dnes v lázni,“ pravil Krčín a zrak jeho se prodíral do hůry. Tam polosedě a pololeže se potil obtloustlý kanovník.

„Však jdu také do pocení… Přijď za mnou, Matoušku,“ zvolal Krčín na písaře a vystupoval hned na lavici.

Tvrdé lavice, položené postupně nad sebou, byly zároveň lehátkovými odpočívadly hostů. Na nejhořejším odpočívadle vydrželi jen chlapi s otužilým srdcem. Mezi ně se někdy počítal i Krčín.

„Lazebničtí, podejte mi chvostadlo!“ vzkřikl Jakub z Jelčan, natáhnuv se na předposlední stupeň.

„Ať rozproudíme krev,“ přidal k tomu řeholní bratr a počal se též bičovati.

Krčín, dostav svazek březových větví, mrskal kůži, až se mu rudila. Po chvilce vyběhl z potnice, aby unikl horké lázni. Seběhl ze stupňů k starému lazebníkovi, u něhož prodělal očistnou lázeň. Lazebník zabalil regenta do prostěradla a pak mu na krk vchrstl plnou putýnku studené vody. Tak ledové, až zuby regentovi zacvakaly.

„Br, brr,“ zadrmolil Krčín, když ho lazebník osušoval. „Tak a teď na odpočívadlo, vzácný pane,“ pravil Ondřej.

„Až si pohovím, přijdete masírovat?“ zeptal se Krčín.

„Samozřejmě! Ještě pustím písaři žilou, mlynáři přindám ke krčním mandlím pijavice a jsem hotov. Chcete snad hned sadit baňku?“ otázal se starý lazebník.

„Netřeba. Již mne strženina netrápí, ale pomocník nechť mi donese tejkanec a pintu hořkého – třeboňského!“

„K službám, Vaše Lásko,“ pronesl uctivě lazebník a pospíchal k svlékárně.

Kdo chceš novin, jdi do lázně, neb do krčmy, nebo k šestinedělce, najdeš jich.

Proto Krčín rád vyhledával lazebnu, aby se dopátral novinek z Třeboně i okolí.

Při zákrocích lazebníků se jazyk pouštěl na uzdu volnosti a mužští mohli tu zcela dobře zaměniti poctivice za sukně. Zvláště dnes vychvaloval opatovický měřička některé křehké panečnice, jež mu jako milostivé sudičky mohly v mládí učarovati.

Rožmberský regent naslouchal mlynářovu vyprávění s bedlivou pozorností, jakž už bylo jeho zvykem.

Zaujalo ho zcela, že člověk může prodloužiti svůj život dechem panečnic.

Měřička opatovický, potomek někdejšího starobylého roku, dotvrzoval příklady z bible, že král David byl zbaven obtíží stáří dechem panečnice ze Sunemu.

Krčín pociťoval na sobě již dříve, že se tato tradice dávnověku vyplňuje u něho právem.

„Chceš-li býti zdráv a mlád,“ pokračoval dále mlynář, „lehni si mezi dvě mladé panečnice. Ale pamatuj, že se tvá kůže musí dotýkati s jejich koží. Pak se jaré mládí vprakticíruje do tvého života a ty budeš svěží jako Hermippus, jenž žil 115 let a pět dní!“

„A machometánští sultáni mají přece celý harém s vybranými panečnicemi, a přec se nedožívají tak vysokého věku,“ odpověděl měřičkovi Krčín, posilniv se douškem třeboňského.

„Nebudu vyvracet, pane Krčíne! Záleží na stavbě těla, ale já si život tak prodlužovat nemíním,“ odvětil na to měřička, labužnicky se protahuje na lavici.

„Eh, měřičko, nemohoucnost stáří nelze zcela odstranit!“ namítal Krčín a řeč doprovodil posuňkem.

„I vím, vím! Však neodpuzuji nikdy samaritánskou pomoc. Nežene-li mi voda na mlýn, sám si ji s krajánky naženu. A jak se sype, tak se i mele!“ dovozoval filozoficky měřička Krčínovi. – Regent na ta slova již neodpovídal, neb strahoval, kam opatovický rejduje svou řečí, a klnutí byl dalek.

Krčín, hbitě skočiv z dubového odpočívadla, osvěžil se pod džberovou sprchou, do níž lazebníkův pacholek neustále přidával vodu. Ani nečekal, až jej horký vánek osuší, nýbrž tak mokrý pádil do svlékárny.

Spěchal, podivně spěchal, div plný džber vody na cestě neporazil.

Opatovický měřička se nadzvedl z lavice, aby lépe viděl odcházejícího. Pak luskl na prsty a hlavou pohodil v tu stranu, kudy odešel.

„Také chodí ve vlčích punčochách,“ prohodil se smíchem mistr královského řemesla a znovu se natáhl pod lazebníkovýma rukama.

Lazebna měla červa, lazebna mohla o čem přemýšlet.

Regent z Jelčan v mžiku byl ustrojen a co nejrychleji vyrazil ze sínce. Koupací klobouk mačkal nervózně pod paždí, div si jej před chvílí nevrazil v roztržitosti na hlavu.

Cit očekávání a rozechvělost srdeční zalomcovaly nitrem Krčínovým. Sotva zamrštil dveře síňce, vzhlížela k němu Kristinka. Ta skromná, něžná a opravdu militká dcerka lazebníkova. Její krása vábila mnohé frejíře i panice, kteří s neustálou horlivostí chodili do lázně. Rovněž Krčín se stával častějším hostem lazebny, by se mohl zahleděti do čisté studánky. –

Kristinka, pomněnková panečnice, zdobila své vlasy blankytnými pentlíky. Ozdobné pentle dodávaly jí milostného půvabu. Snad měly obveseliti její brčálové oči, snad ji měly chrániti před hříšnými svody.

Hlavička Kristinčina voněla sladce pižmem a z dlouhého šatu prchala vůně puškvorce, když se Krčín dotýkal její ruky.

„Kristinko,“ tiše zvolal erbovník z Jelčan.

„Vítám vás, pane Krčíne,“ nesměle odvětila Kristinka. Poté nakrátko vyhlédla z okna, aby se přesvědčila, nejde-li někdo do lazebny.

„Máti odešla na nešpory, pane, a já jsem sama v sínce,“ pravila panečnice a přitom stáhla regenta za dveře.

Krčínovo srdce se prudce rozbušilo a krev divě běžela do hlavy. Regent chtěl vzkřiknouti radostí, ale stisknutí ruky jej od výkřiku odvrátilo. Taktéž Kristina si zhluboka oddechla, když stáli za dveřmi proti sobě.

Oči jim svítily dravostí šelem a prsa se u obou vzdouvala jako půda při záření lesa. Teprve po chvilce se otázal Krčín: „Co tatínek, nepřijde?“

„Ne, ten chodí až poslední k večeru!“

Po těchto slovech se Krčín přitočil k rudovlasé panence a celoval jí vlásky.

„Proč máte rád jen mé vlasy?“ vytkla mu najednou Kristinka.

„Těšil jsem se na vás, Kristinko,“ odpověděl jí Krčín a přitiskl ji oběma rukama k sobě. Vzápětí pocítil, jak se probouzí život v jejím těle. Pot z jejího těla pronikal těsným živůtkem přímo pod jeho chřípí. Znal tento milostný pach, jenž nejednou rozhoříval u panečnic a nepřestával ani u bab. Strahoval, že se též Kristinka rozvíjí v plný zákvět.

„Vejdětež, pane z Krčínů,“ zažadonila pokorně panečnice a podávala ruku erbovnímu pánu. Ruku v ruce došli až k protější stěně. Tu pod obrázkem sv. Maří Magdaleny se náhle Kristina obrátila.

„Škoda, pane, že se naše cesty nesetkaly dříve,“ tichounce pronesla a přitiskla se na Krčínova prsa.

V Krčínových očích se zamžilo a několik slz zchladilo vrásčité tváře mistra vod. „Přece má mne někdo čistě rád,“ pomyslil si a pohladil broskvoňovou hlavičku.

„Radostí bych plakal, když pomyslím, Kristinko, žes čistá jako vodní růže!“

„Tak mi přezdíváte, pane Krčíne?“ otázala se panečnice, dívajíc se do hloubi jeho jiskrných očí.

„Ne, jen přirovnávám. I ty ses, militká panečnice, zrodila z bahna blat a nad vodami vykvetlas v bělostný zákvět. Tuto leknínovou růži střez a hlídej! Jednou přijde tvůj čas a pak… vzpomeň si na Krčína, který měl tě rád. Víš, tolik rád, že mu připomeneš vždy nevinný zákvět lotosu…“ Po těch slovech se Krčín odmlčel a zahleděl se do neznáma.

Kristina sklopila hlavičku a rukou si zakryla barvínkové oči, by v nich pan regent nespatřil trny bolu. „Pane Krčíne,“ zaštkala pojednou.

Její tklivý hlas by rozšmelcoval kňour, jak by nerozryl Krčínovo srdce! Bylť Krčín sice tvrdším člověkem, ale citově dostupným.

„Neplač a nenaříkej, lotosový zákvítku, mohl by někdo vejít…,“ domlouval regent a odváděl panenku ke dveřím.

Vtom k nim dolehl zvenčí ženský hlas.

„Máti se vrací, jdižiž, pane,“ tlumeně zvolala Kristinka. Setřevši si slzu, krátce políbila Krčína na rozloučenou.

Petlice cvakla a mistr vod, s pivoňkou na tvářích, vyrazil ze sínce. Na prahu se ještě otočil, pousmál se na Kristinku a měkce pravil: „Zítra po poledni přišla k rybníku –“

Kristina na srozuměnou kývla a vzápětí zavřela kované dveře.

Regent z Jelčan se pozdravil před vchodem do lazebny se starou lazebnicí a s Durkou, jež v lázni v sobotný den posluhovala, a ubíral se k zámecké fortně. Rusovlasá panečnice zaujala cele Krčína. Daroval jí místo v svém srdci po krumlovské Rejně…

S Humpolcem měl soudy

Jakub Krčín si svou rázností a nesmlouvavostí znepřátelil na Třeboňsku mnoho vlivných osobností. Mezi nimi byli vesměs mužové, dalecí klnutí a nesmiřitelného hrdousení.

Tak lutovský vladyka Ruthart, rožmberský služebník Svatkovský, novohradský hejtman Kolkreiter a později i hejtman třeboňský Černý se spolčili, aby osočili a vybyli Krčína. Čekali jen na vhodnou příležitost k oplátce. Ta by se jim byla naskytla již dříve, když Krčín hrubě a neurvale zacházel s prostým lidem. Ale doba rudolfinská neuznávala panský útisk nad poddaným, neb pán byl vždy pánem a kmán kmánem. Ale přece nadešla alianci hejtmanů voda na mlýn, aby mohli očerniti pana regenta u vladaře.

Stalo se tak na starém třeboňském rathausu, kamž přišel Krčín vyjednávat. Vyjednával s purkmistrem, konšely a obecními staršími o koupi městských pozemků.

V tu dobu dlel tam i jiný rožmberský služebník, p. Mikuláš Humpolec z Tuchoraze a na Doubravici.[20] Seděl v křesle, chodidly odklepávaje rytmus na podlahu. V levici třímal polovysoký klobouk, pravou rukou si přidržoval kord. Jeho oděv kopíroval módu hispánskou, jen naškrobené okruží bylo pravé nýdrlantské.

Když Krčín vstupoval do rathausní komory, Humpolec dělal, že příchozího nevidí, i obrátil se k písaři se slovy: „Škoda, kdyby tady byl Krčín, jistě by vám tuhle udělal taky rybník!“

Písař i ostatní městští úředníci se v nitru chichotali a úskočně pohlíželi na Krčína, jak se při tom tvářil.

„Eh, tlachání je také vlastnost člověčenství,“ odlehčil si příchozí a mávl rukou v tu stranu, kde seděl Humpolec.

„Jen ne tak zhurta, milostivý pane! Vždyť pamatujte, že voda nemá trámů!“ odpověděl pohotově vladyka.

„Jen slaboch tak mluví, protože se i od čisté vody zamaže,“ odvětil nato regent.

„Je pravda, pane, co jste říkal – však my se vašich potutelných vod straníme. A mohu říci otevřeně: bojíme!“

„V hrdlo lžeš, ty, ty šurku!“ vykřikl prudce Krčín, až se okolosedící ouředníci polekali.

Humpolec povstal a pádným krokem mířil k svému hanobiteli. Před ním se zastavil, zahleděv se mu přímo do očí.

„Tys lotras, Krčíne! Jednou historie zavrhne tvé stavby jako pochybené. Děláš ze sebe víc, než jsi!“

„Čuš, pane Humpolče!“ znovu se rozkřikl rožmberský regent.

„Nebudu čušovat! Slyšte, vy všichni, co pravím. Tento rybnikář zahubí povodněmi nejen nás, ale i samé rybníky a jejich okolí. Staví o překot velerybníky – Colossea, aby se mu celý svět obdivoval –“

„To není pravda!“ vpadl mu do řeči Krčín.

„Nemluvte tak, pane! Jste člověk zištný a ctižádostivý. Znám vás příliš dobře, neb sloužím déle než vy u pana vladaře…“

„Buďte, konšelé i ostatní radní, mými svědky, jak mne tuhle Humpolec hanobí –“ přerušil znovu Krčín vladyku.

„Ospravedlním se vždy před právem, pane. A znovu prohlašuji, že by menší rybníky, které bych já budoval na stejně velké ploše, došly hospodárnějších a cennějších výsledků než ty vaše krávy!“

„Herež! Ven!“ zařval Krčín na Humpolce.

„Neukvapujte se, pane Kubo! Jste na rathause, není-liž pravda, vzácní přátelé,“ pravil s klidem Humpolec a očkem zamžoural po služebnících města.

Jakub Krčín, obrátiv se od městských otců, všecek v tvářích pobledlý, zvolal znovu: „Ludař není hoden žádného úřadu!“ Pak popadnuv klobouk, ubíhal z rathausu.

Humpolec křičel za utíkajícím: „Kráva nenapadne nikdy tygra. A kdyby, tak se bude bránit tvými poťouchlými stavbami!“ Přitom klesl na kolena, zdvihal obě ruce nad hlavu, takže se zdálo, jako by zfrantovatěl.

Příhoda, odehravší se na rathausu, nezůstala utajena. O její rozšíření se přičinili hlavně městští kancelisté, kteří na potkání vyprávěli o sváru.

Poddaný lid tutlal v sobě bezměrnou radost nad touto příhodou a v duchu si přál, aby regent dostal za vyučenou po tovaryšsku.

Brzičko se dozvěděl o plundrování na rathausu sám vladař Vilém. Ten, nedopustiv na svého oblíbence Krčína, samozřejmě pohrozil p. Mikuláši Humpolcovi. Ježto vladyka věděl, že by bylo marné odporovati svému vladaři, stěžoval si jeho bratru Petru Vokovi: „I musím Vaší Milosti napsati, že jsem měl vyhlášené tři průhony s tím Krčínem z toho Leptáče od Pekla. Tak za to mám, že s pomocí Pána Boha s těmi černými knihami i těmi čerty bude mu dosti hry dáno…“

Spor skončil, jak sám Krčín r. 1572 zaznamenal, porážkou Humpolcovou. Pán z Tuchoraze dostal za skutek kládu na obě nohy a připravil se tak o zdraví i statek.

Ale Humpolec nezapomněl tuto prohru panu regentovi. Kde mohl, škodil mu a měl i prsty v jeho pozdějším utajeném přepadení.

Stalo se nedlouho poté. Třeboňští totiž nemohli Krčínovi zapomenout, že jim vyvlastnil úrodné pozemky na stavbu rybníků. Z mnohých sedláků učinil vlastně bezzemky, mnohé šidil na obměnách, tj. na panském jitře i penězi.

Měšťané nemohli zase regentovi zapomenout, že snížil význam města jako pevnosti, poručiv zbourati třetí pás hradební, že Třeboň ohrozil povodněmi a zátopami, že jim odebral klid práce, rouhaje se i proti samé přírodě.

Proto se k němu jedenkrát, když se Krčín vracel za šera ze šenku domů, přidružil na rynku neznámý muž. Otrhanec, zřejmě přespolní člověk.

Krčín, chmelovinou silně zmožen, si stále cestou něco brumlal. Občas úkosem pohlédl na neznámého průvodce, jenž s ním prošel beze slova Úzkou ulicí až na Kozí plácek. Tady se dal Krčín, cítě něco nekalého, vrávoravě na útěk, ale daleko nedoběhl. U rohového domu ho srazila pádná ruka k zemi. Vtom se vyřítili z Růženné ulice tři zakuklenci a ti přimáčkli Krčína k vratům. Tam mu dávali i s otrhancem záušky, až krev tekla.

Když zakuklenci spatřili červenou stříkat, utekli. Otrhanec, obrátiv se na chroptícího, zahrozil mu ještě pěstí a dodal: „To máš za rybníky!“

Krčína našel branný a donesl sténajícího se ženou k místnímu felčarovi. Regent si poležel ve felčarově komůrce plné tři dni. Teprve čtvrtého dne mu dovolil felčar a chirurgus, aby opustil lože.

Jakub Krčín se o utržených ranách nikomu nesvěřoval, aby sobě hanby nenatropil, že tak utržil v obžerství.

Třeboňští se utěšovali dlouho utajeným skutkem, zatímco se vladyka Mikuláš Humpolec kdesi v skrytu spokojeně usmíval…

20 Později byl jmenován starostou komorničí při deskách zemských v Praze.

Nevděk se napouští

(l. P. 1573)

Měsíce míjely.[21]

Ohnivci na Nevděku dokončovali poslední práce před úpravou spodku nového rybníka. Tato úprava náležela již stavařům, neb jak se už říkalo, rybnikářům.

Rybnikáři, praví stavitelé hrází nových rybníků, si popilovali. Nejprve táhli rejhu. Byla to vlastně strouha, v jejíž měkký spodek vráželi tvrdý kámen. Po stranách rejhy natloukli kůly a vystlali ji dubovým dřevem.

Poté přední rybnikář určil, aby se všicci řídili podle směrnic regentových. Sám již rozdělil tuto dřinu. Jedni pěchovali zeminu na doubí, jiní na kolečkách vozili zemi, vyklápějíce ji k troubě, jiní tloukli půdu palicemi od trouby a zase jiní budovali a svírali hráď všemi směry.

Rybnikáři fochovali základ…

Měsíc květen se snesl na Třeboňsko. Sluneční paprsky žíhaly rovinatou kotlinu, která tonula v svěží zeleni.

Kulovitá a řasnatá oblaka se neustále protrhávala na obloze. Světlost zánebí se odrážela na divokých blatech, na vlnícím se obilí a na lesích. Zvláště světlé lesy rozvíjely své nahé zákvítky a radovaly se s porostem jalovce a zeravu z božích darů podnebných.

Na jižní straně se modraly stupňovité obrysy pohraničních lesů, v nejednom připomínajíce zakleté vrchy. Na západě se pomněnkové modrala Kleť.

Též louky v okolí Třeboně se oděly v tomto měsíci radosti do nejpestřejšího hávu. A v bujný ten život barevných zákvětů se kotálel neméně bohatý život hmyzu.

Těch mravenců, komárů, motýlů, kobylek a sarančí ani nepřehlédneš, jako nespočítáš huňatých čmeláků a pilných včel. Snad rožmberští brtníci by ti řekli, co včelstev chovají a co medu in natura dodají podle smlouvy, v nádobách po 12 groších.

V této době – v čas jarého zpěvu ptactva – se konala za městem velká zabývka: čapobití.

Na slavnost přibyl i JM Vilém z Rožmberka, nejvyšší královský purkrabí se svou chotí. Kdekdo se ohlížel za urozenou vrchností, jíž přináležela zboží na Třeboni, v Krumlově, Nových Hradech, Rožmberku, Helfenburku, Choustníku, Milčíně, Prachaticích, Drslavicích a m. j.

Rožmberky doprovázel k slavnosti rybnikářů mistr vod Jakub Krčín.

Rybnikáři, spatřivše JM vladaře, jak vstupuje na novou hráz, radostí metali kozelce. Objímali se a počali dokola hopsati a vejskati. Dudák hrál jim přitom na kejdy do skoku: „Dydlaj, dydlaj, dydlaj da…“

Přední rybnikář, mládkové a skladčí zatáhli šňůrou vladaře domu pětilisté růže.

Rázem celý tábor zmlkl, když se pan Vilém vykupoval: „Vám, rybnikáři, dávám čtyři kopy výkupného a sud bílého a hořkého piva na posilnění!“

V tom mžiku šňůra spadla a rybnikáři provolali slávu rožmberskému domu.

Jeho M se jen usmíval, vida rybnikáře spokojeny.

Po výkupu dovedl Krčín nejvyššího purkrabího i jeho družinu k vlastnímu kladení čapu.

Při tomto úkonu, při němž se rybnikáři předstihovali s mládky a nováčky, vykládal regent svému pánu o novém rybníku. Vysvětloval mu, kterak rybník na západ vyměřil, aby snáze větry lámal, i kolik loket propočetl na hrádě.

„Jak vidí VM, měří hráď v základu 50 loket, ve výšce 12 loket a v závěru též 12 loket. Pozejtří, dopřeje-li Všemohoucí, budeme pracovati na podjezdu, zájezdu, pak na vazbách a na námětných hrázích!“

„Jste chlapík, pane z Krčínů,“ pochválil ho vladař a poplácal po oplečí.

Regent Krčín jen hlavu klonil, spokojeně se usmívaje.

Třeboňští měšťané, řeholníci, zemědělci, úředníci městští i vrchnostenští, jakož i mnozí poddaní z vesnic přišli v hojném počtu na čapobití. Nebyla to jen slavnost kladení čapu, ale i oslava „dělníků hrází“ a jejich mozolných dlaní. Škoda, že rybnikáři slavnost pravdě letnicovou poškodili. V opilé obleči se servali a tak okrvavili, že se většina přítomných vzdálila, aby nebyla seprána. Naposled musel zakročiti sám vladař, nařídiv, aby napříště zůstával mezi rybnikáři mistr ostrého meče. Ten měl pak hned na místě trestat, na rozkaz rybničního nebo zámeckého hejtmana, rváče a mordéře.

Touto rvačkou si znepřátelil rybnikářský cech počestné měšťany, takže jiskra naděje, jež v rybnikáře kladli, více nezasvitla.

Zato řadili rybnikáře mezi poslední cechy, daleko za lazebníky, felčary, pohodné a kata.

Cech rybnikářů si příliš tento vejhost nepřipouštěl a žil tak, jak žil…

Druhého dne přišli již zpola střízliví rybnikáři na námětnou hráď. Přišli, aby pracovali na podjezdu a zájezdu. A pak denně dřeli až do potu.

Ubíhaly dni, míjely měsíce a roky.

Třetím rokem se dostali rybnikáři až k zámku, tj. ke kamennému zakončení hrádě. Práce jejich se chýlila ke konci. V tu dobu tarasili už zedníci hráď. Upravovali vchody chodeb pod zemí, jež poté zavezli rybnikáři hlínou.

Tesaři prlili vazby či šibenice a přední rybnikář Václav podpisoval mistru vod oučet za týden. Podle něho se vyplatilo příslušníkům zeleného cechu ke konci přes 119 kop.

Oučet pak zněl na mzdu.

I. rybnikářům

8 kop míš. 18 gr.

6 denárů

Václavovi za pivo

1 kopa

4 gr.

za kolečka

II. rybnikářům

za kolečka

Václavovi a Jeníkovi Frantovi

za sekyru

7 kop

1 kopa

37 gr.

16 gr.

8 gr.

1 d.

III. rybnikářům

Václavu a Jeníkovi

6 kop

16 gr.

10 gr.

IV. rybnikářům

7 kop

47 gr.

fišmejstrům

9 gr.

4 d.

tesařům za vazbu

3 kopy

40 gr.

V. rybnikářům

Václavu a Jendovi

6 kop

26 gr.

8 gr.

2 d.

VI. rybnikářům

10 kop

19 gr.

3 d.

Václavu a Jeníkovi

11 gr.

1 d.

VII. rybnikářům

Václavu a Jeníkovi

13 kop

57 gr.

8 gr.

1 d.

zedníkům na taras

1 kopa

43 gr.

týmž strava

kuchaři

25 gr.

2 gr.

1 d.

VIII. rybnikářům

17 kop

34 gr.

2 d.

Václavovi za vejce

10 gr.

8 d.

na láznu dohližitelům

2 gr.

IX. rybnikářům

pivo

vejce

14 kop

36 gr.

9 gr.

1 d.

6 d.

X. rybnikářům

13 kop

25 gr.

5 d.

Jeníkovi

8 gr.

na láznu

2 gr.

Úhrnem

115 kop

50 gr.

41 denár.

dělání trub

14 gr.

5 denárů

kolečka…

2 kopy

taras…

1 kopa

23 gr.

Částečný náklad na hráď činil

119 kop

27 gr.

46 den.

Když tesaři dodělávali v září chůdy na chodbu k hranici, byli rybnikáři s prací již hotovi. Obrátili kolečka dny vzhůru, zapíchli rejče, zabodli lopaty, zasekli motyky do hrádě a odebrali se k rybničnímu hejtmanovi.

Krčína zastihli doma nad nákresem. Pravil jim, že je to nákres nového rybníka rožmberské obce Spolí.

Zástupci rybnikářů požádali hejtmana o odpuštění ze služby.

Krčín, poděkovav rybnikářům za práci i za překonání obtíží při stavbě rybníka, dal jim list o odpuštění z práce. Zároveň je vyzval, aby došli k zámeckému hejtmanovi, jenž je vyplatí.

Hejtman domu rožmberského nejen zelenému cechu vyplatil několik kop, ale přidal i vejslužku!

Přední rybnikář nato provolal oběma hejtmanům, jakož i JM pánu, spokojenost a zdravíčko; všichni rybnikáři pak vinšovali hojnost blaha a všetkých ryb!

Poté jim zámecká čeleď donesla uzenou kravinu, žitný i ječný chléb. Z pivovárku vyvalili rybnikářům tři sudy třeboňského.

S jásavými písněmi doprovázeli rybnikáři kotálející se soudky piva až za bránu, házejíce nad hlavami kravinou a líbajíce boží dar.

Nad táborem zeleného cechu se rozjásaly žertéřské freje.

Bába vařící ucmuchtila několik kotlů česnečky, chlebovky a kořeněné húštky. Kdo dnes šel podle kožených rybnikářských stanů, musel se z vůně krmiček jistojistě olizovat.

Rybnikáři užívali bene. Jedli, cpali se, řvali a chlastali až do záraní…

* * *

Celou noc přemáhaly Krčína těžké chmury a potvorné sny mu nedaly ani dospat. Chvílemi se před ním válely vlny, rozstřikujíce se nárazem vichru, chvílemi strahoval ve snu, jak hučící voda uchází šutem.

„Běda, ach, běda!“ zakulichal Krčín a převalil se v loži ze strany na stranu.

Po chvilce prudce rozhodil rukama, odkopl kožišinu a vyskočil z lože. Otevřel okenici, aby se nalokal čerstvého vzduchu. Podzimní záranní větřík zchladil jeho rozpálené čelo, šedá mlha obestřela jeho rudivé oči a rozpálené tváře.

Ale ani u okna s vyhlídkou na předhradí nevydržel příliš dlouho. Třesavá zimnice zalomcovala hejtmanovým tělem, až mu zapraskalo v kostech. Déle státi tu nevydržel.

„Bože, posilniž služebníka svého!“ S těmi slovy uléhal znovu na lože, ale již neusnul.

Psal se 5. oktobris l. P. 1573.

Krčín se po těžké noci připravoval k odchodu. Umyv se, natáhl si černou košili a plátěné hace. Poté si navlékl jelenicové poctivice a zapustil je do velkých punčoch z psích koží, jež mu před rokem přivezl JM vladař z Polsky. Regent nosil tyto chlupaté punčochy jako předobrý lék proti dně. Přes punčochy natáhl škorně.

Vzav si kazajku vodové farby a nasadiv si silně zašpičatělý klobouk, ubíhal k Svinenské bráně. Kradmo pohlédl vzhůru na bránu do výklenku, na nové kresby v omítce a na erby pánů z Rožmberka, které nesly nedávno dobudované renesanční štíty.

Krčín, svíraje pod paží pergamenové svitky, klepal a volal na branného, aby již dnes otevřel, jak JM nařídila. Stojací, pak šoupací a konečně zdvihací vrata povolila. I podbranný v druhé bráně hned nato spustil zvedací most. Rozměrné kladky zaskřípaly, řetězy zahlomozily a Krčín prošel Novohradeckou branou. Mířil podle staré katovny k nově postavenému rybníku. Dnes jej budou napouštět…

Ačkoliv se mlha ještě nesnesla, přece se chtěl rozloučiti, jak vždy činil, s rejhou, dnem a patou hrádě.

Byla to jeho velká předposlední prohlídka. Zlézal se zatajeným dechem zatarasenou hráď, soukal se po vazbě, skákal přes rejhu a opět se drápal nahoru po hrádi. Vše prohlížel, vše rukama ohlazoval a nakonec div zámek hrádě nepolíbil.

Stál tu tak nad svým vodním dílem, s očima plnýma radostných slz. Rty sotva pohyboval, tak ho sladké mámení obestřelo.

„Vidíš, Krčíne, že voda pro tebe znamená život!“

„Pro tebe? Pro nás všecky, vždyť z vody přišel život!“ odporoval tajemnému našeptavači rybnikářský hejtman.

„Z vody? Mýlíš se, Jakube Krčíne! Voda, toť jen článek v nekonečném lidském řetězu,“ odvětil zvolna našeptavač.

„Čuš a mluv pravdu!“ vyhrkl Krčín. „Vždyť i v těle člověka kolotá herkulový džber vody a jen málo žejdlíků živin!“

„Pamatuj, Jakube z Krčínů, že jsi z hroudy a potu povstal, proto nechval vodu při nastání. Záškvarej mne, jak chceš, ale pamatuj: jednou přijde čas a s ním i rada!“ zamumlal čísi hlas. Vtom Krčín uviděl před sebou točící se sloup páry, který se víc a víc od něho vzdaloval, až se rozplynul za prsy rybníka.

Nažloutlá mlha padla na dno a sluneční paprsky, prodravše se vlčinou, osvítily protější hráď.

Regent, probrav se ze zadumání, dal se podle lesa k hrádi. Tam se již na jejím čele scházela čeleď.

„Václave, okolkujeme rybniště!“ zvolal Krčín na přicházejícího partafíra.

„Dobrýtro, pane Krčíne,“ křičel již zdaleka Václav, „však jsem se chtěl zeptat vzácného pána, kam mají složit holomci kůly.“

„Zdařbůh, Václave… Tak se do toho pustíme… Sem zatlucte jeden kůl –“ pravil rybnikářský hejtman. Poté rudkou podtrhl na rejsu příslušné místo. Pak sestoupil na úbočí hrádě a po něm i ostatní. „Tu přijdou dva a na pět kroků vždy jeden,“ zvolal regent.

Palice zavířila vzduchem a ojedinělé rány se táhly po dně rybniště.

Tak Krčín s partafírem vymezovali koly rybniště, kam až voda bude sahati.

Holomci ani nestačili vbíjeti dřevce, jak rychle měřiči rejsovali. O polednách byli s okolkováním rybniště hotovi. Po okolkování napouštěla čeleď fišmejstrova rybník, aby vyprubovala hráze… Hráz svou výškou přečnívala skoro již městské zdi.

Na napouštění přišli nejenom páni a měšťané, ale dostavili se i sedláci a lidé z dalekého okolí.

Přišli sem i na pozvání rybnikářů. Ti zvali kdekoho, jak tehdy bylo zvykem, na kejdy…

Rybnikářský holomek Jenda byl vpravdě mistrem ve hře na kejdy. Však mnohé deštivé večery krátil rybnikářům, když pěkně zostra smáčkl kejdy, ty mu v jeho rukou vejskaly, pištěly, kulichaly, naříkaly, žadonily i plakaly. Jak by také ne, vždyť měchy koupil za jednu a půl kopy míšeňských grošů! Také dnes měl vyhrávat na hrádi při napouštění.

Rybniště se pomalu plnilo vodou, tak zvolna, jako se ty nekonečné měsíce ploužily za sebou.

Pacholci porybného napouštěli Nevděk plných pět měsíců. Šestého měsíce se rozlehlo po Třeboni i jejím záměstím:

„Voda prosakuje! Voda uchází šutem!“

Kdekdo spěchal na hráď, na velkou vodu. Na hrádi bylo již boží dopuštění. Krčín, celý zpocen, křičel na rybnikářské pomocníky, posílal je k pekelníkům, ale nic naplat. Málo zpěchovaná hráď propouštěla u zámku vodu a zdálo se, že větší příval protrhne hráď i zdi.

Na některých místech se již půda drolila, a u hranic dokonce i propadala.

V této nebezpečné hodince rázný a důvtipný Krčín sáhl k poslednímu: povolal nazpět všechny rybnikáře.

Zanedlouho stáli zelení na svých místech. Krčínovy rozkazy zanášel vítr, rumplující na tmavou hladinu, až k zástupům zevlujících. Každé mistrovo slovo přiléhalo – jako mokré poctivice přiléhaly k tělu pracujících.

„Hráď povyšujte o loket!“ rozkázal Krčín přednímu rybnikáři.

„Hráď povýšit o loket!“ neslo se rázem od rybnikáře k rybnikáři. – Kolečka zadrnčela, rejče a lopaty se zaryly. Palice se narovnaly a pěchovaly hlínu a tvrdily kámen.

Rybnikáři se potili krví…

Toho večera se napjaly poznovu břehy.

„Každý na své místo!“

Rybnikáři tak celou noc tmelili a tarasili stonavou hráď. Regent Krčín po celou tu dobu pracoval – při lojové svíčce – ve sbitém srubu na hrázi.

Vlny podlévaly hráze a ostrý vítr se hrdousil s okolními lesy. I do srubu se opíral takovou silou, že nejednou myslili, že srub smete do rybníku.

„Tvrdě pěchujte hlínu a jíl!“ ozvalo se ze srubu. A jako ozvěnou se neslo po celém rybništi: „… hlínu a jíl, hlínu a jíl!“

Náhle přikvačil ke Krčínovi do srubu Jeník od partafíra. V šeru lojovice stál tu bled, třesa se jako osika, nemoha promluviti ani slova.

Krčín, jat neblahou předtuchou, na něho vzkřikl: „Co je? Přece mluv!“

„Pane, pane…“

„Co se stalo?“

„Pane hejtmane, hlína a jíl se trhá!“ odvětil Jenda.

„To ke všemu scházelo! Přidejte písek a vodní vápno,“ zvolal Krčín; ale náhle jej odstrčil a sám vyběhl ze srubu. Venku počal zběsile volat na všechny strany: „Písek a vodní vápno, písek a vodní vápno!“

„Míchej jíl a písek!“ volal rybnikář na rybnikáře.

„V poměru 1 : 1!“ řval partafír Václav.

„Poměr jedna ku jedné!“ volali zpocení rybnikáři.

„Půl džberu vodního vápna přidej na každý duplovaný sáh!“ zvolal mistr na partafíra, jenž právě pádil podle srubu.

„Dobrá, vyřídím, pane –“ odpověděl dohližitel a kvapem mířil k jochům, tj. stavidlům.

Rybnikáři míchali usilovně hlínu s vápnem, písek s jílem a směsí tvrdili stonavá místa.

Mohutné berany zatloukaly směs do zeminy i mezi kameny. Tak byla stonavá hráď po třech dnech a nocech povýšena o loket.

Krčín, sděluje JM panu Vilémovi o stavebních potížích, s kterými se setkal při napětí hrádě, neváhal vladaři říci, že odměnou místo vděčnosti sklidil nevděk. Ale pevně věří, že Bůh mu jednou vynahradí, oč jej život zradil…

Rybník Nevděk byl toho času rybníkem Cirkvičným po měsíci napojen a plodem k lovení dosazen.

Od té doby svítí v šedi rolí a v klínu zeleně jeden z třeboňských klenotů: rybník Nevděk, později zvaný Svět.

21 Krčín po r. 1566–71 přestavěl Bavorovský mlýn, zlepšil Písařovský rybník, takže se do něho dvojnásob násady nežli prve mohlo nasaditi. Poté sdělal několik stok při Štětínském dvoře a mnoho jiter pole lidem pod plat rozprodal.

U Bílého koníčka

V sobotní den před sv. Havlem se chmelilo v hospodě U Bílého koníčka. Šenk stál na rynku poblíže Hradecké brány. Renesanční ráz šenku upoutal mnohá domácí i zahraniční poselstva. Zvláště štít se sedmi věžičkami – z doby přestavby domu r. 1544 – udivoval kdekoho.

Šenkýřem U Bílého koníčka byl bratr světa. Dovedl stejně dobře narážet třeboňské nebo žertéřsky obveselovat kumpány, jako pomáhat pijanům v piteli.

Do toho šenku rád zavítal i Krčín, mělť tu piterní přátele.

A pak mu piterní světnice připomínala šenkovnu na Veliši u Jičína, v které r. 1556 jako 21letý ouředník píval chmelovinu. To byl tehda ve službách p. Viléma Trčky z Lípy, aby „bedlivě opatroval panské lesy, zabraňoval nedovolenému provozování myslivosti, dohlížel k rybníkům, aby se při nich žádná škoda, buďto vodou nápadní, aneb od lidí tarasů pálením, nedála; item lidi poddané ve vesnici pilně spravovati, aby se mezi nimi nic proti Pánu Bohu žádných neřádů nedálo, alébrž mezi sebou aby, nesvorností a handrukův zanechajíce, byli a pokojně seděti mohli, dědiny své sami časně osívali, všelijakýv nápolkův a na penězích najímání aneb zástav rolí zanechajíce; také psy v vesnicích, aby ve dne na řetězích uvázané chovali a jim nohy utínati dávali, aby se nemohli za zvěří honiti“. Ostatně měl se Krčín spravovati rozkazy ouředníka panství; to vše si tu zopakoval při plném korbeli.

Od té doby se však mnoho změnilo. Vyměnil ve službách mnohou světskou i duchovní vrchnost, ale až nyní slouží rád, cítě se povznesen nad své předky, JM vladaři rožmberského domu.

„Jakub Krčín, pán z Jelčan a na Novém Leptáči,“ drmolil v duchu rožmberský regent a zadíval se po žebrové klenbě. Četné sloupy podpíraly křížové klenutí, zdobené sgrafitem a rustikou. Štíty klenutí zdobily kamenné růže s letopisem 1544. Tyto pěticípé erbovní růže srostly cele s Krčínem, jenž v nich viděl odznak věrnosti a spravedlnosti. – Po chvíli zadumání regent pravil: „Dobře se pod tímto erbem slouží a nechtěl bych jej zaměniti ani za –“ Nedomluvil. Krčínovy oči spočinuly na zvolna se otvírajících dveřích šenku.

Silná, hřmotná postava vstoupila. Příchozí nebyl nikdo jiný než Mikuláš Humpolec. Silný, šlachovitý chlap trousil se napolo šmithavě k šenkovnímu mřežoví. Ani pozdravnou ruku, visící u vchodu, nestiskl.[22] Vladyka Humpolec chodíval se chladit do šenku málokdy, ale přišel-li, chladil se až do jitřní.

Krčín, poposednuv na hrubé lavici, prsty zabubnoval na dubovou desku stolní a poručil si ještě jedno hořké. Vtom se jiskřivý zrak Humpolcův setkal s Krčínovým. Setkaly se krátce, ale vyzývavě!

Z hořejšího mázhausu se dostavili na besedu tovaryši a mistři cechu sv. Kryšpína a Kryspiniána. Rovněž několik vdov po mistrech přišlo poseděti po shromáždění s pány radními a dvěma cechmistry. (Jich počet byl u cechů různý: řezníci měli jednoho, kováři, zámečníci po dvou, a soukeníci dokonce tři cechmistry!)

Ve východním koutě šenkovny dojednával kanovník a novicius řeholního řádu s několika třeboňskými měšťany procesí k svaté Maří Majdaleně na poušti. Každým rokem uctívali tak Třeboňští tuto světici, putujíce v modlitbách a za zpěvu do Majdaleny. Přicházeli tam, aby je sv. Majdalena posilnila a aby si od poustevníka z Herafle, jménem bratra Václava, vyprosili božího požehnání. Velká procesí tehdy docházela do Majdaleny. To patrno i z toho, že r. 1570 žádá bratr-poustevník JM vladaře o podporu, aby mohl o pouti duchovní a jiné dobré lidi obědem častovati.

I kostelík svaté Barbory byl poutním místem. Skrýval se v lese, necelou půlhodinu ode vsi Majdaleny.

Poutníci putovali k svaté Barborce, k dotýkané sošce světice se zlatou korunkou na hlavě a s ratolestí v levici, aby se za ně přimluvila u Bohorodičky. Teprve od r. 1527, co tu kázal poustevník pod obojí, se řeholní bratří kostelíku vyhýbali.

Na druhém konci piterní světnice bylo neobvykle živo. Tam sedělo několik živě rokujících mistrů, nepochybně z řad kabátníků, hacníků, kytléřů, pláštníků a vetešníků. Ale zajisté mezi nimi – podle řeči – seděli i soukeníci a postřihači.

„Však ty, Ludvíku, víš, že Francouzové objednávají všecky těžké kumštovní látky jen z Vlašska,“ pravil tlusťoučký Mikuláš Soukeník, takto majitel největších nůžek k postříhání suken v Třeboni.

„Samozřejmě, přátelé! Pracoval jsem několik let ve Venezii. Proto mohu směle tvrdit, že nádhernějších vzorů, zářivějších fareb a jemnějších zlatých nitek nedovede nikdo tak lehce vystihnouti jako vlašský tkadlec,“ odpověděl Ludvík Soukeník.

„Jsou to vskutku šikovní a učení mistři tihle Vlaši. Vždyť i na Hory Kutné povolal král Václav tři vlašské mincíře jako mistry pregýře,“ odvětil na to Jan od brány.

„Dnes jich máš na Horách Kutných na mecítma!“ dodal tlustý soukeník a oblažil se lokem chmeloviny.

„Jen je nechte být,“ okřikl je Jiří Fronk, „dovedou stejně obratně v šmitně razit mince, jako naši havéři tlouci pemrlicemi!“

„Eh, dobrá!“ zamával rukou Ludvík. „Však raději se se mnou vraťte do Venezie a Florencie. Odtamtud dodnes přicházejí na světová tržiště nejlepší samety a damašky. Z Lucy dostáváme taft, z Milána satin a hervábné punčošky!“

„Hervábné punčochy –“ rozlehlo se v sínci, až z protější strany zabloudilo zvědavě k tomu stolu několik snivých očí. Tady na druhé straně se vždy scházeli titíž řemeslníci již po několik let. Sesedli si pod nástěnným zvonkem s kaplicí a pravidelně jej rozhoupali, když některý z nich popustil uzdu své obrazotvornosti. I dnes tu rozprávěli v přátelské zabývce.

Soumrak záslonil klenuté sínce. Po chvilce se vloudila tma i do žejdlíků, džberů a konví piva i medoviny.

Šenkýř rozžal zatknuté lojovice a světlo se rozlilo po šenkovně.

„Vinšuji dobrého večera!“ pravil šenkéř od Bílého koníčka, zdravě vždycky tak hosty.

„Dobrý večer! Vinšujeme též!“ zaznělo z mnoha hrdel pitelů. Šenkéř se s úsměvem odebral k rožni, na němž se do zlatita opékalo jehně.

Nad Třeboní se snášelo houstnoucí šero. Houstlo víc a více, posilováno jsouc mlhou z rybníka Nevděku, Cirkvičného, Měsíce, Ptačího blata, Žabova a m. j.

Na klášterní věži pověžný Jan vytruboval hodinu dvacátou, oznamuje tak zároveň městskému lidu, že bdí neustále nad městem. Toto vytrubování se datuje již od l. P. 1505. Toho roku totiž daroval Vok z Rožmberka městu Třeboni dva rybníky u Lutové na trubače, tj., aby město vydržovalo z nich po všecky budoucí časy trubače na věži neboli hlásného.

Táhlý tón pozounu zanášel vítr do neosvětlených hradebních ulic a dále – přes valy – hluboko do okolí.

Mnozí pitelé od Koníčka, zaplativše za truňk, odebírali se domů; mnozí si ještě poručili na stůl jehněčinu a hořké.

Krčín také zůstal, neb u stolu měl pozorné posluchače. Erbovní pán dovedl řečí upoutat a rád porozprávěl s lidmi stejného zájmu. Dnešní večer zasvětil své druhé lásce: vodám. Mluvil o čistých pramenech, o věčných studnách a studánkách, o českých rybnících a rybách.

Opatovický měřička, řeholník Jan, fišmejstr a třeboňští baštýři naslouchali živým slovům Krčínovým s takovou pozorností, že se zapomněli podívat i na dno hubatek.

Plápolavé plameny lojovic matně osvětlovaly tvrdé rysy rybáků, sedících nehybně v koutku. I ostatní společníky světlo temně oblévalo, chtějíc snad hladiti jejich vrásky.

Chlad s větrem a temnotou nemilosrdně dolézaly do sínce. Šenkéř musel občas přihoditi několik polen na ohniště, aby vzduch oteplil.

„Předčasně se hlásí zima již na podzim,“ pověděl měřička Blažek a dopil poslední doušek třeboňského.

„Byly ještě větší zimy a mnohem dříve… Pamatuji se, že mi vypravoval otec, jak se v roce čtyřiadvacátém (1524) dostavil ke konci máje tak třeskutý mráz, že na rybnících vyrostla silná ledová kůra a i v tekoucích vodách se ukazovaly kry,“ doložil regent.

„Pravda, pane Krčíne! Tenkrát mi bylo deset let… Můj otec, taktéž baštýř, nás děti jednoho rána vzbouzel, abychom se šly klouzat. A vskutku – rybník byl cele zamrzlý do výše jednoho palce,“ dodal starý hlídač Vojta.

Ondřej Kanicur, obecní fišmejstr, na souhlas přikyvoval jen hlavou.

„Na které jste baště, Vojto?“ zeptal se cechmistr mlynářů.

„Již deset let na první městské!“

„Pravdaže – zapomněl jsem zouplna. A jak městští páni – dobře platí?“ otázal se opatovický mlynář.

„Jako kolik? Vedle deputátu dostávám ročně osm kop míšeňských 17 grošů a tři denáry,“ odvětil povýšeně Vojta.

„Holt, to jsou páni!“ popichoval baštýře mlynář.

„Šenkýři, přineste mně ještě jednu hořkou, aby viděl opatovickej, že jsme!“ zvolal vesele Vojta, strkaje šenkýři cínovou hubatku.

Zanedlouho přinesla švarná šenkýřka vrchovatý džbán nasládlého moku. Vojta, uchopiv rázem cínovou nádobu, přiťukl si se stolovníky a zvolal: „Na zdraví a k spokojenosti umoučeného řemesla!“

Krčín, baštýři i ostatní pitelé u protějšího stolu se potutelně usmáli. Věděli dobře, co přijde.

Baštýř Vojta, ani brvou nehnuv, vypil půl džbánu na stojačko. Vtom prudce opatovický měřička vyvstal a vyrazil ze sebe jedním dechem: „Jakže? Cože, umoučené řemeslo máme v rukou? Vy jste cechem zeleným a umokřeným. Pamatuj si, Vojto, že měřičkovství je královské řemeslo. Máme je podle výsad krále Karla I. z r. 1384!“

„My máme také výsady! A máte, vy smolaři, takové lodi jako my – baštýři?“ škodolibě se zeptal Vojta a zvolna pokyvoval hlavou.

„Nemáme! Co na tom? Ale každý z nás má v svém štítě kus dějin cechu. Již řecký vojevůdce Belisar, slavený vynálezce vodních mlýnů, dotvrzuje starobylost našeho královského řemesla!“ sípal opatovický měřička.

„Hej, pane měřičko, nejdříve musela téci voda, než na ni postavili mlýny,“ hned nato se ozval Vojta. Jemu přizvukovali i ostatní městští rybáci.

Krčín vida, že jde do tuhého, mírnil obě strany: „Ale, přátelé! Přece si každý rád nahání vodu na svůj mlýn. Tak je i s vámi. Jste přece oba počestného cechu, a dokonce prohlašuji, že měřičkové i baštýři jsou na světě již od jeho stvoření. By napříště nebylo mezi vámi sváru, zdvíhám hubatku na zdraví vás všech. Deus providebit! Nil sine causa! Quidquid agis oc! – Připijte se mnou!“

Hubatky zazvonily, stolice zarachotily a piterní světnicí se rozlehlo hlučné: „Na zdraví!“ Pilo se na smíření a kohouti se udobřili –

Od protějšího stolu chvíli co chvíli zamžikal Mikuláš Humpolec po Krčínovi, jako by mu chtěl říci, že jeho by tak snadno nedoběhl. Rovněž Krčín strahoval uchem hubatky Humpolce. Ale později raději odvrátil hlavu jiným směrem.

Džbány znovu zazvonily a pitelé opět dosedli na svá místa. Řeholník Jan, utřev si bradu a narovnav si kutnu, přenesl hovor na jiná hádání. „Ctný pane regente, zdalipak i rybniční voda nejdříve přichází na řadu při stavbě rybníka?“ otázal se vzdělaný bosák.

„Zajisté, otče Jene! Nejprve si všimneme oné vody, kterou jest rybník napájen. Poté přikročíme k rozboru rybniční půdy,“ odvětil vzápětí Krčín.

„Starý pán Netolický[23], dej mu Bůh nebeský ráj, radil vždycky vodákům, aby každého roku zase strahovali, kterak kvete voda!“ dodal Vojta.

„Správně,“ pravil regent, „voda se má a musí strahovat v každé roční době… Víš, milý Vojto, nejenže ji musíš petrachtovat, ale musíš se k ní snížit před odlovem. Strahovat vody u výpustky – toť věc velmi důležitá –“

„Totéž i Netolický radil lovcům i holomkům,“ namítal baštýř, zešedivělý v městských službách.

Pověžný vytruboval na klášterní věži.

„Třiadvacátá hodina odbila, chval každý duch Hospodina! Opatrujte světlo, oheň, ať není žádnému škoden! Spěte spánembohem!“ ozývalo se v uzoučkých ulicích města a na rynku.

Sem tam ve tmě zablikalo světýlko. To s pochodní nebo s lampášem v ruce spěchal nějaký opozdilec domů.

Teď mohl vrávorajícího opozdilce poraziti cválající rejtar. „Herež!“ vzkřikl rejtující. Světlonoš se zakymácel, a jen taktak že v posledku uskočil.

Kůň, všecek zpěněn, zmírnil cval na hrbolaté dlažbě. Temný dusot kopyt se vracel ozvěnou k Starobřilické bráně, pod jejímž kamenným obloukem před chvilkou projel rejtar.

Úhozy kopyt tlumil suchý vítr, který laškovně shrnoval rejtarovu kštici a šosy jeho kabátce.

Před zámeckou branou, nad níž umístěn znak Rožmberků s lapidárním nápisem „Pungor sed non laedor“[24], se zastavil. Rozezvučel neveliký zvon v prvním zavření zámku, čímž probudil klímajícího branného. Branný vyslechl naléhavou supliku a poukázal kaňkovského rejtara do šenkovny ke Koníčku. „Každou sobotu tam bejvá,“ volal ještě za ním. – Znovu se ozval klapot kopyt na třeboňském tržišti. Rejtar, míjeje šenkovní dům U Preitenbergrů, Mirotických a U Červeného srdíčka, mířil rovnou k Bílému koníčkovi. Před zájezdním šenkem zastavil. Seskočiv ze sedla, přivázal koně ke kolu zábradlí.

Kaňkovský posel měl naspěch. Přiskočiv k šenkovním dveřím, zarumploval na ně. Rovněž kůň Požár mocně zaržal, chtěje snad pomoci zpocenému rejtarovi. Buch, buch! zahřmělo na dubová vrata.

„Kdo ruší? Kdo je?“ zakulichal hlas za dveřmi. Vzápětí nato se objevila v otvoru dveří kulatá hlava šenkéřova.

„Žehnej bůh, krčmáři! Jsem baštýř z Kaňova – je tu hejtman Krčín?“ vzrušeně zvolal rybní lovec.

„Sedí tady. Co mu chceš?“ zeptal se zvědavý tlouštík.

„Pusťte mne dovnitř, musím s ním mluvit –“ zalkal baštýř.

„No, no – to je nějaký spěch, jako kdyby hořelo –“ pravil šenkéř a pomalu vytahoval závoru vrat.

Dveře zaskřípaly a baštýř stál již v piterní světnici. Rozhlédl se v tomto přítmí a náhle vzkřikl: „Pane Krčíne, vlny podlily Kaňov!“

„Cože?“ zvolal vzrušeně regent a vyskočil od stolu. Matné světlo lojovic vyrovnávalo jeho strhané rysy v obličeji. Rožmberský regent stál tu nehnutě jako socha.

„Jakže? Rybník Kaňov se bouří?“

„Ano, pane! Každou chvíli se může hráď protrhnouti –“ úzkostlivě dodal kaňovský baštýř.

„Pospěš do zámku, ať do vozu zapřáhnou!“ zvolal Krčín a chvatně natahoval na sebe plášť.

„Mám tu koně –“

„Máš koně?“ nedůvěřivě se znovu ptal regent.

„Je před zájezdem!“ odpověděl rybniční lovec.

„Tedy dobrá – – – Dojdi k ostatním vodákům a přijeďte za mnou! Jedu napřed!“ zvolal Krčín a ubíhal ze šenkovny. Ve dveřích se setkal se šenkéřem a vtiskl mu do ruky 20 grošů.

Sotva rožmberský regent vykročil z piterní světnice, povstal od hráčského stolu Mikuláš Humpolec z Tuchoraze. Praštil kartami, jež držel v ruce, o zem a odplivl si. Pak se jízlivě ušklíbl a pohodil k sousednímu stolu, kdež předtím seděl regent. „Eh, pěkná stavařina, pane Kubo! Na mou střechu házíš, a na tvou to padá!“ Poté si Humpolec, pán na Doubravici, zhluboka přihnul, sebral karty a hrál o „svini“[25] dále.

Šenkéř pana Krčína vyprovodil a chtěl mu ještě vinšovati dobrého pořízení, ale Krčín byl již na koni.

Dlažba pod kopyty hučela a regent se tiskl k šíji koně. Kůň s regentem uháněl Starobřilickou branou, přes most a záměstím ke Kaňovu. Vítr nemilosrdně bičoval jezdce do tváře, ale Krčín toho nedbal. V trysku nepovolil – vždyť zachraňuje dílo boží – statek pánův…

22 U vchodu do tohoto šenku umístili vztaženou ruku. Přicházející host stisknutím této pozdravné ruky symbolicky naznačil stisk ruky všem přítomným.

23 Štěpánek z Netolic byl třeboňský první rybnikář a opevňovatel města. Dne 19. ledna 1522 uzavřel sňatek s paní Dorotou, vdovou po třeboňském písaři Lukšovi. Štěpánek Netolický získal sňatkem mimo jiné i výstavný dům v Třeboni na severní straně rynku, čp. 89.

24 „Jsem bodán, ale ublížiti si nedám!“ V jiném smyslu: „Jsem tepán, ale ne ničen!“

25 Přezdívka esa v kartách.

Na rybitvě

Na tu neděli před svatým Havlem Krčín nerad vzpomínal. Tento zasvěcený den – 11. říjen l. P. 1573 – byl pro rybnikářského hejtmana pravým utrpením. Od záraní se rval – v potu tváři – s rybníkem. Jen houževnatostí a silnou vytrvalostí přemohl přírodní živly a rybník Kaňov zachránil.

Počátkem příštího roku přikročil Krčín k zřízení nového rybniště u Hamru pod Sobišem. Odtud sháněl – za pomocí školených stokařů – vodu k Třeboni do rybníka U Laviček a do Nevděku.

Struzníci stoku nejen vyhlubovali, ale také čistili, takže nové rybníky měly vždy habaděj dobré vody. Leč povodněmi Třeboň dosti a často trpěla. Ale měšťané na každou ránu dostali i náplast. Roku 1574 se rozlil Nevděk a zatopil město i záměstí. Kostel sv. Jiljí ochránili měšťané jen tím, že kolem kostela zbudovali násyp. Poškození obdrželi v náhradu za škodu od JM pozemky za Hradeckou branou.

Ale Krčín po počátečních nezdarech hlavy nesvěsil. Vystavěv mlýn pod rybníkem Dechtařem a Sedleckým, pracoval již na novém rybníku u vesnice Spolí.

Tato ves, skoro půl druhé hodiny vzdálená od Třeboně, příslušela od nepaměti k třeboňskému zboží. Od pánů z Landštejna přešla obec roku 1366 do rukou Rožmberků. Klášter spolský, patřící řeholníkům sv. Augustina, zrušil r. 1567 vladař Vilém.

Poblíže toho kláštera sdělal Krčín velmi hluboký – na půl páta sta korců měřící – rybník. Každodenně zajížděl regent do Spolí. Vraceje se od rybniště, zastavil se vždycky nade vsí Domanínem. Před ním se rozkládaly hluboké lesy, pastviny, role, pole a rybniční pláň. Ten Nevděk tak krásně svítil… I kostel pobřežní svatojilský se tak půvabně rudil. V dáli zřel Krčín věže třeboňského kláštera a pak jen modravou dálku, nedozírnou dálku…

Tu nad vesnicí několikrát rožmberský regent postál se slzami v očích a se slovy na rtech: „Na tom světě žádná jiná!“ Tak mu česká rodná země učarovala…

Roku 1575 rybník Spolský zatěžkal mohutný příval vody. Vlna se valila za vlnou, hráď se napjala, ale nepovolila. Přesto stavba hejtmana z Jelčan neuspokojila – rybník ten nazval Nevěrný!

Ve čtvrtek po sv. Apoleně poslal vladař Vilém z Rožmberka Krčínovi list. V něm mu sděloval – jako svému z nejvěrnějších –, že mu odevzdává louky pode vsí Pašicemi. Přeje mu, aby jich mohl užívati do smrti za své věrné, platné a užitečné služby, zvláště že mu zřejmě zlepšil na panství rybniční i obilní důchod.

Jakub Krčín, zahrnut přízní, cítil se šťasten. Odjel k své babce Dorotě na Krumlov; v jejím náručí měl dojíti klidu a oddechu, jak mu v listu psala.

Jaro a léto trávili Krčínovi střídavě na Krumlově a v Třeboni. Krčín měl nyní v Krumlově ještě jeden dům. Daroval mu jej vladař Vilém z Rožmberka „za věrné a prospěšné služby“. Ten stál v Kájovské ul. č. 42 a měl při sobě velkou zahradu; v ní Krčín rád pracoval.

Na podzim dlel Krčín na Hlubocku. Přihlížel na rybitvu Plastovského rybníka, jehož hráď nedávno povýšil.

Plastovský rybník se nazýval po neveliké vsi Plastovicích. Několik domků, jež bys na rukou spočítal, obývaly rodiny rybních holomků a lovců. Ostatní náležely zemědělcům. Plastovice, přifařené k Selci, spravovala rovněž krumlovská vrchnost. Tento rybník, jako mnohé rybníky na Hlubocku, Netolicku, Krumlovsku, Třeboňsku a Stráži, nestavěli v 16. století jen pro ryby, nýbrž také k osévání obilím.

Tak před šesti lety zaseli Plastovští do rybniště jarku, ječmen a oves. Lata i klasy zmohutněly na odpočaté půdě, že zrní jen sypalo a zvonilo. Tamější starousedlíci si nemohli tehda vynachváliti rybničního stavitele a hospodáře Krčína.

Po letošní rybitvě nechají rybník jen na ouhor. „Bude z něho pěkný suchánek,“ říkal plastovský baštýř, „ale trávy, rákosu, puškvorce a steliva vydá rovnou tolik, co dvě panské louky.“

„A písek s blátem máme ještě k dobru,“ dodal k tomu rybniční holomek.

Letnění či sušení rybníků se dělo zpravidla po pěti letech, na horší půdě i po třech.

Byla to práce jistebníků, kteří obživovali dno rybniště, tj. zorali je a zaseli trávu pro dobytek. Z vypučelého rákosí pletli rozmanité věci, stlali jím i hnojili. Puškvorec prodávali boudníkům a ti zase apatykářům na lektvary, cukrářům na piškoty a na panáčky z cukrového těsta. Bláto pak odváděli zemědělcům, aby jím zúrodňovali suchá pole. Z toho všeho patrno, jak sušení rybníků obohacovalo nejen vodáky, ale i samotný kraj.

Krčín si dnes na rybitvu přivstal.

Záraní vonělo tesknotou a nespočetné stříbřité slzičky stékaly po šedé tváři jitra.

Pršelo…

Po chvíli se havraní clony rozplynuly a bylo po dešti. Jen lehounký opar poletoval a kroužil jako bělavý krádce ryb nad Plastovským rybníkem, jehož vypouštění trvalo několik neděl.

Modravě aksamitová hladina rybníka svítila jako chrpová očka novorozeněte.

Tu a tam na hladině šífovalo podzimem zbarvené listí, sem a tam se nad hladinu vyhouplo lesklé rybí tělo. Listnaté stromy na hrádi se halily v karmazínový plášť, a nejednou se zdálo, že dokonce i v zlatý.

Vzduch časem zaváněl třesulkou…

Plastovská hráď se stala v tyto dny fochem veškerého rybářského kumštu. Tak tu pod korunami stromů stál hejtman Krčín, dále hlavní fišar, tj. rybářský rychtář, fišmejstr Jan a četní baštýři. U nehrubého stolu seděl porybný písař Vavřinec Benda. Vodáci mu přezdívali písař „Bul“, ježto hojně používal toho slova v mluvě i v písmě. Porybný písař měl grunty, vařil pivo a prodával i plátno; později byl třeboňským sousedem.

U písaře obejdovali boudní, rybní holomci, čeledínové a mnozí jiní pomocníci.

Bába vařící – herdová – rozdělávala pod hrádí ohniště.

Pěšáci s fišmejstrem nastupovali na první zátah. Fišmejstr šel první a nesl rybářské právo: feruli. Bylo ustáleným zvykem, že ten, kdo dostal po rybitvě ferulí několik ran přes zadní část, byl výjimečně přijat do cechu vodáků.

Dokud se nadrybný nedostavil k rybitvě, nesměl žádný z pěšáků vkročit do loviště!

Za fišmejstrem se táhli jako divoké kachny pěšáci. Nesli hůl, ověnčenou fábory vodových barev.

Mělký šíf se kolébal na rybníku, čekaje předního fišmejstra.

Nevod se napjal…

Holomci připravovali saky, plachty a nosidla.

Džbery a mísy zazvonily.

První zátah započal.

Jakub Krčín vida, jak fišmejstr Jan sňal čepičku a odložil právo, sepjal rovněž ruce. Modlil se v duchu s ním.

Nad hladinou se tiše nesla milostivá modlitba, všemi vyznávaná: „Anděl Páně zvěstoval Panně Marii“ a „Otče náš“.

Po modlitbě si nasadil opět fišmejstr čepičku, rozhlédl se po pěšácích a zvolal: „A teď, hoši, spánembohem do toho!“

Rovinou zazněl jeho kovový hlas a ozvěnou se vracel jako vodytřas.

Regent se na srozuměnou usmíval a pokyvoval lehce hlavou.

Rybitva začíná…

Fišmejstr Jan stojí jediný na šífu a rejduje zátah. Pěšáci táhnou v husté řadě, brodíce se až po pás ve vodě. Jen tu a tam se jim zablýsknou škorně, zvěstujíce tak mělká místa. Pěšáci mají v levé ruce tlouk. Koncem tohoto kolu se opírají při chůzi o dno rybníka, jinak jím tlukou do dna, honíce tak ryby. V pravici třímají zaklesnutý konec druhého kolu. Na něm je pevně natažená šnóra nevodu.

Zatahuje se poprvé.

Po kožených zástěrách pěšáků stékají rejhy vody. Pod zástěrami skrývají vodáci tmavé kabátce, vpředu vykrojené, aby nevadily při chůzi vodou. Vysoké poctivice z jelenice se rudí. Za nízkými čepičkami vodáků vlají kačeří a volavčí pírka.

Pěšáci postupují ve vodě krok za krokem, co noha nohu mine. První zátah je těžký, neboť v těch místech rybniště je rejha a nohy pěšáků se tu hluboko zabořují do bahna.

Temné pásy se rejsují na zánebí a mihotavě se houlají na vodní hladině. Na ní se též odrážejí, jako v přeludu, postavy z hrádě. Jsou tu vrchnostenští úředníci, zřízenci, prodavači, vozníci a báby-plachetnice.

Z Hluboké a Budějovic se dostavili kukači, tj. hosté.

„Svírejte úže!“ křikl fišmejstr na pěšáky. Ti zatrhli, a nevody jako by porozuměly: zasnubují se v užší a v užší kruh.

Slunko z čista jasna se rozzářilo a proniklo hustými šlojíři par.

Zánebí se rozhoulilo.

Vtom se ozvalo pleskání a mrskání lesklých rybích těl, takže se zdálo, že ryby leží na rybách.

„Podívejte se! Ryby se vaří, ryby se vaří!“ bylo slyšeti na hrádi.

Předák i zadák zouplna zatáhli nevod. Potom ostatní pěšáci přiskočili a nabírali ryby, třídili je do kádí a dopravovali k míře.

Míra džberová (váha rybářská) pyšnila se na břehu Plastovského rybníka jako panečnice. Sám fišmejstr Jan ji vyzdobil rybářským právem. Fábory zelených a modrých barev se třepotaly vesele ve vzduchu a narážely na poctivý znak práva: feruli.

Džbery a mincíř měly zatěžkávací zkoušku.

Jakub Krčín sledoval celou rybitvu a radoval se nad velkým počtem ryb mírných, misných, škaredých i mlsných. Též z mnoha raků měl upřímnou radost. Proto Krčín nelenil, aby nepochválil Jana a nepoklepal ho mírně po oplečí.

Fišmejstr Jan se tužil. Prodával na místě zájemcům ryby a rovněž i peníze přijímal. Druhý mladší fišmejstr opatroval truhlici s penězi. Přítomný vrchnostenský písař zapisoval veškerý příjem do registru. Tyto registry se stávaly tak hlavními oučetními doklady.

Zakázky rozdělil Jan na zakázky ve velkém: prodávalo se na džbery, vědra a škopky a na porůzné: v drobném pro kukače, usedlíky aj.

„Kolik čítáte tady na džber, fišmejstře Jene?“ otázal se Krčín.

„40 až 55 kusů,[26] pane hejtmane,“ zdvořile odpověděl fišmejstr.

„Správně – a kolik odhadujete průměrný výlovek vážných kaprů?“ zeptal se znovu rybnikářský hejtman.

„Tak na 3000 džberů, urozený pane! Nějaký ten mandel raků taktéž bude,“ dodal Jan a zkřehlou rukou si setřel z čela pot.

Po chvilce regent dodal, spokojeně si mna ruce: „Hm, pěkná ouroda, dobrý fišmejstře! Nyní plně věřím na vaši dobrou maštal.“

Severák pěkně profukoval stojící zevlouny, přešlapující z místa na místo. Ale i vodákům zalézal vítr za kabátek. Zkřehlé ruce si oteplovali pod paždím, ale co naplat…

Vařící bába měla kolem kuchyňky neustále plno. Každému promrzlému vodákovi podala pečenou rybu a polévku k vlastnímu chlebu. Ale též kukače obsloužila herdová ke vší spokojenosti.

Oučetní písař rybniční Vincenc měl taktéž velkou práci. Nestačil se nakláněti s namočeným brkem nad registry. Musil zapisovati každý škopek, každé vědro ryb s neobvyklou přesností, neboť daň se musela poctivě platit. Královská pokladna neznala úskoku. Od jednoho džberu se platilo královské pokladně již od r. 1588 – pět českých grošů. Vincencovy ruce se rudily zimou a zachvívaly se písařskou křečí. I do registrů regent nahlédl, pochválil písaře Vincence a stiskl bodře jeho pravici.

Vodáci ryby počítali a měřili na džbery. Několik bab, jejichž stáří a krásu nebylo možno zjistit, neboť byly cele zachuchlány v hadrech, stálo za sebou. Na dané znamení si podávaly odpočítané a odvážené ryby v režných plachetkách z ruky do ruky.

Přišla-li některá bába na rybku, která se k velkým připletla, měla právo si ji ponechat. Proto měly pod sukněmi schovaný pytlíček a do něho vždy rybku hbitě vstrčily.

Tyto babky-plachetnice pomáhaly také přebíračkám, jež u kádí při posledním zátahu přebíraly, co ryba a co plevel!

Na hrádi bylo živo. Lejty, voznice na ryby, stály za sebou jako husy v řadě.

„Nandávej ryby!“ volal podfišmejstr na pěšáka, jenž nečinně stál u lejty.

„Nandával bych, ale lejta smrdí naprázdno!“ křičí pěšák a obrací se k lovišti.

„Slyšíte?“ volá podfišmejstr od voznice dolů k míře. „Lejty smrdí naprázdno!“

„Už nandáváme. Hned dosazena bude!“ odpovídá vážný a nabádá k rychlejšímu nandávání. Avšak přitom nezapomíná na vrub. I teď vyřízl za navršeným džberem kaprů nožem do dřeva rejhu. Kolik rejh, tolik džberů. Teď řeže již padesátou. Na konci rybitvy srovná vruby s písařovými registry. Tak se musí jeho vroubení shodovati se zápisem porybního písaře. Vincenc[27] je rybniční písař svědomitý a poctivý. Však slíbil JM vladaři v deseti instrukčních artikulích, že bude svůj úřad zastávati spravedlivě, svědomitě a hlavně poctivě. Konečné vyúčtování bude pak předloženo k ověření na Krumlov do buchhalterie…

Lejty se plní rybami a ryby nemají konce. Rybitva Plastova se opravdu daří.

Je po prvním zátahu. Truhlička, dřevěná pokladnička, se rovněž naplnila za prodaný rybní drob. Tuto částku musí sám Krčín zítra odevzdati Její M vladařce. Podle starodávného zvyku peníze za drob jsou určeny jen a jen dětičkám vladařovým nebo dětem jejich příbuzných.

Druhého dne v záraní se konal druhý zátah. Rovněž k tomuto zátahu přišlo hodně kukačů, zvláště přespolních.

A když šikmé paprsky popoledního slunce ozařovaly hladinu Plastovského rybníka – taktéž klénotu české země – dostávali holomci darem tovaryšskou rybu.

Vtom také vzkřikl fišmejstr Jan[28] k houfu: „Hoří, hoří!“ Do shromáždění jako když sám pekelník vjede… Horempátem pustili se kluci i holky do loviště, aby vybrali z bláta přišlápnutou rybu. A těch přišlápnutých ryb bylo v bahnisku víc než dost!

Rybitva byla svátkem kraje: poměla se vrchnost i chudina.

Krčín, odjížděje z Plastovic, přál fišmejstrům dobrou vodu a mnoho zdaru v dalším podnikání.

„Ty tři sudy, které právě forman přivezl, vypijte na zdraví JM. Je dobré – protivínské…“

Přítomní vinšovali panu Krčínovi šťastlivou cestu. Zvláště fišmejstr Jan popustil uzdu své výřečnosti, bylť rád, že jeho práci hejtman uznával. Proto i darebákům, kteří mu trus ze sena nandali do výtokové trouby, aby nemohli rybník loviti, trest prominul.

Toho večera zpravil regent rožmberský JM vladaře Viléma o předobré rybitvě Plastovského rybníka.

Vladař Rožmberků chválil poté Krčína a pravil mu, že i v Drážďanech a Berlíně, kde dlel s poselstvím, znají Krčína jako povolaného rybnikáře.

Hospodárný rybnikář Krčín políbil z vděčnosti nato Vilému Rožmberkovi ruku…

26 30–40 kusů ryb odpovídalo na 1 q.

27 V r. 1571 byl písařem na Třeboni.

28 V r. 1578 byl fišmejstrem na Třeboňsku.

Na sádkách

se chovají a rozvíjejí ryby zručnou rukou rybářovou. Skoro v každé oblasti rybníků jsou sádky. Jsou to čtvercová, někde obdélníková pole různé velikosti. Do hloubky asi dvou vídeňských loktů jsou vystlána pískem a stěny pole obrubují hrubé kameny. Vydatný přítok čerstvé vody,[29] neveliký val a srub, později změněný v příbytek vodáků, dokresluje obraz bezpečnostního rybníčku. Přebytečnou vodu ze sádek odvádí spodní vedení.

Po podzimní rybitvě vybrakují baštýři kapry na tření a odvezou je v lejtech na sádky.

Sádecký čili haltýřník a spolu s ním rybní holomci kapry a kapříky přeberou a uloží je do sádek, aby se jimi celou zimu nehýbalo. Štiky dají rovněž do těchto umělých vodních nádrží; musí být ovšem zaveden jen jediný přítok, aby se dravé ryby zachovaly při zdraví.

Mimo obydlí sádeckého je tu i strážní bouda, sloužící k odpočinku i k útulku při zimní práci a k nočním hlídkám.

V inventáři sádeckého mohli bychom se pozastaviti nad různým náčiním, nářadím a kunštem, jejž na sádkách opatroval. Tak na stěně měl zavěšeny ručně pracované sítě – nevody –, shonky, čeřeny, kesery, saky a hrachovce, dřevěné dírkované to nádoby pro ouhoře. Vedle nich se tu pyšnily džbery, vrše, ostřížky, udice, rejče, lopatky a kebule, tj. pytlácké náčiní k chytání ryb.

Vedle mincíře a kádě měl ve zvláštní polici i rozmanitá krmiva pro ryby, aby se usadily.

Tak v jednom šuplíku voněl anýz, fenykl, koriandr a petrželové semeno. V druhé přihrádce byla láhev páleného vína, ve třetí boží dárek – v kmentu zabalený, ve čtvrté svatojánský chléb a vlaštovičník. Tyto poslední kunšty házel vždycky haltýřník do prohlubní jako kouzlo, když se ryba hnula pod ledem.

Sádeckého ochechule se starala zvlášť v zimě o loveckou výstroj, tj. o podlož do loveckých poctivic, kazajku-lovečku a škorně. Za večera pomáhala muži látovati nevod i vatku, táhlou síť k lovení v řece. Jinak sádecká připravovala rybám krmičku: kukuřici, sušenou krev a olejnatou lupinu.

S probouzejícím se jarem začal i nový život na sádkách. Třecí kapři byli již v menších nádržích. Přišel-li čas, vytlačili samičkám jikry a ty na žíněných otřížkách samčím mlíčím oplodňovali. Plůdek nasazen zprvu do sádek a teprve po čase se stěhoval do rybníčků a rybníků.

Když třecí kapry nasazovali znovu do jejich domovů, zachovávali haltýřníci prazvláštní předpis. Ten zněl takto: „Třecího kapra čistě ostrouhati, až by krev tekla okolo pupku; potom na to ostrouhání co nejkyselejším octem po třikrát políti; pak zase tekoucím medem na to ostrouhání pomazati, aby se ho plíseň nechytila; naposledy tři zrna pepře mu do huby dáti a do rybníka vhoditi. Mlíčného kapra, jak jej proti slunci vejchodu do ruky vezme, nečiníce mu nic jiného, jenom do huby tři zrna pepře celého vundati a hned do rybníka vhoditi.“

Někde opět sádečtí praktikovali nasazení tak, že kapry na tření „po jaru na nov měsíce dubna kopřivami pod břichem zmrskali, po písku pováleli, pepř do huby fouknuli a vhodili“.

V sádkách jsou rozděleny ryby podle velikosti a vypasení. Zajímavé je pozorovat, jak se o letnicích – v některých sádkách – ryby baví. Silní jedinci vyskakují vysoko nad hladinu. Někteří, dostavše se na břeh, střemhlav sebou bouchnou zpět do vody, až do výše vystřikne.

Rybáci se starali pečlivě o svěřené úkoly, a dodávali proto na hrad i zámek tyto drahé ryby: ouhoře, parmy, štíčata, karasy, oukleje, ježdíky, mřeny, tlouště, pstruhy a lipany.

Vedle těchto ryb, jež zámečtí kuchaři marinovali, nasolovali a putrou nadívali, docházeli na slavnostní tabule: raci a bobří tlapky s bobřími ocasy.

U lidu městského se objevoval na stole vedle kapra nejčastěji: mík, lín a cejn.

České a moravské řeky a rybníky oplývaly takovým množstvím rejbat i tučných ryb, že si čeleď musela vymíniti, aby nedostávala od hospodářů ryby k jídlu víckrát než třikrát v týdnu. I ostatní lid se řídil v ten čas doslova rýmovačkou:

„Losos, kapr, pstruhy,

jídej v posty tuhý!“

Práce haltýřníků byla namáhavá, piplavá, ale záslužná. Bez ní by se mohli páni z Rožmberku sotva pyšniti tak hrubou rybniční ourodou. Vodáci praktikovali chov plánovitě. Jednoletý plod na podzim slovili a nasadili do hlubších rybníků. Z jara na druhý rok plod převezli do dvouletních či vejtažních rybníků. Tak se to opakovalo s každým plůdkem.

V nejlepších půdách nasazovali aquariové 4–5 kop na jitro, v prostředních až čtyři kopy.

Tak účelně promyšleným rybničním hospodářstvím, do jehož základu přispěl J. Krčín, došli čeští rybáci zasloužené cti i na poli světového rybnikářství.

29 Krčín nechal vodu zpravidla dopadati na kůl, opatřený na hlavě plošinou fošny, aby se voda tříštila a snáze pohlcovala do sebe vzduch.

Krčín okrvaven a zkompeškován

Zánebí na severní straně po frantovsku okrvavělo. Na východě zakulichaly šedé šlojíře mračen, které předpovídaly v nejmenším liják.

Jasmín a jahody voněly ze zahrad, hrachor s jetelem dýchaly z luk, divizna s tavolníkem snily na břehu domoviny ryb a bílé jmelí se snoubilo s borovicemi.

Svatojánské mušky svítily na cestu poutníkům i zbloudilým. – Sýčci a netopýři hledali své oběti a alchymisté tápali na popravištích po mechu, jenž by byl na kostech, zvláště na lidských lebkách, rostl.

Tvrz Dříteň, starožitná, mnohými potřebami a pokoji k obydlí pohodlná, rozložila se u samé stezky jako kvočna. Zdálo se, jako by ochraňovala panství hlubocké na stezce k Bechyni.

Nad Dřítní se snášel teplý, dusný červnový večer. Po kostrbaté, tu a tam kameny a dřevci látované stezce drkotal lehký vůz. Vozka práskal bičištěm, koně funěli a ve voze pan Krčín. Kolébal se z podušky na podušku, jak vozík vyskakoval. Regent jel z dobré krmičky a ještě lepšího truňku. Sám urozený a statečný rytíř Bohuslav Malovec z Malovic, se sídlem na Dřítni, jej častoval. A to dobře; právě tak jako nedlouho předtím JM vladaře Viléma a jeho choť.

Červená mělničina rozkotálela regentovi krev, div že nespadl z vozu. I ubíhající věž dříteňského kostelíka svatého Dismasa – pozdě se kajícího lotra na levici – viděl dvojitě. Proto plnými doušky vdechoval a polykal vzduch, aby ochořelou hlavu osvěžil.

Omamná lesní vůně ovívala regenta tak militce, že si v koutku na sedadle schrupl. Dusot koňských kopyt a jednotvárné skřípání kol vozu osvěžoval hlas kočího a divoké kočky, pobíhající tu někde v houšti.

Krčín, náhle tvrdě usnuv, z čista jasna se také hned vzbudil. Přemíra opojného nápoje zachvěla jeho srdcem. Píchla ho trnem do srdeční krajiny, div Krčín nevyskočil.

„Ach –“ zaúpěl regent. Ustrašené pachole, sedící vedle kočího, nahlédlo do vozu.

„Eh, to je žízeň,“ ulevil si vzdychající ve voze a protáhl se.

„Mám zastavit v zájezdním šenku, urozenosti?“ zeptal se nedůvěřivě vozka a práskl do koní. Černí uherští koníci se vzepjali a dali se do trysku.

„Ja, zastav –“ zamumlal na to Krčín.

Projedše hustým lesem, v němž zrána možno viděti vypasené srnčí, dali se podél tvrze k samotám a zájezdnímu šenku.

Vítr, jenž vál po celou jízdu, náhle zesílil. A jižjiž velké kapky tloukly o překot do země. Zanedlouho proměnil se dešť v lijavec, až se z půdy a došek prášilo.

Václav jel opatrně, neb tuča se rozhostila vpravo i vlevo. Ani na krok nebylo vidět.

Erbovní pán vítal pro sebe náhlé ochlazení a maně si vzpomněl na bábu Verunu i na její předpověď: „Čouhají-li nad Blanským lesem cancoury, neuhodí ani z nich se sínce nezatopí! Ale válejí-li se nad Kletí kupy, nic se neohlížejte na tuču – vezměte škrpále a šup s nimi přes ramena!“

Mudrctví šedivé bylinářky se mu tedy vyplnilo.

Když přijížděli k šenku, na severovýchodě se vyhoulilo a dešť uhasínal.

Regent znal dobře zájezdní šenkovnu, neb šenkéřka, žena svodná, vábila svou vlašskou živostí. Bylať původem z románské šlechtické mateře.

Spolurejtarům poručil regent, aby povoz dobře hlídali, sám se však s vrchnostenským písařem odebral do mázhausu.

Zpěv vítal příchozí již přede dveřmi. V šenkovní síni se žilo již od rána vesele. Přítomný pán Vilém z Čejkova slavil tu s paní manželkou narozeniny.

Mladičká manželka byla spíše rozpuklé poupátko než sama růže. Její tvářičky hořely pivoňkami, její rty se rudily malinami a její oči žhnuly po sladkostech života. Takhle nekvetlo poupě z pětilisté růže ani za dnů největší pohody.

Též plná postava ženina dýchala po celém muži. Nad upjatým, vykrajovaným živůtkem se dmuly hrotité poukly, jež přivedly vstupujícího Krčína hned do varu.

Regentovy oči sjely po ramenou ženiných k hluboké rejze a na ní krátce spočinuly. Když Krčín zrak odvrátil, setkal se s palčivýma očima vzácné paní, která – – – se na něho usmála.

Regentovi se srdce radostí roztančilo, byloť na růžové cestě.

Příchozí pozdravili a hned zašli k postrannímu stolu. Krčín položil před sebe na hrubý stůl vysoký bílý klobouk. Rozepjav sponu, sňal aksamitový plášť, jen tulich po levici si ponechal.

Teprve když zasedl s písařem za stůl, poznal, jak krátké nohavice a škrpále chladí. Zábla ho obě lýtka a též okruží pod krkem ho studilo.

„Hebe, přines dvě pinty burgundského!“ zvolal regent.

„Jak poroučí urozenost,“ zašveholila krásná šenkéřka a ubíhala do sklepa pro lahodný, aromem parfémovaný nápoj.

Zatím se přisnědlý Krčínův obličej zakmitl vášní. Jeho dravý zrak spočinul znovu na rozjařené paní. – Smolné vlasy měla stočeny ve vrkoče, jež se odrážely v lesku šatů barvy perličí.

„Křehká holubička,“ osmělil se písař, vida, jak regent dychtí po přítomné ženě.

„Vrkající hrdlička k nakousnutí,“ odvětil Krčín. Pak opřev si bradu rukou, malíčkem žertéřsky pokyvoval paní.

Vtom se vrátila šenkéřka, nesouc pořádné hubatky. Postavila je před urozenost a svými hrotitými ňadry se přitiskla na Krčína. Rožmberský regent se jen usmíval. Štípnuv ji nad kolínko a do boku, zašeptal: „Znáš dobře tu pusinu?“

„Znám, Vaše Milosti!“

Krčín, zamlaskav, znovu se blahosklonně pousmál: „Kdo to tedy?“

„Paní Čejkovská z Čejkova a vedle její choť!“

„Pěkná paní a upejpavá ta koroptvička?“

„Do fraucimoru nemá daleko!“ dodala šenkéřka; tleskla regenta po bedrech a rychle odběhla k protějšímu stolu, aby naplnila džbán chmelovinou.

Krčín s písařem si hluboko přihýbali z hubatek, až se jim před očima točila kola.

Náhle Krčín vyskočil a počal živě deklamovati:

„Mnohá mdličká žena, když jest mila,

velmi silného pacholka omámila

a zatočila jím po své vóli,

že byl tak ohbit, jak chtěla koli.

Buď ktož buď, tuť nic rekovsky nedokáže,

když ona sobě srdce slibem zaváže.

Onyť sú toho dovolily,

že pro ně města i hrady bořili.“

Paní z Čejkova, pohladivši veselýma očima stojícího deklamátora, vzdálila se ze sínce.

Přednášející usedl, ale brzy se vytratil za ní. V úzké chodbě se oba setkali.

Rozjařený regent cele se chvěl, když se paní k němu blížila. Neodolal. Zachytil ji za ruku a poté kolem pasu. Paní se nezdráhala… Vida to, Krčín se přitiskl blíže k jejím prsům:

„Slaďounké drážďátko!“

„Nechte mne na pokoji, pane z Jelčan,“ odvětila Čejkovská a vyprošťovala se z jeho náručí.

„Co, vy mne znáte, medová hrdličko?“

„Nedávno jsme mluvili s mužem o vás, že jste frejíř a pěkný čtverák!“

„Dodejte ještě krkavec a noční sůva –“

„Ne, tak to nemyslím, pane,“ odporovala Čejkovská, svírající v ruce hebký facalít.

„Ty krásné oči vaše… jsou tak snivé, že prostřelí každého. Milovníka omráčí a milce zahubí jako bazilišek svýma očima –“

„Co to mluvíte, pane z Jelčan?“ divila se paní.

„O vás. Vaše oči a ústa mne frantovsky očarovala… Dejte mi pusinku!“ náhle vyrazil Krčín a skláněl se rychle k rozkošné hlavičce.

Ale paní z Čejkova nečekala na další blábolení a miliskování. Opřela se prudce o Krčína a ten zavrávoral. V mžiku ubíhala paní k sínci.

Regent, zachytiv se stěny, ohlédl se po dveřích světnice mázhausu a odlehčil si slovy: „Vem tě, krásko, zapeklitčník!“

Než se rožmberský regent zvenčí do šenku vrátil, pan Čejkovský zaplatil již outratu. Jen naposled se na Krčínova písaře divně podíval, ušklíbl a na právě příchozího pohrozil.

Písař, tuše něco nekalého, hartusil na zmoženého regenta, aby si popílili, že tuča a bouře jistě nablízku.

Vskutku Krčín uposlechl. Rozloučiv se s půvabnou šenkéřkou a dav se vysaditi do lehkého vozíku, poručil vozkovi pilně jeti.

Co se událo na cestě mezi Dřítní a Nákřím, vypisuje vlastnoručně Jakub Krčín svému vladaři p. Vilémovi z Rožmberka 15. června l. P. 1577.[30]

„Předkem, milostivý pane, Vaší Milosti, o své nešťastné příhodě, kteráž mi se tuto neděli minulou (9. VI.), když jsem od pana Bohuslava Malovce z Dřítně jel, na cestě od Vilíma Čejkovského[31] přihodila, oznamuji, takže jsem od něho svým vlastním tulichem, nedavši mu žádné nejmenší příčiny, třikrát poboden a nejvíce a nejškodněji na levém boku nad samým pasem.

I hojím se, milostivý pane, na Krumlově a teď po tři dni sotva jsem živ zůstal; ale dnes z boží milosti jsem čerstvější, nebo lazebník mě těší, že naskrze proboden nejsem, a sám tomu rozumím, že tak jest. Nebo tak speklá krev a talov po knotu ven vychází a horkost, kteráž mě v životě trápila, pomalu mě míjí.

A jakž mám zprávu, milostivý pane, od těch, kteří jsou při tom byli, totiž úředník netolický Jan Benýdek, písař, kočí můj a pachole; kdyby byl fišmejstr krumlovský tak spěšně mě neretoval, že by mě byl usmrtil tu na tom místě.

Nebo v tom se VM musím poznati, že jsem tak velmi opilý byl, že jsem nic nevěděl, když mi ten tulich dobyl, ani taky jsem necítil, když mě bodl; i to slyším, že ani na nohách státi, ani tuším slova promluviti jsem nemohl…

A hned se VM psaním zavazuji, že žádnému k vůli píti ani víceji nikomu k takovému zhovadilému opilství se namluviti nedopustím.“

K tomu sluší dodati, že Rudolfova doba velmi holdovala Bakchovi. Kdo byl obviněn z opilství, nehledí se omluvit, nýbrž trvá na výroku: „Vždyť nejsem sám!“

Rány se po zkompeškování Krčínovi brzy zahojily. Již 27. června opustil lože a domov. „Vyjev z Krumlova, toho dne u Vidova se zastaviv, sádky tam vyměřoval.“

Ale přes pozdravení nemohl hrdý regent snésti tuto pohanu. Čekal, aby panu z Čejkova odplatil.

Dočkal se…

Jedenkrát, když nové rybniště vyměřoval u Hluboké, spatřil pana Čejkovského. Ani okamžik neváhal. Vyšel, vlastně běžel, mu vstříc a vší silou udeřil Viléma z Čejkova do obličeje, až tento upadl a krev mu vytryskla.

Za tento skutek byl regent Krčín pohnán před komorní soud do Prahy a tu odsouzen.

Vladyka Čejkovský vyhrál nad Krčínem…

30 Dr. Aug. Sedláček v díle „Hrady a zámky české“, díl VII/113, jinak uvádí toto: „… dohonil jej Vilém z Čejkov, který též na svém vozíku jel, a ssed z něho, přišel k vozu Jakubovu, vsedl do jeho vozu do okna po straně a jeho za to žádal, aby mu z panství páně ženců k potřebě jeho dohodil. Krčín, který mu snad ani nerozuměl, co mluví, vyskočil z vozu za ním, když odešel, pěstí jej mezi oči uhodil a okrvavil. Vilém, který k němu byl přišel, žádné zbraně nemaje, rozlítil se tak, že hned dobyl Krčínova vlastního tulichu a Krčína třikrát pobodl.“

31 Čejkovský měl syna Fridricha. Historiograf V. Březan zaznamenal o něm následující: „15. září l. P. 1590 pan Petr Vok z Rosenberka k panu bratru svému vladaři přijel na Kratochvíl, kdež ten den svatební veselí konáno Fridrichovi Čejkovskému, pojímají sobě N. dceru pana Chvala Kunaše.“

Na korunovaci v Praze

Arcikníže Rudolf, zvěděv v září, že má býti korunován za českého krále, napsal Vilémovi z Rožmberka tento list:

„Milý z Rosenberka! Porozuměv já, kterak stavové království českého v příčině successí a korunování osoby mé snesli se a srovnali, nechtěl jsem pominouti Vám toho napsati, poněvadž dobře vím, kterak se vší věrností a pilností v tom k mému dobrému jste se tu věc k místu přivésti snažili.

Ráčím s poděkováním Vám to milostivě vzpomínati, tím Vás ujišťuje, že to u mne v žádné zapomenutí nepřijde, nýbrž ve vší příležitosti k Vám tak se prokazovati chci, že mne nevděčného nenaleznete.

A s tím žádám se Vám dobře a šťastně jmíti.

Přerov den 7. září 1575.

Rudolf.“

Za necelých čtrnáct dní poté se konala v Praze slavná korunovace. Korunovační klenoty z Karlštejna byly dovezeny a vystaveny v korunovačním městě. Nejdříve na Karlově v kapli Božího těla a později na Hradě.

Před korunovací přijel do hlavního zemského města i regent Krčín, byv pozván samotným vladařem Vilémem. Jemu platily i prvé kroky Krčínovy v Praze.

Obrysy Kamenného mostu a kamenných domů, pocházejících z dob před r. 1200, vítaly Krčína na prahu obydlí Vilémova.

Houstnoucí šero pilo podobu Vyšehradu, Vltavy, korunovačního dómu a sídelního hradu.

Okolo dvacáté hodiny se rozprostřela nad čarovným městem Království českého tma, těžká jako kladivo. Ale nemohla zastaviti život města, jenž tu kotálel jako o polednách; bylť předvečer korunovace českého krále.

Blikotavá, blednoucí světla čadila na nárožích domů a jen ruční lampáše a pochodně zřetelněji osvětlovaly nepřehledná poselstva. Sta a tisíce koní přiváželo množství světské šlechty domácí i zahraniční. Přijížděly zástupy kněží a počet opatů, proboštů, převorů, děkanů, kanovníků a biskupů byl nesmírný. Též četní vyslanci předem dojeli.

Veselý a bujný život, jejž do Prahy cizinci s sebou přivezli, brzy tu zdomácněl. Bylo to patrno i z dneška, kdy všechny šenky, hostěnice, krčmy a lazebny plně obsadili domácí i cizí.

Chmelilo se, ludařilo, karbanilo, plundrovalo, hodovalo i frejovalo. Na Starém Městě musili nejednou městští biřici zasáhnouti, aby vína i piva pitelé nepoškodili krčmáře, vinopalníka nebo šenkéřku. V tehdejší době bylo opilství takovou měrou rozšířeno, že tulichy a meče hostů zvonily v mázhausu tak často jako na ulici.

I Krčín mohl býti okrvaven, kdyby byl včas neutekl. Bylo to v staročeském pivovaře U Svatého Tomáše (zal. roku 1352), kamž si mistr vod zaskočil na hořké. V šenku několik ochmelenců divě vyvádělo. Slovo dalo slovo a již se schylovala tuča… Ale Krčín nečekal. Teprve za Valdštejnovým palácem rozžal lampášek od pochodně. Po cestě si regent prozpěvoval, jsa rád, že ho donutili tak záhy na lože.

Druhého dne z jitra (22. září 1575) zahřímaly moždíře, zaburácely a zakulichaly kusy. Vzápětí nato se rozhlaholily zvony na svatovítské věži.

Za vyzvánění valily se davy lidu ze všech koutů Prahy na královský hrad. I cechy pod svými korouhvemi pochodovaly k Hradu na Vlašské náměstí. Dvořané a mocní stavové se sjížděli v přepychových vozech k velikému kostelu.

Praha zespolka plesala, jásala a zpívala. Pozounáři, pištci a loutnaři vyhrávali. Bubny temně duněly, udávajíce rytmus v pochodu zemské obrany.

Na Hradě utvořila zemská obrana mohutný špalír.

O sedmé hodině ranní vyšlo procesí, jak předpisoval Karlův korunovační řád krále českého, z královy ložnice na hradní nádvoří. V čele průvodu se ubírali sídelní kanovníci, pak opati, proboštové, preláti a mnozí biskupové. Mezi nimi jsme zahlédli biskupa vratislavského, tridentského, olomouckého Fr. Dietrichštejna a m. j.

Za markrabětem braniborským nesli dědiční číšníci a truksasové urozeného stavu – pozlacený soudek vína a zlacený chléb k obětování.

Před JJ. arciknížetem šli nejvyšší úředníci zemští. Vtom se rozhlaholil velký zvon, oznamuje všemu lidu, že průvod vyšel právě z brány, vypínající se proti kostelu sv. Jiří.

Arcikníže Rudolf ubíral se k svěcení a ke korunování. Po červenobílých kobercích táhl se průvod do kaple knížete Václava svatého. V kapli byl Rudolf za neustálé modlitby oblečen do královského hábitu. Poté, jsa obklopen věrnými pány a strážci, ubíral se k velkému oltáři.

U hlavního vchodu do Chrámu sv. Víta uvítal průvod arcibiskup pražský Antonín Brus (1561–80). Jakmile Rudolf podaný korunovační kříž políbil, zahlaholily trubky, zaduněly kotle a korunovační průvod se dal znovu na pochod.

Jakub Krčín, jenž z chrámové kruchty shlížel na bohatě zdobené oltáře a stěny, poznal ihned u brokátových nebes svého vladaře. Držel před Jeho Jasností svatováclavskou korunu.

Zlaté květy liliové – posázené perlami, rubíny a safíry – svítily z koruny do daleka. Vilémovy oči se upřeně dívaly na zlatý křížek koruny. V něm se skrýval trn z Kristovy koruny, jejž obdržel Přemysl Otakar II. od francouzského krále Ludvíka Svatého.

Krčín poznal též po pravici Vilémově pana Ladislava Popiela z Lobkovic, nejvyššího zemského hofmistra, a po levici nejvyššího komorníka pana Jana z Valdštejna.

Ó, jak krásný to byl pohled! Vtom do hluku instrumentů vpadl sborový zpěv, jenž se velebně nesl pod chrámovým žebrovím. Krčínovi se zdálo, jako by samy základy dómu volaly a pěly:

„Upevni se ruka tvá!“

Ale již zrak regentův znovu spočinul na pážatech, stavu panském, na českém heroldovi a nejvyšším sudím Bohuslavu Felixovi z Hasištejna, jenž nesl říšské jablko. Po levé ruce provázel sudího p. Adam ze Švamberka, po pravé nejvyšší kancléř p. Vratislav z Pernštejna. Všichni tři bedlivě pozorovali klenot s tepanými biblickými výjevy a jistě se přes jejich rty nesl nápis oválové destičky kříže:

„Deus celum regnat et reges tenet –

Bůh vládne nad nebem i nad králi země.“

Regent rožmberský, opíraje se o kytkové zábradlí, klonil hlavu co nejníže, aby zhlédl další klenoty na poduškách. Tak spatřil zlaté žezlo, emailované, zdobené drahokameny a zakončené bohatým květem, jakož i svatováclavský meč.

Teď nebývalý šum a ruch zvlnil vnitřek Svatovítského dómu. To šlechtičny, hodnostáři, nejvyšší důstojníci zemští, vyslanci, poselstva aj. povstali z lavic.

Sám arcikníže přicházel…

Roucho z rudivého atlasu, vyšívané zlatem a ozdobené hermelínovým límcem, svítilo nejnádherněji.

Rovněž punčochy perlové barvy a střevíce z karmazínového atlasu se zlatými krajkami budily neobyčejnou pozornost.

Urozený Rudolf se ubíral za hlaholu zvonů, dechových instrumentů a bubnů k oltáři sv. Kříže.

Krčínovi nic neušlo, ani úsměv, jímž obdařil Rudolf přítomného strýce Ferdinanda Tyrolského a jeho překrásnou choť Filipinu Welserovou. I mimoděčný pohled na osobního lékaře Rudolfova, Tadeáše Hájka z Hájku, dobře zahlédl.

Na sousední kruchtě si všiml regent učených mužů, rektorů škol, univerzitních mistrů, bakalářů, spisovatelů aj. Mezi nimi poznal Daniela Adama z Veleslavína, Bacháčka z Nauměřic, astronoma Tychona de Brahe, matematika Keplera, malíře Radouše, Polizara, Bartoloměje Sprangera, Jana von Achena a m. j. kumštýře.

Po modlitbě u oltáře sv. Kříže veden je arcikníže průvodem k velkému oltáři. Tu již pod obraz sv. Víta postavili šlechtici korunovační klenoty: korunu, žezlo, jablko a meč.

Když vysoké duchovenstvo zaujalo svá místa, zvolal první světící biskup: „Hospodine, spasena učiň krále!“

Na ta slova arcikníže Rudolf poklekl před velikým oltářem a vyslechl kratší kázání.

Po skončené promluvě vstal pražský arcibiskup Antonín Brus ze stolce a předstoupil před Rudolfa:

„Táži se tě, chceš svatou víru zachovávati a skutky spravedlivým sloužiti?“

„Chci!“ odvětil rozhodně arcikníže.

„Ptám se tě, chceš kostelům a jejich služebníkům býti ochráncem a obráncem?“

„Chci!“

„Chceš království od Boha propůjčené podle spravedlnosti svých otců spravovati a brániti?“

„Chci!“ dotvrdil kovovým hlasem. Po tomto svědectví předstoupil arcibiskup před shromážděný lid a taktéž se ho otázal: „Chcete-li i vy se takovému arciknížeti a správci poddati a jeho království pevnou důvěrou utvrditi a jeho příkazů poslouchati?“

Shromáždění volali jeden přes druhého:

„Rádi, rádi, rádi!“

Po tomto svědectví následovaly litanie a světící modlitby. Na konci mše svaté k evangeliu donesli dva kněží (opati) z kaple svatováclavské velký kalich, cele skrytý v hedvábném rouchu.

„Svatý olej,“ zašumělo v korunovačním dómu.

Regent Krčín, nakloniv se přes erby českých a moravských pánů, viděl dva duchovní, jak nesou bohoslužebnou nádobu přímo k velkému oltáři. Tu je již čekal arcibiskup. Převzal kalich, políbil jej a postavil na oltář.

Nyní počal vlastní obřad pomazání krále. Vysoký duchovní hodnostář lil křížem svatý olej na královu hlavu, řka:

„Ungo – te in – regem…“ Pak arcipastýř pomazal králi prsa, plece, paže, a po obléknutí požehnaných rouch, i ruce.

Pod vysokou chrámovou klenbou umlkly zpěvy i hudební instrumenty. Zrak všech přítomných vznesl se k vrcholným místům korunovační slavnosti: k odevzdání insignií a vlastní korunovaci.

V tomto okamžiku regent rožmberský sotva dýchal. Viděl zcela zřetelně, jak arcibiskup pražský Brus podává králi meč a opásává ho pochvou. Teď se Krčínovi zdál Rudolf jako bohatýr spravedlnosti. A když oběma rukama mávl třikrát mečem, připadal mu jako heroj svědomí. Po nasazení rubínového prstenu a po obětování a vykoupení meče pokračovalo další odevzdání insignií: žezla a jablka. Po požehnání svatováclavské koruny vsadil pražský arcibiskup korunu na hlavu českého krále.

Vtom zahlaholily trouby a kotle.

Český král Rudolf Druhý se žezlem v pravici a říšským jablkem v levici, v plném lesku, v ornátě, s královskou korunou na hlavě, veden je biskupy od oltáře k trůnnímu stolci.

„Sta et retine!“ zvolal arcibiskup a přistoupil ke králi. Poté ho usadil na trůn se slovy: „In hoc regni solio,“ a vtiskl mu na tvář polibek míru.

Na věži svatovítské se rozhoupal veliký zvon a od něho se rozezvučely všechny zvony po celé Praze.

Slyšíce to městští lidé, počali před chrámem zpívati velebnou píseň svatováclavskou. S touto písní na rtech vešli i do korunovačního dómu, odkud jim zazněl vstříc chorál: „Tě Boha chválíme…“

Hřímání kusů a moždířů nad Prahou oznamovalo všemu obyvatelstvu, že korunovace skončila a nadchází jen holdování a králův slib.

Rožmberský regent sestoupil z kruchty o něco dříve, jen aby ještě zblízka spatřil korunovanou hlavu.

Na dřevěných schodech se pozdravil s mladičkým měšťanem horního města Hory Kutné – Mikulášem Dačickým. S ním přihlížel po skončení obřadu i slavnému průvodu do Vladislavského sálu, kdež byly vystrojeny králem slavné hody…

U kostela sv. Jiří se oba erbovníci zahleděli na královu tvář.

Regent Krčín oslavil korunovaci v Praze s Mikulášem Dačickým z Heslova, a to hned v šenkovní jizbě na Vikárce. A když se k nim připojil známý veršotepec Šimon Lomnický z Budče, skončili všichni tři třetího dne ve Starém Městě u Zelené žáby…

Ve velkém domě

Velký dům pánů Pětilisté růže v Třeboni byl obehnán hlubokým příkopem a ověnčen zákvěty i židkými plaňkami.

Na místě bývalého hradu se rudil zámek Rožmberků. Před jeho vraty stál v listopadovém šeru sám regent panství Krčín. Přišel, aby pozdravil mladičkou novomanželku Vilémovu, urozenou paní Annu Marii, markrabinu z Badenu.

Zazvonil na fortnýře, jenž obýval sednici vlevo od vchodu, ale nečekal dlouho.

„Dobré odpůldne, vzácný pane,“ zdravil branný a v mžiku byl u kovaných vrat.

„Buďte zdráv, Václave!“ odvětil regent a odtahoval ruku od polibku.

„Však už dávno jste u nás nebyl,“ pravil na přivítanou fortnýř a zavřel kovaná vrata za Krčínem.

„V kolik zvoníte k večeři?“

„V šest. V šest hodin, pane. Ještě dobré půlhodiny do večeře!“ dodal fortnýř Václav. Pověsil spadlá kovová pouta na zeď (zastával totiž na zámku i funkci žalářníka) a vyprovázel pana Krčína.

Vlevo pod stříškou se bělaly široké schody a pilířky zábradlí, zdobené vypouklinami čtyř evangelistů Páně. Nad nimi vyvstávaly útlé sloupy s něžnými hlavicemi. Na nich spočíval vlys se stylizovanými volutami a rozvitými růžemi Rožmberků.

Před nimi na vnitřním nádvoří, vystlaném obhroublými kameny, stál hlouček dvořáků.

Vpravo od brány se rozkládala dvořanská sínce. Fortnýř otevřel kovem tepané dveře a posuňkem ruky ukázal pánu, aby vstoupil. Krčín prošel nevelikou síncí a octl se před hrubými dubovými dveřmi, jež ozdobila dovedná cechmistrova ruka přepodivnými, titvornými řezbami. Byly tak dovedné, že těžko bylo od nich oči odpoutati.

Po otevření dveří se s ním svítala komoří Její Jasnosti a uvedla pana regenta do velkého sálu.

Rožmberské vzdušné komory, komnaty a sály, stavěné v letech 1569/70 Vlachem Antonínem Ericerem, splývaly s nástropními a nástěnnými malbami v jednotný obraz. Sám mistr Tomáš Třebechovský zvěčnil barevným štětcem moc, sílu a šlechetnost Rožmberků.

Sotva Krčín do křesla dosedl, již opět stál na nohou. Popošed tři kroky, hluboce se sklonil, div se nedotkl podlahy.

Před ním stála sama Urozenost Anna Marie, třetí Vilémova žena.[32] Vyšší, nesehnutá postava nesla se nad Krčínem. Regent, pohlédnuv vzhůru, setkal se s něžnýma očima, které odraz červánků rozhoříval pivoňkově.

Světlo, které se železným mřežovím dostalo do komnaty, osvětlovalo i tupet, čelenku, zlatohlavové roucho a šperkoví vladařčino.

„Krásná katolička –“ řekl si Krčín a políbil urozené paní hebkou, pižmem parfémovanou ruku. – Markrabina z Badenu jemně pokynula rožmberskému regentovi, aby se posadil. Teprve nyní si povšiml Krčín její úchvatné krásy.

„Můj pán a choť přijde za okamžik,“ zašvitořila Anna Marie. Pak se odmlčela a znovu pokračovala: „Pozvali jsme vás, pane z Krčínů, abyste s námi povečeřel. Zajisté neodmítnete –“

„Ó, jak urozená je Vaše Láska, že mne dvořana zvete k večeřadlu.“

„Slyšela jsem již o veselce na Krumlově od mého chotě mnoho pěkného o vás. Manžel mi vyprávěl, jak jste poctivý, rozšafný a praktický hospodář. Zvláště tuto stránku u vás zdůrazňoval –“

„Nejsem hoden této chvály, Vaše Urozenosti! Jsem jen prostý služebník svého pána.“

„Nevadí. Vězte, že nikdo nestojí tak vysoko, abyste vedle něho musil opovrhovati s sebou!“

„Pravdaže, Jasnosti. Ale slovo boží dodává: kdo se ponižuje, bývá povýšen –“

„Ano, tak je tomu. Kdo se povyšuje, bývá ponížen,“ dotvrdila markrabina.

Vzápětí se otevřely postranní dveře. Jimi vstoupil muž starší, dosti rozměrný, s bělavým knírem, bradkou a řídkovlasý. Byl to sám pan vladař Vilém.

Krčín, jako bleskem vzňatý, vyskočil z křesla. Náraz se udál tak prudce, že se dlouhochvostnatý pes, dosud si hovící na podušce, utekl ke krbu.

Rovněž paní markrabina povstala.

Vladař rožmberského domu, vzdav povinnou úctu své paní, pozdravil se vřele s rožmberským regentem.

„Jste chlapík, vím to o vás dávno –“

„Děkuji vám z hloubi srdce za vlídnou pozornost!“ odvětil usměvavý regent, hluboce se ukláněje.

„Přál bych si jen,“ pokračoval JM vladař, „abyste se vždy řídil svými hesly: Deus providebit (Bůh se postará), Nihil sine causa (Nic bez příčiny) a Quidquid agis, prundenter agas et respice finem (Cokoliv konáš, konej moudře a pamatuj na konec), která jste si dal zvěčniti na své groše!“

„Vy jste rovněž nadán velkým palatinátem, že můžete raziti své vlastní mince, pane?“ otázala se mladičká markrabina.

„Nikoliv. To jsou jen početní groše, Vaše Urozenosti, které jsem před pěti lety dal raziti v Budějovicích. V mincovně pana vladaře Viléma, na paměť založení rybníka Nevděku.“ –

„Těchto grošů, vzácná a urozená paní, užíváme jako jednotek v rybničním hospodářství.“

„Zajímavé, pane z Jelčan,“ dodala Anna Marie.

Poté se vladař obrátil na Krčína se slovy: „Zítra v neděli odjíždíme do Soběslavě a pak do Prahy. Do konce roku se sotva do Třeboně podívám… Jste regentem mých panství, proto bych rád věděl, jaké jsou vaše plány na Třeboňsku?“

„VM, příštího roku pomýšlím na mlynaření v tomto zámku. V přední věži chci sdělati mlýn. Zcela nový, aby si v čas potřeby, zejména v době obléhání, mohla zámecká stráž a čeleď sama semlíti zrno na chléb.“

„Bravo, magistře! Slyšíš, Anno Marie, mlýn jsme tu ještě nikdy neměli!“

„Item při samé Třeboni postavím rozsáhlou oboru –“

„Oboru?“ zeptal se vladař a narovnával si nýdrlandské okruží.

„Ano, VM, na velikou zvěř a srny!“

„Deo gratias!“ zvolal Vilém a tleskal rukama jako školské pachole. V duchu si již představoval stáda jelenů, daňků, srnců, zajíců, králíků, divokých kanců a pernaté zvěře.

„Item,“ pokračoval regent, „dvůr Dvořec z gruntu doplním, takže nemusíme koupiti ani zrna pšenice na celém panství třeboňském. Rovněž dobytka bude tu nadbytek –“

„Vida, pane regente,“ pravila skoro vyčítavě paní, „a pak byste se chtěl řaditi k prostému dvořákovi. Vy je o oktávu předčíte!“

„Jsou to zajisté povzbudivá slova, Urozenosti,“ odvětil regent, blaženě se usmívaje.

Po chvilce oddechu Krčín opět pokračoval: „VM, co se týče sdělání obory, buďte ujištěn mou poctivostí –“ Vyndav z velkého měšce několik svitků, jeden z nich podal vladaři. Z jiného zase četl rozpočet.

„Jak mi paměť dává, zaplatí se od udělání jednoho provazce[33] obory následující:

trhání tesův od jednoho kmene 3 kr.

trhání latí od jedné holi 1 gr.

tesání stěn spodních od jedné po 2 kr.

z téhož od ustanovení jednoho provazce té obory

dá se, když ty lesy a lati mají přihotovené 50 gr.

přikrytí šindelem jednoho provazce 10 gr.

od jechování dvou kolí 1 gr.

od podezdívání jednoho provazce dám 15 gr.

k tomu na 30 provazců podezdění přidám ještě 1 strych žita.“

„Dobrá, pane regente! Plně schvaluji (přitom mu vrátil svitek) a vám důvěřuji. Jsme staří známí, a dokonce – má paní – i rození v jednom roce, není-liž pravda, Krčíne?“

„Tak je, VM. Pak jsem vám chtěl ještě říci, že rozpočty na příští rok předložím dvorské kanceláři ke schválení. Týkají se panství krumlovského, husinského, helfenburského, borovanského a Stráže –“

„Pravda, na tu nově zakoupenou Stráž bych byl málem zapomněl…“

Vladař poté stiskl pravici Krčínovu na souhlas a levicí ho poplácal po rameni.

Regent by byl v té chvíli pro vladaře snad do vroucího oleje skočil.

Zatím v zámecké kuchyni připravili bohatou krmičku. Kuchmistr i kuchař se jen otáčeli kolem mis a húštěk. Vinný a pivní klíčník připravovali rovněž lahodné nápoje na vladařský stůl.

Na zámeckém nádvoří se rozklinkal zvonec. Zvonilo se k večeři.[34]

Zámecké večeřadlo bylo připraveno.

Rožmberkové, žijící jako knížata, velice pečovali o strojení tabulí a stolů, vydávajíce o tom instrukce. Z těch je patrno, jak si sloužící mají počínati.

Vladař usedl se svou chotí, hostem Krčínem a horním fraucimorem v zástolí. Před nimi zůstalo širší prostranství pro kejklíře a hudce, kteří obveselovali stolovníky.

Komorníci a starší nosili na stůl, hofmistr dohlížel v jizbě na ně. Talíře, nože, vidličky, koflíky a poháry zvonily, servíty šelestily…

Byla to notná večeře, neboť se na tabuli octlo devět vydatných krmiček:

hustá hrachová polévka

ježdíci něco máslem podpuštěné

hovězí maso pečené i vařené

Potom přinesli čtyři sloužící na nosidlech do jizby ke kraječi –

půl pečeného jelena

Do zlatova svítící pečeně byla přikryta koží a ozdobena chvojím a věnci, jako by byla přinesena přímo z lesa. Za sloužícími se ubíral dvořák, nesoucí měděnici s nalévadlem; v ní se konala očista rukou. – – – Poté následovaly všelijaké dobroty jako:

vejce v rosolu

sýr (varmuže, kapalice), perníky a lektvar

Dobrá krmička se zapíjela pivem třeboňským. Nakonec se podávalo víno mičanské, mělnické a burgundské s rozličnými rozprávkami a žertéřským veselím.

32 První ženou Vilémovou byla kn. Kateřina Brunšvická († 1559), druhou Sofie, dcera Joachima markraběte z Brandenburka († 1564).

33 Provazec rovná se 32 loktům vídeňským, ⅓ korce.

34 Mecer o ní vypravuje: „Když se o desíti hodinách na zámku třeboňském, jakož i o šesté hodině s poledne k večeři zvonilo, lidé z města i z okolních vesnic valem do zámku šli, pána do okna pozdravovali, dobrého a dlouhého panování, zdraví a štěstí vinšovali, což pán s vděčností rád přijímal a jim děkoval. Tu jeden každý kus masa nebo kus ryby, chleba a půl pinty špeisbíru dostal; dávalo se každého týhodne pro chudé lidi do kuchyně 200 liber masa hovězího, 30 kaprů a drobu, co potřeba pro pátek a sobotu.“

Do kláštera a k přísaze

Na svatého Mikuláše, když rybitva byla všude skončena, shromáždili se vodáci na zámeckém nádvoří.

Sněhový poprašek se hrdousil s větrem na střechách a občas zaprášil i sváteční úbor vodáků. Ale ti příliš toho nedbali, byliť synové vodního práva.

Přituhovalo pěkně, až zacházelo za nehty.

Na nádvoří přišli i brtníci, bobrovníci a milířníci, všicci poddaní JM páně.

Když se dostavil cechmistr, vodáci se seřadili a dali na pochod. Rybácký cech pochodoval pod cechovní korouhví. Ta na jedné straně měla obraz velkého rybáře duší – svatého Petra,[35] na druhé straně sv. Mikuláše.

Průvod mířil Panskou ulicí k chrámu sv. Jiljí. Před chrámovým vchodem, zdobeným kamenným ostěním a erbem pětilisté růže a osmicípé hvězdy, se zastavil.

Cechovní korouhev se sklonila a korouhevník vstupoval – pod stříškou s vytesanou růží a letopočtem 1569 – na posvěcenou půdu. Za ním vešel regent, cechmistr, hejtman a vyšší úředník vodní. Nakonec vstoupili do osvětlené kaple šternberské, přistavěné k jižní chrámové lodi, vodáci.

Rožmberský regent, pokřižovav se latinským křížem, zastavil se vlevo u výklenku před nápisem. Četl: „L. P. 1491 posvěcena jest tato kaple v den sv. Sixta ke cti a chvále sv. Barbory Panny, sv. Krištofa mučedlníka, sv. Jakuba Velkého, skrze důstojného p. pana Benedikta z Valdštejna, biskupa Kaminenského. Posvěcení se slaví v neděli po Panně Marii Sněžné. Kdokoliv sem vejdouce pobožně před oltářem Otče náš a Zdrávas Maria za pokoj církve a za zakladatele[36] se pomodlí, 40 dní odpustkův ustavičně trvajících dosahuje.“

Znovu se regent pokřižoval, bylť člověkem zbožným a bohabojným. Pak s ostatními vodáky vstupoval do velkého chrámu.

Svorníky žebrové klenby, s pětilistými růžemi a osmicípými hvězdami, vystřídaly čtyři vysoké sloupy, na nichž spočívala chrámová síň.

Chrámové stěny zářily barevnými freskami, představujícími výjevy ze života svatých, světic a mučedníků. Zejména dědic země české sv. Václav, sv. Vojtěch, sv. Jiří a sv. Prokop tu v mnohých reliéfech vévodili.

I obrazy prvních opatů zdobily stěnoví. Tak na pravé straně evangelní vyobrazen první třeboňský opat: „Benešius cum sodalibus suis…“ (Beneš se svými druhy: Mikulášem a Martinem.)

Rybáci došli podle obrazu sv. Kateřiny k vysokému gotickému oblouku, jenž odděloval kněžiště od dvou chrámových lodí.

Ve vítězném oblouku byl kříž a z něho shlížel na věřící Ježíš Nazaretský. Po stranách kříže – Panna Maria a miláček Páně sv. Jan.

Pod obloukem stál nízký oltář sv. Ondřeje, po pravé straně oltář P. Marie Radostné (s polychromovanou mramorovou sochou).

Velký oltář sv. Jiljí pojednou oslnily sluneční paprsky, prodravší se ze sněhové tuči. Světlo, dopadající do kostela čtyřmi kružbami vysokých oken, vyzdvihlo i mramorové náhrobní kameny. Pod nimi dřímají věčný sen mnozí Rožmberkové (Jan, Petr, Jindřich aj.) a jejich manželky. Na náhrobním kameni Majdaleny ze Šternberka, choti Jindřichovy, čteme (lat.): „Rodem z vznešeného domu Šternberků, krásy nadpozemské a v útlém věku byla jsem, když mi nebe chotě dalo, nad něhož nebylo v moci, bohatství a urozenosti. Než co to pomůže? Co krása prospěje, co vznešený rod? Ach, všecko v kratičkém čase pojednou zmizí. L. P. 1521.“

S těmito urozenými rody sní pod dlažbou chrámovou i dvoustoletá řeholní kanonie sv. Augustina…

Varhaník rozvířil píšťaly, stojící tu od r. 1411 mezi oltářem sv. Michala a sv. Anny, a dvojctihodný kněz stál již před oltářem sv. Ondřeje, aby započal mši svatou. Nebyl to nikdo jiný než Matěj Kozka, farář ze Suchého Dolu,[37] jehož rybáci zvlášť povolali na hrubou mši.

Chór literáků, skládající se z měšťanů, lidí učených, bakalářů a rektora školního Jiřího Eleazara Blatenského, doprovázel zpěvem hrubou mši sv. Též městská pacholata zpívala k uctění Páně.

Rybáci, jedni stojíce a jiní klečíce, vroucně se modlili. Mnozí z nich se ohlédli k chóru, když měštěnín Nussbaum zpěvem chválil Spasitele. Někteří zpívali z kancionálu třeboňského, někteří zpaměti. Mnohé oči zjihly, mnohou tvář oblily slzy, když zazněla kostelem svatovojtěšská píseň: „Zdráv buď, svatý Vojtěchu, vlastí našich milý strážce!“ a chorál „Svatý Václave –“

I regentovi se zalily oči… Vzpomínal na svého otce, jenž se před rokem rozloučil s tímto světem.

„Jednomyslně přebývejte v domě Páně a budiž ve vás duch jeden a srdce jedno v Bohu!“ zvolal farář Kozka.

Hrubá mše se chýlila ke konci…

Po společné modlitbě a sv. požehnání se odebrali rybáci severním vchodem do křížové chodby.[38] V ní, pod žebrovou klenbou, se zastavili u několika posvěcených obrazů, aby ještě vykonali tichou pobožnost. Posléze zašli do kaple sv. Jana Křtitele, jež byla přistavěna r. 1380 k ambitu. Políbivše u vchodu krucifix, odcházeli klášterní brankou k zámku.

Sníh v chuchvalcích poletoval nad jejich hlavami a přilepoval se na škorně i škrpále.

Po obou stranách podloubí se chodci zastavovali – i v oknech se kupily řady zevlounů – aby zhlédli pochodující. Bylať to vlastně přehlídka všech rybáků z Třeboňska.

Krčín s vyššími ouředníky uzavíral průvod. Mezi sebou živě rokovali. Nakonec se shodli na tom, že rybník Hradeček, jejž podle měření fišmejstra Jarolíma Sádla postavili, znovu vypustí; protože se jeho močálovitost rybám neosvědčuje.

„Skoncujeme toto umělé rybniště,“ prohodil s úsměškem Krčín hejtmanovi, „aspoň nás porybný Liška po zásluze neodbude –“

„Jak to, pane regente? Nerozumím vám,“ dodal zámecký hejtman.

„Eh, pravda! Vy jste na panství ještě nováčkem… Stalo se tak před čtyřmi roky. Byla to pěkná žoužel. Velká povodeň potrhala rybníky a odnesla vše, co jí do cesty přišlo – – – Tehdejší krumlovský fišmejstr Liška si odlehčil několikrát přede mnou. A jednou dokonce počal i rýmovati:

Rybník Potěšil nás dotěšil,

Flughous do Skutku uklouz,

Skutek do Naděje utek,

Naděje drží přece –

ale ryby jsou v řece.“

Hejtman, pohladiv si bradku, potutelně se usmál: „Vizte tedy, pane regente, co za rybí figláře chováme!“

Ale Krčín společníkovi lehce naznačil, aby se o tom více nemluvilo.

Hlouček měšťanů a podruhů, stojících u Lipovky, uctivě zdravilo představené rybáků. Ti zahnuli o něco dříve brankou do zámku, kamž k přísaze pochodují noví rybáci.

Jižní křídlo zámku vřelo šumem. Ve dvorské kanceláři zatím panstvo usedalo za dlouhý stůl. Krčín doprostřed, po pravici hejtman, po levici nadfišmejstr Jan a cechmistr aquariů.

Přísaha začínala…

Před kříž s Ukřižovaným předstoupil nový rybniční písař Benda mladší. Žluté voskovice vzplanuly a písař zvedl prsty pravice k přísaze.[39]

Sbor představených povstal. Hlas porybného písaře se nesl mužně klenutou místností: „Přísahám Pánu Bohu všemohoucímu a vysoce urozenému panu Vilémovi, vladaři slavného domu z Rožmberků, jakož jsem od JM pána za písaře porybného panství třeboňského zvolen, že chci v tom povolání svém, jak v příjmech a vydáních peněz, též v spisování a rozpisování, jak lovení rybníků plodových i vejtažních a na vejrost též i na nasazování jich bedlivě a se vší pilnosti v pořádné registry poznamenávati a vpisovati a jak předně fišmejstry, tak pěší i baštýře k tomu míti a jim v ničemž nefolkovati, čehož bych kdy při rybnících jakoukoliv potřebu toho poznával, že by k dobrým JM páně míti mělo, lidem obzvláště, pak poddaným JM páně předně toho ušetřovati, potom i jiným mimo potřebu JM páně dvoru, co se ryb v podzim vezme, když toho čas bývá, jednomu každýmu bez ušetřování osob nebo nějakýho přátelství ryby zapisovati a prodávati, vejpisů ani zpráv žádných z počtů svých žádnému člověku, krom JM pánu samému a do buchhalterie JM, nevydávati, ale tak podle instrukcí od JM pána mého mně vydané upřímně, pilně a věrně se chovati.

Toho mi dopomáhej Pán Bůh jediný v božství a Trojici blahoslavené – Otec, Syn i Duch svatý – Amen!“

„Amen!“ opakovali přítomní zástupci vladařovi. Regent podal ruku mladému Bendovi a podíval se mu přímo do očí. Pak ho vyzval k podpisu. Mezitím svolal nadrybný další nováčky: nově přijaté pěšáky a podfišmejstry. Taktéž oni přísahali:

„My správní pěšáci (baštýři, podfišmejstři) přísaháme Pánu Bohu všemohoucímu, Panně Marii důstojné Matce a všem božím svatým, též JM p. Vilémovi z Rožmberka, vladaři domu rožmberského, jakožto vrchnosti naší milostivé a dědičné, že z povinnosti naší i ve věcech a všelijakých nám od JM svěřených, obzvláštně pak k dohlídání k rybníkům, řekám, potokům, též jich lovení, věrně, poslušně, spravedlivě beze všech fortelů a ouskoků, jak by ty koliv jmenovány býti mohly se zachovati. Nestalo-li by se tak od nás, že bychom co tak neučinili aneb čeho se dopustili, co by se stalo proti poctivosti naší, upadli bychom v pokutu a trestání své milostivé vrchnosti buď na hrdle, nebo na statku.

Chceme ke všem věrnost, poslušnost, pilnost a spravedlnost zachovati – připovídáme.

K témuž nám dopomáhej Pán Bůh, Panna Maria i všichni svatí. Amen.“

„Nyní mi stvrďte krutím perem přísahu!“ dodal Krčín.

„Stvrdíme, stvrdíme,“ jednomyslně odpověděli vodáci.

Tím se ouředně přísaha vodáků skončila. Ale její dozvuky u rybáků teprve započaly. Šlo se na šalandu a tam se při masné krmičce a dobrém moku po několik dní veselili.

35 Fr. Teplý: „Rybářský cech“. „Rybáci velmi si zakládali na tom, že symbol Ježíšův staří křesťané označovali rybou.“

36 Zakladatelé, p. Petr Holický ze Šternberka († 1514) a jeho choť Kateřina, roz. z Rožmberka († 1521), odpočívají v této kapli pod růžovou mramorovou deskou.

37 „Matěj šlechtic z Rynovce, příjmím Kozka, měl v erbu dva meče na kříž položené. Kozka byl opatem kláštera broumovského, potom správcem kostela kláštera v Borovanech. Roku 1564 stal se farářem špitálu krumlovského a téhož roku byl jmenován farářem prachatických. Roku 1566 stal se farářem v Suchém Dole (Suchdole n. Lužnicí), kdež farářoval až do své smrti. Tu též zemřel.“ (Z pamětní knihy I. fary v Suchdole n. L.)

38 Křížová chodba stála tu již r. 1369. Podle ní stavěli Jindřichohradečtí ambit u kostela sv. Jana.

39 Uvedené přísahy v Schwarzenberském archivu v Třeboni.

O rybním trhu

Toho roku byla mírná zima, ale dosti sněhu.

Vánoční svátky byly přede dveřmi.

Rožmberský regent dal zapřáhnouti do saní. Chtěl se podívati do Jindřichova Hradce k svému příteli Zelendárovi a na rybní trh.

Jihočeské rybní trhy měly tradici. Byly proslulé i výnosné; město dostávalo z rybního trhu pravidlem pět kop míšeňských.

Tyto trhy znali nejen domácí kramáři, ale i ležáci – velkoobchodníci – z Vídně, Pasova a Norimberku. Až tam dodával vladař zlaté pětilisté růže Jan Adam z Hradce († 1596) a Vilém z Rožmberka vypasené ryby.

Jihočeské roviny chovaly drahé klínoty země: rybníky. Ty se tísnily od Strakonic přes Protivín, Vodňany, Hlubokou, České Budějovice jednak na Č. Krumlov, jednak na Třeboň, Jindřichův Hradec a k Veselí n. L. V každém z těchto rybníků – ať panském, či městském, farním, cechovním, neb selském – prohánělo se nesčíslné množství rejbat i ryb. Jejich majitelé si byli dobře vědomi průpovídky předků:

„Kde je ryba,

tam je skyba!“

Co se to stalo, že Hradeckou bránu fortnýř otvírá? Přece rožmberský regent jede do Hradce na trh… Ach, toť věc jiná –

Za Hradeckou branou si přitáhl regent kožíšek k tělu. Hlavu měl skrytu v beranici a nohy v medvědině.

Sníh se třpytil jako vzácný jižní cukr; místy svítil modravě, jak ty dálné hůrky.

Když přijeli na Kopeček, na jehož vrchu mnohý odsouzenec po právu zemřel v povětří,[40] uhnuli vlevo na Starou Hlínu.

Ojíněné a sněhem zatížené stromy doprovázely regenta střídavě touto rybničnatou a močálovitou rovinou až do Hradce.

„Samé pištiny a mlaky,“ povzdychl si Krčín.

Neširoká stezka, na níž by se sotva dva soumaři vyhnuli, vinula se jako zamoučená stužka. Jen tu a tam nahnědlá polena vyčnívala ze stezky.

Závěje místy znemožňovaly rychlejší sanici, ale přesto se jelo dobře.

Okolo desáté míjeli mělký brod ve Stráži, ponechávajíce pohanské mohyly v Hrobcích a někdejší tábořiště adamitů – naháčů – stranou. O jedenácté hodině projížděli Horní Lhotou a brzy poté Dolním Žďárem.

Příroda, zahalena v bílý šlojíř, oddala se zimnímu spánku. Jen hlas zvonků, zavěšených koním na šíjích, táhl se po strážské stezce až k prameni Včelnice na vrchu Tlučině.

Z daleka již spatřili ojíněné městečko Stráž se starými valy a příkopy. Nad městem se pyšnil zámek. Ačkoliv z dopuštění božího vyhořel, přece mu mezi těmi zdmi zůstaly suché i podzemní sklepy, marštale, pekárna a kuchyně.

Brzo za Žďárem probudila Včelnice,[41] jejíž tok dosud nebyl sevřen ledovým krunýřem, klímajícího regenta. Stezka sousedila tu těsně s levým břehem bublavé řeky.

„Zastav!“ tiše zvolal regent na kočího. Poté, vyšvihnuv se z bohatě řezaných saní tvaru velryby, seběhl k řece. Tam něco zasténalo.

„Pěkný kousek,“ pravil regent a pohleděl vzhůru.

„Pibr? Libá krmička, pane,“ zasmál se kočí a zamlaskal jazykem. Nedlouho poté opět něco zakvílelo.

„Snad mají prolomeno klenutí nad ložem,“ zamumlal Krčín.

„Možná, že hledají potravu, pane!“

„Snad je tomu tak. V zimě bobři vycházejí málokdy, a vyjdou-li, pak jim došla zajisté krmička. Asi špatně hospodaří s větvemi a korou –“ usmál se regent.

„Ale postavili si pěkné bobrové hradiště,“ dodal po chvilce a zahleděl se na protější břeh. Tam se rozkládala do široka stavba v podobě vzpříčeného voru.

„Však co vrb a topolů pokáceli!“ zvolal mládec.

„Pravda, chlapče! Ale pohleď, jaké to mohutné stavby zrobili z těch kmenů! Kdo stavěl onen hrádek, měl by právem slouti vodním mistrem.“

„Však vy, pane regente, jste velmistrem vodních děl i velmistrem nad nějakým bobrem!“

„Chyba lávky, militký! Vlastním stavitelem hradiště je bobřice. Samec je jen jejím přisluhovačem a donášivým žoldnéřem,“ pravil Krčín a potutelný smích se mu svezl po tvářích.

„Nevěděl jsem, pane,“ zkroušeně odpovídal kočí, seskočiv ze sedátka. Urovnal kožišinu v saních a čekal na příchozího.

Krátce nato vyjeli…

Rožmberský regent se oddal libému zadumání. Chvílemi se usmíval, vzpomenuv si na bobra, „na zvíře něco hlúpé“, jak o něm poznamenal Smil Flaška z Pardubic. A pak si za jásavého zvonků hraní zadeklamoval regent z „Nové rady“:

„Poslúchajž, králi, mé rady:

stavěj sobě tvrdé hrady,

vše dřívím, k tomu bez kamení:

netbaj na to nic, ačť pevno není.

Také v tom dole blíže od vody,

nevaž sobě nic tejto škody:

ačť se zruší a rozplyne,

uděláš pak opět jiné.“

Kočí chtě nechtě musil zapráskati bičištěm, neb mu chraptivé deklamování přišlo tuze k smíchu.

„Pan Kuba veršotepí –“

„Veršotepí,“ zaznělo z hloubi nitra kočímu.

Uherští vraníci se dali do klusu. „Lam-cvak-cvak, cink-cink-cink –“ ozývalo se za Žďárem. Kde Včelnice přijímá zleva Otínský potok, klepotal vodní mlýn.

Sáně se blížily k šlejfírně a podle těchto brusnic, v nichž pracovali hradečtí mečíři, platnéři a nožíři, k městu Hradeckých. Z dálky již zhlédli hlízovou zámeckou věž.

Míjejíce bělidla, ucítili i tříslovinu ze sousedních koželužen. Farba z barvíren hradeckých páchla i u Hradního či Městského rybníka.[42] V pravé poledne vjížděl Krčín přes zvoditý most do starobylého města pánů Zlaté růže.

Pozounáři vytrubovali na ochozu věže kostela Nanebevzetí Panny Marie vánoční koledy. Jednu krásnější druhé. Byla totiž doba rorátní a lid rád poslouchal tyto staročeské písně.

I regentovi vánoční koledy lahodily, proto poručil zastaviti na rynku. – Kouzlo Vánoc se vetřelo do Krčínovy duše a tam vyzvánělo jako ty hradecké zvony, jež se právě rozhoupaly. Každý zvon bil jinak, každé srdce jinak k zánebí šturmovalo.

Vskutku byli to dovední řemeslníci tihle hradečtí zvonaři. Praví mistři v lití zvonů. Zvony nejstaršího hradeckého kostelíka sv. Jana Křtitele zvučely stejně tak libě jako boží poslové z věže mariánské, svatokateřinské a od Nejsvětější Trojice nebo hradní zvonek, ulitý k větší cti a chvále sv. Ducha.

Vánoční koleda stihala koledu. Pozounáři čistě vytrubovali; věděliť, že dnes je celé město poslouchá. I spěchající mendíček se zastavil na podlouhlém place, aby vyslechl pozounáry vytrubující na všechny světové strany radostné poselství: „Narodil se Kristus Pán – veselme se!“

Starousedlíci i podruzi se zastavovali na rynku a nábožně poslouchali koledám, jež po staletí hlaholily na Hradecku.

Krčína vyrušila ze zadumání čísi ruka, která dopadla na jeho oplečí. „Zdráv buď, rožmberský regente!“

„Oj, pan hejtman Zelendár! Kdo by pomyslil, že se shledáme na rynku rovnou před vinopalnou –“

„Bodejž by ne! Však u Hroznu šenkuje sličná vinopalnice, hotové štíče,“ žertéřsky pravil hejtman, kroutě si vousiska.

Regent nelenil a ohlédl se opět po vratech, nad nimiž zářil zlatý hrozen a trčelo bidlo s chomáčem smrčin.

„Na to dosti času, ty starověký Perikle! Nyní vzhůru k nám,“ zasmál se hejtman Zelendár, a pobídnuv kočího, přisedl ke Krčínovi. Bylo zřejmé, že tito služebníci vrchnostenští jsou staří známí. – Plnokrevní koně dali se v klus.

Sáně ujížděly podle rybních kotců směrem k zámku…

Úzké, křivolaké a tmavé uličky brzy vystřídaly světlost rynku. Teď v jedné z nich, před výstavným domem, dal Zelendár zastavit.

„Buď vítán v mém domově,“ pravil Jan Zelendár z Prošovic a podal Krčínovi ruku.

„Na oplátku,“ odvětil regent, přijav nabízenou pravici.

Vrata pohostinství se otevřela. Z průjezdu vystoupili oba rybniční stavitelé do hořejších komnat. Před jejich prahem je již vítala manželka Zelendárova se svými dcerkami. Hned pana regenta vlídně zvala k připravenému stolu.

Rožmberský regent se příliš neupejpal. Jakmile odložil svrchní oděv, zasedl za stůl. Těšil se předem na krmičku, znalť paní domu jako mistryni ohniště a peci.

Zelendárová podávala nejprve na stůl šafránovou polévku a poté postní jídlo: ouhoře s uherskou šalší.

Regent se nestačil olizovat, jak mu hustá húštka s něco zázvorem zachutnala.

Když pak vzácná paní donesla na svlažení staročeskou medovinu, svítící jako thé, nestačil zase regent vychvalovati rukou Zelendárové. Zelendárova děvčata se zájmem sledovala přisnědlý hostův obličej, který se jinak při pochvale, jinak při zkazkách o vodách stahoval, zářil a měnil.

Zvláště panečnici Kateřinku zaujaly žhavé oči regentovy i sametový hlas páně, takže nakláněla hlavičku daleko přes stůl. Ani Krčínovi tato militká pozornost neušla, a proto zážitky a novinky tak květnatě farbil, jako by je právě prožíval.

Po chvilce ticha podotkl pan regent: „A abych nezapomněl, na příští schůzku do Stráže pozvěte i hejtmana Štěpána Vratislava z Mitrovic a jeho pana bratra Jiříka… Mám rád učená hádání a jsem velmi zvědav, s jakými novostmi se vymunstruňkují páni Mitrovičtí –“

„Zařídím to,“ odvětil hradecký hejtman a napřímil pěkně hlavu.

„Hm, však co nového u vás?“ pozeptal se regent.

Zelendár otřel si ruce a mrkl po ženě, aby s dcerkami odešla. Jakmile se za nimi dveře zavřely, naklonil se hejtman k regentovi a do ucha mu zašeptal: „U nás budeme chovat!“

„Ó, velké překvapení! Gratuluji, pane z Prošovic –“ vyhrkl ze sebe a podával Zelendárovi obě ruce.

„K čemu? Za co?“ usmál se Zelendár. „Tak učiňte naší M.“

„Jakže? Urozená paní Kateřina je těhotnící!“ vzkřikl jaksi ostýchavě regent.

„Co nevidět, pane, bude Kateřina potřebovat doktora a pupkořezné báby. Pozoroval jsem Urozenost onehda, když byl tu návštěvou arcikníže Arnošt… Věřte mi, takhle (ukazoval rukama) jí vpředu život narostl.“

„Porodí-li paní Kateřina syna,“ pravil trpce Krčín, „pak zář zlaté růže spálí růži Rožmberků.“

„Ještě jednu novinu vám prozradím,“ šeptal Zelendár, rozhlížeje se ustrašeně po stěnách komnaty, aby snad stěny nevysály toto tajemství.

Regent poposedl blíže, hoře zvědavostí.

„Ode dneška za šest měsíců bude po turnaji a taktéž po ve-sel-ce…“

„Pravíš po svatbičce?“

„Tak je. Sama Její Jasnost Anna, sestra Adamova, se vdává!“

„Do Bavor –“ nedočkavě vpadl Krčín.

„Ne,“ odpověděl zvolna hejtman Zelendár, „ženichem je Oldřich Felix –“

„Z Lobkovic!“ zvolal regent jako posedlý.

„Z Lob-ko-vic,“ pevně dodal hejtman.

„Toť vskutku nenadálá událost!“

„Je a není…,“ dodal se smíchem Zelendár.

Rožmberský regent se pokřižoval a zdvihl se od stolu. Poděkoval právě se vrátivší paní za pohostinnost a omlouval se, že déle již nemůže zdržovati.

I Zelendárovým panenkám podal regent ruku na rozloučenou, hladil panečnice po vláskách a vinšoval jim bohaté panice.

Zanedlouho vstupoval Krčín s hejtmanem do saní, aby si před odjezdem ještě prohlédl rybní tržiště.

Rybářský trh v Jindřichově Hradci měl odedávna zvučné jméno. Každý druhý soused, jako v nedaleké Třeboni, handloval v rybách a tím se pomáhal živit.

Na velkém rynku se tísnil krámec na krámu, ale i šenkýři, ševci, soukeníci, krejčíři a jiní řemeslníci hradečtí prodávali v kotcích vánoční ryby.

Krčín, přijížděje se Zelendárem k dolnímu konci rynku, opětoval pozdrav starému Švamberkovi, jenž na trh zavítal až z Kestřan. (Švamberkovi, 1491–1678, byli chvalně známí kupci ryb ve velkém.)

U dolejšího zájezdního šenku vystoupili, aby se podívali po tržišti. Sotva opustili sáně, již před nimi stáli dva rybáci s odznakem důstojnosti: právem. Zelendárovi, svému představenému, meldovali, že jsou na dozoru i v bedlivé službě na trhu. Tak jim velelo „Nařízení krále českého Rudolfa Druhého…“, v němž o rybním trhu stálo toto:

„Poněvadž při prodeji ryb jak říčních tak rybničních od lidu nemalá stížnost se nachází, za slušné se vidí, aby také k tomu při porybném dvě přísežné osoby usazeny byly, kteréž by nad těmi, kdož ryby prodávají, ruku drželi a to na takový spuosob, aby je na každém rybním trhu procházeli, a kdo jak prodává, na to obzvláštní zření měli.

A kdož by sobě tu co do kterého stěžoval, aby mu to hned k skutečné nápravě přivedli, a zač by slušné a spravedlivé bylo, takové ryby sadili, a tak a nic dráže aby placeny byly. Kterýžby pak koli rybář na tom přestáti nechtěl, tehdy aby mu všecky ty ryby, což by jich na prodej na ryňku měl, skrze ty osoby k tomu nařízené pobrány a do špitála chudým dány byly.“

Zelendár, přijav hlášení, pokynul rybákům, aby opět řádně konali svoji povinnost. Připomenul jim, by v naléhavých případech požádali i rychtáře o pomoc.

Poté vzal hejtman Krčína pod paždí a oba kráčeli do středu tržiště.

Och, co tu proudilo života, co křiku, klamaření, hrdousení, žvanění a fortelování!

Herinkářky – obstarožné matrony – vychvalovaly stejně herinky jako nedalecí kramáři štokfiš, tj. sušené ryby, krátce sušenky. Ale i rybáři chválili živé nebo uzené ryby, tak jako obchodníci fůry zmrazených a podušených ryb. Ty prodávali hodně lacino – džber[43] za 2–4 groše.

Přirovnáme-li ceny ostatních kuchyňských ryb:

džber kaprů stál 3 kopy 45 grošů míšeň.,

džber štik stál 7 kop 17 grošů míšeň.,

džber okounů, cejnů stál 1 kopu 24 grošů míšeň.,

musíme přiznati, že ryba byla v našich zemích velmi lacinou a zdravou krmičkou.

Sněhový poprašek zavál několikrát tržiště. Ač se mnohé ruce choulily do rukávců a mnohé nosy se rudily mědí, přece o perlový smích nebyla tu nouze. Mnohý jihočeský rybní trh provázela veselá švanda, neb rybáři byli vesměs lidé v svém řemesle až příliš důslední.

Sám regent s hejtmanem stali se svědky veselé příhody, jíž se musili s chutí zasmát.

Bouda na boudě, krámec na krámci stály tu na polední straně rynku. – V sudech, kádích a lejtách tříbily se ve vodě vánoční ryby. Jiné již odpočívaly na slámě na pultech. Nejvíce se tu váleli čtyřlibroví kapři, kteří ovládali rybní trh.

Kramáři vychvalovali vypasené ryby a vyvolávali i jejich cenu.

Za pánů z Hradce a Rožmberků stála libra

kapra 2 krejcary,

štiky 1½ krejcaru,

parmy 2 krejcary,

lososa 10–15 krejcarů,

okouna 2 krejcary,

ouhoře 10 halířků (peněz).

Vyvolavači pojednou ustali. Přerušil je docela všední příběh, jenž se udál přímo před rybničními hejtmany.

Nějaký člověk selský, odněkud ze Žďáru, přihlížel prodeji ryb. Jsa hřmotné postavy, stál na straně krámce. To však se mu stalo osudným. Nemoha vydržeti dlouho na nohou, chtěl si poshověti, a proto se opřel o roh kotce.

Dřevěná deska se naklonila, čtyřnožné podpěry zaváhaly a ryby sjížděly o překot ze slámy. Jeden proud se řítil do kádi, až voda vysoko stříkala, jiný opět sjížděl do sněhu na zemi.

Venkovan, chtěje část ryb od úhony zachovati, obětoval se. Oběma rukama zadržoval mocný nápor ryb, zoufale volaje o pomoc. Ale kotec silného těla neunesl. – Teď to zapraskalo, dřeva se lámala a krámec se bořil v sutiny.

Rybář Hofbauer lál na celé kolo. Rukama lomil a pak bědoval, až sem houfně kupující běželi. Venkovský člověk se chvěl na celém těle, zatímco Hofbauer běhal sem tam. Křičel, co měl síly, že se stal chudákem, že ho takhle ožebračují a že sem sám pekelník toho lotrasa vehnal.

Kukači nešetřili smíchem, znaliť Hofbauera jako velkého držkopu.

Ryby se válely ve sněhu a pro hladkost se nedaly ani lapit. Zvláště dlouzí ouhoři ujížděli pod rukama horlivců, kteří pomáhali přestrašenému člověku při sběru.

Oba hejtmané se příhodě od srdce zasmáli.

Ale obchodník s rybami neustával ve svém hněvu. Hned stál u kádě, odkud vybíral neživoucí ryby, hned byl u venkovana, jemuž hrozil, hned prosil dohlížející rybáky o zákrok, a hned zase těžce vzdychal. Počínal si po frantovsku, takže mnozí přítomní již mysleli, že se rozumem pominul.

Teprve na zákrok místorychtáře se Hofbauer upokojil. Vida, že mu nikdo nic nezcizil, ustrašenému venkovanu odpustil. Z toho vysvitla nemalá radost u okolostojících, takže Hofbauer toho dne hojně a dobře prodal. Jindřichohradečtí usedlíci zaplatili ten den obchodníkovi za přespolního…

Olověné clony se rozprostřely nad Hradcem a každou chvíli se zdálo, že už dosednou na hradní hlásku, zámecké cimbuří a kostelní věže.

Báby a dědkové, prodávající též na rybním trhu tvaroh, sýr, kyselou a sladkou smetanu, med i předobrý perník, choulili se do dlouhých, koží podšitých šub.

Severák proudil z úzkých ulic přímo na rynk. Tu z kamenů vyzdvihoval sněhové vločky a točil jimi jako pápeřím.

Oba rybniční hejtmané došli ruku v ruce k zájezdnímu šenku.

„Bohatý tu vánoční trh a ještě bohatší tu ouroda kuchyňských ryb,“ pravil regent Krčín.

„Však u vás v Třeboni a Krumlově nejinak; holt rybníky plní pánům pytlíky,“ dodal s úsměvem Zelendár.

„Nezapomeňte, pane hejtmane, že clo z ryb bohatí i královskou pokladnu!“

„Kolik u vás nyní platíte?“

„Na Třeboňsku platíme z vozu obyčejných ryb čtyři penízky a čtyři ryby. Z vozu vyziny dokonce teď celý groš!“

„Rovněž Němci přispívají velkou měrou do královy pokladny. Za živé ryby platí 40 feniků, a vezou-li sušenky, zaplatí až 60 feniků poplatku,“ pravil hradecký hejtman.

Přišedše k chlebnicím, byli oba služebníci pánů z Růže celí bílí; tak hustě sněžilo.

Před rathausem však zlíbaly tváře hejtmanů již sluneční paprsky, prodravší se sněhovou clonou. Podivně si hrál letošní rok s přírodou i jejími dětmi.

Regent se vysmíval frantovskému roku, ač v skrytu byl rád, že i v zimě mohl dělati na rybnících.

„Jak pokračujete na Strážsku, pane regente?“ otázal se Zelendár.

„Jde to, jde – ale půda samé borkoviště. Tam, co jsem postavil zámeček Dobrá mysl, je rybník Potěšil a Skutek. Tento byl již osazen… Teď rejsuji nové rybniště. Skládám v ně velké naděje,“ pravil Krčín a odmlčel se.

Pak náhle, jako morem zasažený, vzkřikl: „Naděje – zvučné jméno, není-liž pravda, pane hejtmane?“

Jan z Prošovic, výkřikem překvapen, nemohl ani promluviti. Teprve na opětovnou otázku stvrdil nejistým hlasem: „Zajisté, pane z Jelčan!“

Krčín na srozuměnou přikývl a pak se ho s vrozeným humorem otázal: „A co vy, jeden utrakvisto, budete napřesrok měřit?“

„Neznám předem božího příkazu a smýšlení pánů z Růže, ale s měřením nepochybně počnu u Včelnice. Dej mi Bůh síly, aby se práce zdařila a –“

„Dělníkům bylo pomoženo,“ dopověděl regent.

„Však letos Její Jasnost paní Anna poukázala všem obcím za pomoc na rybnících po sudu piva. Rovněž purkrabí Bejšovec dal Hatínským do spolku statnou krávu, když mu holenské stoky do gruntu vyčistili a vodu znovu zavedli,“ pravil pevným hlasem hradecký Zelendár.

„Je jim přáno,“ pomyslil si v duchu Krčín. Oba muži pak přidali do kroku. Zanedlouho se octli před šenkem, kdež je kočí netrpělivě očekával. Ač přešlapoval neustále podle saní, chvěl se zimou. – Regent, nakloniv se hejtmanovi, ptal se, co libra pečené ryby stojí v hostěnici.

„Dva krejcary a dva penízky,“ odvětil na to hejtman.

„Tu máš, Honzíku, a jdi si na pečenou marénu. Tamhle naproti k Černému orlu.“

„Zaplať pán bůh, pane regente. Již běžím –“

„Ale pospěš si,“ volal ještě za ním Krčín.

Sotva kočí Honzík zmizel za dveřmi šenku Černého orla, obrátil se hejtman k regentovi se slovy: „K pěkné matroně jsi ho poslal! Taková hubatá ženská, víc rybářka než šenkýřka kraluje v tom šenku!“

„Neposílal, neposílal. Vždyť ses sám chlubil, jakou sličnou šenkýřku máte v Hradci!“

„Pravda, ale u Hroznu! Tamhle ta od Černého orla, Káča, počíná si hůře než chlap! Pranýř by s sebou měla nosit, na ten je už zralá!“ vyhrkl Jan Zelendár, div mu oči nevylezly z důlků.

„Myslíš za žvanění?“ otázal se Jakub Krčín.

„Ne – za něco horšího: za fortelování, klnutí a zneuctění!“ vyrazil ze sebe jedním dechem hejtman.

„Přec máte hradecké právo po ruce –“

„Máme a nemáme. Onehda poslali ke Káče předního radního se dvěma biřici, protože rychtáře Žádného zneuctila, ba i hundsfutů mu nadala. Když ji biřici vedli za velkého sběhnutí lidu, tak jim u masných krámů vyklouzla a utekla. V šenku zatím nalila chlapům a ti ji proti biřicům vlastními těly chránili!“

„Tys hradecký hejtman, tak máš zakročit,“ durdil se na Zelendára Krčín.

„Od takové hubatnice, vyhřívající se jako zmije v přízni JM paní, raději dál. Přece víš, co při poslední rybitvě mně vyvedla!“

„Na Holné?“

„Pravda –“

„Teď si již vzpomínám, že mi Jestřibský z Rýzmburka o tom skutku vyprávěl,“ podotkl regent a vesele zamžoural očima.

„Pěkný skutek! O ousta mi ta šenkýřka Káča rybu omrštila, klnouc přitom, abych si rejbata pozřel sám! Křičela, že chce vypasenou rybu, a ne kdejaký drob! – – – Lidé se sbíhali a mně se smáli. Já bledl, rudil se, na zámku žaloval a –“

„Káča zůstala Káčou,“ smál se Krčín.

„Tak je, pane Krčíne. Ze všeho se šenkýřka u JM paní Kateřiny ospravedlnila, a dokonce i vyprosila. A já – hejtman Jan Zelendár z Prošovic – byl dokonce vinen!“

„Toť opravdu podařená věc,“ pravil regent a chtě nechtě se musil smát, až se zajíkal.

Mezitím se vrátil od Černého orla Honzík, plně rozjařen.

Ještě poslední stisk rukou a přátelé v rybnikářství se rozloučili. Popřáli si zdraví a ještě plno zdaru do příštího roku. Naposled si nemohl regent odpustiti srdečný pozdrav milé hostitelce a jejím dcerkám.

„Pěkné holubičky chováš doma, pane z Prošovic. Však dej dobrý pozor, aby ti neulétly!“

„Nemějte strachu, pane z Jelčan. Pro vás by se hrdlička vždycky našla!“

„Uvidíme, uslyšíme –“

Vtom kočí zapráskal bičištěm a zvonky se rozezvučely. Saně ujížděly přes rynk ke Stráži, nechávajíce za sebou tmavou lidomornu a velikou věž.

Jan Zelendár mířil směrem k zámku. Vracel se domů. Po cestě myslil na trh i na rybní halafance: na vánoční ouhoře a kapry, jimiž podaruje své poddané.

Jakub Krčín, zachuchlán v kožišinu, zalétal při sanici v mysli k Zelendárovým, zvláště k jejich panenským kopretinkám.

Ale i rozjařený Honzík se na saních blaženě usmíval. V duchu si kouzlil šenk a šenkýřku, Káču od Černého orla: „Byl by to život! Plný šenk a taková pěkná ženská, militká a fortelná…“

40 V. A. Hadač: „Kulturní obrázky z minulosti města Třeboně.“ – Město Třeboň mělo popraviště napřed v lese Hradečku nedaleko jednotáře Hradečníka, později pod Kopečkem, ale svého kata nemělo. Dlužilo si ho obyčejně z Krumlova.

41 Jméno Včelnice pochodí od knížecích včelnic. Tyto včelné zahrady se rozkládaly po obou březích řeky. Nynější pojmenování Nežárka odvozeno je od vesnice Nežárky, rozložené na jejím pr. břehu.

42 Jméno Vajgar uvádí se teprve v 17. století.

43 Džber odpovídal váhou q.

Na Leptáči

Dva roky již tomu, co za zásluhy daroval JM vladař Vilém z Rožmberka svému milému Krčínovi statek Leptáč. Byly to vlastně dva dvory, ležící na pozemcích zlatokorunského kláštera.

Na zrestaurovaném Leptáči trávil nyní regent rožmberský dny oddechu a světlého rozjímání. V romantickém ovzduší hlubokých lesů, v záplavě štěpnic, skleníků a parků, ve skrytu místností, zdobených malbami z loveckého, hospodářského a uměleckého života, promýšlel a osnoval Krčín své práce.

Regent miloval nejen české a moravské vody, ale i lučiny a háje. Kolikrát usedl na pokraji šumavských odnožů, aby si načrtl hrudkou zákvěty, rozvíjející se v přítmí lesních velikánů.

Kolikrát diskutoval ve stínu polesí s věhlasným přírodopiscem a lékařem Adamem Zalužanským ze Zalužan. S tím botanikem, jenž i panu vladaři Vilémovi navrhoval plán k osázení zeleně při letohrádku Kratochvíli.

Kolikrát rozmlouval tu s mistrem fareb Gabrielem de Blondé a Jiřím Widmannem, kteří vyzdobili umělecky malbami a sgrafitem obytná stavení Leptáče.

Zejména mistr Gabriel de Blondé upoutal regenta cele kouzlem kumštýřských rukou.

Co chválit Krčínovi překrásné obrazy Blondého na krumlovské prelatuře a faře nebo v Soběslavi, když sám regent, adept malířského kumštu, seznal mistrovo umění. Bylo to před třemi lety, když svůj dům v krumlovském Latránu svěřil mistrovi k výzdobě. Tenkrát kresba Blondého do čerstvé omítky nadchla Krčína tak, že jeho ruce vynášel nad mnohé jiné. Přirovnával umělce ke kumštýři nizozemskému Rolandu Saverymu, Adrianovi de Vries, Bartoloměji Sprangerovi a Petru Kekovi – a to bylo co říci.

Rovněž Němec Widmann zpestřil olejovými barvami letohrádek. Byly to většinou příběhy přejaté z mytologie a starověkých dějin. Velký i malý zlatý pokoj pozlatil a ozdobil jásavými obrazy, stropy růžemi, stěny zlatými poupaty. Ve vedlejší komoře vymaloval stěny obyčejnými barvami a strop zlatou ozdobou. „Pro drahotu v jídle, barvách a jiných potřebách a množství svých pomocníků žádal za sál 800 tolarů, za veliký pokoj 400 tolarů, za malý 350 tolarů a za komoru 150 tolarů.“[44]

I jiní cizinci zavítali na Leptáč, aby tu zespolka zkoušeli svá umění z černé kuchyně. Ale Krčín mnohé ty pokladače a kunstlíře fedroval raději z Leptáče ke dvoru, chtěje tu tráviti v pokoji, ač sám byl velkým přítelem černých knih.

Na Leptáč dojížděli za Krčínem i vysocí úředníci rožmberští, aby se s regentem poradili. Tak jedenkrát přijel sem i Jetřich Slatinský ze Slatiny, jenž po poradě obohatil zboží rožmberské. Koupil totiž od pí. Elišky Kořenské dvůr a dva domy v Třeboni pro JM za 1375 kop míšeň. grošů, jak patrno z oučtu, jenž vystavil v sobotu po Hromnicích l. P. 1579.

Na Leptáč se sjížděli i ti páni, kterým freje voněly a s nimiž Krčín rád pobesedoval o smyslnosti a rozkošnictví.[45] Ale ne pokaždé. Několikrát sebe zapřel, prosil Všemohoucího, aby od něho odvrátil silnou vášeň tohoto zla a přivedl ho na cestu pokání a milosti. Tehdy vyhledával klid a posilu u kříže a božích muk, jež dal postaviti v lesích u Leptáče. Vždycky časně zrána spěchal ke kříži milosrdenství. I dnes v záraní k němu mířil…

Ranní mlha neúprosně dusila lesní porost. Teprve později osvětlovaly roury světelných paprsků tmavý les.

Všude se tetelilo mokro. Rosa v krůpějích svítila v doubí, na habrech, břízách, kapradinách i na ostatním lesním porostu. Z větví jehličnatých a jehnědokvětých stromů padaly třpytné rosné kapky, které se tam od včerejška uchytily.

Černé a rezavé veverky se proháněly po větvích a srnčí na mnohých místech přeběhlo přes cestu.

Lesní pěvci trylkovali, datlové-strakapúdi oklepávali kůru stromů, kukačky vykřikovaly své kuku, čmeláci bzučeli a štíři chrastili po pasekách.

Borůvčí se černalo, brusinky se zardívaly, maliny se rudily, houby široko daleko voněly a z poraženého dřeva voněla pryskyřice.

Anděl Páně žehnal jihočeskému lesu…

Krčín, pán na Leptáči, pomodliv se u kříže, prošel polesím a mířil k Peklu. Místy se prodíral jehličím, nohama se boře do mechu, místy obcházel rašeliniště, tvořící tu pelestý koberec.

Vystoupiv na vršek Pekla, usedl tam na práchnivějící pařez, aby si odpočinul.

Z vrchu se regentovi naskytl čarokrásný obraz, hodný zvěčnění mistrem Blondé nebo „aksamitovým“ Breughelem.

Před sebou zřel letohrádek, obklopený zahradou, silnými zdmi, rybníkem, dvory a vesnicemi. A to vše tonulo v moři polesí a šťavnatých pastvin.

Pojednou sebou regent trhl. Div z pařezu nespadl, jak se lekl. Dva divocí kanci se přehnali docela blizoučko vedle v tu stranu ke Krtelům. Bručeli a rochtali, klestíce si cestu dlouhými kly.

„Černí rytíři,“ potichu zvolal regent, ale vzápětí hned zmlkl. – Nad polem se objevila celá černá rodinka, jež mířila rovněž na Krtely; ale brzo zapadla do přítmí zeleného království.

„Zvykla by i na zajetí,“ dodal Krčín, když černá zmizela z dohledu.

Na zpáteční cestě z Pekla rožmberský regent přemítal o divoké zvěři a o oboře. S tím plánem také uléhal a usínal.

Druhého dne dostal pán Leptáče vzácnou návštěvu. Nebyl to nikdo jiný než pan Vilém. Vladař domu rožmberského nemohl pochopiti, že Krčín ze dvou prostých dvorů u Netolic vybudoval tak honosné panské sídlo. Líbilo se mu, byl jím oslněn a nadšen.

Když poté regent hostil vzácného hosta těžkým rýnským a moselským vínem, Vilémova ústa pěla o regentovi a škemrala o Leptáč. Klenba milohrádku, ozářená malebnými scénami z lovů, stala se i svědkem opětovné koupě: vladař Vilém stvrdil regentovi, že Leptáč znovu přijímá do svých rukou.

Krčín byl smlouvou nadmíru potěšen. Zámek totiž ležel na půdě zlatokorunského kláštera a v případě vymření Rožmberků mohl býti na zmatku. Toho se nejvíce praktický hospodář, jakým skutečně Krčín byl, obával. Proto tajně již po dvě léta usiloval o výměnu a o stálejší zboží – předem vyhlédnuté Sedlčany.

A dnešní večer se mu to, po pravdě, s Leptáčem podařilo.

I poslední Krčínovo přání na Leptáči vladař splnil. Dal v místě toho léta 1579 sdělati oboru pro zvěř. Velikou oboru v okolku dvou mílí, hrazenou dřevěným plotem, jakéž tehda v Čechách nebylo. Pro ni byly svedeny tyto vesnice: Šitice, Rošovice, obojí Třebáněk (Hor. a Dol.) a Krtely; též od Hrbova, Třebanic a Žitného vzal se slušný díl. Svedených dvorů bylo v celku 44! To se vše dálo za stálého regírování Krčínova a Matěje z Veveří, jinak Šilhánka zvaného, hejtmana netolického.

Zvěře v oboře, jak se předpokládalo, běhalo nadbytek.

Z cedule r. 1595 se dovídáme, že z obory bylo za čtyři měsíce posláno do krumlovské kuchyně: 16 jelenů, 9 laní, 2 srny, 1 kolouch, 4 telata zvířecí, 1 divoká svině a 2 jeřábci.

Když se sedláci osmělili zvěř v oboře lapati nebo i jinak spanilou jízdu rejtovati, poručil je Krčín zchytati a zvěšeti. Na postrach ostatním lapkům postavil okolo obory tři šibenice, retující tak na věčné časy netolickou oboru.

44 Wagner: „O Jakubu Krčínovi z Jelčan“. (Rukopis v archivu Schwarzenberském v Třeboni.)

45 V. Březan: „Krčín libidini valde deditus esse videtur.“

V Sedlčanech

Smlouvou z 20. ledna l. P. 1580 nabyl Krčín od vladaře Viléma a Ladislava staršího z Lobkovic statek Sedlčany s Křepenicemi, a to za zástavu 2700 kop míšeň. panu Lobkovicovi.

Za Leptáč a louky u Pašič dal panu Vilémovi zástavu 3300 kop. Do smlouvy se též právoplatně vložilo, že po Krčínově smrti připadnou Sedlčany zpět k Rožmberkům.

Tak se po splacení 6000 kop míšeňských stal Krčín všemocným pánem v Sedlčanech.

Ale již dva roky poté si stěžovali Sedlčanští vladaři na Krčína, „že zbraňuje jim ve várkách piv všelijakých a svobody zbavuje, aby se nepropouštěli a nepřijímali za sousedy městské“, a proto prosí za obnovení vejsad.

Brzy došla na to odpověď, podepsaná vladařem i regentem, že „obdarování a milost jim sedlčanským měštěnínům učiněna, aby zůstala po něm trvající a neporušená památka na časy budoucí a věčné“.

Sedlčanské odpověď uspokojila a Krčín zůstal u nich kavalírem.

* * *

V outerý podvečer přijel rožmberský regent k svému bratru, dočasnému správci svého zboží, do Sedlčan.

Ale jaká se mu zabývka naskytla při příjezdu do města! Na hlavním place se tísnila hlava na hlavě, bylť tam podařený turnaj. Kláli se tam dva tovaryši: krejčíř a řezník. Oba vyšperkovaní na koni a po rytířsku. Lámali dlouhé dřevce soubojem o panečnici. Dřeva praskala, podkovy cvakaly a diváci se veselili. Smáli se z plna hrdla, vždyť to byl vlastně zápas obra se střízlíkem. Teď znovu se oba sokové rozjeli proti sobě. Vtom se grošovatý kůň staví na zadní, třísky odletují a dřevo je ve dví. A co nejsměšnějšího, šlachovitý řezník se zmítá na kočičích kamenech rynku.

Vyzáblý krejčík zvítězil a děkuje ze sedla svým přívržencům. Ale vzápětí co se nepřihodilo! Kůň se pod krejčíkem vzepjal a vítěz ležel rovněž na hrbolaté dlažbě.

Nepopsatelný jásot zazněl na rynku; sousedé a podruzi sedlčanští se bavili.

Rovněž Krčín se zasmál té švandě. Aby dovršil míru veselosti, dal si předvésti oba soky i panečnici. Ta sladká broskvička, jménem Dorota Kolářová, vyznala, že má ráda tovaryše z masných krámů, ale na veselku ještě nepomýšlí.

„Budiž,“ pravil sedlčanský pán; uchopil její ruku a vložil ji do pravice poraženého, „nejpozději zítra ať jste svoji!“

Okolostojící polil ruměnec smíchu, a aby nezmeškali, překotně vinšovali překvapeným zasnoubencům.

Za neobyčejného veselí nastoupil opět pán cestu k bratrovi…

Druhého dne v záraní pospíchal Jakub Krčín na mši sv. Jsa věrným katolíkem, horlivým členem literátského bratrstva v Sedlčanech, nevynechal v místě ani jednu jitřní.

Dnes ve středu pospíchal z kostela rovnou na rynk. Tyč s víchem již vyvěsili, nemylné to znamení, že trh na obilí je zahájen.

Sedlčanský pán procházel mezi jednotlivými vozy a spokojeně se usmíval, neb fůry byly naloženy až po plachtu zlatým zrním. Sedláci prosévali rukama pšenici i proso, obilí sypali z výše do trůk a vychvalovali jeho bohatost.

Ležáci opodál prodávali ve velkém oves, žito, heduši, ječmen a jiné plodiny. Rovněž kramáři uzavírali s rolníky obchody a hned plácnutím rukou stvrdili svá rozhodnutí. Byla tu pěkná mela.

Huntýři rozváželi po tržišti teplou hovězinu, pecnářky roznášely režný, hedušový (pohankový) i preclíkový chléb a šenkýřky donášely v hubatkách silnou chmelovinu.

Krčín, promluviv u zájezdního šenku s několika formany z Milevska a Táborska, zamířil poté k výstavnému domu. Nad jeho kamenným portálem visely velké postřihačské nůžky, uvádějící v známost, že v domě bydlí postřihač-soukeník.

V průjezdu spatřil po pravici kožené měchy, v nichž při požáru vodu nosili, po levici zavěšené sečné a bodné zbraně.

Krčín vystoupil po točitých schodech a dostal se před obydlí svého přítele, soukeníka Mikuláše Křikavy.

„Dej bůh zdraví, cechmistře Mikuláši,“ pozdravil Krčín, vcházeje do sínce.

„Až na věky věkův, magistře! Však už dost, že se necháte vidět. Celý měsíc jste u nás nebyl,“ odvětil Křikava.

„Vítáme vás, pane,“ zdravila soukeníkova žena, přinášejíc hostovi chléb s medem. „Už jsme myslili, že jste na Sedlčany zapomněl. Však máme pro vás již přichystánu zajímavou a důležitou zprávu –“

„Tu až později,“ vpadl rychle soukeník.

„Tedy odložte si, pane, a nenechte se pobízet! Med, zvláště sedlčanský, je velmi zdravý.“

Krčín, uvelebiv se v zástolí, mazal si krajíc vrchovatě medem. Sousta labužnicky zapíjel zlatožlutou medovinou.

„Chutná krmička v záraní,“ pravil pán, otíraje si prsty a mlaskaje jazykem jako kocour.

„Předpisují ji proti devateru nemocem,“ pravil soukeník.

„Zvláště proti dně,“ dodala soukeníkova žena.

„Slyšel jsem o tom. Musím vbrzku vzkázat do Hradce Zelendárovi, aby mi poslal nějaký soudek medu. V Třeboni za Nevděkem je také několik brtí, ale od Včelnice je prý med nejzdravější –“

„Nechci odporovat, pane,“ pravila soukeníkova manželka, „ale sedlčanský je sedlčanský.“

Krčín pokyvoval hlavou, dojídaje poslední sousto. Poté, umyv si v míse ruce, se otázal: „Směl bych nyní vědět, jaká zpráva u vás, příteli Křikavo, vězí?“

„I dobrá. To víte, jsem starý zajíc a vyznám se v lupení.“ Pak usměvavý Křikava vstal a šel k psacímu stolu. Z jedné zásuvky vyndal pergamenový svitek. Pak se obrátil na Krčína a zvolal: „Tu to stojí černé na bílém!“

Sedlčanský pán pohleděl ostře do Křikavových očí a vztahoval nedočkavě ruku po pergamenu.

„Várečné právo,“ zašeptal pán a přitiskl list k sobě.

„Před rokem jsem se v tajnosti dohodl s 80 sedlčanskými sousedy – pravovárečníky,“ pokračoval Křikava, „že budeme vařiti piva jen k vašim rukám. Pravovárečníci před týdnem v sezení právoplatně slíbili a na věčné časy poznamenali, že se práva vzdávají ve váš prospěch. Tuto vejsadu vám odevzdávám. Přijměte ji od sedlčanských jako vínek, že jste jim dovolil v domech chovati psy, kočky, kozly a jinou tu žoužel!“

„Jen psy!“ vzkřikl. „Jen psy!“ opravil se potichu Krčín. „Protože jiná hovada a hovádka přinášejí s sebou nakažlivé nemoci!“

„Pravdaže, boláky a mor roznášejí,“ dotvrzoval Krčínovi Křikava.

„Však zítra,“ mávl rukou sedlčanský pán, „bratr s rychtářem dohlédnou na čistotu v loži.“

Po této živé rozmluvě přešli přátelé do čtvercového pokoje. Tu znovu privilegium zašustilo a červená pečeť zazvonila o hranu stolu.

„Jste upřímný přítel, Křikavo! Nezapomenu vám toho,“ děkoval pán a rázem vtiskl na soukeníkovu tvář polibek.

„Známe se přece déle, pane regente, a vím, že nekoušete Jidáše v koleno,“ pravil usměvavě Křikava.

„Neznám Jidášova políbení; zde tak stvrzuji podáním ruky –“ odvětil Krčín.

Jeho slova byla rušena hlasy prodávajících, jež se z rynku do pokoje vtíraly. Křik a lomoz prolínaly loktovým zdivem měšťanského domu.

Krčín přistoupil k oknu a otevřel je. Vyložil se do okna, aby lépe strahoval život tržiště.

„Pěkný trh,“ pravil soukeník.

„Ale hrubá mela,“ dodal sedlčanský pán.

Prahuť se válela na Sedlčansku. Sluníčko se divoce laskalo s trhovci a starousedlíky, medově oblažovalo poddaný lid.

Pražské groše se sypaly co chvíli do těžké dlaně zemědělcovy. Proto není divu, že si leckterý venkovan přihnul za bílé grošíky sedlčanského moku.

Právě teď z protějšího šenku vyrazili dva sedláci, podpírajíce jeden druhého. Prodírali se zástupem a mířili rovnou k pícovním vozům. Po cestě si výskali a hulákali, takže se jim mnozí smáli: „Vaše nosy svítí mědí! Břicho chmelíte a jazykem blábolíte!“

„Neblábolíme,“ ohrazovali se sedláci, „ale Krčín s námi strká!“

„Krčín s námi strká!“ opakovali vrávorající a tuze se tomu smáli.

Sedlčanský pán, pozoruje z okna oba sedláky, mnul si ruce, vida, jak „Krčín“ dobře vaří a vystavuje pivo v Sedlčanech.

Též soukeník Křikava se čtverácky uculoval a lišácky mžoural po regentovi.

Krčínovo pivo zvítězilo nad kapalicí!

Okolo Třeboně

Léta P. 1580 obdržel Krčín od vladaře Viléma dům v Třeboni, v kterém již dříve bydlel, k doživotnímu užívání.

Jednopatrový barák s klenutými místnostmi a sklepením je velmi prostranný. Na západní straně sousedí s nádvořím zámku. Jižní čelo domu vzhlíží k trojímu zavření Svinenské brány. Dvaadvacet schodů vede do hořejších síncí a komnat. Pod jejich křížovým žebrovím navrhuje staročeský rybnikář svému pánu desítky nových rybníků. Na Třeboňsku regent Krčín vyměřil v letech 1580–82 rybník: Věrný-Dvořiště, Oplatil-Záblatský a Krčín, ležící na pozemcích smržovských sousedů.

Mimo to k zabezpečení přítoku dobré vody sváděl stokou (ve čtvrtek před sv. Havlem 1581) vodu z Věrného do Krčína; a dobře se mu v tom vedlo.

V pondělí na den sv. Havla se dal do dělání stoky u Smržova. Aby se zalíbil třeboňským sousedům, sjednal městu náhradu za zabrané pozemky. Potvrzuje to výpis privilegia neboli obdarování obyvatelů města Třeboně od slavné paměti p. Viléma z Rožmberka. Dáno l. P. 1580 v Třeboni v pátek po sv. Apoleně:

„Nad to vše i tuto milost jsme jim učinili, a činíme nejprve toho blata našeho, okolo města, začnouc od plotu obory Třeboňské z hůry, tu kdéž je mezník vysazení a blízko dolů k hrázi rybníka při městě, kterážto hráď k novému dvoru jde tj. od vody, která okolo města teče, až pokud se ty zahrady na šíř a na díl roztahují, jím k obci darujeme.

Druhé víře toho blata, kterýž od těch zahrádek po dlouhým mostě až k božím mukám proti pazderně leží, toho všeho blata také pravou polovici a rožní díl tak nahoře, jak dole k oné strouze k tým božím mukám a k té pazderně až dolů k lukám břilickým jím dávám k tomu také v té strouze, kterážto strouha, to bláto mezi námi a jinú dělati má a bude i v těch ve všech krechtích, kteréžby sobě pro snadnější osušení v svém a tom blátě sdělati, aby mohli bez překážky všelijaké ryby a raky v obou březích loviti a chytati, jakýmkoli nástrojem až dolů do luk břilických jim dovolujeme a takové bláto a místo jím ukázané, aby sobě mohli k užitku obecnému buďto na rybníky, louky, nebo pastviště sdělati jich jeden každý z obyvatelův města našeho Třeboně jakž bohatí, tak chudí užívati, podle své vlastní vůle, beze vší překážky naší dědicům budoucích našich.“

O letnicích r. 1582 rožmberský regent chtěl sjeti na netolickou oboru a podívati se na Leptáč, ale pro vředovou epidemii cestu odřekl. „Bylť toho času téměř po vší české zemi hrubý a náramný mor. Povětří prkalo nakaženinou a jedovatostí, kromě některých hornatin a pomezních statků království, jako Krumlova, kdež páni Rožmberkové s manželkami svými před nakažením tím se ráčili schrániti.“[46]

Proto byl Krčín velmi rád, když mu ve středu po svaté Ludmile (19. září) jagrmistr rožmberský Jindřich Homut z Harasova, obývající nové stavení v netolické oboře, psal:

„To Vám oznamuji, můj zvláště milý pane otče, že jsau jeleni Kukačku z světa sprovodili a jemu více nežli do sta ran udělali. Mohu Vám to oznámiti, že jest jeden jelen tak velmi zuřivý a zlý, že více nežli padesát sekáčů před ním na stromoví utíkati musilo: tak se mi zdá, že jest více jen na škodu JM pánu nežli k zisku. Nebo se obávám, že konečně ještě někoho ze světa sprovodí; nebo mne samotného dnešního dne na koni do stodoly vehnal a sekáče na stromoví, a tak nemoha již žádného dojíti, lehl tu před nimi na lauku a válel se velmi velikau zlostí. U ševce bývá, že mu hlavu do okna strká a řve: k víře podobné není, kterak to zvíře sobě počíná…“

Krčín se tak smál, že ani dopisu nemohl přečísti. Přímo se smíchem třásl. Oči mu slzely, hruď se pyšně dmula. Jak by také ne, co to za vysokou chovají v oboře? Ani okamžik regent nezaváhal. Popadl krutí pero a hned psal na Krumlov „… že jelen u ševce bývá, že mu hlavu do okna strká a řve…“, ať se sama JM o tom přesvědčí.

Třetího dne dovezl regentovi kurýr JM pergamenový svitek, z něhož při otevření vypadly tři dukáty. Svítící dukáty, jež dal rožmberský vladař toho léta v Raichenštejně mincovati. Na líci dukátu se skvěl obraz svatého Christophora a na rubu erb Ursinovců s nápisem: Guliel: Guber: Dom. Rosenberg 1582. V pergamenu stálo psáno: „Povinnosti plním. Vilém z Rožmberka.“

Krčín div se před kurýrem radostí nerozplakal. Dukáty pečlivě zabalil a spolu s pergamenem uložil do mahagonové skříňky. Kurýra svedl do spíže a tam jej – jak nebývalo u regenta zvykem – štědře na cestu vyčastoval…

Soustavné budování rybníků se na chudých jihočeských polích ukázalo brzy šťastnou myšlenkou v národohospodářství.

Jihočeské rybníky se osvědčily nejen jako zásobní nádrže, chránící celé kraje, ale i usměrňovače dešťů. Vody se staly domovinou vzácných bylin, vodního a bahenního ptactva a ryb. Třeboňské, hradecké, krumlovské, budějovické, vodňanské a chvaletické ryby staly se nejen chutnou a zdravou krmičkou na domácím stole, ale byly i předmětem vývozu do ciziny.

Důchod z rybníků, plynoucí do rožmberské komory, převyšoval příjem z panského hospodářství, vinopalen a pivovarů.

Právem tudíž, když 28. septembris 1583 slovili Svět – dřívější rybník Nevděk – a napočítali z něho 1224 džbery, a ještě doloven nebyl, dostal jeho stavitel zadostučinění.

O bohaté rybitvě podal regent rožmberský JM vladaři zprávu, v níž užil nejednoho okořeněného šlehu:

„Chválím milýho Pána Boha, že není po vůli zlých a neupřímných lidí; nebo když uslyší, že se Vaší Milosti na rybnících letos dobře podařilo, a zvlášť na těch, kteréž sme v nově udělali, budou je uši boleti; a přál bych, aby je i jazykové boleli a ústa aby jim votekla, aby po druhé toho nemluvili, zač se nyní musejí styděti.“

Leč toto hlášení přijal rožmberský vladař se smutkem v srdci, neb toho léta Její Výsost kněžna Anna Marie, markrabina z Badenu, dokonala v Třeboni své pozemské putování.

46 Podle V. Březana.

Rybník Rožmberk

Na Štědrý den l. P. 1583 si přinesl Krčín do svého třeboňského domicilu zapomenutý návrh rybnikáře Štěpánka Netolického.[47]

Kdo z náhodných chodců potkal toho sychravého dne Krčína u zámku, nepomyslil si, jaký vzácný poklad skrývá pod kožichem.

Ani regent vlastně nevěděl, jak k tomu přišel. Štrachal mezi zaprášenými ouředními akty a tu máš, ani jeden nebyl Netolického projekt. Slyšel sice, že rybnikář Netolický předložil pánům na Třeboni hotový návrh, ale páni, obávajíce se velkých námah a škod, jej prostě uschovali ad acta. Krčín tomu nevěřil, domnívalť se, že Štěpán Netolický po odmítnutí zničil projektovanou práci. Až dnes našel svazek listin z dob působení Netolického a nesl si jej domů.

Zánebí se olověně kabonilo, když regent vcházel pod vlastní střechu. Ještě jen několik schodů jej oddělovalo od hořejšího obydlí… Konečně…

Světlé pruhy vycházely z krbu a matně osvětlovaly zelený pokoj regentův. Služebná děvka přihodila krumpolce na dohořívající polena. Teplo se rozhostilo v komnatě a čistý oheň stravoval temnotu. Rožmberský regent osaměl. Jakmile Veruna odešla, počal Krčín stírati ze svitků prach a jeden po druhém rozvinovati.

„Samé raporty,“ mumlal si pro sebe regent a házel svitky na podlahu.

„Samá hlášení,“ opakoval neustále, trhaje listy. I poslední svitek, nastřižený v jedné třetině na důkaz neplatnosti, chtěl zašlápnouti, když se vtom otevřely dveře. V nich stanula Dorota, manželka Krčínova.

„Babka přináší štěstí,“ projelo mu myslí. Podíval se znovu na svitek a radostí div nevyskočil. V rukou skutečně třímal Štěpánkův návrh. Rychle přiskočil až k samotnému krbu, aby se ouplně přesvědčil, že se nemýlil. Vskutku, rejsované návrhy patřily Netolickému.

Krčínova babka stála u dveří jako tvrz! Nemohla ze sebe vypraviti ani slova, bázlivě se dívajíc na manželovo frantovské jednání. Teprve, když regent se napřímil, osmělila se:

„Pane, pane můj, je čas k štědrovečeři!“

„Již jdu,“ odvětil Krčín a máchl prudce rukou ke dveřím. Nato Dorota vyskákala z pokoje jako lesní žáchora.

Regentovým tělem projelo blažené vzrušení a sladká rozkoš ovanula jeho čelo. V dlaních mu křečovitě proudil žár nezlomné síly. Před jeho očima se míhal vzdušný obraz za obrazem. Celý postup prací vyvstával před ním: měření, planění, jádření, fochování, oučtování atd.

Oči se mu zamžily a regent klesal do purpurového křesla. Nepřijíti pro něho znovu Dorota, snad by v křesle i usnul.

Svátky vánoční trávil regent nad projektem Netolického. Místy jej doplnil, místy přívody vypustil, ale v základě stavební plán neměnil.

S tak upraveným návrhem předstoupil o Novém roce před JM vladaře. Přišel i se suplikou, aby dal k poctě Rožmberků založiti mezi městem Třeboní a vsí Lužnicí nový rybník. Takový rybník, jemuž by v celém Českém království nebylo rovno.

Vilém z Rožmberka, nahlédnuv do plánu a vyslechnuv žádost, svolil k hrubé práci a pověřil zároveň Krčína regírováním.

A tak, co se nepodařilo přednímu rybnikáři Štěpánkovi Netolickému, vlastnímu projektantu vodního díla, zdařilo se jeho nástupci, mistru vod – Krčínovi z Jelčan.

V rozpuku jara r. 1584 počal rožmberský regent svým způsobem vyměřovati velký rybník za Třeboní směrem západním.

Práce kvapně ubíhala, takže již v dubnu pozval Krčín vladaře rožmberského domu, aby zhlédl práce při vyměřování.

Dne 10. dubna r. 1584 přijel pán k měření rybníka, kterýž regent právě předtím doměřil.

Vladař Vilém, objev koňmo část vyměřených pozemků, nemálo se podivoval rozměrům rybniště a odvaze svého dvořana.

Přede všemi přítomnými chválil houževnatost Krčínovu i jeho samého. Posléze dal svolení, aby se nový rybník zval Rožmberkem.

„Rožmberk!“ vzkřikl regent a padl na kolena před vladaře. Oběma rukama chytil jeho pravici a dlouze ji políbil. Poté vyskočiv, zvolal k okolostojícím: „Vivat Rosenberk!“

„Vivat Rosenberk,“ zaznělo z úst poddaných JM i přítomných hostí.

„Rosen-berk –“ doznívalo v hustém lese a přes sousední rybník Kaňov se vracelo ozvěnou k shromáždění.

Vladař rožmberského domu pravil jsa pohnut k lidu:

„Rožmberský rybník nechť je chloubou české země! Dej Bůh všemohoucí, by po staletí účelně sloužil celému království!“ Poté se obrátil k regentovi a pokračoval: „Vám, pane regente Krčíne, vinšuji, byste přivedl rybné veledílo k šťastnému konci a novému životu. Proto k jeho zdaru obětuji 1253 jiter polí, rolí, štěpnic a luk. Za vyvlastněné obecní pozemky dám městu Třeboni v náhradu dobrou půdu. Poskytnu jim statek u Majdaleny a užitkové dříví. Je na vás, by rybník, poctěný jménem našeho rodu, věčně zpíval o živé lásce k české práci. – Nechť rybník Rožmberk je klénotem ve svatováclavské koruně! – K tomu dopomáhej Bůh Otec, Syn i Duch svatý.“

Při těch slovech se pokřižoval jedenkaždý.

„Staniž se vůle tvá, ó Pane!“ dodal regent. Shromáždění obnažili hlavy a tiše se pomodlili.

Poté Vilém z Rožmberka sedl na koně a naposled pozdravil shromážděné. Rybnikář Krčín doprovodil s pomocníky pana vladaře a jeho průvodce – za provolávání slávy – k staré cestě pražské…

Přesně za plný měsíc psal Krčín svému chlebodárci toto:

„Vysoce urozenému Pánu,

Panu Vilémovi z Rožmberka,

Panu vladaři domu rožmberského,

nejvyššímu Panu purkrabí pražskému,

Panu mému milostivému,

Jeho Milosti.

Vaší Milosti službu svou vzkazuji vysoce urozený Pane, Pane můj milostivý, zdraví a v něm jiného všeho dobrého VM věrně rád přeji…

Tento pondělí minulý již sem do konce Řeku až do Krásnýho pole doměřil a děkuji Pánu Bohu všemohoucímu velmi dobře mi se zdařilo, tak že žádného při tom díle na Řece nedostatků není. A již z milosti boží dá-li Pán Bůh zítra rybník nový Rožumberský zakládati budu, vesele beze všeho strachu. Pán Bůh všemohoucí račiž VM i to dílo požehnati…

Datum na Třeboni ve čtvrtek den památky Božího na nebe vstoupení, 1584.

Vaší Milosti ve všem věrný a poslušný služební

Jakub Krčín z Jelčan.“

* * *

Při rybnikářských pracích nezapomínal český kancléř[48] na krumlovskou buchhalterii ani na ostatní povinnosti. Přísně dohlížel na čeládku, ostře si došlapoval na nesvědomité správce a úředníky. „Vopravdu bychom s nimi málo nahospodařili,“ psal r. 1584 svému pánu, „umíme se pěkně postaviti, lahodně promluviti, ba i jiné, tuším, nemálo hyzditi a svých nedostatků nevidíme, naposledy ňákými špadrnáčky toliko abychom se vymluvili… Zdá se mi, že prve dosti zahalečů při dvoře VM, a co víceji bývá písařů, tím nechutěji počtové se vyřizují.“

Figlářů, ludařů a povalečů ve službě Krčín nestrpěl. Ty stihal nejkrutější trest. Proto se lenivci a zahaleči vyhýbali na sta honů Krčínovi a dvorům Rožmberků.

47 Netolický byl rybničním stavitelem a hospodářem. Postavil rybník Koclířov, Záblatský, Horusický, Vlkovický a Rudu. Též Zlatá stoka v celkové délce 6 mil 360 sáhů (tj. 46 tis. m) je jeho dílem. Měřil ji od samoty Kazdy k Třeboni, k rybníku Dvořišti, k Záblatí, Ponědraži a rybníku Horusickému. Zlatá stoka vtéká před Veselím do Lužnice. – Štěpánek z Netolic se zabýval ještě v prosinci r. 1538 projektem přeložiti Zlatou stoku ze západního okraje na východ Třeboně, dále zřízením největšího rybniště v Čechách a sděláním asi 20 nových mělkých rybníků. Ale zákeřná nemoc mu nedopřála pokračovati v další práci. Sklátila ho na lůžko, z něhož již nepovstal. Zemřel koncem r. 1538 v Třeboni.

48 Tak Krčína nazývali sedláci od r. 1580.

Nový hrádek Krčínov

Kromě Sedlčan náležely rytíři Jakubu Krčínovi Křepenice, Třebenice, Voříkov a Voříkovec.

Na Sedlčany vzpomínal v dobrém, ač jeden čas dal obsaditi všechny silnice do města, aby na příchozích vymáhal velmi vysoké clo. Teprve na nátlak sedlčanských měšťanů, když se mnozí venkované vyhýbali jejich trhu a raději jezdili do vzdáleného Sedlece a Krásné Hory, Krčín poplatek zmírnil.

Po Sedlčanech si zvolil za své sídlo Křepenice, prostírající se na severozápad od Sedlčan.

Nade vsí Křepenicemi si vystavěl zámek a jemu dal do vínku jméno – Nový hrádek Krčínov; odtud se psal „na Křepenicích“. Krčínov podobou i mnohým jiným připomínal Leptáč u Netolic (známější jako milohrádek Kratochvíle).

Silná hradební zeď Krčínova chránila obytná i hospodářská stavení, vsazená do prostorného čtverce.

Nad vchodem do Nového hrádku skvěl se tento nápis: „Festina Gakub Krczin z Gelcan a na Sedlczianech a Krzepenicych 1584“. Tento letopočet uvádí i Štěpán Lounský v jinotajné básni:

„Chronologická hádanka na zbudování nejpůvabnější tvrze Nové Křepenice, vznešeného pána Jakuba Krčína z Jelčan a Sedlčan na Sedlčansku a Křepenicích:

Kolik rodič Jared prožil let života,

než Enechovo tělo do výšin nebeských vzato,

kolik uplynulo od založení města Massilie

(Marseille),

kolik let žil David po smrti králově,

kolik očí měl na hlavě Argus,

kolik bylo mořských Sirén, vábící zpěvem

mimoplující čluny,

kolik vzpomínáme starých věštkyň Sibyl;

k tomu přidáš-li čtyřikrát sedm let, poznáš:

kdy Křepenická tvrz znovu vybudována!

Kéž Bůh nebeský zachová vládce této tvrze,

ať žije šťasten, nechť vládne po léta Nestorova.“

K druhému obytnému stavení přistavěl rytíř bránu a k ní vedoucí klenutý most.

Budova hrádku, původně jednopatrová, stala se nejoblíbenějším místem Krčínovým. Měl tu zřízenou i tajnou laboratoř: černou kuchyni.

Přízemní místnosti i horní síně a komnaty dal zpestřiti malbami a kresbou do čerstvé omítky.

Mistr fareb Bartoloměj šlechtic Spranger (1546–1625) zvěčnil na Krčínově hrádku mnohé alegorie (ctnosti etc.) a erby, zvláště Rožmberků a Krčínů.

Kumštýř Jan Hofmann, od r. 1584 na císařském dvoře Rudolfově, vykreslil tu ovoce a květiny, krále a tanečnice. Mistrnou rukou, jakou dovedl tento umělec napodobiti Dürerovy obrazy, zobrazil na stěnách chodeb lehkooděnce a těžkooděnce. V kouzlu jásavých fareb nejraději rytíř Krčín vysedával, plně zahloubán v alchymii.

Pod klenbou hrádku tvořil Krčín nové rybníky a nejedna myšlenka národohospodářská se tu v jeho hlavě zrodila.

Pod Krčínovem rovněž vyměřil nový rybník a osadil jej i vzácným druhem ryb. Bylo to rybniště k pohledání.

Stávalo se dosti často, že za Krčínem přijela mnohá poselstva ze všech koutů země, aby jim v měření a stavbě poradil. A Krčín nikdy neodřekl. Za poradu sklízel dosti často nevděk a pomluvy, a to jen proto, že neznal úskoků, překážek a odmlouvání.

Na rybní robotu

Od záraní do soumraku vozili poddaní devatenácti vesnic hlínu, balvany, kamení, písek, kůly, doubí a chvoj na založení hráze.

Nadcházela prahuť. Byly to perné letní měsíce, jež v potu tváři sdíleli sedláci a podruhové za Třeboní.

Zprvu, na základě úmluvy se sedlákem, byla práce na rybništi radostná, neb sedlák obdržel denně 10 grošů za povoz. Později dostal jen šest grošů a nakonec páni rozhodli, že vodní dílo stavějí k ochraně vlastní, a vyhlásili práci za povinnost. Tak nadešla poddaným rybní robota. Z každého poddaného čísla byl vybrán silný chlap na práci k povozu. Vesnický rychtář musel pod osobní odpovědností dohlížeti při vozech své vsi. Ježto i panští byli zaneprázdněni na Rožmberku, musili selští poddaní odvážeti též ryby kupcům, aby panské lejty nedošly ztráty. Sedláci vyváželi zem na hráď koňmi – jeden týžden 24 kárami a na druhý o jednu káru více, a voly – vždycky 19 kárami.

Za tu dobu se mnohé kolo rozlámalo, mnohý tahoun pod vozem dodýchal, jako na stavbě zhasl mnohý lidský život. Několikrát se během stavby udřený lid bouřil, ale byl vždy potlačen.

Sedm až osm set dělníků se tu denně lopotilo za 5–6 pražských grošů, za chléb a pivo. Jen v neděli a sváteční den se přilepšilo dělníkům tvarohovou nebo cibulovou polévkou a kravinou. Ač nebyla mzda najatých dělníků knížecí, přece se tu dřeli poctivě, chtějíce uspokojiti pana Kubu. Věděliť, do čeho se regent zakousne, to tak snadno nepustí. Znali jeho energii i schopnosti. Proto rádi pracovali pod jeho odborným vedením k šťastnému konci.

Pravda, skoro ob den vychrlil na ně rožmberský regent sírná slova a spoustu hrubých nadávek, ale bylo mu zpravidla odpuštěno. Seznali, že Kuba zhrubl mezi rybnikáři, s nimiž měl denně co dělat, a jejich lotrovskou hantýrkou někdy i mluvil.

Tak – po rybnikářsku – rozmlouval i s Vlachy kameníky, kteří na Rožmberku tarasy dělali. I jim okořenil práci taliánskými výrazy, které mistři večer dávali k lepšímu v táboře. Za těch pět let, co Vlaši pobyli na Rožmberku, poznali, že pan Kuba je v regírování velmi schopný, přísný, pusatý i šprýmovný, ale v jádru dobrý člověk.

Rybní robota poddaných devatenácti vsí se vztahovala i na vodní kanál Novou řeku, který budoval Krčín současně s Rožmberkem.

O této vodní práci uvědomoval svého chlebodárce takto:

„Vaší Milosti službu svou vzkazuji, vysoce urozený Pane, Pane můj milostivý – zdraví a v něm jiného všeho dobrého Vaší Milosti věrně rád přeji…

Na to dílo, kudy by měla řeka vedena býti, taky sem tyto dni několikrát vyjezdil, mám dobrou naději, že ten náklad daremný nebude. A teď s neděle chtěl sem se doměřiti do Krásnýho pole, nebo již brzy budeme se všemi těmi hrázemi až do Leštiny hotovi. Opět na nás onehdy vodu s hůry pustili, vymlouvajíce se, že jest jím splav u toho nového rybníka podlil, i ať nežertují, aby po chvíli nebyl i s rybami v řece nebo ve Vdovci…

Datum na Třeboni v sobotu po památce nalezení svatého Kříže, 1584.“

Nová řeka svou tvrdostí a těžkostí půdy stravovala mnoho sedláků, podruhů i najatých dělníků. Pracovalo se na ní od podzimu l. P. 1584 a plně zaměstnávala rožmberského regenta. Nová řeka pojila Starou řeku (Lužnici) s Včelnicí (Nežárkou) přes rybník Krásné pole umělým říčním korytem v délce 1 míle 3440 sáhů, tj. 14 106 km.

Po letošní rybitvě se zaryly ostré rýče v novořeckou půdu, kladiva zazvonila o kámen a kolečka se zabořila v kyselou prsť. Delší dobu strávil Krčín na vyměřování tohoto vodního koryta, neb se třetihorní nános střídal v místě s krystalickou břidlicí a hlubinnými vyvřelinami. Bylo proto nutno, aby kameníci vyfochovali na západní straně zátočiny kameny, aby si voda neprobila tudy cestu. Rovněž levý břeh, z něhož ústilo několik struh do zákvětnatých lesů, musili dělníci zatvořiti vrbovím, plotem a kůly, aby urvaná země nezanášela koryto. Rovněž rybitvové s nimi dřevili…

Když byli s prací hotovi, poručil regent zpevniti oba břehy stromovím a keři. Nařídil tu vysázeti vrby, olše, duby, babyky a buky. Toto poctivé dílo se vysmívalo i času a podle toho bylo ceněno. Vrchnost si velmi cenila důmysl Krčínův, jak patrno ze smlouvy.[49]

Vozíky a káry zaskřípaly… Nežli přišli rybnikáři, byl val, doprovázející tok Nové řeky, z poloviny nasypán. Dělníci zhruba nahazovali a zvedali hráď. Po úbočí měřili, mírou měřicí, 12 loktů, v gruntě 20 a v koruně 10. Zatím zelený cech pracoval od Krásného pole ke Stráži již z vody na čisto. U rybnikářů dlel Krčín častěji než na Rožmberku, přikládalť velký význam této říční stoce. Kanál musel odlehčiti novému velerybníku tím, že svede přebytečné vody ze Staré řeky do Strážské.

Vše se dělo podle výpočtu a Krčínovi se to dařilo, jak sám o tom psal:

„Vysoce urozenému Pánu,

Panu Vilémovi z Rožmberka,

Panu vladaři domu rožmberského a nejvyššímu Panu purkrabímu pražskému.

Panu mému milostivému – Jeho Milosti.

Vaší Milosti službu svou vzkazuji, vysoce urozený Pane, Pane můj milostivý, zdraví i jiného všeho dobrýho Vaši Milosti věrně rád přeji.

Milostivý pane, VM oznamuji, že sem opět tento outerý pominulej vodu Chobotem z rybníka Krásnýho pole do řeky Strážské spustil a byl jsem na Stráži až do dneška, abych se podívati mohl, co ta voda bude působiti, nebo i lidi každého dne, kteří sou té vodě pomáhali, nemálo sem měl, proto že v některém místě velmi rumovato bylo a sama od sebe voda bez pomoci lidského byla by toho rumu bráti nemohla a také v tom na žádného nechtěl sem se bezpečiti. I děkuji Pánu Bohu opět i mi se dobře dařilo a již za několik honů dosti hluboká a prostranná stoka se prodělala, a řekl bych, že ta voda z toho rybníka více užitku tímto dílem nežli rybami Vaší M přinese. Opravdu mám proč Pána Boha chváliti, nebo to místo vedení té řeky bylo nejnesnadnější a nejnebezpečnější.

Na díle nového rybníka Rožmberského mám také dělníků nemálo, a tento týden mnoho jest na hrázi přibylo. Popřeje-li Pán Bůh takových časů, za dvě nebo tři neděle pěkný by se letos na té hrázi počátek udělal.

Datum na Třeboni ve čtvrtek po svatém Diviši 1584.

Vaší Milosti ve všem věrný a poslušný služebník

Jakub Krčín z Jelčan.“

49 V úterý po památce Mláďátek l. P. 1613 byla podepsána smlouva, podle níž odkoupil Adam ze Šternberka, Adam mladší z Valdštejna, Vilém Slavata a Divíš Černín z Chudenic od pana Radslava staršího ze Vchynic a z Tetova Novou stoku za 7000 kop míšeňských; tj. za 490 000 K.

Rybnikáři u Rožmberka

Příštího roku se rozložila táborem početná obec rybnikářů na Rožmberku. Ženy-manželky, hetéry, práčata, baby a starci splynuli tu v houf zeleného cechu.

Hned druhého dne požádal přední rybnikář rožmberského regenta o připuštění ke službě, odevzdav mu od každého jednoho fedrovní list.

Nazejtří Václav Špulíř z Jiter, dvořenín rožmberský, předčítal a zkoumal listy fedrovní, přijímaje podle nich zároveň zachovalé rybnikáře do služeb JM. Který rybnikář zachovacího listu neměl, ten také práci nedostal.

Fedrovními listy se vykazovali nejen rybnikáři, ale i jiní obecní lidé, kteří vandrovali.

Rybnikáři, tradiční ludaři, řvouni a lapkové, musili nadto býti sešněrováni i články z r. 1550 „O právu a zřízení zemském Království českého“. V tomto právu se praví:

„W., XI. Item: Co se rybnikářuov dotýče, kdež by koli na rybnících dělali a v kterých loupežích a mordiích postiženy byli a žádáno bylo na ně práva od kohožkolivěk, u kohožkoli dělají, aby bez vší odpornosti vydáni byli. Pakli by jich kdo nevydal, aby každý mohl takové pobrati, a ten při komž by a u kohož by ti rybnikáři dělali, má v tom nápomocen tomu býti, kdož by je vyzdvihnouti chtěl. Pakli by toho neučinil, tehdy má trestán takový býti vězením buď od krále JM, neb od soudu zemského nebo komorního, když by to na JM bylo usneseno. A má k tomu hned aby stál obeslán býti.“

Toho nařízení byli si vědomi rožmberští hejtmané a podle něho se proti rušitelům nesmlouvavou spravedlností řídili.

Sotvaže s prvními rybnikáři uzavřeli rožmberští dvořané smlouvu, přijeli opět jiní. Až odněkud z Netolic, kde přesejpali stará rybniště.

Zanedlouho se v tu stranu k Zlaté stoce kmentily stany a okolí jejich zavánělo cibulovou polévkou a kořeněnou omáčkou. V neděli a svátek se v tuto pelest mísila i sladkost kraviny a vůně chmeloviny.

Vařící bába musela vyvařovat, jak poručili rybnikáři. Byliť to chlapi zběhlí životem, potrpící si na dobrou krmičku.

Krčín trávil mezi rybnikáři nejeden večer. Ne snad proto, aby naslouchal oplzlým povídačkám a jejich hantýrce, ale aby se pobavil na mokvajících ňadrech rybnikářek a hetér. Zvláště tyto mladé žínky byly samý oheň a žár.

„Holubičky k nakousnutí,“ nejedenkrát si myslil, když se pozdě vracel z freje na Třeboň.

Zvláště jedna panenka mu učarovala. Přijela s druhou partou. Byla vysoká a štíhlá, narůžovělá broskvička. Rožmberský regent ji několikrát potkal a oči z ní ani nespustil. Tak hezoučkou svodnici v táboře zelených málokdy uhlídal, jako byla tato křepelička.

„Komu asi kvete tahle líbezná panečnice?“ zeptal se jednou Krčín partafíra Václava a ukázal na opodál stojící rybnikářku.

„Panečnice Kučerová?“ zasmál se partafír. „Ta již osm let vdovou!“

„Jakže, ta už ovdovila?“

„Ovšem, pane regente. Znal jste přece dobře jejího manžela. Pracoval s námi na Nevděku a byl tehda vyhlášeným šprochýřem. Nasmáli jsme se mu v Třeboni habaděj. Ale dodnes si nemohu představiti, že ten Honza žil dvojím životem!“

„Jak to, Václave?“

„Byl rybnikářem a zároveň mordéřem v jedné osobě. Tamhle Kučerová ani o tom nevěděla –“ dodal rychle partafír.

„S podivem… Teď si právě vzpomínám na toho černého, vysokého rybnikáře –“

„Pravda, to byl Kučera. Večer nám vyhrával vždycky na kejdy a v noci – ho uchvátil pekelník. K ránu se krádce vracel do tábora a dělal opět celý den…“

„Zvláštní člověk,“ odpověděl regent a zamyslil se.

„Uhrančitý, pane! Mělť zajisté spolek s ďáblem a tak také skončil,“ pravil Václav a odmlčel se.

„Ty tedy věříš ve spolky s pekelníkem?“ otázal se regent partafíra.

„Věřím a nevěřím, pane regente. Ale mnohý z lidu vypráví, že se zlosyni při trápení na mučidlech vyznávají ze spolčení s ďáblem a –“

„Nevěřte tomu, Václave,“ vpadl mu do řeči Krčín, „obecný lid příliš mudruje. Nedivte se, že na přátele práce a Štěstěny závistivě svaluje psí hlavu. Rozuměl jste? Lichotivé pověsti neopřádají každou hlavu, proto se nezastaví ani u nás – – – Skoro každý člověk je posedlý, a tak byl postižen i Kučera. – – – Dopověz mi tedy o tom černém rybnikáři!“

„Před osmi lety, pane regente, rybnikář Jan Kučera vyznal před právem v Milevsku asi toto,“ vyprávěl živě partafír.[50] „Jda sám osmý se svými kamarády na nějaké Hostěradky, tam že se ohledal s takovými zlými kamarády v počtu asi třiceti osob. Smluvili se a na cestě dva kupecké vozy obrali a dva kupce zabili a těm kupcům uzmuli 150 kop šajnů. Potom se přiznal i z dalších skutků. Když prý dělal na jednom rybníku u Komorního Hrádku, že k nim přišel jeden nunvář. Kučera ho kopl a sekyrou uhodil a Žehušický Vaněk a Matěj Oulehla mu jej pomáhali dobíjet. Též podobně, že jdouce od Milčína k Voticům, jednoho sedláka zabili, a poté mnohé krádeže páchali. Skrze tyto zlé skutky potrestali Jana Kučeru mečem. A nemýlím-li se, stalo se tak v pátek po neděli Exaudi.“

„Potvorný rybnikář,“ ulehčil si regent a podal partafírovi pravici na rozloučenou. Ohlédnuv se ještě po kypící vdovici, jež jej doprovázela úsměvem, ubíhal k rozrýpanému rybništi. „Ta by se šišmala!“ vyhrkl pojednou regent. A toto zvolání konejšilo Krčína na cestě.

* * *

Parné měsíce tlačily staré rybnikáře i nováčky na dno Rožmberka. Byloť takové horko, že rybnikáři pracovali polonazí. Mnozí si naplácali na hlavu, prsa i záda rašelinné bahno, aby zchladili žhavé tělo.

O dusných měsících přijela na Rožmberk vzácná paní Její Jasnost Anna Hradecká, sestra Petra Voka z Rožmberka. Jaké bylo pro ni asi překvapení, když na východní straně rybníka, kdež vystoupila, rybnikáři kvapem prchali z rybniště. Uháněli kozlím kalupem za doubí; pracovaliť totiž v rouchu adamitů a velmi se před Její M styděli. Teprve když urozená šlechtična odjela, vylézali naháči z křoví jako škorpioni z děr.

Partafír Václav pro slzy smíchu nemohl ani mluviti, jak se tenkrát popadal za břicho. Též urozený pan Jáchym Hradecký, zvěděv, co potkalo jeho choť, dával ve společnosti vodáckou příhodu z Rožmberka na Hradecku k dobrému.

Po denní práci si dopřávali rybnikáři tělesné očisty. Někteří se myli v Zlaté stoce, jiní se koupali v sousedním rybníku Kaňovu. Ani hlídač rybnikářského tábora neodolal křišťálovým vodám Kaňova.

Rybník Kaňov při staré pražské cestě vábil rybnikáře nejvíce. U vazby, vystlané r. 1525 fošnami, stříkala voda až na hořejší trámy; tak divoce se naháči opájeli vodou.

Na stezce někdo náhle vzkřikl: „Hlídač polyká vodu!“

„Topí se!“ křičel jeden přes druhého. Koupající se rybnikáři vyrazili hlídači na pomoc. Ale nežli doplavali na místo, tápající ruka pod hladinou zmizela… Spodní proud odnášel v rejze hlídačovo tělo do bahenních tišin.

Po celý večer a noc hledali kamarádi utopence, ale marně. Ani ohnouty, bidla a šífy nepomohly. Nad poctivým hlídačem se zavřela hlubinná vrata.

Druhého dne v záraní tápali rybnikáři rovněž po bahnitém dnu, ale dřevce běhala naplano.

Proto poručil partafír Václav rybnikářům, aby se dostavili na kaňovskou hráď a prosili tu o vykoupení utonulého. První rybnikář spustil na místo, kde hlídač pod vodou zmizel, pecen chleba. Tlustou lojovku, vetknutou doprostřed božího daru, rozžal sám Václav.

„Věčné světýlko“ putovalo od místa spustění směrem k jochu.

Rybnikáři s ženami a dětmi poklekli zatím na hrádi Kaňova a vroucně se modlili k Panence Marii. Vzývali Matičku Boží z Hor, aby byla jejich přímluvkyní u Otce, Syna i Ducha svatého.

Tisíce očí z hrádě pozorovalo boží dárek, kterak tiše plynul po hladině rybníka.

Několik loket od břehu se pecen chleba náhle zastavil… Vodáci, klečící na hrádi, prosili dále Ježíše Ukřižovaného o smilování.

Na partafírovo znamení odrazila se rota rybnikářů s vorem od stavidel. Mířila na označené místo.

Sotva první vodák spustil bidlo do dna, nahmatal hlídačovo tělo.

„Tu leží!“ zvolal a sňal rychle čepici z hlavy.

Partafír Václav klekl na kolena a předříkával: „Otče náš –“

Zpráva o nalezení mrtevce se roznesla záhy po celém kraji a jméno boží bylo s nezměrnou chválou vzýváno a velebeno.

50 „Smolné registry města Milevska“. (Rukopis.)

V chalupě u Nové řeky

Louky okolo Třeboně přetékaly bohatostí otavy. Ve dne svítily vínovou barvou a večer se na ně ukládaly široké, bílé pentle; nejednou se zdálo, jako by sama voda na nich stála.

Po staré vitorazské stezce se valil klíckovitý vůz. Kopyta koní tlačila podložená polena do černé půdy stezky a tvrdá kola povozu jednotvárně klepotala v rytmu.

Temnězelené jehličnaté lesy a nažloutlé listnaté střídavě stínily jedoucí povoz. V něm seděl rožmberský regent. Časem se vyklonil z přítmí, aby zřetelněji viděl rybniční oučetnictví, v němž hodlal pokračovat. Byl to „Registr, kde se znamenalo, co jest kupcóm ryb prodáno léta XXIII^0, též podzimu za Štěpánka fišmajstra 1 čber po 2 kopách 20 gr. míš. rok penězóm sv. Jiří najprv příští“.[51]

Nyní odložil regent rybářská lejstra a rozvinul list, který mu právě došel z Bechyně od pana Petra Voka.

„Chachá,“ zasmál se Krčín a zatřepetal listem nad hlavou.

„Opravdu se to povedlo panu Vokovi… Vy moudrý a nadaný rybniční hejtmane, učený národohospodáři – – – Vskutku tak to tady stojí. Snad se neprotrhla v Bechyni hráď, že mi tak lichotíte, pane Voku? – – – Ne, křivdil bych Jeho Urozenosti. Ubližoval bych mu já – poslušný služebník. Herež!“ pojednou vzkřikl, až podsední kůň vyskočil, jak se lekl.

Kola se roztočila, nápravy zaskřípaly a krytý vůz se zakolébal. Po chvilce vozka zahnul na východní stranu.

„Proč jsem stavěl Novou řeku?“ broukal rožmberský regent. „Hm, hm. Proč? Chachá, jak jsem si počínal, chceš věděti, Petře Voku? Budiž, sdělím ti svůj plán, ale jen na dálku –“

Benátské zlato tklivě šelestilo podle ubíhajícího vozu. Zvěř prchala před hukotem kol a lesní ptáci se skrývali v pološeru zvadlého odpoledne.

Nafialovělé přítmí šlehalo regentův obličej, z něhož silou sladkostí vyvstávaly dva žhnoucí drahokameny. Krčín dlel v duchu na Rožmberku a hned na Nové řece.

„Petře z Rožmberku,“ pravil mistr vod, choule se do medvědí kožišiny, „obě vodní díla se budou prolínat a navzájem doplňovat. Proto jsem rejsoval plány Rožmberka v nebývalé míře. Považte jen, že výměra rybníka zaujímá plných 1253 jiter a 484 sáhů půdy. Z toho, pane Voku, usoudíte, že rybník, poctěný jménem vašeho rodu, byl by v době jarních vod záhubou Třeboně, jakož i okolních vsí a samot. Uznejte sám, co životů by zhaslo, kdyby povolila násepní hráď. Snad nikdo nemůže unésti tak velkou odpovědnost na sobě. I poslechl jsem libého vnitřního hlasu, toho starohelénského daimonia, který mne varoval před tímto velikášským poblouzněním. Tak jsem uznal jedno potřebné: svésti přebytečné vody z Austrie, Hostic i Dračic do sousední řeky Včelnice. Neširoký vodní pás poručil jsem sevříti náspy tak, aby tok tvořil rašeliníkovou houbu, jež by hustými koberci vysávala mohutnost vod…“

V hloubi lesa houstla tma, takže koně zmírnili poklus. Nárazem vozu na kámen procitl Krčín rázem ze zadumání. Ale ne na dlouho. Brzy potůček, roubící lesní cestu, přivedl bublavým křehotem duši páně regentovu znovu do zasnění.

„U vašeho pana bratra Viléma,“ tiše pronášel rožmberský regent, „těším se plné důvěře. Též pokladnu mi učinil vladař hlouběji přístupnou než komukoliv jinému. Proto jsem se mohl soustřediti na tak choulostivém díle.“

Pak se Krčín odmlčel a zhluboka si třesavě oddychl, jako by mu můra ležela na prsou.

Bublavý nářek potůčku vystřídal sykot větru, jenž rozhoupával koruny lesních velikánů. Občas studený proud vzduchu vběhl dovnitř vozu a nemilosrdně polil regenta. Ale ten, zachmoustav se v kožišinu, jen se usmíval.

„Z Krásného pole sestupuje výtok k Mláce. Pod touto strážskou vsí[52] hnal jsem výtokem malou železnou stoupu – starý hamr. Pak, milostivý pane, znáte již Hamerský potok, který voní jako střída chleba na okraji Chodějovského lesa. A proti jednotě Kozově, v poloze řečené Nedvězí, spojil jsem tento tok s řekou Včelnicí.

Nyní, VM, hrudkou si zakreslete čáru od Nedvězí k třeboňské poustevně sv. Maří Majdaleny v lesích, na cestě k Suchému Dolu,[53] máte počátek i konec stoky, kterou s pomocí boží dokončuji. Že v rychlejším postupu prací nám nebránilo hloží, ale bahno, nesužovala nás tuče, ale měl, o tom se VM sama přesvědčila. Tolik jsem jen vám chtěl říci, šlechetný příznivče, kdybyste jen polovinu tíhy starostí snášel s sebou…“

Světla z novořecké chalupy zasvitla do modravého ticha. Mlhavý šlojíř se rozprostřel nad Novou řekou. Rožmberský regent dojel k zasněné řece. V chalupě nevinností u splavů uléhal a brzy i usínal…

* * *

Podzimní měsíce překrvavěly listy a osírnatěly západ. Novohradské hory a jihočeské lesy se odmlčely. Leteň se oddávala spánku.

Rybníky Krčínovy, stejně jako mistra Netolického zatvořil ojediněle na povrchu sněhový poprašek.

Měsíc listopad dýchal z posledního.

V chatě u splavů seděl regent, obklopen baštýři a fišmejstry. Přisnědlý regentův obličej ozařovalo ohniště, do něhož občas rybní holomek přihodil poleno.

Na dvoře před chalupou čekal netrpělivě Jiří Hlásek s koňmi. Koně přešlapovali a bili do zmrazené půdy, zacházeloť jim nepochybně za kopyta. Zato v chatě se hrdousila zář s horkem.

Vodáci v čele s Krčínem žili v mírném vzrušení. Očekávali příchod purkraběte Kasalického, hejtmana Benýdka a vyšších úředníků zemských, neb se otvíralo koryto spojující Starou řeku s Včelnicí. Proto není divu, že se rokovalo o všem možném, jen aby se nezavadilo o vodu a vodní stavby.

Baštýř od Vitmanů prošel skoro celým prachbabiččiným herbářem a teď znovu upozorňoval na léčivou sílu bylin a bylinek.

Tváře se mudrcky, pokračoval: „Srny upozorňují člověka na třemdavu, již požírají plnou hubou, když jim na těle zejí rány. Třemdavu jsem vyzkoušel na vlastní kůži a pravím, že se vyrovná i jitroceli. Listy máty přikládám na bolavý obličej, semena hadince dávám na ránu hadího uštknutí; čemeřici na pročištění a náš Vořech najde si trávu, jíž se pročišťuje zcela sám –“

„Však ty tomu rozumíš,“ usmál se Benda.

Porybní a holomci se uculovali, znaliť baštýře, že často držel Šimona.

Regent povstal, poplácal vypravěči na rameno a pravil: „Starověký Plinius také tak učil a psal. Jen poslyšte, co nám rovněž zanechal:

‚Jelen dovede se rostlinou chrániti před účinky šípů,

rostlinou hojí vlašťovka své oči

a pes ví, čeho užíti, aby byl zdráv.

Houfy ptáků vznášejí se lehce k nebi,

když dovedou se rostlinami pročistiti –

a ibis si dovedně dává klystýr.‘“

Vodáci se deklamátorovi zasmáli a nakonec i zatleskali. Líbil se jim přednes, neb regent byl zběhlý v rétorickém umění.

Vtom Hlásek vběhl do světnice, že páni již dojeli. Regent si natáhl kožíšek a vykročil ze sínce. Rovněž první byl v jízdním zástupu. Za ním jeli fišmejstři a podfišmejstři. Starší a mladší lovci pochodovali rovněž za pány ke splavu.

Zanedlouho byli na místě. Regent, pozdraviv se s purkrabím Burjanem Kasalickým z Kaštice, hejtmanem a vysokými úředníky, poručil vytáhnouti jochy.

Hrubá stavidla zahřmotila a mocný proud vyhrkl do koryta. Objal oba břehy a zasnuboval se s nimi.

„Nová řeka!“ vydechl Krčín a přejel si pravicí rozpálené čelo.

Odporučiv se kvapně zemskému hodnostáři, pobídl koně a vyrazil za ubíhající řekou. Za první zátočinou dorazil utíkající řeky. Mazlil se s ní a rozprávěl s jejím valivým předvojem.

Statný ryzák odsekával postříbřený příkrov sáh za loktem… Rožmberský regent honosně sledoval kalnou Novou řeku, razící si nemilosrdně cestu vpřed.

Na pravém břehu za Krásným polem pozdravili Krčína poddaní JM. Regent jim kynul na pozdrav a ukazoval s úsměvem dolů na pěnící se šíp.

Hráď doprovázela Novou řeku a po hlubokém kolenu se obracela na stranu stinnou a vlhkou. Před shledáním Nové řeky s Včelnicí očekávali na březích pana regenta rybnikáři, čeleď, sedláci, sousedé a podruzi z blízkých obcí, ponejvíce ze Stráže a Mláky. Jakmile spatřili regenta a v pozadí plynoucí pás vody, provolávali slávu svému představenému. Vyznavači zeleného cechu zapálili hranici smolného dřeva a s rozžatými pochodněmi běželi vstříc přijíždějícímu regentovi.

Tatarský křik vítal stavitele kanálu. Krčín kynul rukou přítomným, neb blažený pocit hřál jeho nitro v tuto listopadovou středu. Ještě toho večera, když se rybnikáři a kukači rozešli, vracel se regent proti proudu Nové řeky k chalupě.

Kůň již nespěchal, loudal se krok za krokem a jeho pán si v stejném čase vybavoval uplynulé vzrušující zážitky.

Za plné tři hodiny dospěli chaty. Bylo již po půlnoci, když rožmberský regent zapálil lojovici od smolničky a chvíli dumal.

Usednuv za hrubý baštýřský stůl, hlavu držel v dlaních a díval se do neznáma… Po chvilce vstal, přistoupil k polici a vyňal odtud svinutý list a baňku s černidlem. Ze škorně vytáhl krutí pero a zasedl znovu ke stolu. Namočiv do černidla, psal:

„Vysoce urozenému Pánu,

Panu Petrovi Vokovi z Rožmberka

a na Bechyni etc. Pánu mému milostivému, Jeho Milosti.

Vaší Milosti službu svou vzkazuji vysoce urozený Pane, Pane můj milostivý, zdraví a jiného všeho dobrého Vaší Milosti věrně rád přeji…

Přitom milostivý Pane, VM oznamuji, že s pomocí Pána Boha všemohoucího tu řeku Lužnici do řeky Strážsky sem přivedl a včera sou se spolu sešly. Pán Bůh račiž jeho milosti Pánu i VM to dáti k prospěchu a poněkud i v tom, že musím Vaší Milosti poznati, že jest mi ta Řeka několik šedivých vlasů přidala. S tím se VM všelikterak dobře a šťastně jmíti vinšuji.

Datum v Chalupě u splavů Nové řeky Lužnice ve čtvrtek po sv. Kateřině, 1585.

Vaší M ve všem věrný a poslušný služebník

Jakub Krčín z Jelčan.“

Písmo vysušil popelem, znovu přečetl a poté list svázal. Ještě dnes jej vezme s sebou do Třeboně.

Zachuchlav se do hlídačovy šuby, vyšel do chladné noci – k řece. Řeka zurčela, zpívala a výskala zvonkovými nárazy vln.

Krčín popošel na hrádi a zastavil se u vysokého dubu. Opřel se o omšelou kůru, a sňav polovysoký klobouk, chladil si rozpálenou hlavu. Zvonková hra spěchajícího proudu mu zaznívala v uších a opřádala jeho snivou hlavu.

Veselé vodní víly tančily s bludnými světýlky, vylétajícími z močálovité půdy na pravém břehu.

Nedaleké splavy časem bručely jako ochraptělé pozouny, časem vřískaly jako zkrácené píšťaly.

Jakub Krčín hladil očima živou řeku. Prsa se mu dmula štěstím, neb samo svědomí ho chválilo. Svědomí – spravedlivý sudí poctivců i nepoctivých.

Rožmberský regent vzpomínal tu na svého oblíbence a milého přítele Kůrku ze Spinnberku.[54]

„Škoda, že již nežiješ, ty věčný tuláku a bezstarostný buřiči! Podivil by ses Nové řece, jak se v korytě pyšní a haleká do hrází. Ty zkušený a nádherný rybnikáři, ocenil bys přece nejlépe moje dílo, pro něž jsem mnoho nocí nespal.

Ty šprýmovný partafíre a velký ochmelko, mohls v náladě stejně dobře odkrýti nitro mé duše, jak jsi činíval jiným. Nezlobil bych se, kdybys ukázal, v čem jsem chyboval a co jsem o několik oktáv předešel ve všedním životě.

Petře Kůrko, slyšíš, jak se svítivě vine Nová řeka ke Stráži a volá za tebou… Proč jsi tak časně odešel k věčnému spánku a mne již nespatřil, mne, hrubou stoku! Překvapila bych tě a snad bys byl spokojen. Snad se mnou, snad s mým ochráncem Krčínem. Možná, že i s oběma – – –“

Regentovými vlasy si zahrál vítr, který žertéřsky rozhodil i srst šuby.

Regent se vrátil k jochům a odtud se ze splavidel díval na vířící vodu. Tak tu nehybně stál po několik hodin.

Za záraní vyrazil Krčín s podkoním podle šplounající řeky k Třeboni. Ač jinovatka dováděla s mlhou a mrazík bodal přírodu, Krčín nesl se hrdě, nepohnuv se ani ve vykrojeném sedle.

Regentovy oči bystře sledovaly tok řeky a zdálo se, že chtějí i roušku mlhy proniknouti, aby odkryly její vinutí v dálce.

Náhle se zrak páně regentův zarosil a z chvějících rtů Krčínových skanula slova: „Nová řeka Rožmberků!“

Setřev si narychlo krůpěj slzy, hvízdl na podkoního a odbočil s koněm na západ. Na světlém místě přebrodili Starou řeku a podle vypuštěné části Zlaté stoky (budované Krčínem v r. 1577) dali se na cestu k Nevděku.

„Pěkně obstálo, pane regente, umělé odvodnění,“ pravil nesměle podkoní.

„Dá-li Bůh všemohoucí, obstojí i na věky,“ odpověděl spolujezdci Krčín a znovu hleděl upřeně před sebe.

Po celé cestě až do Třeboně oba rejtaři nepronesli mezi sebou ani slova. Jen cvakot podkov je obveseloval, brázdě tak hluchotu kalného rána.

V měsíci štědrosti zajel rožmberský regent ještě několikrát na Novou řeku, aby se přesvědčil o její síle a práci. Byl s řekou velmi spokojen, jak o tom svědčí list panu Vilémovi z Rožmberka, datovaný ve čtvrtek na den sv. Štěpána 1585 na Třeboni. V listu psal toto:

„Tyto dni díval sem se na Novou řeku i velmi hrubě sobě ten písek prázdní a již nemálo sobě proudu na horu do Krásnýho pole sdělala; na tarasích ani na hrázích, děkuji Pánu Bohu, nic se nehýbe…“

51 Schwarzenberský archiv v Třeboni IA 6R 98.

52 Roku 1589 přešla obec Mláka koupí do rukou Rožmberků a byla připojena k třeboňskému panství.

53 Nynější Suchdol nad Lužnicí.

54 Rybnikář Petr Kůrka z Korkyně či Spinnberku (sám si říkal Kůrka z Pavučině!) sloužil kolem r. 1553 na Jindřichohradecku. Viz i Krčínův rukopis z „Registru gruntovního města Sedlčan“.

L. P. 1586–87

Za Novou řeku, za věrné a poctivé služby zahrnoval vladař domu rožmberského Vilém svého regenta velkou přízní. Vedle čestného daru – domu v Českém Krumlově (Kájovská 42) požádal JM pán císaře o polepšení Krčínova erbu.

Rožmberský regent, zvěděv o této velké štědrosti, počal ještě se zvýšenou horlivostí vykonávati svůj úřad. Tak 7. března dal oběsiti písaře Matouška Plavnického[55] a za 14 dní poté i sládka téhož pivovaru, řečeného Bumbu, kteří předtím v Třeboni bývali. Stalo se tak pro krádeže, že nevěrně sloužili, vystavovavše sobě třetí var, „ač písař, jakž se doslýchalo, do botek jeho se obúval a na freji s Krčínem spolky jmíti měl“.

Na den sv. Řehoře (12. března) Jakub Krčín „byv na Třeboni dověděl se, že nějaký mládek, syn nebožtíka Mertle kuchaře z Třeboně, tolary a zlaté měnil. Kvasil, trubačům od troubení kaménky pěkně červené daroval, a že by někteří u něho beránka aneb rouno zlaté viděli, a za tou příčinou že od auřadu do vězení šatlavního dán. Pročež Krčín nemeškaje do šatlavy šel, a když týž vězeň rozličné věci pletl, dal jej stáhnuti; kterýž přiznal se, že na pavlač z domu švakra svého Franka pekaře nějakým dymníkem vlezl, skrze masné krámy, na pavlač a odtud po dřevěné chodbě (ke kostelu vedoucí na oratorium) vešel do JM páně pokojův. Praviv, že dveře byly otevříny, a ty věci, které pobral, že zakopal v domu mateře své.

I poslal s ním Krčín primátora a rychtáře, aby mu to přinesli. I nebylo zakopáno, než padouch nahoře v krově jměl to schováno, a sám pro to nahoru lezl a jim toho dodal; i našlo se toto: Beránek aneb rouno zlaté, prstének s malým šmarakem. Kaménků červených nápodobných k rubínů 19. Perliček nepěkných 10. Stříbra 5 malých kousků. Sekret pánů ze Švanberka. Měšec zlatohlavový krumplovaný. Tolarů 6 a peněz drobných za 13 krejcarů. – Ten u Třeboně proto zavisl.“[56]

Počátkem jara se splnila ctižádostivost rytíře Krčína z Jelčan. Císař Rudolf Druhý, uznávaje Krčínovy zásluhy o rybnikářství, polepšil majestátem z 20. března r. 1586 jeho erb. Rozšířil jej o dvě pole se zlatým kaprem a štikou, jakož i o dva helmy. Rovněž císař dovolil, aby se psal „– ze Sedlčan“.

Toto štědré polepšení rytířského erbu oslavil Krčín na Třeboni. Ještě na slavnosti ani nedozněly zvuky syrinx, když mu kurýr z Nových Hradů přivezl v noci zprávu, že se z hor žene velká voda.

Jarní tání na Novohradských horách nevěštilo nikdy nic dobrého. – Letošního roku o Zvěstování Panny Marie slunce nemilosrdně pražilo na horách. Řeky vystoupily a rozlévaly se po okolí. V noci 29. března se přihnala Starou řekou velká voda a Nové řece hrozila záhubou.

Jakmile rytíř Krčín přečetl o tom zprávu, neváhal ani okamžik. Svolal vodáky i všechny poddané JM. Vzápětí nato vyrazili povolaní obhájci k Nové řece!

Dravá voda, berouc vše, co jí do cesty přišlo, převalovala se přes jochy a sypala se z loket výšky nad svůj obyčej.

Regent, uděliv nadrybným poslední rozkaz, vypravil se s několika vodáky podél Nové řeky. Nikde voda hrubě neuškodila, ač na některých místech proudila jako zběsilá, zvláště za novořeckou baštou.

Jezdci, dorazivše k Sličnému rybníku, zabočili stranou k Vdovci. Krčín se bál nejvíce o Vdovce, neb již v dřívějšku utrpěl strž. Ale na štěstí několik koleček kamenů a hlíny spravilo stonavou hráď.

Tak Nová řeka jasně ukázala v povodni celému kraji, jakým se stala velkolepým dílem.

Potvrdila tím svoji nutnost, odpovědnost a důležitost. O její spolehlivé věrnosti psal rožmberský regent hned druhý den:

„Vysoce urozenému Pánu,

Panu Vilémovi z Rožmberka,

Panu vladaři domu rožmberského,

Rytíři Tovaryšstva slavného zlatého rouna a nejvyššímu Panu purkrabí pražskému etc.

Panu mému milostivému, Jeho Milosti.

Vaší M službu svou vzkazuji vysoce urozený Pane, Pane můj milostivý! Zdraví i jiného všeho dobrého VM věrně rád přeji.

Milostivý Pane, VM oznamuji, že včerejšího dne za svítání přišla na nás pramenitá povodeň na řece Lužnici, tak že jest nám ty všechny zajezky, které sem pro příhodu sdělal, zatopila a dobře lokte stloušky po všech voda šla. Řeku Novou dosti vysoce zalila, tak že u Hlíny nemohli lidé k mostu přicházeti, ale na lodích musili sou se přeplavovati.

I děkuju Pánu Bohu všemohoucímu nestala se VM nikdež žádná škoda. A již teprve po tyto příhodě můžeme víceji tomu novému dílu na Řece věřiti…

Datum na Třeboni v sobotu po památce Zvěstování Blahoslavené Panny Marie, 1586.

VM ve všem věrný a poslušný služebník

Jakub Krčín z Jelčan.“

Vody pramenité odpadly a novému korytu i zřízení neublížily. Nic se nestalo, neb „vopravdu, kdo s vodami zachází a zvlášť s takovými znamenitými věcmi, sluší to před časem předjíti a všechny případnosti bedlivě uvážiti“, dodal k tomu velký tvůrce Nové řeky.

V tom roce nezůstal rytíř Krčín jen při stavbě rybníka Rožmberka a Horusického u Veselí n. Lužnicí, nýbrž rozšiřoval i rybník Pamatuj, tj. Vlkovický.

Ale nezdolná energie Krčínova nemohla se vybíti ani na těchto vodních pracích. Skoro vyzývavě toužila a pídila se po nových projektech. Je téměř neuvěřitelné, že si rožmberský regent při všem tom zaneprázdnění našel volnou chvíli, aby dohlédl na stavby ostatních rybníků. Tak zajížděl na své statky u Sedlčan, na zboží Petra Voka do Bechyně, k panu Pernštejnovi do Pardubic, na císařské rybníky k Poděbradům a na Hory Kutné. Tu pracoval Krčín k žádosti samého císaře Rudolfa II. na využití vody jdoucí od Malešova, pro potřebu kutnohorských stříbrných šachet.

Rovněž na mnohá menší místa (na Řečičko, Voticko, Dobrohošťsko, Vodňansko[57] etc.) zajížděl, aby opravoval nebo projektoval rybníky. Tak všude proměňoval bahnitou a močálovitou půdu v sítě výnosných rybníků.

* * *

Na počátku nového roku – 11. ledna 1587 – se konala v Praze slavná veselka. Ženil se pan vladař Vilém z Rožmberka. Za manželku si vyvolil mladičkou Polyxenu, dceru Vratislava z Pernštejna a Marie Mariguez de Lara.

Sňatek se konal v domě vladařově na Pražském hradě; při něm dal Vilém z Rožmberka na mnohých místech měst pražských krmiti po tři dny velký počet chudých.

Překrásná to byla svatba. Sám císař Rudolf se obdivoval kráse i chladnosti devatenáctileté nevěsty, jež zatoužila po vznešeném postavení, oddávajíc se dvojitému vdovci.

Rožmberský regent se seznámil s Její Jasností paní Polyxenou teprve na Krumlově, kamž novomanželé zavítali po Hromnicích…

Jaro a část léta trávil rytíř Krčín na Třeboňsku při Rožmberku, kdež vyměřoval koš čili brlení. (Bylo v celkové délce 340,2 víd. loket a výše 3,1 víd. lokte.)

Regent počítal s brlením proto, by jím chránil rybniště od ledových ker a značného tlaku vody.

Nahoře po délce brlení vyměřil dřevěnou lávku, odkud mohou rybní holomci čistiti brlení od trávy, roští a jiných nanesených titvorinek. I jednotlivé tyče, vzdálené od sebe na palec, mohli z lávky vyměniti.

Vedle brlení projektoval regent i stojatou vazbu na Rožmberku.

Císař Rudolf Druhý, byv znovu zpraven, kterak si ten Krčín dobře vede při rybnících, vyžádal si jej „k spatření rybníků královských a rady, kde by potřebí bylo udělání“. K této suplice odjel 7. září mistr vod na poděbradské panství, kde vrchního hejtmana JM královské Hertvíka Zejdlice poučoval, jak si v měření stok a rybníků má počínati.

Ale z Poděbradska se regent musel předčasně vrátit, neboť dostal zprávu, že jeho choť smrtelně onemocněla. Nedlouho poté – 15. září 1587 – rozžehnala se letitá manželka Krčínova Dorota v svém domě v Latránu navždy s tímto světem.

Tato událost přelila Krčínovu duši na růžový břeh, do jiného světadílu. Tak patrno z toho, že si již za svobodna poznamenal Krčín stále doprovázející břemeno – babku:

„Za své služby nebohý jmá tu odměnu:

musí v tom trvati do vůle boží,

dokud Pán Bůh z něho toho břemene nesloží.“

Rytíř Jakub Krčín stal se vdovcem…

* * *

Zima toho roku byla krutá.

Mrzlo neustále až do konce dubna.

Sněhu se válelo všude tolik, že se pod jeho tíhou bořily střechy a rozlamovaly stromy.

Přisluhující mrazy sály stromům mízu a škodily ovocnému stromoví, vinné révě, moruším a ořeší.

Vodní mlýny zamrzly, takže se mlelo na ručních žernovech. Chléb byl v ten čas vzácný.

V stájích naříkal a bědoval dobytek. Řeht se stával již příšerným. Hospodář trhal i došky ze střech, aby měl alespoň koním a dobytku řezanku.

Nevlídná zimní doba vyháněla hladové vlky z lesů. Vlci běhali až do vesnic a měst, činíce tu škodlivé zádavy.

Byla to zima vpravdě tatarská a znemožnila i rychlejší postup prací na rybníku Rožmberku.

55 Jméno pochodí od Plavnice, obce u Kamenného Újezda na Krumlovsku.

56 Václav Břežan: „Život Viléma z Rosenberka.“

57 Ve Vodňanech postavil si Krčín milohrádek; je to nynější dům zv. U Čápa.

Na Zámečku

27. ledna l. P. 1588 odsoudili v Třeboni paličku Cihlovou. Purkmistr a rada města vynesli nad Kristinou Cihlovou ze vsi Štěpánova ortel. V něm stálo předně, že ohně do hrnce nabrala a týž Šimonu Chlastovi dodala, aby zapálil u Maříka ve Štěpánově. Item, že Cihlová Šimona kouzly mámila a k tomu svedla; proto aby hranicí ztrestána a upálena byla.

K ortelu přihlíželo jen málo zvědavců, neb krutá zima nepovolila…

Teprve v polovině máje se rozvíjela zakřiknutá příroda. Sluníčko mile hřálo a zánebí se víc a více houlilo…

Stromy se obalovaly broskvoňovými zákvěty a růžová poupátka se třepotala na keřích. Slavičí tlukot šelestil v lesních i hájových tišinách.

Rybnikáři na Rožmberku se potýkali s třesulkou, hnijícím bahnem na lukách.

Na jihovýchodní straně rybníka, kde se skrývá ves Hlína, dokončoval regent rožmberský vyměřování. Přisluhoval mu sám třeboňský hejtman Václav Špulíř, nástupce Benydkův a Homutův.

Měřiči náhle v práci ustali a ohlédli se v tu stranu, odkud k nim zaléhal dunivý hukot kol.

Nemýlili se. Vskutku za nimi, z okrouhlého a jen málo vyvýšeného místa, zasvitl vyhlídkový kočár. Mířil přímo k nim, když vjel na staré tvrziště.

Střecha kočáru spočívala na osmi sloupech a byla kolkolem věnčena baldachýnem.

Kočí popoháněl koně bičištěm a doprovázející je pokorný chrt zachytával v běhu konec úzké přikrývky, vlající z hřbetu náručního ryzáka. Druhý koník, ze rza plesnivý, měl taktéž pokrov na sedle panský, uzdu – vpravdě dílo krumpléřské – a třmeny rovněž svítící.

Před vyměřovači vozka zastavil.

Z kočáru nejprve vystoupila sličná panečnice, poupátko vonící. Rožmberský regent, otřev si ruku, přiskočil k postranním dvířkům. Hluboce se ukloniv, podal usměvavé panečnici na pomoc ruku. Ale jak již bývá, nehoda oba sblížila.

Střevíček panečničin uklouzl na podnožním koberci, ten se sesmekl a panečnice nakrátko spočinula v regentově náruči.

Její horký dech polil ruměncem měřičovy tváře, její zlatité vlasy ovanuly jeho oči. Regent zakolísal.

„Děkuji, pane regente,“ zašveholilo poupátko a vymanilo se lehce z jeho objetí.

Jakub Krčín, rytíř z Jelčan, oněměl. Dosud stál proti zlatitému dítěti se vztaženýma rukama.

Vtom vystupoval z kočáru jindřichohradecký hejtman. „Snad bys neznal Zelendárovu Kateřinu,“ směje se, dodal, „žehnej ti Bůh, regente!“

„Buďte zdrávi, urození Zelendárovi z Hradecka,“ zvolal překvapený Krčín, „věru bych ani Katynku nepoznal!“

„Tak se nám odcizujete?“ zazvonilo z hrdélka militké panečnice.

„Neodcizuji, panno Katynko, ale odpovědná práce mne nutí více přebývati na Rožmberku než kdekoliv jinde –“

„Onehda jste byl s mým otcem ve Stráži. Také jsme vás s mateří čekaly, ale marně.“

„Však již brzy zameškané vynahradím,“ pravil regent, dívaje se do broskvové tváře šlechtičny z Prošovic.

Panečnice se zapýřila jako granátové jablíčko, ale přesto neodolala, aby se s jiskřivýma očima nepohladila.

Poté Krčín představil šlechtičně svého spolupracovníka: „Hejtman na Třeboni –“

„Václav Špulíř,“ dodal hradecký hejtman Zelendár, „známe se již z dřívějška. Není-liž pravda, pane hejtmane?“

„Z Jiter a Hluboké, vzácný pane,“ odvětil Špulíř, tiskna srdečně Zelendárovu ruku.

„Eh, na mou věru, jak ten čas utíká – – – Přijeli jsme se na vás podívat, jak jste daleko se stavbou.“

„Počítám, že napřesrok dokončíme Rožmberk,“ pravil rožmberský regent.

„Pěkná řádka ještě dní. Ale nový rybník, jak vidím, bude vám jen ke cti.“

„Kéž Prozřetelnost boží dílu požehná a dopřeje mi je zhlédnouti; to pokládám za nejkrásnější odměnu,“ tiše pronesl regent. Zatím se Zelendárova dcerka přitočila k otci, aby ho poprosila o laskavé svolení, by se mohla podívati k Zámečku. Zelendár svolil. Pak se domluvili, že se pan hejtman hradecký podívá s panem Špulířem kolem rybniště, a regent že doprovodí pannu Katynku k Zámečku…

Kočí otočil lehký kočár směrem k Hlíně. Zlatitá panečnice usedla do kočáru po jízdě. Naproti Katynce usedl Krčín.

Kola se roztočila a otírala se lehce po měkkotě. Hnědobílý chrt rovněž doprovázel usměvavou dvojici k tvrzišti.

Světlé pruhy, prolínající pryskyřicovým lesem, splývaly se šťavelovým šatem mladičké šlechtičny.

Barva jehličí dýchala do rozšířených zornic rytířových. Krčínův zrak strahoval každičký pohyb Kateřinčin.

Třiapadesátiletý vdovec se zamiloval…

Zahořel prudkou láskou k této sličné dcerce hradeckého hejtmana; ona měla jej, tápajícího ve tmách dětství, svésti do růžového prázdna.

Před starobylým hradištěm zastavili, pak šli již pěšky.

Cesta je vedla vzhůru po nadýchaném mechu, nenasytném, ale židkém rašeliníku k březovému háji.

Bělokoré břízy rozčechrávaly své koruny a větvoví, kladouce snítky na větve a léta do kmenů.

Katynka se proplétala mezi štíhlými kmeny jako srnka. Poskakovala od kmene ke kmeni, k některé bříze se přitulila, jinou docela i pohladila.

Rovněž rytíř nezůstával nikterak pozadu; byl neustále v šlépějích mladičké panenky.

Připadalť si Krčín v tomto březovém háji jako srneček, ne, jako prkavý srnec, slepě se ženoucí za vábící družkou.

Zanedlouho oba dostihli hradiště.

„Říká se tu na Zámečku nebo na Starém zámku, panno Katynko,“ lísal se regent.

„Spíše sešlý zámeček by se měl jmenovat,“ opravovala Katynka.

„Bývala tu tvrz,“ pokračoval Krčín, „stála, jak vidíte, na močálovité půdě. Byla sice bezpečným příbytkem, ale i nezdravým. Avšak často se navenek zdravé tvrze brzy uvnitř rozpadávají!“

„Pamatujte, pane regente, že se čas posmívá všem věcem!“ zašveholila zlatitá panečnice.

„A egyptské pyramidy vysmívají se času,“ odvětil na to regent, směje se na celá ústa.

„Máte pravdu, pane, ani jsem nevzpomněla na toto staré arabské přísloví.“ Při těchto slovech pohlédla Katynka do zašlé kamenné písně a její oči se zarosily.

„Na co myslíte, panno Katynko?“ zeptal se starostlivý regent.

„Na ty, kdož tu žili, pracovali a umírali!“ odpověděla hbitě panečnice.

„Staří pamětníci vypravují o této tvrzi, že tu sídleli vladykové z Hlíny. Žil tu Vilém, Ctibor a Čeněk z Hlíny. Asi roku 1387 prodali čtvrt dědiny u Vítova mlýna jakémusi Bobrkovi. Dva roky potom, po smrti Jaroslava z Bošilce, táhl na tento statek jeho bratr Jeník a manželka Běta. Jeník z Bošilce a na Hlíně prodal pak plat v Újezdě Anně z Dlouhé Vsi, seděním na Třeboni, a seděl tu i r. 1414. Ještě po čtyřiceti letech se tu připomínala vdova po něm Anežka z Prudic. Tak mi vše pověděli zdejší starousedlíci. Okolo roku 1540 seděli tu bratří Jindřich, Václav a Jan Litvínové z Todně, mající několik kmetských dvorců. Ale dvůr v Hlíně se zahradníky patřil již r. 1541 k panství třeboňskému…“

„Zajímá mne historie, pane regente. Často sama doma přebírám listy starověkých dějepisců. Z nich poznávám, jak se historie mnoha hradišť, tvrzí, hradů a zámků opakuje. I vy sám říkáte, že se mnohá historie jen obměňuje –“

„Otáčí, panno Katynko, otáčí,“ zvolal Jakub Krčín.

„Tedy točí, pane!“ dotvrdila usměvavá Kateřina Zelendárová.

„Ale teď mi pomozte,“ zvolala Katynka, „chci zhlédnouti celý kraj!“

Rožmberský regent podal jí ruku a sám také přistoupil k ní na omšelý balvan. V záři slunce – obličejem obráceni k západu – zírali oba na stavbu nového rybniště…

Velebná píseň práce zaznívala k zříceninám rozviklaného hradiště stejně mohutně a jasně, jako doléhala tam naproti: k modravě se třpytícímu Kaňovu.

Temné údery beranů na dřevce přerušovaly písně rybnikářů. Překrásný pohled se naskytal oběma z této hůrky.

„Jak dlouho jste vdovcem?“ otázala se Katynka, vytrhávajíc náhle ze zadumání dvořenína rožmberského.

„V září tomu bude rok, panno Katynko!“

„V práci tedy zapomínáte na nebožku?“

„Pravda, nezapomínám. Myslím na ni – ale také na vás, panno Katynko!“ zvolal Krčín a uchopil šlechtičnu za obě ruce.

„Probůh, co činíte, pane regente?“

„Nebojte se, růže kvítku, neublížím vám. Myslel jsem již dříve na vás – – – Proto prosím, nevysmívejte se mně, že jsem opuštěn a mám vás rád,“ tiše pronesl Krčín.

Slzy se mu draly do očí a tváře se mu rudily.

„Neříkejte to tak smutně,“ odpověděla Kateřina a přivinula se ke Krčínovi, „vždyť není člověka, u něhož by studánka lásky byla přikryta kamením.“

„Balzámem jste, Katynko! Balzámem, jenž se mi vlil do zmučeného srdce. To vám dokořán odkrývám a otvírám…“

Omšelý balvan – snad náhodou, snad osudem – se pod nimi zaviklal a nekonečné splynutí rtů – za svitu slunka – stvrdilo ozvěnou se vracející hrdliččino cu-krú, cu-krú!

Láska procházela krajem…

* * *

Po větrné smršti a vydatném letním lijáku se záhy rozhoulilo.

Slunce táhlo vodu. Vytahovalo ji plnými vědry z jihočeských rybníků, řek, potoků a stok.

Z třeboňské Starobřilické brány vyjížděl lehký vozík. Ve vozíku seděli dva umělci – alchymisté. Jinak zlatodějové, věštci, planetáři, hadači, zaklinači, černokněžníci, losníci, kunstléři, podvodníci a hochštapleři v osobě Edwarda Kelleye a Jana Deea. Tento alchymista byl zvláště podařený. Ač byl od papežského legáta pronásledován a v nemilosti u samotného Rudolfa II., přece se vetřel panu vladaři Vilémovi, a dokonce s oním Angličanem Kelleyem bydlel na zámku v Třeboni.

Dnes si oba pokladači vyjeli k novému rybníku Rožmberku.

Starou pražskou cestu lemovaly pelesté bahenní louky. Na nich se sem a tam blýštila ostřice. Nad skřípinou šuměl rákos a pod sítinou se plazil mech – drapík a toten.

Břilické rybníky pokrýval jitrocelový žabník, na tůních kvetla voďanka a žabí zákvět.

Volání a skřehot vodního ptactva doprovázely oba ludaře po půdě třetihorního pískovce, hlíny a jílu.

U Kaňova na lepkavé olši zhlédli přijíždějící dva viselce. „To byli lapkové,“ vysvětloval kočí alchymistům, „ale při činu je chytli a na místě hned ztrestali. Tu rybu, co vidíte na jejich krku, to je kradená. Visí tam pro výstrahu ostatním!“

O polednách dojeli oba pokladači k Rožmberku, aby spatřili vychvalované dílo. Vyšedše z kočáru, byli pozdraveni třeboňským hejtmanem Špulířem a zavedeni do kryté boudy na občerstvení. Též kočí, vypřáhnuv koně, pochvaloval si v prahuti na pivu z třeboňské várky.

Alchymista Kelley i Dee, cizinci prošlí světem, nemálo se podivovali odvážnému důmyslu a energii Krčínově.

Rovněž se zájmem si přečetli „Zprávu o díle rybničném na panství třeboňském“, jež jim Špulíř z Jiter k nahlédnutí předložil.

Ve zprávě četli:

„Poznamenání vší země vyvezené na díle nového rybníka Rožmberského, též i na Nové řece Lužnici, jakž níže poznamenáno každého téhodne, se najde, vše léta tohoto 1588.

V sobotu po sv. Maří Mandaleně

11 provaz; 3 čtvrti; 1 věr.

V sobotu po sv. Jakubu

15 provaz

V sobotu po sv. Štefanu

21 provaz; 3 čtvrti; 3½ věr.

V sobotu po sv. Vavřinci

14 provaz; 2 čtvrti; 3 věr.

V sobotu po Nanebevstoupení Panny Marie

16 provaz; 3 čtvrti; 1½ věr.

V sobotu po sv. Bartoloměji

10 provaz; 3 čtvrti

V sobotu po sv. Jiljí

17 provaz; –; 2½ věr.

V sobotu po Narození Panny Marie

12 provaz; 1½ čtvrti

Summa vší země vyvezené A.

120 provaz; 2 čtvrti; 1½ Wier.

Summarum vší země vyvezené na díle

rožmberským, též i na Nové řece Lužnici

v devatenácti nedělích

457 provazců; 3 čtvrti; 3 věrduňky“

Ale ještě s větší pozorností naslouchali oba zlatodějci hejtmanovu výkladu.

Špulíř, krátce si odkašlav, pokračoval: „Tu před vámi co nevidět položíme tři hlavní odtokové vazby: Stezku, Hlubokou a Samici; tak je již předem pojmenoval náš regent. Každá vazba bude o třech troubách. Za nimi postavíme tři menší vazby a to: Adolfku, Potěšilku a Vazbičku; dohromady o jedenácti troubách. O něco vlevo vidíte začátek jalového splavu s dřevěným brlením či košem.“

„Slyšeli jsme též o stojaté vazbě. Co tím se myslí, pane hejtmane?“ otázal se Kelley.

„Tak říkáme mohutné stavbě, pane, sloužící k ochraně čepů a lopat proti silnému vlnobití a nárazu ledových ker. Stavba sestává z roubených stěn, načepovaných na pilotách, a opatřená kolem špuntovnicí. Obě postranní komory naplňujeme kameny. Před onou vazbou stojí zpravidla splav. Jím se upravuje stav vody při rybitvě,“ odvětil třeboňský hejtman.

„Ach tak – teď je mi již jasné. Jsem-li již tak zvědav, odkud povedete vodu do rybníka?“ znovu se otázal anglický pokladač.

„Od jihovýchodu, pane. Od tamhleté strany svede regent Krčín Starou řeku do Rožmberka. Se Starou řekou přijde i voda z okolních lesů a rašelinišť,“ odpověděl Špulíř a stáhl ruku k šosu kabátce.

„Přijde-li však velká voda, bude veta po rybníku,“ pravil Jan Dee a záludně se podíval do hejtmanových očí.

„I na povodeň pan regent pamatoval. Bude-li z Novohradeckých hor hlášena velká voda, možno odlehčiti rybníku těmi dvaceti vejpustními troubami. Vypočetli jsme, že těmi dřevěnými potrubími odlehčíme Rožmberku za den přes 80 mil. džberů… Jinak by celý rybník tekl skoro šest neděl!“ sebevědomě pravil hejtman.

„Obrovská nádrž na písčité půdě,“ podotkl Kelley.

„Zajisté – a kdykoliv může dobýti zlaté palmy vítězství,“ prohlásil na to Špulíř.

„Ovšem, budou-li dosti tvrdé hráze,“ namítal znovu druhý alchymista.

„Tlak na hráď bude tak jako tak úžasný,“ pravil hejtman, „ale pan regent vypočítal, že hrádě udrží tuto náplň Rožmberku. A ta při hospodářském stavu vody nebude malá; bude činiti tak 250–500 milionů džberů. Tato živelní spousta může ovšem dostoupiti až čtyřnásobné síly. Pak jen –“

„Bůh musí podati pomocnou ruku jihočeskému lidu, aby jej zachránil od katastrofy,“ vpadl do řeči Kelley.

„Nechť tedy Všemohoucí Pán nadále žehná našemu dílu,“ odvětil Václav Špulíř a odváděl oba umělce směrem k oboře. Před ní se jim odporoučel, přeje jim na cestu: „Lovu zdar a pěkně vypasenou rybu!“

Kočí, náruživý piva pitel, balancoval kočárem za nimi. – Když oba pokladači přišli do obory, veselili se nějakou chvíli lovením ryb. Teprve k večeru s úlovkem nasedli do vozu. Pak, když dojeli na hráď rybníku, poručili kočímu, aby už obrátil. I stalo se, jak si přáli. Kočí u haltéře o kolo ucouvl, ale tak neobratně, že se všichni zespolka do haltéřů zvrátili.

Bědné volání zaznívalo z vody široko daleko.

Sběhnuvší se vodáci vytáhli beze vší pohromy dobrodruhy, kočího, koně i kočár.

Ustrašení alchymisté, z nichž voda crčela, nemohli ani poděkovati. Voda jim zatáhla hlasivky.

Rybnikáři dávali druhého dne v Třeboni příhodu k lepšímu.

Zabývka po rybitvě

Čtyři dni po svatém Matouši l. P. 1588 lovilo se v Nové řece.

Nad očekávání vyzněl úlovek, jak patrno z uvedeného rybního raportu:

„My fišmejstři oznamujeme, že v pátek po svatém Matouši Nová řeka Lužnice počala se loviti a jest toho vyloveno:

kaprů, kterých po 32 na džber vycházelo, A

21 kop 46 kaprů

štik hlavních i mísních A

3 kopy 26 štik

stříbrných ryb širokých A

16 kop 7

vokounů prostředních A

9 věder

běly do sádek svezeno A

36 věder

drobů prodáno 92 – mírky po 4 g. A

6 kop 8 g. míšeň.

Léta Páně 1588 v sobotu po svatém Matouši z též Nové řeky Lužnice ryb vyloveno:

kaprů, kterých po 31 na džber vycházelo, A

36 kop 48 kaprů

štik hlavních i mísních A

6 kop 4 štiky

stříbrných ryb širokých A

5 kop 15.

vokounů prostředních A

21 věder

běly do sádek svezeno A

50 věder

drobů prodáno 106 mírek po 4 g. A

7 kop 24 g. míšeň.

Léta Páně 1588 v pondělí po svatém Matouši z též Nové řeky Lužnice ryb vyloveno:

kaprů, kterých po 34 na džber vycházelo, A

5 kop 49 kaprů

štik hlavních i mísních A

4 kopy 54 štiky

štik menších A

8 kop 50

stříbrných ryb širokých A

3 kopy 15.

vokounů prostředních A

15 věder

míků prostředních A

35

běly do sádek svezeno A

10 věder

drobů prodáno 54½ mírky po 4 g. m. A

3 kopy 38 g. míš.

Léta Páně 1588 v auterý po svatém Matouši z též Nové řeky Lužnice ryb vyloveno:

štik hlavních i mísních A

10 kop 22 štik

vokounů prostředních A

18 věder

drobů prodáno 23 mírky po 4 g. m. A

1 kopa 32 g. míš.

Summa všech ryb sloveno z Nové řeky Lužnice po čtyři dni:

kaprů A

64 kopy 23 kapry

štik A

33 kopy 36 štik

stříbrných ryb A

24 kopy 37

vokounů A

63 vědra

míků A

35 míků

běly A

96 věder

drobů prodáno 275½ mírky po 4 g. m. A

18 kop 22 g. míšeň.“

* * *

Vladař Vilém i jeho dvořenín Krčín byli s rybitvou spokojeni. I pozvaní kukači neskrblili odměnou. Vychvalovali třeboňské rybniční hospodářství a jejich zakladatele Netolického a Krčína.

Po letošní zdařilé rybitvě uspořádal rožmberský regent jménem pánů z Rožmberka závěrečný mumraj na Třeboni.

Panstvo se sjíždělo k Bílému koníčkovi. Podkovy koní zvonily o ztuhlou půdu a kočáry i vozíky rachotily po vystouplých kamenech. Každý přibylý vůz obklopil houf zvědavců, takže městská stráž měla perný večer.

Velký sál mázhausu U Koníčka vodáci překrásně vyzdobili. Na bočné stěny dali chvoj a připevnili fábory. Čelné strany zpestřili mnoha rožmberskými erby a obrazem jezdce s nápisem: Wilhelmide Rosenberk. I pódium pro osoby pozounářské přebohatě ozdobili.

V Třeboni zdomácněla parádivá móda španělská stejně brzo jako na císařském dvoře Rudolfově.

Nejedna ctnostná paní chtěla v městě přepanošiti i samu panečnici. Proto tolik nafarbených tváří žen, tupet, napudrovaných vlasů a navoněných živůtků. I ochechule, staré drchty, vytahovaly čela, aby zakryly hlubší vrásky.

Všeliká krása s marnivostí a nebezpečnými léty se tu měla kláti s mladými muži, zasnoubenci, s frejíři, krkavci i čtveráky. Jako na turnaji vítězila odvaha a mužná síla, tak mělo se díti i tady. Ale častěji se tu stal pravý opak. Klátící sličný rapír, poletující navoněný facalít nebo na odiv stavený prsten roztál pod očima, hledícíma zpod ozdobného klobouku, dokonalé to práce šmukýřovy.

I poeta Šimon Lomnický z Budče tuto pravdu potvrdil:

„Aniž jest která stránka při ženě,

kterouž ba jako nějakou střelou

neranila srdce milovníků – ta pak

drážďátka a zvláště oči ženské veselé!

Ještě mnohá, když pohledí bočkem

a vržne očkem, potřebí hned

na skrze nima a umrtví milovníka

jako bazilišek očima svýma.“

Tak se dělo ve starověku a děje se dnes.

Páni zlehounka doprovázeli své dámy, bojíce se snad, aby nechybili v kroku nebo nezvarhanili sobě nafouklé okruží.

Olivová barva převládala v oděvu nad barvou železnou a pomorančovou. Mezi těmito farbami proskakovaly farby čechlíků, roušek a škrpálů, svítící jako zákvěty na pasece.

Rožmberský regent prolínal touto směsicí jako ouhoř. Jeho havraní oči těkaly sem a tam, pídíce po své smilečce.

„Konečně,“ vydechl. Vzápětí nato se prodíral k lomenému vchodu. Tam již stála růžolící dcerka hradeckého hejtmana se svým otcem.

„Žehnej bůh, pane regente!“ pravil hejtman z Prošovic.

„Vítám vás, vzácní hosté! Jen dál – připravený stůl k občerstvení již čeká,“ srdečně pravil Krčín a tiskl oběma ruce. Pak pohlédl dlouze na Katynku. Ale dcerka hejtmanova pootočila hlavinku stranou ke stolům, u nichž si rytíři prsty olizovali po uherské šalši a dámy v prstech rozmělňovaly rybí maso.

Všichni zespolka hlasitě mlaskali a chvílemi i říhali. Krkáním dávali najevo, že jim zdrávo a chutná.

Usměvavý regent, omluviv se Hradečanům, že jim razí cestu, vykročil vpřed. Zelendárovi ho následovali. U hrubého stolu v čele sálu se zastavili.

Na druhém stole stálo těžké stolní nádobí. Za svitu lojovic a fakulí vystupoval na konvicích (o váze 5 hřiven 3 lotů), džbánech (váhy 10 hřiven 10 lotů), mísách, talířích etc. erb Rožmberků.

Jakub Krčín, představiv Zelendára z Prošovic přítomné Urozenosti, usedl s Hradečany po jejím boku.

Pozounáři lahodně vytrubovali vlašské kusy a pěkné francouzské mutety.

Jídlonoši donášeli rybinu na stůl a číšníci o překot dolévali džbány, hubatky a poháry.

Bujaré hodování, kvašení a křepčení nastávalo. Vtom se z rohu síně ozval kovový hlas. Všichni pohlédli v tu stranu:

„Frejířem sem,

k tomu se znám,

kdekolivěk počnu milovati,

všudy pytle mám!“

Pěvec-pitel po té pokutě obrátil rázem do hrdla necelou půl pintu vína.

„Hej, co ty, Jiříku Víte? Propiješ také pokutu?“ ozval se otylý vína pitel a ukázal na souseda.

„Kryštůfku, já miluji Maruši,

a to beru na svou duši!“

zvolal navíněný pán ze Rzavého a vypil hubatku do dna.

„No a co ty, Vašíku, propiješ také pokutu?“

„Proč by ne –“

Katynka se všemu jen smála. Potom se osmělila zeptati rožmberského regenta: „Kdo byl ten první veršotepec, pane?“

„Chlumčanský z Přestavlk, panno Katynko,“ odvětil Krčín.

„Velký frejíř?“

„Hotová noční sůva,“ odpověděl regent, „ani svodnice nejsou před ním jisté!“

„Také jste s ním pil pokutu?“

„Před deseti lety, panno. U pana Voka na Bechyni, a to po tři dni a noci –“

„Mnoho hetér pilo pokutu s ním?“ vpadla do jeho řeči Katynka.

„Nepamatuji se již –“

„Vy jeden čtveráku, a takhle mluvíte o svém příteli. To by –“ Poslední slova zapadla v hluku instrumentů.

Bubny zarachotily, trubky zavřeštěly, píšťaly zavýskaly a flétny zalahodily.

Společnost se připravila k tanci.

Rožmberský regent pojal panečnici z Prošovic za ruku a chodil s ní taktéž po síni. Zvolna, šoupaje střevíci po zemi. Po chvíli hudba ustala v udávání taktu a tančící sami zpívali:

„Tak-hle na Třeboni,

tak-hle na Třeboni,

pomalinku tancujou.

Tak-hle na Třeboni,

tak-hle na Třeboni,

pomalinku jdou!“

Katynce se mumraj líbil, a proto tančila další a další taneček s panem regentem. V jeho náručí se tak opojovala až do kuropění…

Zatímco se u Koníčka tanec střídal s tancem, v novém šenkovním domě U Bílého beránka se veselila fišpartaj.

Vodáci propíjeli v mázhausu pracovní pivo, které jim pan vladař po rybitvě daroval.

Baštýři s pěšáky hráli v karty; nádeníci mastili vrhcáby. Na radu staršího holomka ustali všichni ve hře a zazpívali nadrybnímu:

„Již je malá chvilka do dne,

pojď, má milá, vyprovoď mě –

[: tam k tomu rybníčku na tu hráz –

pojď, má milá, vyprovoď mě, už je čas. :]“

Sotva aquariové poslední slohu zamilované písně dozpívali, poručil rozjařený nadrybní šenkýři, aby přinesl celé podsvinče.

Nezměrná radost polila oči i tváře rybáků při spatření zlatoměděné pečeně. Sele bylo tak krásně opečené, až se sliny v ústech sbíhaly.

Vodáci provolali zdar svému představenému, aby setřeli slzy z tváří nadrybního. Poté zanotovali veselejší:

„Můžeš mně, má milá, poděkovat,

že jsem tě naučil děti chovat.

[: Děti chovat, kaši vařit,

že jsem tě naučil hospodařit. :]“

Po skončené písni rozjařený vodák Kubrecht vyskočil na stůl. Ukloniv se na všechny strany, rozezvučel loutnu a vesele spustil…

Zpíval o panu Kubovi, jak chodil na pibry. Až jednou – k velkému zděšení – chytil místo pibra březí pibřici. Chytil ji v truhličku a pak pod ni podestlal poduštičku…

Při zpěvu Karel Kubrecht švižně poskakoval, napodobuje mladou pibřici i řídkovlasého Kubu. Kdekdo věděl, koho myslí…

Fišpartaj jako zmatená tleskala a zdvihala na pozdrav cínové hubatky. Kubrecht se s úklonami děkoval. Nakonec se všichni rozdováděli jako skotačící vyžlíci. Jeden druhého objal kolem krku a zespolka hopsali kolem stolu. Též obtloustlý šenkýř poskakoval s rybničními pacholky od dveří ke dveřím, až mu čepička čtveračila na hlavě.

Rozmarná to byla podívaná na tlukoucí škorně, jak se nemotorně valily po dubové podlaze.

Při neustálé švandě vyprazdňoval sádecký s šenkýřem poslední sud pracovního piva. Vše se dělo za šprochýřských vtipů a průpovídek. Při poslední holbě zazpívali vodáci i dcerce šenkýřově:

„Kohoutku, kohoutku, zakokrhej,

kikirihí,

muže-li dostanu,

vědět mi dej!

Slepičky, vy nechte kokotání,

kdaky, kdaky, kokodák,

nekažte, nekažte mi vdávání!“

Za píseň přidal šenkýř rovněž něco chmeloviny.

Po půlnoci se odebrali mnozí rybniční lovci k Honzovi Studihrachovi, k ševci, neboť je dosud trápila žízeň.

U Honzy se pilo hořké tak dlouho, až každý po dvou penězích přidal na hubatku chmeloviny. Zespolka bumbali z velké hubatky.

Když vodákům již nechutnalo, lilo se to prostě pod verštat. Chmelilo se totiž u ševce, zapíjeli mu tedy příslovečnou ševcovskou smůlu.

Pověžný na věži dlouze vytruboval, oznamuje, že nadchází záraní. Ale vodáci byli v ráži. Poručili si česnečku a kvasili dále…

Slovo prsten – slovo paní

Jakub Krčín z Jelčan chystal se k svatbě. Krumlovské obci prodal velký dům, jejž zdědil po nebožce. Nechtěl nic, co by mu napříště připomínalo Dorotu z Radkovic.

V podzimní dni fintil se zasnoubenec Krčín jako panic. Kudy chodil, tudy se za ním táhla vůně pižma.

V tento čas si nedopřál ani oddechu. Objížděl mocné příznivce, psal Zelendárovým přátelům a prosil o jejich přímluvu, aby nedostal košem.

Hejtman Zelendár znal Krčína, snášel se s ním dobře, jen náboženské vyznání je od sebe oddalovalo.

Zelendár byl totiž kališníkem, kdežto Krčín jednuškářem. Proto není divu, že Zelendár dcerku, vychovanou ve víře otců, nechtěl zaslíbiti římskokatolíkovi, který ještě v r. 1579 krutě pronásledoval české bratry na Netolicku.

Přísný utrakvista Zelendár šel pevně za bratrskou věrou. Jako poctivý vyznavač kalicha nebál se odporovati ani své chlebodárkyni, hraběnce Kačence z Montfortu. Tato horlivá katolička neustále osočovala hejtmana Zelendára u svého chotě Adama z Hradce z protikatolických rejdů.

Ale pán z Hradce nedal dopustiti na starého praktika a hospodáře. – Ani s Krčínem se nebál Zelendár o náboženské otázce polemizovati. Vědělť, že si každý musí obhájiti svá přesvědčení – drahé dědictví po předcích.

Proč Zelendár svázal Krčína příbuzenskými pouty, vysvětlíme si jedině plnými měšci regentovými.

Hejtman hradecký Zelendár, vystavěv si mohutnou tvrz v Lodhýřově, vyčerpal s ní skoro celou svoji hotovost. Zbytek, několik kop míšeňských, strávilo věno dcer. Už by jeho erb i jeho ženy, rodem z Koněhvězd, tak nesvítily. Zelendár by se byl málem zadlužil.

Proto, aby hradecký hejtman strávil podzim života v klidu a v hmotném zabezpečení, svolil k šlojíření své dcerky.

Dne 5. října l. P. 1588 psal o tom hrabě Jan z Hradce, nejvyšší kancléř Českého království, panu vladaři Vilémovi z Rožmberka:

„Vejprosy pana Krčína, služebníka VM, jsou se dnes při přítomnosti Jeho M pana Jana z Pernštejna a jiných mnohých poctivých lidí staly a pěkně z milosti boží vykonaly, i k tomu jsem hejtmana svého Jana Zelendára z Prošovic – hejtmana na Jindřichově Hradci – přivedl, že podle poručení Vaší M a žádosti pana Krčína tak chce učiniti a dcerku svou Kateřinu panu Krčínovi tu neděli před sv. Martinem do Krumlova dovézti a tu jemu ji k stavu svatého manželství dodati…“

Tak na počátku měsíce listopadu manželé Zelendárovi vybavovali Katynku. Výbavu jí složili do kovaných truhlic, v nichž bychom zhlédli: dva lokte tenkého a ¼ štuku švábského plátna, cejchy, prostěradla, stříbrné nožnice i s noži, škatulku s perlami, na tři stoly servítů, 10 švábských cvilinků, ubrusy, ručníky, lněné šátečky, tři cejšky kmentové k povlečení, 15 plátěných plen, dvě prostěradla, jež patří do lože k šestinedělím, náčelničku (plenu k pokrytí čela), bílý čepec a jeden barevný se zlatým paspartem, dvě roucha na utírání hlavy, harasovou záclonku k šestinedělí a jeden čechlík (plachetka na zábal hlavy). Vše druhého dne odvezli do Třeboně.

V úterý po Všech svatých (6. XI. 1588) konala se hlučná a slavná svatba na Krumlově.

Katynka Zelendárova, mladičká nevěsta, okouzlovala svým půvabem nejen JM přítomného pána Pavla hraběte z Casoldu a jeho choť paní Evu z Rožmberka, ale i druhého hejtmana hradeckého, pana Jetřicha Jestřibského z Rýzmburka, jako svědka.

Rovněž ženich Jakub Krčín jako by omládl. Zářil spokojeností, že nyní uposlechl hlasu svého srdce a došel vytouženého cíle. Hlahol zvonů, zpěv a vzlykot nevěsty zaznívaly mu střídavě v uších, takže ani nevnímal ruch a šum nesčetných zvědavců a jásavé zvonění prstýnků. Teprve poslední slova stařičkého kněze, pokorného služebníka božího, vydejřila Krčína –

„Co Bůh spojil,

člověk nerozlučuj!“

Dokončení Rožmberka

Na práce toho roku při díle Rožmberském dohlížel třeboňský hejtman Václav Špulíř, měřička na slovo vzatý. Tento odchovanec Krčínův pravidelně o tom podával zprávu i Jeho M. Tak 28. listopadu píše:

„VM službu svou vždycky povolnou vzkazuji, vysoce urozený Pane, Pane můj milostivý; zdraví a jiného všeho dobrého a potěšitelného za mnoha leta VM od Pána Boha žádám a věrně rad přeji. Přitom VM správu činím o Nové řece Lužnici, že jest již v Krásném poli rozšířena 48 loket od loviště dolů zdéli 60 provazců a pod tím doleji rozdělané, v kteréž lidé pošiřujíce dělají 10 provazců, a co se ji ještě mimoto rozšiřovati má podle vyměření, jakž se vidí, že zapotřebí jest ji rozšířiti, to jest ještě zdéli 37 provazců rozšiřovati. V těch sivých hlínách jest také pohloubena, mám naději jakž zapotřebí bylo…

Datum na Třeboni v pondělí po sv. Kateřině, l. P. 1588.

VM služebník věrný

Václav Špulíř z Jiter.“

Pán Pětilisté růže list jen zběžně přečetl, bylť zahrnut pilnými věcmi.

Na konci toho roku přijal Vilém z Rožmberka na sebe poselství do Polska. Měl u Poláků vybaviti arciknížete Maxmiliána, jatého po zasedání olomouckého sněmu u Bičína.

Ale pro tuhou zimu teprve roku 1589 se vypravil Vilém do Polska. Úlohu vykonal velmi šťastně. Kouzlem své osobnosti i řeči osvobodil Maxmiliána z vězení a zažehnal i válku.

Po návratu z Polska očekával poddaný lid netrpělivě svého pána na Třeboni. I rožmberský regent se stával nedočkavým, bylť s pracemi na Rožmberku téměř hotov. Jen poslední příkazy ještě udílel za pomoci hejtmana Špulíře, Holspolera a i Zelendára.

Tu dobu dojížděl Krčín denně na Rožmberk. Toto osamocení těžce nesla mladičká choť Krčínova. Proto nejednou doprovázela manžela k rybníku. Ale i jiná příčina tu tkvěla, proč Katynka Zelendárova nenechávala svého chotě o samotě. Rozuměla totiž dobře podivným hrám jeho duše. Vědělať, že v tomto čase je třeba posíliti stavitele veledíla a podepříti jeho mysl. Tak činila i dnes s vroucí láskou. Sám regent strahoval, jak přítomnost Katynky působí na jeho ochořelou hlavu jako balzám. V její blízkosti se napjaté nervy uklidňovaly a také tak nebolely. Slova Kateřinčina byla slova povzbuzení a vítězství. A takových slov Krčín potřeboval.

Když Katynka dlela u rodičů v Hradci, prochodil Krčín nejednu noc okolo rybniště.

Mlha, vkrádající se na Rožmberk, tísnila i regentovo nitro. Tak na něho doléhala, že se Krčín, chtěje jí utéci, dral do lesních houštin. Přitom si ruce okrvavil, oblek rozedral, ale mlze neutekl.

Jindy se vrhal do houstnoucího šera, aby rozžhavenýma očima hledal stříbřitou hladinu Rožmberka, kterou dosud nespatřil…

Zato častěji zapadl do páchnoucího rašeliniště. V tom bahništi se pak brouzdal s hlavou schýlenou, až chlad roztřásl jeho kosti. Pak cele promočený a zkřehlý se vracel k ránu do Třeboně. Ne, aby si odpočal, ale aby se jen převlékl a znovu ubíhal k rybništi. Mnohdy neměl času ani vyslechnouti stížnosti dvořáků, čeledi a poddaných Jeho M. Tak jednou Koleneckým od Lomnice, kteří přišli se suplikou, vyřizoval žádost cestou k Břilicům.

Sosnové pruhy lesů střídaly se s lesem tisovým a smrkovým. Jalovcový porost vystřídal v tmavém lese olivové koberce konvalinek, mařinek, lilií, pstročků a vraních ok.

Mohutné duby chránily břehy hlubokých tůní, běloučké břízy krášlily borkoviště. Vrbiny a lepkavé olše hladily vodu u sroubených chalup moučného cechu.

Klapot mlýnů, vrzání pil, pach cihelen, vůně odkrývaného starého vápna a lahodnost chmeloviny doprovázely Krčína za trhové město.

Rožmberský regent odbočil před Kaňovem lesní pěšinou vpravo. Třesulka se tetelila pod jeho nohama. Došed pokraje rybniště, usedl na pařez a zadíval se po Rožmberku.

Podivná proláklina šklebila se před ním. Nebýti v jejím středu dvamecítma vodáků, prohlubujících rejhu, a na severní straně rybnikáři, opravující stonavou hráď, přirovnal by Krčín rybniště k žíznivému žaludku, lačnému po nápoji.

Ale ani na pokraji lesa dlouho nevydržel. Sesmekl se z pařezu a spěchal do rybniště.

Pískovcovitá půda a hlína a jíl…

Regent přeskakoval stružky a strouhy, vějířovitě rozeklané rejhy a potýkal se s mazlavým dnem. Několikrát vytahoval škorně, plné bláta.

„Pěkný spodek, ale zato šeredná klouzačka,“ ulehčoval si vodomistr.

Rybnikáři, vidouce, jak obratně si regent počíná na kluzké půdě, volali na druhy: „Hlehle, jak Kuba dobře klouže!“

„Jak by ne, vždyť má po čem,“ zvesela odpovídala druhá parta.

„Jen se podívejte, jak si to umí vyměřit,“ ušklíbl se partafír Václav.

„Jako s Katynkou – dědek opelichaný!“ kdosi z party zvolal. Srdečný smích doprovázel výrok rybnikářův.

Regent, zaslechnuv hlučný smích, obrátil se k rybnikářům. Vida však, že dále pracují, zamířil k chobotu rybníka.

Šel pomalu, těžce, nohy sotva zvedaje. Na dně za sebou nechával šlépěje, do nichž se hrnuly pentle a pentlíky vod. Chodec v rybništi měnil neustále směr, jsa nepochybně hluboce zamyšlen.

Byla to vlastně jeho poslední obchůzka po díle před napouštěním. Došed na hlavní hráď, zastavil se nad brlením. Pocit blaha nad dokončením Rožmberka rozplamenil jeho havraní zrak.

Prsa se mu dmula a opět klesala jako dorážející vlny na Nevděku. Spokojenost v duši nad vykonaným dílem rozbušila jeho srdce tak, že rozechvělo ozvěnou i stěny celého těla. Sladkost vědomí poctivé práce pro vladaře i lid prolínala mu každou tepnou a žilou.

Teď se mu zamžilo v očích. Před ním vyvstával pelestý obraz. Od Třeboně přicházel rybništěm k hlavnímu jochu zástup lidí. Rytíř Krčín sledoval bedlivě tento houf. Byla to většinou poselstva z obcí, v nichž vyměřoval vodní díla.

Tak poznal zcela dobře posly z Bechyně, Pardubic, Kolína, Hor Kutných, Sedlčan a m. j. Za nimi šli stavové, zástupci všech cechů, Blaťáci, Hanáci etc. Jihočeši mu děkovali za obživnou práci po několik horek a všichni za to, že ochránil jejich pole, dědiny a města od povodní a postavil jim rybníky.

Krčín jako ve snu se konejšil tímto přeludným obrazem. Opájel se nejen sladkými slovy českého poselstva, ale bedlivě naslouchal i vzácnému poděkování z Moravy.

Když z Hané mluvili, regentův obličej se rozzářil krvavou růží. Tvrdé údery do spánků vyrušily jej z růžového oddání. Rozbouřená krev obíhala v jeho těle kvapem poblouzněného rejtara. Tep se zvyšoval a dech se mu krátil…

Rožmberský regent si vzpomněl maně i na olomouckého biskupa – rybnikáře Jana Dubravia. Na toho duchovního pastýře, jenž se zasloužil o rybniční hospodářství na Moravě.

Na podnět svého přítele, biskupa Stanislava Thurza, napsal Dubravius, vlastně Jan ze Skalky-Dubravky na Hradišti, knihu. Obsáhlou práci, již nazval: „De piscinis et piscium, qui in illis aluntur, naturis, libri quinque –“.[58] Jejím úkolem bylo, aby pomohla k rozkvětu zanedbaného rybářství na Moravě. Její poslání se zdařilo. Kniha se stala předním pomocníkem rybářů a její autor neúnavným rádcem v chovu ryb.

Dubraviovou činnost v rybnikářství plně uznával Krčín a mnohé rady jeho si také osvojil.

Ze vzpomínky jej vyrušil příval vln. Vlny se valily s hukotem mocně vpřed, jedny se přelévajíce přes druhé. Když dostihly poselstva, přelily se přes ně a roztříštily se teprve na brlení a hrádi. Voda se vařila… a přeludný obraz zašel.

Jakub Krčín, procitnuv z mámení, přejel si rukama obličej a ubíhal od Rožmberka.

Pádil po vonící cestě, jako by mu zlí duchové běželi v patách. Škorně na nohou sténaly, jak zapadaly do čerstvé půdy, oděv tlačil na potící se tělo a regent jen horečnatě hekal.

Oči rybnikářů doprovázely ubíhajícího až k oboře. Když v ní zmizel, podivně se po sobě podívali. Přední rybnikář povážlivě zavrtěl hlavou a zvolal: „Nevím, nevím… Něco se s ním děje!“ Ostatní němě přisvědčili.

* * *

V záraní druhého dne napouštěli Rožmberk.

Prvním napouštěním rybníka pověřil Krčín hejtmany JM. Sám byl při stavidlech na Nové řece. Ale přesto se zdály ubíhající hodiny regentovi nekonečnými…

Konečně, první posel! Ale s jakou zprávou?

„Pane regente, pospěšte si! Hráď na Rožmberku se trhá!“

„Protrhla se hráď, protrhla se hráď!“ teklo od úst k ústům…

Zanedlouho i celé město zvědělo, co se stalo.

Měšťané, podruzi, mistři, tovaryši, učedníci i ženy, tak jak od práce vstali, spěchali k Rožmberku.

Městští pacholci ujížděli s obecními a selskými přípřežími na pomoc velkému rybníku. Cestou přibírali kdekoho, jen aby zažehnali katastrofu. Přijíždějíce k Rožmberku, viděli, jak už vodáci s pomahači pracují o překot.

Vskutku – hráď se trhala. Nesnesla v počátcích tak mohutného náporu.

Čeněk Holspoler z Hohenštejna, hejtman novohradský, první oznámil neprodleně velké nebezpečí Krčínovi a panu vladaři Vilémovi.

Poté regent spolu s hejtmanem Holspolerem šturmovali v okolních vsích. Úpěnlivý hlas zvonů svolal na 1600 lidí k pomoci. Tito obětavci ve dne i v noci kvapem zachraňovali hráď, která se uprostřed hnula. Pilná čtrnáctidenní práce posílila stonavou hráď. Nejen že ji opravili, ale nadto i zabezpečili jejím rozšířením o celou škarpu. Rožmberský regent poručil dále, aby hráď osázeli duby ve čtyřech řadách. Tak silné kořeny dubů měly napříště tmeliti půdu rybničnatého břehu. I zvlášť schopní baštýři střežili od té doby vody Rožmberka, osázeného v ten čas 2200 kopami mladých ryb.

Tak třeboňští sousedé a přespolní Rožmberku pomohli.

58 Vyšla r. 1596 též v Norimberku a 1671 v Helmstadtu.

Benátská noc

Vlahé letní odpoledne l. P. 1589 vylákalo na sta lidí k Rožmberku, aby zhlédli vzácné divadlo: kratochvíli pánů.

Brzy po polednách přijel Krčín od Veselí, kdež dodělával Horusický rybník, k Rožmberku. Po krátkém uvítání dodal rožmberský regent hejtmanovi a přednímu vodákovi další instrukce.

Sotva byly skončeny, objevily se na obzoru lehké povozy, plné půvabu a něžnosti. Byl to fraucimor pana Petra Voka z Rožmberku.[59] Za tímto parfémem bechyňského pána dojeli další pozvaní hosté a nakonec sám vladař Vilém s chotí Polyxenou.

Pozounáři, zesílení městskými trubači, zahráli na přivítanou fanfáry; pak nasadili trubky k říznému pochodu.

Páni Pětilisté růže, jakož i vzácní hosté, usedli na hrádi za stoly, sroubené z hrubých větví a kmenů.

Z baštýřovy chalupy přinášelo služebnictvo na stůl do zlatova opečenou drůbež a kravinu.

Vodáci zatím rozdělali i pro lid na hrádi ohniště, neb pan Vilém poručil, aby lidu opekli vepře a skopce na posilněnou. – Začala bohatá krmička. Petr Vok rozbíjel pěstí pečené kapouny a stehna podával okolosedícím kráskám a milostnicím.

Měkké maso lepilo se urozenému pánu na ruce, ale to mu nikterak nevadilo. Zamaštěné prsty otřel o hedvábné kalhoty nebo spodkem kabátce. Ale vonící kusy drůbeže dále bil a rval o překot. Kosti se sádelnatými pruhy a s kusy masa házel, jako ostatní stolovníci, za sebe. Budou dobré psům i holomkům.

Po šťavnaté krmičce přivalili baštýři sud tyrolského a hispánského vína. Následovaly přípitky Rožmberkům a staviteli Rožmberka. Poté se pilo na zdraví a bohatý zátah…

Po silném občerstvení se odebrala ovíněná společnost na šífy. Široké i úzké, dlouhé i krátké lodi Jeho Mti vladaře rozhoupaly se na vlnách Rožmberka.

Jedna za druhou lodí se odrážela od břehu, za hrdliččiného smíchu panečnic a kumpánského řehotu jejich kavalírů.

Vřetenovité přídě člunů brázdily klidnou hladinu rybníka.

Kolébavá píseň doprovázela šífy na cestě k protějšímu břehu, kamž vodáci loďmi rejdovali.

Po chvilce teplý větřík rozčechrával koruny stromů a čepýřil vlny Rožmberka.

Slunce na západě krvavělo a vonný podvečer se skláněl nad jihočeskou krajinou.

Muzikanti vesele na hrádi vyhrávali a jejich píšťaly, pozouny a bubny zněly do daleka.

Lid městský i selský obstoupil muzikanty, naslouchaje českým písním, vlašským a francouzským tancům.

Mnozí z kukačů přišli jen proto, aby nejen spatřili velké dílo Krčínovo, ale aby uviděli i mladičkou choť regentovu, již předcházela pověst sličné a půvabné paní. Zajisté se nemýlili, vždyť urozenou Kateřinu si prohlížela se zájmem i krásná choť vladařova Polyxena.

Hluboce se stmívalo… Bubny umlkaly a trouby naposled vydechly. Na protějším břehu rybníka, přímo proti hlavním jochům, zaburácela salva. To třeboňská artilerie vypalovala ránu za ranou. Bylo to znamení, že velká podívaná začíná.

Na mnoha místech okolo rybníka se rozzářily fakule. Různobarevné ohně zažehnávaly houstnoucí tmu; osvětlovaly okraje lesa a pelestě barvily lesknoucí se vodní hladinu. Na hejtmanův povel rozjeli se baštýři po Rožmberku. Hnali šífy, osvětlené pochodněmi, do středu. Uprostřed rybníka u hrubého voru zastavili. Pojednou se vodáci opět rozjeli… Diváci nevycházeli z úžasu, když v ocelové tmě na hladině rybníka zasvítily dvě žhavé iniciály: R – K.

„Vivat! Vivat Rožmberk!“ mocně zaznělo z hrádi, když se mezi iniciálami zaskvěl velký ohňostroj. Světlometač chrlil ze sebe živé farby, rozhazuje je na všechny strany.

Vzápětí nato zazněla ohlušující rána z rakety, jež snad měla dostihnouti kraj zánebí. Ale v neveliké výšce ztroskotala a za úpěnlivého syčení klesajíc, zmizela v chladné vodě.

Provolávání slávy Rožmberkům nemělo konce. Po každé vypálené raketě propukly zástupy v hromový jásot.

Šífy se vracely…

Pelestý pohled se naskýtal z hrádě na mihotající se světla, brázdící vodu Rožmberka. Nejednomu kukačovi se zdálo, že poskakující světýlka jsou skotačící ohniví mužíci, samí žahači.

Čím blíže šífy přijížděly ke koši, tím zřetelněji slyšeli diváci zpěv, hlas skřipek a loutny.

Jakmile první šíf s hosty JM dorazil k hrádi, spustili pozounáři veselý pochod.

Benátská noc vlastně začínala.

Rožmberský regent v bouři veselí a radostí odvedl Kateřinku hlouběji po hrádi. Na konci přehrady – u zámku oba usedli na balvan a zadívali se na ozářenou hladinu Rožmberka a na nedalekou zasmušilou Třeboň.

Krčínovy oči se zarosily a hlava mu klesla na rámě ženino. Kateřinčina hedvábná ruka setřela slzu z tváře a poté se něžně přitiskla k manželově skráni.

Krčínovi hledali samotu…

59 Petr Vok měl za manželku Kateřinu z Ludanic. Svatbou, která se konala 14. I. 1580, vyženil hrubé zboží na Moravě. Vlivem své choti stal se vyznavačem Jednoty bratrské, opustiv lůno římskokatolické víry. Na Bechyni, kde bydlel, vydržoval si hetéry, rozmanité v kráse, půvabu i rase.

Na sedlčanské zboží

Podzimní měsíce rychle uplynuly a brzy se přihlásily tuhé mrazíky s jinovatkou.

Zima toho roku přišla o něco dříve. Vbrzku se zabělaly pole, louky, štěpnice, chmelnice a rašeliniště, stejně jako střechy městských domů a venkovských chalup.

Jehličnaté a jehnědokvěté stromy se prohýbaly tíhou pod sněhovým příkrovem tak, že se zdálo, jako by své nastávající starosti chtěly sdělovati matičce zemi. Polesí vyhlíželo jako sněhová kupa, tak vysoko sníh přikrýval voňavé jehličí. Hvízdající vítr navál i na velikány spoustu vloček třpytných hvězd, takže byly obaleny od koruny až k patě.

Bělostné moučno se rozlévalo v dálkách. Jen tu a tam vystupovaly do popředí namodralé pruhy lesů, ale to bylo ojediněle.

Pod nohama chodců vrzal sníh a zvonková hra doprovázela zkřehlé formany i jejich společníky.

Z chrámů zaznívaly do ulic vánoční zpěvy – roráty, jimiž lid oslavoval Krista Krále a Pannu Marii.

Mendíci chodili dům od domu s betlémem; pěli staročeské koledy. Hospodyně mendíkům přály, dávaly jim tučnou koledu, bylať doba vánoční, doba štědrosti.

Lovecký zámeček Dobrá Mysl u vsi Klece vypadal jako panečnice v hermelínu.

Sněhový šlojíř s žertéřskými rampouchy zdobil oblíbené vladařovo sídlo. Vilém po r. 1583, byl-li na Třeboni, častěji dojížděl do tohoto libohrádku. Zvláště po zájezdu z Polsky dlel nejraději v tomto loveckém zámečku; každá síň a komora uchvacovala jeho mysliveckou náruživost. Parohy, rohy a preparované hlavy medvědů, rysů, divokých vepřů – rozvěšené po zdech – měly pro vladaře stejný půvab jako tu uložené sítě na husy, kačice, nebo Karníř, Beránek, Krabáč a Bašta, tenata to na velikou zvěř.

Stejně milý mu byl i sokolník, který při zámečku cvičil sokoly, choval krahujce, jestřáby a rarohy, nebo psovod, který mu při honu opatroval honící ohaře, pokorné chrty a čmuchací vyžlátka. Rovněž ráda byla vladařem viděna i buclatá Zuzana, manželka sokolníkova.

Dnes však celé toto radostné ovzduší zámečku zkazila chvilka hořkosti. Rožmberský regent si totiž vyžádal od pana vladaře odpuštění ze služby.

Teď spolu ještě naposledy seděli v zamilované síni vladařova zámečku Dobré mysli.

Vilém se velmi těžce loučil s odcházejícím regentem, bylť Krčín služebník jeden z nejvěrnějších.

Nyní po druhém poháru vína se nemohl vladař ubrániti mocnému pohnutí. Plakal… Vědělť dobře, že i s Krčínem dohospodařil na svém panství, neb zdraví a síla již mu tak nesloužily.

Teprve hřejivá slova regentova o kratší cestě mezi Sedlčany a Prahou než Třeboní a sídelním městem ukonejšila starého pána. – Na zpáteční cestě z libohrádku k Třeboni přemohla oba národohospodáře únava. Jen pobledlá luna doprovázela chladnou sanici…

* * *

Na druhý den zašel Krčín naposled k Světu, aby se s rybníkem rozloučil. Nepohnutě stál na hrázi a svůj orlí zrak upíral do dálky – k samotám Odměnám. Po chvíli, setřev si stékající horkou slzu, odebral se do města.

Rozloučiv se s přáteli, spěchal k své mladičké choti. Ještě toho dopoledne odjížděli Krčínovi z Třeboně.

Sluneční koule se namáhala paprsky otepliti chladnoucí zemskou kůru a mrazivý vítr šlehal neúprosně rybničnatý kraj.

Krčínovi opouštěli v saních Rožmberkovo město. Ještě naposledy zahlédli rynk, pak v dáli vrata klášterní a již vjížděli do Starobřilické brány. Fortnýř v brance zamával bývalému regentovi rukou, chtěje za ním ještě něco zvolati, ale nakonec se odmlčel.

Koně pádili od branky, až sníh vysoko poletoval.

Když byli Krčínovi již daleko za mostem, odlehčil si branný: „Sbohem, pane Krčíne! Byl jste přísný, ale co naplat, hospodářství jste rozuměl!“

Na záměstí zvolnil kočí běh koní, takže mohl rytíř z Jelčan zcela dobře přečísti na opelichaném domku: „Zde k vidění jsou jesličky.“ Mladičká žínka všimla si rovněž toho nápisu, i přitulila se k svému manželu a odevzdaně mu položila hlavu na rámě.

Zvonky jásavě zvučely, dvě srdce tloukla v souzvučném spádu po staré silnici.

Rytíř Krčín se ještě otočil nazad a pohladil očima město vladařovo, klášterní věž a cimbuří městských hradeb.

„Nyní náležím jen tobě, Katynko,“ pravil Krčín.

„A zboží sedlčanskému,“ rychle dodala Kateřina a lehce se pousmála.

„Máš pravdu, medová hrdličko,“ usmál se rytíř, nečekaje tak pohotové odpovědi, „ale na svém bude Krčín hospodařiti ještě svědomitěji než na cizím!“

„Na našem, můj aquariuse,“ zazvonilo z úst ženuščiných.

„Pravdaže, stříbrná rybičko,“ odvětil Krčín a uzavřel jí ústa nekonečným polibkem.

Cesta jim ubíhala v stálém militkování… Vtom pán z Jelčan a na Sedlčanech náhle zvolal, prudce vymrštiv do výše pravici: „Přece jsem udělal dobře. Než sloužit budoucímu vladaři Petru Vokovi, tak živořiti raději v rašeliništích! Představ si, má nejdražší, že po veselce nedopřál sluchu mé naléhavé suplice! Pravil svému hejtmanovi, co mi na stárnoucím houžvičkovi?“

„Protože si připravoval mladšího učedníka Jiřího Homuta, můj pane!“

„Z Harasova, mého odpůrce! Ale jen ať regentují spolu! Možná, že se co nevidět dočkám jejich konečné buchhalterie!“ zvolal rytíř a mávl rukou k Bechyni.

„Věc ponech soudu Prozřetelnosti boží! Spravedlivá věc vždycky zvítězí,“ odpověděla Katynka a přitulila se k srdci svého ochránce.

Za katastrem města Třeboně vítr ztichl, takže se počasí stalo snesitelnějším. Přesto se z tlamy a nozder běhounů řinula vodní pára v takovém množství, jako by ji vydávaly kameny polévané v lazebně.

Bělostný příkrov se třpytil široko daleko. Zabíral pole, role, ouhory, vesnice, vesničky i samoty, zanechávaje na nich namodralý nádech.

Jen tu a tam se temně šklebily močály, prodravší se tvrdě z hustého hermelínu.

Břilice, poddaná vesnice Rožmberků, skrývala se po levici jako umouněná hrdlička, vypadlá z Dunajické hory. Zasněžený hřeben vlnité vypnuliny doprovázel jedoucí po staré pražské silnici dosti daleko. Dnes tak krásně svítila ta Dunajická hora. Vypadala jako princezka z křišťálového hradu, dýchající předzvěstí jara v této žírné rovině. Svou něžnou zádumčivostí okouzlila i chvátající.

Na rozhraní Kaňova a Rožmberka dal Krčín zastavit. Seskočiv ze saní, přimáčkl si beranici na hlavu a pospíchal k ledové ploše rybníka. Kočímu poručil, aby jel s paní dále a poté vpravo zabočil na cestu k Rožmberku.

A tak se Krčín sám brouzdal sněhem k svému životnímu veledílu.

Rožmberk se oddával zimnímu spánku. Jen u jochů zurčela voda, derouc se k nově postavené baště. Příkrov rybníka vypadal místy jako šachovnicové pole; byla to práce správných pěšáků, kteří vysekáním ledu přiváděli více vzduchu a zesilovali rybám lupenité žábry.

Když rytíř došel rybníka, postál chvíli na hrádi se zkříženýma rukama. Před jeho očima se vykouzlil celý postup prací od začátku, tvrdě, nesmlouvavě, ale poctivě k šťastnému konci.

„Tvrdý oříšek jsem rozlouskl, pane Viléme! Buďte hrd na toto dílo, na váš Rožmberk!“

Pak rytíř popošel několik kroků k místu, kde na dřevěném kříži pněl Ježíš Nazaretský.

Krčín sňal zkřehlou rukou beranici, rozhlédl se znovu po Rožmberku a zvolal: „Buď požehnáno dílo, počaté Bohem Vykupitelem k jeho větší slávě, ke cti pana Viléma z Rožmberka a k ochraně jihočeského kraje a lidu!“

Poté, obrátiv se k Ukřižovanému, pološeptem dodal: „Můj Ježíši – tichý Trpiteli – buď mně v hodině poslední milosrdným soudcem –“ Políbiv kříž a setřev si slzy blaženosti, ubíhal od rybníka…

Na zaváté stezce, po níž ještě nedávno rybnikáři dopravovali kámen k fochu, setkal se s jedoucími saněmi. Celý upocený skočil do nich a přisedl k své paní. Kočímu, sedícímu vzadu, poručil, aby pospíšil na pražskou cestu.

V ohybu stezky popatřil ještě jednou stavitel na své dílo, ale třpytící se Rožmberk kalně mu zešedivěl v jeho zamžených očích. Unavená hlava hledala Kateřinčino rámě, jeho ruka tápala po něžném pohlazení… Katynka podala mu obě ruce – Krčínovi odjížděli od Rožmberka.

Stará pražská cesta se vinula stružkovitě před nimi. Přebíhala z roviny do vyvýšenin, vnikala do žlabů, obíhala úžlabiny, vysmívala se bestrevům i nadýmáčkům, probíhala pasekami a lesy, vyhýbala se močálům a pralesům.

Po polednách se válely po obloze tuči, silné jako gbely, ale sněhová bouře byla daleko. Zato víc a více se šeřilo a šero houstlo. Starožitný Tábor je vítal v době, kdy se již nad krajem rozprostřela škaredá tma. V Táboře přenocovali.

Po blažené noci, druhého dne v záraní vyjeli Krčínovi z bran táborského Hradiště.

Nevšední cesta z Tábora ubíhala jim v milostném mámení tak, že již v čas nešporní dojeli města Sedlčan.

Po adventu

Starý kostelík sedlčanský sv. Martina (zbudovaný ve 14. století) stal se rovněž útočištěm Jakuba Krčína.

Pán města Sedlčan byl horlivým katolíkem. V adventu, který toho roku trval plných čtyřicet dní, nevynechal ani jedné ranní mše svaté.

Zvláště zpěvem se činně účastnil oslav Všemohoucího. Sedlčanský literátský sbor, pěstující chrámový zpěv, měl nyní pilného a štědrého člena.

Leč ani členové literátského bratrstva nechtěli zůstati dlužni svému členu. Odplatili mu tak jednoho dne po adventu. Stalo se tak o slavných křtinách prvorozené dcery Krčínovy Mariany.

Regenschori kůru sedlčanského přišel v ten den se všemi literáky do hřejivého domova sedlčanského pána, kdež muzikou oslavili radostnou událost.

Radostným zpěvem potěšili šťastnou paní Kateřinu a byli od ní obdařeni všelikými sladkostmi a dobrotami. Rovněž přešťastný otec, hýčkající v náručí malou Marianu, děkoval dojat milým literákům…

* * *

Za toho času dohotovili v Třeboni smlouvu mezi měšťany a JM vladařem, doporučenou již dříve regentem Krčínem.

Tímto zápisem přepustila Třeboň Vilémovi z Rožmberka na tři léta své várky, protože panské předtím nestačily zásobovati tolik dělníků při stavbě Rožmberka.

Za to dal vladař třeboňským měšťanům potřebnou násadu do rybníků a odpustil jim nějaký ourok z kontribucí. Obci postoupil mejto, daroval palivové dřevo a přenechal jí k užívání Jamskej rybník. Z uvedeného je patrno, že Krčín nepřímo obohacoval vladařovo město – Třeboň. Proto mnozí třeboňští starousedlíci Krčína po odchodu v dobrém vzpomínali, ač mu jiní, zvláště lid obecný, nemohli přijíti na jméno. Proč žil u lidu v tak neblahé paměti, zavinila především jeho drastická přísnost, nesmlouvavost a osobní skrblivost. Proto u poddaných JM nezanechal býv. regent příliš růžovou vzpomínku. Snad by byla bývala celé večery jeho osoba na přetřesu, kdyby nebyla mysl lidu zaujala jiná událost.

Letošní rok postihla jihočeský kraj zhouba: zemětřas. Přišel nečekaně jako ten dešť před pěti lety, v úterý po Květné neděli, na různá místa v Čechách. Tehdy v Jičíně, Křinci, Táboře etc. pršel krvavý dešť, červenému tarantovému vínu podobný, který v kádích pod žlaby stojících nejlépe se spatřoval. V těch kádích mezi vodou nacházela se ta krev dešťová v kusech jako červené maso dohromady zválené.

Byl to velký zemětřas, o kterém vyprávěly ještě prabáby pravnukům svých dětí. Svědčí o tom zaslaný list Petru Vokovi z Rožmberka:

„Milostivý Pane! Pominouti jsme toho nikoli nemohli, abychom VM ve známost uvésti neměli o velikém a přehrozném strachu, kterýž na nás milý Pán Bůh pro veliké hříchy naše dne včerejšího a před večerem a potomně této noci po páté hodině dopustiti ráčil; nebo takové zemětřesení ne na jednom místě aneb v některém domě jest bylo beze všeho větru, ale téměř všecko město toho oučastno bylo a v velikém strachu jsme postaveni byli…

Na špitále byv velký kamenný kříž od několika set let postavený, ten jest padl; při velikém kostele tu se samo v jeden zvonec zvonilo. A tak jak jest milý Pán Bůh svú moc prokázati ráčil a jaké veliké zemětřesení bylo, pro velikú bázeň a strach téměř toho všeho vypravovati nemůžem; nebo to tak všecko jest se dálo, jako by město již svú zkázu – čehož milý Pán Bůh uchovati rač – vzíti mělo. A netoliko, aby to na městě bylo, ale, jak jsme v jistotě od sousedů zpraveni, že i v poli to jest se stalo. Děti pak malé v mnohých domech ze spaní tak velice zděšeny jsouce velikým hlasem plakaly; v světnicích mnohých okna, lišty, z některých štítů vápno pršelo atd.“

* * *

Požehnaný a plodný rok hospodářství na sedlčanském zboží Krčínovi vynášel. Rytíř Krčín stál v tehdejší době na předním místě v seznamu českých urozených rodů.

Na rozloučení se starým rokem věnoval, v pokoře boží, sedlčanskému kostelu nádherný kancionál. Tento zpěvník z roku 1591, vyzdobený skvostnými miniaturami Štěpána Lounského, byl cele pořízen nákladem Krčínovým.

Malíř kancionálu zvěčnil vzácného dárce rytíře Krčína ve skupině členů literátského bratrstva. Vyobrazil ho ve společnosti vpravo, v bílém klobouku, se zlatým řetězem na krku, a opásaného kordem.

Listy Krčínova kancionálu jsou svázány v silné kožené desky, ozdobené uprostřed šestilistou růžicí. Otevřete-li tepané desky, spatříte na titulním listě znak Krčínův a Rožmberků.

Za těmito erby následuje latinské dvojverší:

„To je skvělé znamení pravého šlechtictví Jakuba Krčína, pána z Jelčan a Sedlčan, jenž dílo to pro chválu věčného Hřimatele založil vlastním nákladem, když jako otec Sedlčanským dobře vládl a veškerou silou hájil jejich prospěch. Je to přece zjevný dar posvátné zbožnosti rytíře a jistě k slávě boží. Fecit Štěpán Lounský.“

Poté následují obrazy, jeden krásnější druhého, text i iniciálky a všechny ke cti a chvále boží.

Alchymistou

Kromě Sedlčan si oblíbil Jakub Krčín Nový hrádek Krčínov. Tady v Křepenicích trávil veškerou dobu svého oddechu, věnuje se pilně kumštu alchymistickému…

V Čechách a na Moravě kvetla alchymie již od 14. století, a proto není divu, že adepti tohoto kumštu byli ze všech vrstev obyvatelstva. Kdekdo chtěl vyrobiti z prostého kovu zlato nebo vyčarovati kámen mudrců – elixír života – nebo připraviti perlovou tinkturu.

Mezi poctivými laboranty žila však spousta kunstléřů, šejdířů, podvodníků a hochštaplerů, kteří se sletovali k svým obětem jako krkavci k mrše!

Na Krumlov a Třeboň přibyly vždycky tyto hladové pijavky přímo z Rudolfova Pražského hradu. Byl to pelestý výkvět kouzelníků; zvláště mezi nimi vynikal: magister Jeremiáš Waldeuer z Greipelšteina, Daniel Prandtner, Ondřej Wolsecker, Bohumil Töpfer, Jan de Sole z Pasova, Lipenský z Tejna, Edward Kelley, rytíř z Imany a m. j.

Všichni tito umělci stáli pověrčivého vladaře Viléma z Rožmberka spoustu peněz.

I ke konci svého života byl pan vladař od těch podvodných laborantů tak jatý, že jim činil podivné zápisy. Tak 15. července 1592 nějakému Kryštofovi z Hirštemberku se zapsav, když hejtman Kryštof dal se slyšeti, že umí dvě tajnosti. Předně v jednom měsíci stříbro v ryzí zlato proměniti s pateronásobným užitkem a za druhé z jedné hřivny stříbra tři loty čistého fajn zlata vytáhnouti. – Za to se mu vladař zapsal – kdyby jej tomu kumštu naučil – 6000 dukáty.

Jiný chytrák opět umluvil vladaře Viléma, až tento uvěřil, že zlatí semena v zemi. Ta pak růsti mohou, když se k setbě připraví. Tak šejdíř vymluvil na pánu 80 dukátů na zlaté obilí. Zlatoděj na jednom místě zasel zrna a kropil je k tomu strojenými vodami. Za nějaký den vyzdvihl u vladaře další zálohu a poté hned pryč vyvázl…

Však nejtučnější bakšiš shrábl od pána nějaký Antonius Michael. Byla to nejhladovější pijavice, která starého pána hubila čarami na zdraví i penězích. – Po smrti Vilémově, na druhý rok, rovněž zlatoděj Michael „podvolil se umříti na svém urputném, podvodném, lehkomyslném kynstléřství a u vězení zcepeněl“.

Proto byl Krčín v alchymii velmi opatrný. Znal se sice z rožmberského zboží s mnoha alchymisty (v Křepenicích jej dokonce vyhledal alchymista Sendivoj, Dee a Kelley),[60] ale nešel ve šlépějích Vilémových ani pána Rodovského z Hustiřan nebo Jana Zbyňka Zajíce z Házmburku. Ti totiž utopili všechno své hotové jmění v laboratořském kumštu.

Krčínovi se stala alchymie spíše zábavou než výdělkem, toho si byl pevně vědom…

Podle vzoru kutnohorské kuchyně si zařídil na Novém hrádku Krčínově černou kuchyni.

Vlastní alchymistická komora byla klenutá místnost, nezasvěcencům nepřístupná. Vstupovalo se do ní po třech schodech, dubovými dveřmi.

Na prvním schodu poznamenal Krčín své heslo: „Festina lente – chvátej pomalu!“.

Na druhém stálo: „Stupeň k moudrosti“, na třetím: „Poznej sebe a hleď na konec!“.

Nad vchodem určil světové strany a poznamenal: „Východ-jaro, jih-léto, západ-podzim, sever-zima.“

Vešel-li kdo do laboratoře, upoutal jej velký nápis: „Kdo zjeví toto tajemství, je proklet!“

Stěny kuchyně zdobily základní obrazce alchymistických živlů, a to zvlášť pro oheň, vodu, vzduch i zemi.

Uprostřed komory stálo ohniště. Do volně hořícího ohně dmýchal měchem Krčínův sluha – fámulus.

Vpravo stála tavicí pec „athanor“, obroubená kameny. Na této alchymistické peci, v níž topili dřevěným uhlím, stál větší kelímek s kovem.

Poblíže peci zářil v tyglících kov. Na stolku se vyjímaly křivule, žlice, nádoby tavicí (kelímky různé velikosti), náčiní destilační, třecí misky a mramorové moždíře.

Na druhé straně athanoru stál velký železný kotel.

Po levé straně v hlubokém výklenku se honosily police. Na nich se šklebily lebky různých zvířat, mezi nimi i lidské hnáty, přesýpací hodiny a vycpaný výr.

V samotných policích se těsnaly folianty ve vepřovině.

Tak se tu mačkaly vzácné prvoknihy, jako: „Traktát trojjedinému Bohu, nejlepšímu a nejvyššímu posvěcený a nejjasnější a nejšlechetnější Alžbětě, královně Anglie, Francie etc.… z povýšenosti věnovaný – Cornelius Alvetanus Arnsrodius“ – r. 1565, „Poklad nad všecky poklady – Elixíru mudrcův císařovny Karla IV. české královny“, „Sendivoje“, „De sulphure“, „Cesta spravedlivá v alchymii“ – z r. 1457 a „Theoriky Raimunda Lullia“. Z r. 1591 „Kuchařství, tj. knížka o rozličných krmích, kterak se užitečně s chutí strojiti mají“ od alchymisty Rodovského. Mimo to se hrbily v přihrádkách další alchymistické spisy, pojednávající o potřebách denního života: o výrobě pergamenu, papíru, inkoustu, mýdla, svíček, parfému, léků aj.

V druhé místnosti, značně prostorné, zřídili skladiště. V magacínu bylo uskladněno mnoho pytlů, truhlic, kamenných i hliněných nádob. V nejednom připomínal sklad venkovský štok (= obchod). V pytlích tu ležely duběnky, bukvice, prskořen a šmelcovní couk. V truhlách se skrývaly alchymistické principy: síra, kuchyňská sůl a uhlí. Rtuť, jakož i mnohé vonné oleje, byly uzavřeny v skleněných lahvích.

V mramorových nádobách uchovával Krčín rozmanité vzácnosti, jež získával pod pečetí nejhlubšího tajemství, a ještě za tučnou odměnu. Tak se pod mramorovými stěnami choulily vlasy z nezkaženého chlapce,[61] panečnice, ztuhlí hadí samci, sušené zákvěty černobýlu, potměchuti, pelyňku a m. j.

Potřebné věci do kuchyně obstarávali mu zvláštní sběratelé. Tak k zlatodějným pokusům mu dodával – pod rukou – kominické saze, pěkně černé jako smůla, pražský dvorní mestkomín de Martini. Tentýž Martini, jenž v přísné tajnosti zásoboval i samotnou alchymistickou kuchyň císaře Rudolfa Druhého.

V tmavém koutě choval Krčín hliněné nádoby a sudy s životní a destilovanou vodou, víno pálené a mnohé jiné lektvary. – A nad tím vším v černé kuchyni vladařil Jakub Krčín a jeho fámulus Vojta, který pomáhal svému pánu již v klášterní kuchyni třeboňské. I dnes v letní podvečer laborovali oba adepti zlatodějství v tajné komoře.

Černá kuchyň plně zářila ve světelných pruzích.

Magister Krčín připravoval olej mudrců, vyznačující se obzvláštní léčitelskou silou.

Fámulus pilně dmýchal oheň do tavicí peci. Aniž byl ustal v své práci, otázal se Krčína:

„Víte-li, magistře, že purkmistr a rada města Třeboně odsoudili Mertla?“

„Toho biřice?“

„Ano. Představte si, že kradl, dva mordy vykonal se svými pomocníky a při několika mordech i mordovati pomáhal… Však mi krajánek holického mlynáře říkal, že zaslouženému trestu neušel. Nejprve byl smýkán koněm po ulicích; pak na popravním místě byly mu kolem hnáty zpřeráženy a poté i do kola vpleten, aby k hrůze a přestrašení jiných mordéřů s tím kolem vyzdvižen byl –“

„Eh,“ mávl rukou magister, „raději čuš a dmýchej!“ Pak popošel k svému fámulovi a pravil: „Pamatuj, Vojto, že jenom ohněm se dílo dokonává, a ne planým žvaněním… Ohněm se tře, destiluje, hnojí, čistí, sublimuje, rozpouští a napouští! Proto si po druhé raději víc hleď měchu!“

Fámulus se díval podivně na svého mistra. Pot z čela se řinul pomocníkovi, ale ten přesto ještě přidal. Měch se rozšuměl a dvojnásobně chrlil vzduch do řeřavého dřevěného uhlí.

„Oheň je krajní pól nezbytné soli. Ohněm zapuzuji temnotu a zaháním zlé duchy,“ pokračoval magister a odešel k odvažování principů. Odvažoval přesně tak, jak stálo v alchymistickém „Velkém díle“: 30 liber soli, 30 liber vinného kamene, 5 liber soli z dubového popela, 5 liber soli z nehašeného vápna a 10 liber síry.

„Oheň je náš živel!“ pravil zlatoděj Krčín a po něm opakoval stejně tak i Vojta.

Po odvážení principů se magister a fámulus řídili přesně podle receptáře: „Vše roztluč a smis v skleněné nádobě a zalij ostrým octem. Pak rozhřej za mírného míchání, aby se vyloužila vzdušná sůl. Tu půl hodiny povařej na ohni a nech ustát. Poté tekutinu slij a filtruj! Co zbude na dně, je sůl mudrců. K ní přidej destilovaného octa, až nabude podoby olivového oleje. Potom vše smíchej s dvojnásobnou váhou destilovaného octa a znovu předestiluj! Nato přidej do kolby dvojnásobný obsah životní vody a opět destiluj, až se obsah vysuší. – Když látka ztvrdla účinkem ohně pod nádobou, roztluče se prášek a rozloží na olej v tavicí pánvi. Poté se znovu destiluje a tři dni se pálí nad prudkým žárem… To čiň, až připravíš pitné zlato.“

Čtvrtého dne zlatodějové vyrobili olej mudrců a uložili jej mezi vzácné elixíry a drogy. Vzápětí nato se připravovali na další pokusy.

Alchymisté na Krčínově byli neúnavní. Dychtili den ze dne po elixíru, který z prostých kovů vytváří stříbro nebo zlato, který vyzařuje drahokameny a který zachovává zdraví.

Toužili po kameni mudrců. Po tom vzácném klenotu, jehož postrádal i sám císař Rudolf II. a po němž se marně pídil. Proto není divu, když jednoho dne Krčín vyšťoural v Sedlčanech žádaný recept, s jakou radostí ubíhal do čarodějné kuchyně.

Tam v tajemném ovzduší, zahloubán v plesnivé listy, znovu a znovu četl: „Kámen mudrců dělá se ze dvou věcí, z ducha a duše, jež jsou Sluncem (zlatem) a Lunou (stříbrem). K nim se přidává třetí věc, kovové tělo, aniž by počet dvou byl zvýšen.“

„Aniž by počet dvou byl zvýšen,“ opakoval si několikrát Krčín.

Příštího týdne připravovali na Novém hrádku Krčínově v Křepenicích kámen mudrců, zlato spokojenosti…

60 Ed. Kelley v ten čas vydal svůj spis „De lapide philosophorum“, věnovaný císaři Rudolfovi II.

61 Vlasů z mládence používalo se k přípravě roztoku proti komárům. Rp. z knihy O. Legercrantze: „Papyrus…“ zněl: „Vezmi a rozřeď prasečí lejno s vlasy nezkaženého hocha. Uvař to a nalij na komáry.“

Poslední vladařova cesta

Když l. P. 1592 podpisoval sedlčanský pán Krčín trhovou smlouvu, koupiv od Jindřicha Sádla z Vražné Skrýšov a od Oldřicha st. Pořešín za 1050 kop míšeňských, přivezl mu posel z Prahy list. V listu mu přátelé sdělovali, chce-li naposled spatřiti pana vladaře Viléma, aby neotálel a přijel.

Ačkoliv se Krčín vypravil okamžitě a po cestě ani koním nedopřál oddechu, přece pana Viléma Rožmberka nezastihl mezi živými.

Jak mu v Praze sdělili, rozloučil se vladař rožmberského domu to pondělí po čtrnácté neděli po sv. Trojici – 31. srpna 1592 – navždy s tímto světem.

Žalost byla nesmírná. Všichni podjednou i podobojí oplakávali tohoto mírného, pokojného, štědrého, udatného i prozíravého vladaře.

Též Krčínovi se hrnuly po lících hustě slzy, když viděl na loži odpočívati mrtevce. Tělesné pozůstatky vladařovy byly zprvu vystaveny v kostele sv. Jiří. Teprve 26. října odvezli 57letý zákvět pětilisté růže k svatému Tomáši na Malou Stranu.

Smuteční průvod zahajovala jezuitská pacholata. Za nimi šli choralisté Pražského hradu, zpívajíce tklivé žalozpěvy.

Za choralisty šlo Bratrstvo boží a Tovaryšstvo Ježíšovo, držíc v rukou zelené a červené voskovice. Pak následovalo katolické kněžstvo se žlutými svícemi v rukou, mniši od sv. Tomáše, Jakuba a řeholníci ze Strahova.

Po obou stranách podle nich se ubírali poddaní Rožmberků, nesouce erby pánů. Za římským kněžstvem šli panští úředníci, zemané a dvořáci. Pak následovali císařští muzikanti. Předně bubeníci s vlašskými bubny a trubači s trúbami, troubíce smuteční pochody. Za hudci následovali kanovníci pražské kapituly v čele s opatem strahovským.

Za nimi krok za krokem se loudali čtyři koně s praporci. Prvnímu koni splývala ze hřbetu černá ursinovská korouhev s rožmberským erbem. Druhý kůň byl ozdoben v černý aksamit a nesl pět erbů, dílem krumplovaných. Třetí kůň byl pokryt damaškovým praporcem se všemi erby Rožmberků. Čtvrtý kůň nesl pět velkých erbů.

Ti, kteří koně vedli nebo korouhve nesli, byli většinou samí urození páni. – Pražské chodníky k sv. Tomáši byly přeplněny zvědavci i hosty… Hrany zněly, choralisté zpívali a hudci teskně vyhrávali.

Nejedny oči v davu se zarosily, vidouce, jak česká šlechta doprovází svého druha, padlý sloup Českého království.

Za smutkovou korouhví, za níž veden osobní kůň vladařův, kráčel hrabě Šlik, nesa pozlacené ostruhy Vilémovy.

Za jmenovaným šlechticem v přiměřené vzdálenosti nesl hrabě z Valdštejna meč, pan Smiřický pozlacený helm, Adam Gall Popel štít a pán ze Šternberka zlaté rouno na černém aksamitovém polštáři.

Za nimi nesli rytíři v truhle mrtvé tělo. Rakev z obou stran doprovázeli císařští drabanti a hartšíři.

Paní Polyxena-vdova, vedena jsouc od dvou pánů, velmi kvílela a umdlévala. Za ní šlo v smutku několik jiných paní, vedených od pánů.

Smuteční průvod uzavíral Petr Vok z Rožmberka, bratr Vilémův, p. Adam z Hradce, Jan Hrabě ze Sezimu, p. Hofman, prezident dvorské komory, Joachim Oldřich, hrabě z Fürstenberku, p. Oldřich Popel, poselství florentské, nejvyšší hofmistr Jiří z Lobkovic, Paul Trautson, dvorský maršálek, pak císařští radové, soudcové a m. j. dvořané.

Druhého dne byla v malostranském kostele sv. Tomáše sloužena strahovským opatem zádušní mše. Po ní bylo mrtvé tělo naloženo a převezeno z Prahy do Krumlova.

Dne 10. prosince konal se pohřeb předposledního Rožmberka v Krumlově; pohřbu se rovněž účastnil Jakub rytíř z Jelčan a z Sedlčan. Tělesné pozůstatky Vilémovy byly sneseny od rytířů, kněží a opata vyšebrodského i korunského do velkého kostela krumlovského a v něm k věčnému odpočinku uloženy…

„Roku 1593 počalo se dělati epitaphium panu Vilémovi z Rožmberka, kteréž postaveno slavně a nákladně v kostele farním krumlovském; přes 3000 kop míš. pánu na ně šlo nákladu. (Nejvejš nade vším postaven byl rytíř rožmberský s koněm, kteréhož po časích jezuité, bavše se, aby snad na ně dolů vyskočil, odtud sníti dali.)“ V. Březan.

Verbování

Sníh rostl a opět pozvolna mizel.

Do únorového bahna vkrádalo se jaro. Tiše, nevtíravě, tak, jak přicházelo málokdy.

Na Sedlčansko přišla Vesna o něco později, ale zato s plně rozvitými pupenci. Stráně zasvitly šťavelově a pole vstávala ze spánku.

Hospodáři obhlíželi osení a podruzi dokončovali poslední přehlídku nářadí. I v řemeslných ceších se rozproudil mízný život k budování úspor.

Z gotického kostelíka Svatomartinského v Sedlčanech se ozývaly velebné písně: „Jezu Kriste, ščedrý kněže“ a „Bože všemohúcí“, zvěstující, že vstalť jest všeho lidu Spasitel.

Zelené Velikonoce, svátky míru a pokoje, dobu pomlázky a koled, však vzrušila smutná píseň, jež se jako lavina šířila od úst k ústům:

„Amen, dejž to, Bože milý,

prosíme tě, starý, mladý,

pro Jezu Krista, syna tvého,

poraz Turka ukrutného

i všechnu rodinu jeho.“

Na obzoru se opět objevila válka s nevěřícími machometány. Znovu šturmovali… Srdce božích poslů vyzývala věřící, bila na poplach, bojíce se ukrutentsví a harače.[62]

K vyvíjejícím se událostem pohlížel Krčín nedůvěřivě. Přikoupiv letos za 12 300 kop míš. panství Obděnice a Podhájí, měl obavu z nedostatku zemědělců, právě najímaných k žoldnéřské službě.

„Ó verbování, veselé verbování,“ povzdychl si na sedlčanském rynku Krčín, uslyšev v postranní ulici nebývalý hluk.

Na rynk vyrazila z úzké ulice rota žoldnéřů s důstojníky. Píšťaly do pochodu zavýskly a bubny zavířily. Žoldnéře doprovázela městská mládež.

Starousedlíci povážlivě pokyvovali hlavou za pochodujícími a ženy ronily slzy.

Žoldnéři si však vesele vykračovali. Hlučně se smáli, rozdávajíce veselost na všechny strany. Na plačící matrony volali: „Pojďte s námi, potřebujeme markytánky. Pojďte, s námi je veselo!“ Sem tam některý rozjařilec v houfu vyskočil a na důkaz radosti vzkřikl: „Juchú!“

Uprostřed rynku postavili verbíři hrubý stůl. Za něj zasedli důstojníci, padesátníci, desátníci a starší soldateska. Vedle stolu postavili císařský prapor, vlnící se ve směru větru, a korouhev zdejšího pána.

Z protějšího městského mázhausu přinesla soldateska konvice a džbány, vrchovaté hořkého piva „Krčína“. Rovněž i bílé pivo a kořalku ze šenku a vinopalny nosili a pokládali před verbovací komisi. Vojenské čepobití přivábilo četné kukače, kteří se od stolu nemohli ani odtrhnouti.

Verbíři si zespolka a tak po kamarádsku připíjeli. Pak hodili na dubový stůl zvonivé měšce, plné kulatých grošů, a verbování započalo.

„Verbujeme k rejtarství, verbujeme na rejtařinu!“ zvolal poddůstojník a vyhodil vysoko nad stůl měšec. Ten dopadl znovu na stolní desku a tak mocně zazvonil, že okolostojícím až zasvitly oči a zrudily se tváře.

Poté vedoucí důstojník prostými slovy líčil žoldnéřský život jako život bezstarostný, plný požitků, radovánek, cestování a dobrého bydla.

A aby viděli sedlčanští mládenci, že je tomu vskutku tak, počala soldateska o překot chlastat, až jim proudy chmeloviny a vína tekly z koutků. K tomu rozjaření verbíři začali zpívati vojenské písně. Při zpěvu se objímali, a dokonce po hrbolatém dláždění poskakovali. Jeden žoldnéř popadl i markytánku a počal s ní tancovat k velké veselosti všech.

Sedlčanská mládež záviděla žoldákům volný život, a proto stála tu jako u vytržení.

Do večera se přihlásilo u verbovací komise na desítky rekrutů. Stará soldateska je vyčastovala prvním žoldem, několika pražskými groši a sedlčanským mokem „Krčínem“.

Třetího dne odpochodovali verbíři, samí veselí a fešní kumpáni, na Krásnou Horu. V Sedlčanech zanechali po sobě jen kouzelný pach vojenského života a pak mnohá zlomená srdce panečnic, vdov i potvorných bab.

62 Harač byla vysoká daň z hlavy.

K Rožmberku

Dni a měsíce míjely.

Jakub Krčín se stal po třetí otcem.

Ačkoliv si přál syna, třeba Jakoubka, řízení boží určilo jinak. Po druhorozené dcerce Anně Kateřině přišla další chůvička – Ludmila. Ale přesto se cítil nucen poděkovati Bohu, že jej obdaroval nejvzácnějšími klénoty: čistými dušemi dětí.

Maně si vzpomněl na bohatý, a přece tak chudý rod Rožmberků. Vilém zemřel bezdětek. Poslední ratolest rodu vladař Petr Vok, vrchní hejtman českého lidu, táhl do války proti Turkům. Vrátí se, či nevrátí? Nevrátí-li se, zůstane manželka jeho Kateřina z Ludanic jen hluchým zákvětem.

„Přece bude pravdou, co říkali tenkrát v jižních Čechách, že Rožmberkové právě vymřeli!“

„Jak to pane? Vždyť Petr Vok ještě žije,“ překvapeně namítala šestinedělka.

„Ano, ale rovněž bez dědice… Znala jsi z třeboňského kláštera kanovníka Frankenländera?“

„Pravda,“ odvětila pobledlá manželka.

„Tehdy se povídalo, že ten kanovník augustiniánů proklel Rožmberky. Napsal prý dozadu na velký oltář hlavního kostela klatbu na pětilistou růži!“

„Klatbu? Na rožmberský rod?“ užasla paní a hlas se jí povážlivě zachvěl.

„Tak jest! V klatbě prý napsal, aby Rožmberkové žádného dědice neměli a také po sobě nástupců nezůstavili; dále na ně uvrhl, aby i jejich zboží přišlo do cizích rukou! A to vše proto, poněvadž kanovníky z kláštera vybyli!“

„Oh, tvrdou klatbu na ně vložil,“ zavzdychla Katynka.

„Běda, vyplní-li se! Pak veta po Třeboni, Krumlově, Nových Hradech a všech těch krásných zbožích i po mé práci,“ zahalekal sedlčanský pán.

„Nevěř tomu, pane! České vody ještě po tvé smrti budou ti pěti chválu,“ odhodlaně pravila Katynka a toužebně vztahovala ruce k svému drahému, „rybník Rožmberk bude ti oázou ve všedních vzpomínkách tvého životního díla i ve stáří.“

Krčín poklekl k mladičké mateři, políbil její ruce a přitiskl je k svým ochořelým skráním.

Katynka ho pohladila po tvářích a pokračovala: „Věř mi, až po letech shlédneš – tam seshora – rybničnatý kraj okolo Třeboně i jeho lid, ještě více budeš chválit všemohoucího Pána Boha…“

„Kéž mi toho Pán dopřeje,“ pronesl tiše rytíř.

„I požehná,“ dodala Katynka a lehce políbila Krčínovo čelo.

Toho večera se Krčín převaloval na loži ze strany na stranu; byl zcela zpocen a znaven snem. Ve spánku se mu zjevil Rožmberský rybník. Viděl jej před sebou a docela zřetelně slyšel, jak volá a láká svého stavitele… Právě teď se mu zobrazil v sněhové vánici. Brr, zimu u Rožmberka Krčín tolik nenáviděl. Rybník mu připomínal svým bílým příkrovem s vysekanými tmavými děrami poslední odpočinek rybnikářů a všech těch, kteří tu skončili pozemskou pouť. A bylo jich vpravdě nemálo; vědělť to Krčín, a často je v duchu prosil za odpuštění a milosrdenství.

Zimní obraz rybníku stále se vracel, až si z toho Krčín po frantovsku počínal.

Stavitel velkého Rožmberka se nemohl dočkati rána…

Druhého dne, jakmile se slunko vyhouplo na východě, poručil Krčín zapřáhnouti do vozíku.

Když bylo vše k odjezdu připraveno, nařídil kočímu, aby zaměřil k táborskému Hradišti. Jeli na Třeboňsko k Rožmberku…

Léta Páně 1594 – ve voňavém letním čase – slunil se rybník Rožmberský nejnádherněji.

Velkolepé Krčínovo dílo střežila na jihu báň kostela svaté Alžběty a na jihovýchodě chrámová věž svatého Jiljí.

Protáhlý rožmberský chobot vodní hlídala na východě Stará Hlína s nově postaveným dřevěným mostem na kůly.[63] Za vsí prosvítala v dálce sedlovitá pahorkatina s tmavými lesy.

Na východě rybníka probíhala Zlatá stoka, vedle ní zemská stezka, a tříbil se starý rybník Kaňov.

Na severu střežila vodu bašta se sádkami a výstavná šlejfírna.

Sedlčanský pán dal zastaviti na stezce a vydal se sám – skoro velebně – k rybníku. Přicházeje k Rožmberku, šel takřka po špičkách a se zatajeným dechem. Na široké hrázi se zastavil, aby se rozhlédl po vodním díle.

Athénské zánebí vpíjelo vody Rožmberku.

Šplounající vlnky a vlny dorážely na vyfochovanou hráď. Tam se o tvrdou žulu rozbíjely, vyzpěvujíce své nejkrásnější písně.

Rytíř Krčín sešel z hrádi. Usedl do hebké trávy pod zelené doubí a bloudil očima po hladině rybníka. Bylo mu neskonale volno a blaze. Nejednou se mu zdálo, že na okrajích hrádě, kde se voda o kámen tříští, žbluňká i svobodnější život.

Stavitel Rožmberku též slyšel, jak se pod hrádí vlny perlily. Perlily se a šprochýřsky válely, až smíchem stříkaly.

Rovněž viděl, jak vesele se čeří hladina, když se ryby ženou za pastvou a řvoucí kradačky ryb – bělostní rackové – střemhlav se noří do vody za kořistí.

Och, jak sladce pozoroval každý záchvěv života na rybníku i v jeho okolí!

Démantově lesknoucí se vodu Rožmberka sčesával od východu vanoucí větřík, jenž vůni pryskyřice, mateřídoušky, divizny a rákosu vnášel hluboko do dne lipového zákvětu.

U hrubých stavidel se červenal košatý pcháč, fáborsky vlál kosatec, žlutil se jestřábník a krčila se pupava.

Pod jochem na hladině rybníka svítila morová douška. V dáli opatrovala své zákvěty vodní bělostná růže. Hnědé čtyrrohé vodní ořechy třaskaly o sebe, podle toho, jak se olivová kotvice vlnila.

Švitořivý rákosníček cvrlikal a pěl s ostatním ptactvem svou lásku k velkému rybníku. Obveseloval Rožmberk a tak uklidňoval i jeho stavitele – tu v trávě se krčícího – spokojeného a šťastného Krčína.

63 Na Škaredou středu r. 1594 počal se stavěti u Staré Hlíny dřevěný most. Stavba mostu byla skončena před sv. Janem Křtitelem téhož roku. Most byl dlouhý 1519 pražských loket; stavbu jeho řídil mistr Šimon Zaleka.

Bolestný rok

Šimon Žabka Rovenský z Drahobejle, hejtman na Třeboni, mohl by se ještě mnohému přiučiti od Jakuba Krčína. Od toho „opelichaného houžvičky“, jak ho škodolibě zval pan Petr Vok, nynější vladař domu rožmberského.

Krčín se nezměnil. Byl stejně hledaným měřičem jako hospodářem. Věda, že groše dělají groše, nepromarnil nikdy jejich určení. Tak po tři léta fedroval každou kopu míšeňskou do nemovitostí. V r. 1595 koupil od Diviše Černína z Chudenic za 6300 kop míš. ves Hostomici, Jedli, Tisomnici, Tisomničku, Plesiště, Vletice a díl Rybníčku.

V r. 1596 přejal za 3000 kop míš. od Adama z Kalenic ves a dvůr Skoupý s lesem Makonínem a Křemenicí.

Roku 1597 odkoupil Krčín od Anny a Heřmana z Říčan vesnici Dražkov, Třebnici a Radobyle. Zaplatil za ně 7500 kop míšeňských.

Pán na Sedlčanech byl i bankéřem. Půjčoval zvonivé mince stejně měšťanům jako urozenému stavu, pomáhaje mu tak v nenadálé tísni. V Krčínových oučetních zápisech možno se dočísti, že se mezi jeho dlužníky počítali dokonce i mocní Rožmberkové a Švamberkové.

Krčín byl člověk praktický; počítal rovněž na zadní kola a na věno dcer, aby je dobře zaopatřil. Po třech dcerách přišly manželům Krčínovým opět tři dcery: Eliška, Žofie a Johanka. S nimi nadešlo mnoho radosti, ale zároveň zavál i stín hořkosti. V roce 1597 se totiž rozšířil na Sedlčansku mor. Přišel znenadání od jihu, z Třeboňska a Lomnicka.

Morní povětří se šířilo směrem ku Praze a bylo sledováno s hrůzou a napětím.

Lid se bránil proti hlízovému či dýmějovému moru vykuřováním. Na Sedlčansku připravovali kouřidlo, tak zvaný morní prach, z klášterní chvojky, routy, kozlích chlupů, kozlího rohu a jalovce. Z každého baráku komínem, okny i kdejakou skulinou vycházel smrdutý kouř z prkavého morního prachu.

Proti hlízám doporučovali apatykáři flastry z morní pryskyřice a česneku nebo hadí mlíčí a mořskou cibuli. Šenkýři a krčmáři opět radili hořké pivo, pálené víno a černou ředkev. Ale zpravidla se všecky tyto lektvary a prostředky míjely s účinkem.

Černá nemoc řádila dále… Mnozí, škaredou nemocí postižení, též na hlízy zemřeli. S nimi se odebrala na věčnost i prvorozená dcera Krčínova Mariana. V kostele Nejsvětější Trojice v Dublovicích (mezi Sedlčany a Křepenicemi) uložili Marianu. Náhrobní deska za oltářem hlásá, že tam „léta Páně 1597 umřela panna Mariana, dcera urozeného a statečného rytíře pana Jakuba Krčína z Jelčan a Sedlčan na Sedlčanech a na Novém hrádku nad Křepenicemi a Obděnicích v Pánu Bohu odpočívá“.

Po smrti nejmilejší dcerky Mariany stal se Krčín zaraženě zasmušilým. Svoji zádumčivost zaléval nejúčinnějším balzámem: návratem k vodám.

Opravoval stonavé hrádě, vyměřoval a zakládal stoky, rybníčky a rybníky. Když je na nových statcích po prvé napouštěli, cítil se nejspokojenějším. To se zadíval v modrou hladinu vodní a v ní vídal modré dívčí oči. Zrovna tak farebné a zářivé, jako měla Mariana, zákvět nevinný… Tento uschlý kvítek jej však doprovázel na každém kroku po Křepenicích. Za každou stěnou i branou viděl onu smutnou tvářičku prvorozené dcerky, jak se s nimi dojemně naposled loučila. V každé komnatě i komoře se mu zjevovala Mariana a každý kout mu ji připomínal. Hledal zapomnění, ale marně… Tak se stalo, že na konci svého života změnil své sídlo. Odstěhoval se z Křepenic, hledaje tichou samotu.

Jakub Krčín si oblíbil nevelikou tvrz v Obděnicích…

* * *

Léta Páně 1600 měl skončiti svět.

Všeobecně se tehda věřilo, že rybníky mají zatopiti zemi a pohltiti její obyvatele.

Proto se kdekdo připravoval na poslední cestu.

Třeboní a Jindřichovým Hradcem procházelo na tisíce poutníků, putujících do Svaté země. Utrmácené poutníky zpravidla vedl nějaký poblouznilec, sám klesající pod tíhou neseného kříže.

Poutníci spěchali za zpěvů nábožných písní a modliteb na místa, kde žil, trpěl a umíral Ježíš Kristus.

Pospíchali zemříti na hrob Spasitelův…[64]

* * *

L. P. 1601 zazněly nejprve v Krumlově a pak po celém českém jihu bolestně zvony. Mísily se s tklivými srdci umíráčků, oznamujíce všemu poddanému lidu bolestnou zprávu. Takovou, již zvěstoval též panu vladaři Petru Vokovi z Rožmberka jeho poslušný dvořenín.

„Já – krumlovský lékař JM dr. mediciny Buttoni vyznávám tímto listem Vám i obecně přede všemi, kdož jej uzří neb čísti slyšeti budou, že v pátek po Božím těle, šlechetná Vaše paní manželka Kateřina Rožmberská z Ludanic, ve věku 34 let, vydechla naposled svoji čistou duši –“

64 ČČM – 1864 – 273.

V Obděnicích

Po roce 1601 se rytíř Jakub Krčín, nabyv od Jindřicha Doudlebského z Doudleb za 8800 kop míšeňských zámek svaškovský s poplužním dvorem a mlýnem, část Horní Lhoty, Petrovice aj., oddával rád samotě.

Hloubaje stále o posledních věcech člověka, z domova vycházel málokdy. Žil více pro domov nežli pro venkovský svět. Jen v den nedělský a o svátcích spěchal do obděnického kostela. Obděničtí usedlíci a přespolní jej vídali častěji před obrazem Nanebevzetí Panny Marie. Tu, ve vyhrazené lavici, se sepjatýma rukama si vyprošoval zdraví a požehnání svému rodu.

Och, jak mu čas vyryl hluboce vrásky v obličeji! Vrásčité čelo a zkostnatělé ruce se žlutily stejně ve světle jitřním, jako holá hlava v době nešporní. I sehnutá páteř prozrazovala hrubé starosti, které na ni – zvláště při stavbě rybníků – dopadaly. Ale Krčín všechna rybnikářská břemena snášel bohatýrsky, až letos…

Před očima se mu stále kotálely farebné kruhy, jako by se hrdousily, leb mu vřela, jako by v ní rybnikáři fochovali, a nohy tak divně třeštily – jako kejdy. Někdy musel z přestálého utrpení i ulehnouti. Ale lože Krčína studilo a píchalo, takže odpočíval v křesle.

Neutěšovala-li manžela Katynka nebo nezabavila-li ho dcerka, odcházel Krčín do modrého pokoje. Tu se mezi čtyřmi blankytnými stěnami připravoval na poslední věci člověka. Rozjímal o Bohu, o víře podjednou i podobojí, o posledním soudu a slavném zmrtvýchvstání. Nejednou i s důstojným pánem obděnickým, dvojctihodným knězem císaře římského, diskutoval o věcech člověčenství.

Dnes pán na Obděnicích netrpělivě vyhlížel z tvrze na stezku. Každou chvíli stál u okna, aby se zahleděl do dáli. Očekával příjezd mistra kamene, vzácného kumštýře, proto byl tak nedočkavým.

Zánebí se houlilo a slunce vpíjelo do sebe celý obděnický kraj. Na hrbolaté stezce se roztočil sloup prachu. Rostl stále do šířky, až se z něho vynořil rejtar. Kůň s rejtarem odbočil ze stezky na pěšinu a mířil přímo k tvrzi.

Rytíř Krčín, zahlédnuv přijíždějícího, pospíchal mu vstříc. V brance tvrziště se oba svítali.

Zanedlouho seděli již tváří v tvář v modrém pokoji. „Mistře,“ pravil Krčín ke kameníkovi, „zadám vám práce na zdejším chrámu Páně. Než však přikročíte k jeho restaurování, chci na vás jednu maličkost… Dodáte mi co nejdříve náhrobní kámen!“

„K čemu, vzácný pane? Snad ne pro vás,“ usměvavě dodal kumštýř.

„Tak je, cechmistře, na moji budoucí tělesnou schránku!“

„Ale živému nesmíme pracovati náhrobek; regule nám tomu brání,“ odmítavě pronesl kameník.

„Kydy midy! Vaše řády a všechna pravidla patří do lapačky. Pak je utlučte a hoďte do proudu,“ rozčiloval se obděnický pán, až se mu tváře rudily.

„Vám se lehce mluví, pane, ale co by tomu řekl cech?“ namítal cechmistr. „To víte, regule jsou regule!“

„Bude to jen mezi námi, zůstane to naše tajemství, mistře! Chcete-li, rukou dáním stvrdíme závazek mlčení,“ odvětil na to Krčín. Ale mistr kamenický váhal; přešlapoval z místa na místo, točil se jako vodní vír a nevěděl, má-li podávaný krajíc dokousnouti.

Vtom rytíř obděnický přistoupil k polici a odtud vyndal neveliký pytlík. Obrátil se poté ke kameníkovi a měšec hodil před něho na stůl. Stříbro zazvonilo jásavým zvonků hraním… V kameníkovi škublo, měšci neodolal. Ruce se svázaly poutem mlčení.

„Pamatoval jsem i na konečné vyúčtování se životem. Proto mi sděláte hrubý náhrobek s mým erbem a latinským nápisem –“

„Z mramoru, pane?“

„Ovšem, a z těžkého… To, co jsem tu napsal, podívejte se, vtešete mi na okraj desky… Čtěte se mnou, mistře!“

„Anno Domini… obiit –

Léta Páně… zemřel –“

„Dobrá! A datum úmrtí?“ usmál se pozorně naslouchající magister a zahleděl se do Krčínových očí.

„Místo pro datum smrti vynecháte. Počítám tak na šest písmen,“ pravil rytíř Krčín, „snad mně moji drazí den a rok doplní.“[65]

„Tedy: Anno Domini…

obiit nobilis et strenuus vir dominus Jacobus

Krczín de Gelczan et Sedlczan,

Sedlczanae civitatis, novi castelli

Krcziniani et arcis Wobdenicensis

Dominus, Anima eius gaudet

in coelo, corpus requiescat

in sancta pace in exspectatione Resurectionis.

Amen.“

(„Léta Páně… zemřel urozený a statečný muž Jakub Krčín z Jelčan a Sedlčan, pán města Sedlčan, Nového hrádku Krčínova a zámku Obděnic, Duše jeho raduje se v nebi, tělo ať odpočívá v svatém pokoji vyčkávajíc vzkříšení. Amen.“)

Po chvilce ticha pokračoval rytíř dále: „Nad erbem sděláte rovněž tabulku s tímto nápisem

– Amice ne Fratrum invideas.

Quiescit liber, tutus tandem aeternus. Non

perdidit lucem,

imo securiore et Clarissima sortitus est. Non

vexat illum

libido nec avaricia, nec Divitiaru cura neque

paupertatis metus, nec aur es eius verberatur

Conuicijs. Sed omnia reru Natura Bona

cum sumo gaudio et tranquilitate recepit

omnia, beatitudine fruitur. Quapropter flere

felicem est invidia, nullum dementia.“

„To je vše?“ otázal se kameník.

„Ano, ctný magistře,“ odvětil Krčín.

„Vynasnažím se, vzácný pane, abych vám co nejdříve dovezl upravený kámen,“ pravil kumštýř a připravoval se k odchodu.

„Moje síně budou vám vždy otevřeny, milý cechmistře,“ usměvavě dodal obděnický pán a vřele tiskl odcházejícímu obě ruce.

Ale lapidárnost slov na náhrobku mohl rožmberský regent pozměniti a použíti o něco dříve, než předpokládal. Jeho věrná choť, všemi milovaná, odešla totiž do nenávratna. Stalo se tak r. 1602.

* * *

Jakub Krčín se stal v příštích letech horlivým patronem farního kostela v Obděnicích.

Dal přistavěti presbytář, postaviti velký oltář a mistři dláta jej ozdobili sochami a sousoším. Vnitřek chrámu dal bohatě vyfarbiti a i venkovské stěny zrestaurovati. O všech těchto pracích hlásá erb a nápis na klenbě: „Jakub Krčín z Jelčan a Sedlčan 1603“.

Tak po opravách svítil obděnický kostel do daleka, hlásaje štědrost svého patronátního pána.

Bohužel Krčínovi nebylo déle dopřáno uctívati Všemohoucího. Již v pondělí po svatém Antonínu – 19. ledna – l. P. 1604 pořizoval kšaft, cítě blížící se konec svého života.

V kšaftu jmenoval svých pět dcer dědičkami svého zboží, jež si měly rovně rozděliti. Mimo to každé připsal 1600 kop míšeňských v hotovosti. Po dobu jejich nezletilosti určil jim i poručníky. Byli to vesměs šlechtici vyznání bratrského, s nimiž se shodoval v náboženských názorech.

Děti utěšovaly svého otce, že nemusel s kšaftem tak pospíchat, ale ten je vždy odbyl: „Nevíme dne ani hodiny. Proti smrti není lazebníka, ani felčara, ani doktora!“

Ke konci ledna se cítil obděnický pán nepoměrně silnějším, ale z lože vstáti již nemohl.

Zavátá obděnická tvrz vyhlížela v posledních dnech lednových jako svodnice v bílém šlojíři. Ve dne se třpytila do dálky jako démant a v hluboké noci se ztrácela obetkána v mlhovinách.

Na počátku měsíce února se rozprostřely nad krajinou bezmrazné večery. Čiré únorové večery.

Jen na zánebí se rozzářilo tisíce hvězd, hvězdiček a souhvězdí. Mnohé z nich se rudily krvavě jako hvězdy Velkého medvěda, jiné svou krásou zastiňovaly i samu Venuši.

Hvězdnatá mlhovina táhla krajem a hluboko padala do zalesněných údolí a lysých žlebů.

Jen hluboko na západě hasla jedna ojíněná hvězda, jež chvílemi i modravě zasvitla.

S touto hvězdou pohasínal na obděnické tvrzi i život jejího pána a živitele…

Před 10. únorem l. P. 1604 dokončil Jakub Krčín z Jelčan, Sedlčan, Nového hrádku Krčínova a Obděnic svoji pozemskou pouť. Následkem neúnavné pracovitosti odebral se k starému houfu. Sestoupil do návi, aby očekával slavné zmrtvýchvstání.

Rytíř Krčín byl se ctí pohřben ve farním kostele Nanebevstoupení Panny Marie v Obděnicích.

V den pohřbu se rozezvučely všechny zvony na jeho zboží. Zvuk božích poslů přenášel vítr, ženoucí se větvovím stromů, návrším a po hřebenech hor, do jihočeského kraje. Zvěstoval tamějšímu lidu, že Krčín odešel za Štěpánkem Netolickým, dávaje tak i poslední sbohem Krčínově druhé lásce: českým vodám…

Přijdeš-li i ty jednou k rybníku Počátku, Světu, Rožmberku nebo k Nové řece, vzpomeň na rybnikáře rybnikářů. Postůj chvíli na hrázi nad jeho dílem a zamysli se nad povinnostmi i každého z nás! Pak ti jistě srozumitelnější budou slova, jež si staročeský rybnikář Krčín dedikoval – ještě za života – na náhrobek:

„Příteli, nezáviď bratru!

Odpočívá svoboden, konečně na věky bezpečen.

Neztratil život, naopak bezpečnější

a nejslavnější si vylosoval.

Netrápí ho vášeň, ani lakomství, ani starost

o bohatství,

ani strach z chudoby a utrhačné řeči jeho sluch

netrhají.

Avšak veškerá dobra od přírody s největší radostí

a klidem přijal.

Užívá plné blaženosti, pročež

oplákavati jeho štěstí je závistí,

a jeho smrt pošetilostí!“

65 Pozoruhodné je, že ani dědicové nedoplnili datum, takže náhrobek je dodnes s chybějícím datem úmrtí.

Slovníček staročeských

a odborných výrazů

aecomodirováni = zaopatřeni

aquarius = vodák, rybnikář, mlynář

bába pupkořezná = porodní babička

bába vařící = kuchařka rybnikářů

bakalář = 1. stupeň akademické hodnosti ve středověku

baštýř = sádecký, rybničný dozorce

centnýř (centnéř) = sto liber

couk = stříbrná žíla, pravé kamení

coul = délková míra, 2,63 cm

cvilink (cvilich) = hrubé režné plátno, pytlovina

čap (čep) = ložisko, kbel

čapobití = slavnost při kladení čapu

čuš! = mlč!

daktyl = datle

denár = stříbrná mince (12 penízků na groš)

domicil = bydliště

drabant = strážce, vojín tělesné gardy

drchta = žvanilka

dvořák = nižší dvorský služebník

dvořan = vyšší dvorský služebník

džber = dutá míra

elixír = léčivě tajemný nápoj

Exaudi = jméno neděle před letnicemi

facalít = šátek, kapesník

fakule = pochodeň

fámulus = sluha

farba = barva

fecit = namaloval, udělal, napsal

fedrovati = pomáhati, pospíšiti, podporovati, přidávati

felčar = ranhojič, vojenský lazebník

figlář = kdo strojí fígle (figle)

fígle = úskok, šibalství

fišmejstr = porybný (jiné hodnosti, podrybný, nadrybný)

foch = sklad, žert, klam

fochovati = skládati, tvrditi

fortelný = důkladný, rozložitě silný

fraucimor (fraucimer) = ženský pokoj, ženstvo

frantovsky = bláznivě

frej = milování, zálety

frejíř = milenec, záletník

frejířka (helmbrechtice) = milenka, záletnice

frňousy = vousy

gbel = mohutný sloup v hrázi

groš = stříbrný těžší peníz (hodnota 1,16 K)

hace = podvlečky, spodní oděv, košilka, pás, fěrtoušek do lázně

hacník = řemeslník, jenž dělal hace

hadrovač = člověk hádavý, svárlivý

halekati = zpěvavě volati, vzdychavě pokřikovati

haltéř (haltýř) = sádka, jímka na ryby

hamr = huť

hamrník = dělník v huti

hať (hatě) = jez, plot u přívozu, mokřina

herež (hera!) = och!

hetéra = družka, přítelkyně, nevěstka

holba = stará míra, asi 0,7 l

houlavý = jasný

hráz (hráď) = násyp, návoz, taras, hradba

hrdousiti se = hádati se

hrubý = veliký

hundsfut (huncvút) = čtverák, darebák, šelma

hunt = vozík

huntýř = přespolní řezník

húštka = hustá omáčka

item = dále, rovněž, taktéž

jdižiš! = jdi, jdi!

jitro = plošná míra (2 korce, 1600 sáhů)

joch = stavidlo

kapalice = špatný nápoj, kyselice, mošt, polévka z ovoce

karmazín = hedvábná látka nachové barvy

kartuše = rámec z kůže nebo plechu, v rozích a v koncích stočený nebo zahnutý, orámování

kejdy = dudy

kep = vulva, lůno

kmentily = bělely

kňour = čisté, samorostlé, kadeřavé stříbro

kopa míšeňská = razila se z hřivny stříbra, asi ¼ kg váhy; měla 60 grošů v hodnotě 70 K

korbel = větší nádoba k pití

kotáleti = kutáleti

kotčí vůz = cestovní v.

kravina = maso z krávy

krumpolec = zakřivené dřevo, kleč

kus = dělo

lampáš = lucerna

láryně = tanečnice, nevěstka, vojanda

latrán = boční ulice, cesta k hradu; v Latránu

lektvar = směs léčiv

leteň = letní pole

libra = jednotka váhy (½ kg)

lot = starší drobná váha

lotras = darebák, ničema, padouch

loket vídeň. = délková míra, 77 cm

loket pražský = délková míra, 59,4 cm

ludař = ten, kdo klame lidi

magister = mistr

markytánka = prodavačka potravin mezi vojskem

mázhaus (mázhauz) = předsíň, společ. obývací pokoj, jídelna

mecítma = mezi dvěma desítkami (jedenmecítma = 21)

měl = mělčina, písčitá skála

militký = milý, líbezný

mírná ryba = prostřední r.

misná ryba = vešla se na mísu

mordéř (mordýř) = vrah

(vy)munstruňkují = vyvedou na přehlídku, na ukázku

nadýmáček = rybník pod studánkou

na stojačko = ve stoji

nevod = rybářská síť

obleč = oblek

ochechule = věrná choť, lichotivá žena

okolkuj! = označ rybniště kůly

okřín (vokřín) = mísa, nádoba

oplečí = plece

parchant (panchart) = nemanželské dítě, nadávka

pelestý = pestrý

pentlík = stužka ve vlasech

pibr = bobr

pinta = dutá míra (½ pinty – 0,75 l)

piterní světnice = šenk, výčep

plundrovati = drancovati, pleniti, láti

poctivice = kalhoty

poukly = vypoukliny, „prsa“ v rybníku

pověžný = hlásný

prahuť = parné počasí

preceptor = domácí, pomocný učitel

prkati = páchnouti

prskořen = puškvorec

přeštěkoval = předčil

putra = máslo

rejbata = menší ryby

rejha = strouha

rejtar (rejthar) = jezdec

rejtuje = řídí, rejduje

retovati = brániti, pomoci, chrániti

rumplovati = bouchati, rachotiti, hřmotiti

rybitva = rybolov

rybnikář = dělník hrází rybníků; tlachač, hubař, řvoun

spišek = kabela

sporota (spora) = spoření

strahoval = pozoroval

success = posloupnost

suchánek = zašlý, vyschlý rybník

svatvečer = večer před svátkem

šalše = pikantní omáčka

šíf = loď

šišmati = důvěrně se baviti

šlojíř = závoj

šmelcovati = taviti

šmithavý = kulhavý

šmukýř = řemeslník, který dovedně zdobil klobouky

šnóra = šňůra

špendýrovati = darovati

šprochýř = hovorka

štrachati = hrabati se, pomalu jíti

šturmovati = zvoniti na poplach

šurk = lotr

šut = propustné zeminy hráze

tauš = kamenná nebo měděná koule, kterou se hází

titvorný = titěrný

tolar = stříbrná mince v hodnotě 90 K

trůky = necky

třas = třesení

třesulka = bahno na blatech

tuča = mračno

tupet = nakadeřené vlasy nad čelem

tyglík = kelímek

urbář = pozemková kniha

varmuže (varmuž) = kaše, svařenina

vědro = tekutá míra

věrduňk = čtvrtliberka, čtvrtina, čtvrtka

vinše = přání

vivat! = ať žije!

vprakticíroval = předal, vnikl, vžil se

vydejřiti = vzrušiti, vyburcovati

zabývka = zábava

zádava = násilí, útisk, pohroma

zámek = kamenné ukončení hráze

zamrštiti = zašlehnouti, zavříti

zánebí = nebesa

zapeklitec = pekelník

záraní = časné ráno

záslona (zaslona) = záclona

zasnoubenci = snoubenci

zástolí = místo za stolem

záškvarej! = nenáviď ho!

záušek = rána za uši

zemětřas = zemětřesení

zespolka = společně

zkompeškovati = zkrotiti

žáchora = žába

žertéř = žertovný člověk

žežulkový (žežulkovatý) = zbarvený jako žežulka

židký = řídký

žlice = lžíce

žoužel = havěť

Obrazová příloha

Sedlčany v 16. století

Nový hrádek Krčínov v Křepenicích u Sedlčan

Pečetní groš J. Krčína z r. 1573

Vlastnoruční dopis Krčínův panu Vilémovi z Rožmberka z 10. listopadu 1587 (Schwarzenberský archiv v Třeboni)

Vaší M službu svú vzkazuji, vysoce urozený Pane, Pane můj milostivý. Zdraví i jiného všeho dobrýho přeji Vaší M věrně rád. Milostivý pane, Vaší M oznamuji, že mi psaní Vaší M teprve dnes ráno dodáno, a hned, jakž sem je přečetl, na Krumlov sem se vypravil a tam chci těch věcí podle poručení Vaší M pohledati. A musím toho hledat v věcech nebožtíka kanclíře, nebo nebožtík nedal se žádnýmu těch věcí dotýkati, jako by měl věčně živ zůstati, anebo jako by snad toho po něm nikdy třeba nebyla. A jestliže co toho vyhledám, neprodlévajíc Vaší M tu zprávu odeslati chci. Rybníků na panství třeboňským ještě sme nedolovili, dnes začne se loviti rybník Tisej, a ve čtvrtek rybník Svět. A kterak se podaří, při nejprvnějším poselství Vaší M chci vo tom zprávu učiniti. Já bych se byl podle milostivého Vaší M poručení k Vaší M sám vypravil, kdyby psaní Vaší M mne časně došlo. S tím Pán Bůh všemohúci rač to dáti, abych Vaší M v dobrým a šťastným zdraví uhlídal.

Datum na Třeboni v outerej po Sm Linhartu 1587.

Vaší M ve všem věrný a poslušný služebník

J. Krčín

Krčínův kancionál

J. Krčín v literátském kůru v Sedlčanech

(Jan Hötzl dle Krčínova kancionálu)

Iniciálka „Introitus“ z Krčínova kancionálu

(autorem malby Štěpán Lounský)

Náhrobek Jakuba Krčína v Obděnicích

Ediční poznámka

S ohledem na dnešního čtenáře jsme přistoupili k dílčím úpravám pravopisu podle aktuálních pravidel, a to zejména u slov přejatých (např. parfém m. parfum, renesance m. renaissance), u předpon s-/z- (např. spropitné m. zpropitné), u psaní velkých písmen (např. U Bílého koníčka m. U bílého koníčka, pán z Růže m. z růže). Dále jsme sjednotili předložky s/se a z/ze ve 2. pádě na z/ze a rovněž odstranili zjevné překlepy a chyby.

Redakce MKP

Jaroslav Bartl

Rožmberský regent

Román ze 16. století o Jakubu Krčínovi z Jelčan a Sedlčan, budovateli rožmberských rybníků

Obrazová příloha z archivu autora

Ilustrace na obálce Jan Hötzl

Korektura Martina Němcová

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 4. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4339-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4340-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4341-3 (prc)

Table of Contents

Předmluva

Jarní zpěvánková lázeň

Purkrabím

Dorota Slepičková

Na Třeboni

Život města

Za panským pivovárkem

Rybník Nevděk

Rybnikáři

V lazebně

S Humpolcem měl soudy

Nevděk se napouští (l. P. 1573)

U Bílého koníčka

Na rybitvě

Na sádkách

Krčín okrvaven a zkompeškován

Na korunovaci v Praze

Ve velkém domě

Do kláštera a k přísaze

O rybním trhu

Na Leptáči

V Sedlčanech

Okolo Třeboně

Rybník Rožmberk

Nový hrádek Krčínov

Na rybní robotu

Rybnikáři u Rožmberka

V chalupě u Nové řeky

L. P. 1586–87

Na Zámečku

Zabývka po rybitvě

Slovo prsten – slovo paní

Dokončení Rožmberka

Benátská noc

Na sedlčanské zboží

Po adventu

Alchymistou

Poslední vladařova cesta

Verbování

K Rožmberku

Bolestný rok

V Obděnicích

Slovníček staročeských a odborných výrazů

Obrazová příloha

Ediční poznámka