Lyrika lásky a života

Antonín Sova

Znění tohoto textu vychází z díla Lyrika lásky a života tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Štorch-Marien v Praze v roce 1922.

Text díla (Antonín Sova: Lyrika lásky a života), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 12. 2024.

I

Balada

Meděné listí dubů krouží,
prší tiše na práh vily.
Mlhy se plouží, mlhy se plouží.
Srdce nemá tolik síly.
Mohlo říci nikoli?

Rty se přisály a tělo
panenské se třáslo hříchem.
„Není již, co býti mělo,“
vyčetli si s hořkým smíchem
kdekoli a kdykoli.

O svém hříchu šeptali si,
o svém hříchu snili nocí,
příšerně jak přízrak visí
bez těchy a bez pomoci
nad milenci, kudy jdou.

Na vodě člun zaskříp shnilý,
lovecký pes zavyl mhami.
Milenci se utopili
v bahně černém pod břízami.
Hřích byl pomstěn sudbou zlou.

Nebeská Panna viděla to
z kaple, jež čněla v parku hloub.
Z dubů sprchalo zarudlé zlato,
západní záře planul sloup
krajinou, jež utichala.

Nebeská Panna divila se
s liljí vpůli zlomenou.
Zázrak si hýčkala v mateřství čase
na drobných klečíc kolenou.
Smrti z hříchu nechápala.

Balada o staré lásce

Z vrb smutek těžký dýchal
a rudá veselost z máků.
Své jedy západ míchal
naivních do oblaků.

Je v podletí láska smutná
a nudnější v zapadlém hnízdě.
Zde víno tak hořce chutná,
noc k zpáteční volá jízdě.

Je nudné už, ruku bílou
ret vadnoucí políbí-li.
Již tolik let za svou milou
ten nemluvný jezdí milý.

Tak za rokem rok když míjí,
i láska zestarává.
Jak hodiny lhostejně bijí,
i nálada mizí hravá.

A milenec všeho, co nové,
jenž nemá rád dlouhé lásky,
když nuda mu do lebky klove,
jí hladí šednoucí vlásky.

Dí ona: Kdos čeká, kdos hřeší.
Kdy vzpomenete si zase?
Mne galantnost vaše těší,
ba téměř láskou zdá se.

Na tragiku dlouhé lásky
se zodpovědnost věsí.
Je rytíř hravé masky
a zodpovědnost jej děsí.

A charakterní panna
zas věčně touží a čeká.
On přijíždí jednou zrána
a večer zas na rok zmizí.

Balada z let našeho mládí

Muž zemřel. A s vdovou veselou
jsme šampanizovali.
A o její lásku přesmělou
jsme soupeřili, se rvali.

U okna v robě zelené
hrající dofialova,
přes prsty naše ztřeštěné
jak dravčík vějířem klová.

Tu povzbuzuje, tu vyčkává.
Cítíme poprsí
se nížit k tomu, kdo vyhrává,
kdo štěstí se doprosí.

Však ten, jenž žárlí, prohrává.
I ten, jenž po jmění touží.
Zář v oku, jasná a modravá
se v úžasné zklamání dlouží.

Jen lhostejný k ní, ten veselý,
měl štěstí v hazardní pěsti.
To jeho prsty se nechvěly
ni srdce od bolesti.

Jarní bouře

K růžím svým vchází na zahradu.
Všechen svůj půvab v jich vonném chladu
vnáší, svou grácii.

Na trávu pod keře usedá si,
rozpouští vlnící se vlasy,
prudký pláč rdousí ji.

Pěnice volá pod okny dole.
Cepy na mlatě ve stodole
v rytmech skandují.

Obloha vysoká, prostá kouře,
jako by smýšlela příští bouře
s ozvěnou nad slují.

Zda-li je on či ona vinnou?
On, který kráčel včera s jinou,
za stmívající se bor?

Hladké a bílé její čelo
jarní své bouře nesmlčelo,
zklamání své i vzdor.

Žlutošedé si češe vlasy.
Děl vždy: Co zlaté v nich sladké krásy
obrazů zářících.

A teď? Zda možno? S jinou ji klame?
Slovem jej zmrazí, kruté jež, známé, —
v němý či propukne smích?

Smutná vášeň

Patří už jinému… Ale to láká
ke hříchu svést.
Západ se v krvavých záblescích smráká
nad temnem cest.

Ukradnout vášeň, již poznal jiný,
jenž netuší.
To horečné tajemství něčí viny
mít na duši.

Za nocí, za dnů co žádost hoří,
plá smyslů hra.
Kdos tělo již urval a duchu se koří
a láska zrá.

Poslouchat jednoho, s klidným čelem
se jeho zdát.
A druhého s vášní divokých šelem
milovat.

Květnová neděle

Smíchem počal dnešní den.
„Povídej mi, chci to vědět,
kohos rád měl, dávno, kdysi,
kým se opíjel tvůj sen?
Můžeš-li mi v oči hledět?…“

Na mých rtech zrak její visí…
„O iluze okraden?…“

„Upír hrozný, zlatovlasý
bývala dřív láska má.
Pozděj chorá žena bledá,
již jsem ve dne v noci vídal,
běloučkýma rukama
kterak moje ruce hledá…“
„A tys lásku brával od ní?…“

„Ne, tu jen jsem žárliv hlídal,
blouznil jsem a zpíval o ní.
Smyslná pak přišla, svůdná.
Pekelná s ní byla jízda
do gehenny hříšných muk.
Cynická a velmi zrůdná
nezřených sta měla ruk,
jichž ran tisíc vzduchem hvízdá.

Nuž, teď víš to: tak to bylo…
Mlčíš? Proč jsme zvěděli?
Proč jsme všecko sobě řekli?“
Prudčej bijí srdce rány…

Jaro sotva rozvěsilo
lístky v květnou neděli.
Lidé znaveně se vlékli
ze stařecké, šeré brány.
Stmělo se, či vyjasnilo?

Najdem pro to pláč či smích,
po dnů zašlých milování?
Vzpomínka je dosud živá.
Kolem jedou dámy, páni,
jarní zpěv svůj slunce zpívá
v toaletách pařížských.

Malí brouci lezou v hlíně,
bledé děti na předměstí,
mámy hýčkají je v klíně,
besedují na prazích.

Holé větve jarních stromů
zeleň prvních puků věstí,
z šedých bloků stejných domů
leze vystrojený hřích.

Najdem pro to pláč či smích?

Paní zlého rozmaru

A vycházím jemný a laskavý
a usedám si do trávy.

Chci chvění květin, sosen, třtin,
chci slyšet ptáky z doubravin.

Leč už je tu skepse s maskou zlou.
A se zlověstnou účeskou.

Dí paní ta: Chci-li se pobavit,
vše musím kolem otrávit,

můj rozmar zlý i posměšek,
do lehkých žertů halím vzkřek.

Mám ráda barvy křiklavé,
až srdce je z toho bolavé

a na účet mých obětí
roste mých křídel rozpětí.

Na místě ptáků, trávy z lad
mi známý verš počíná skandovat.

Mou slávou, prý, naplněna jest
a slavnostmi mojí na počest.

Já vyšel jsem jemný, laskavý.
A paní, to mne nebaví.

Bez květů, trávy zašel den.
A já se vracím otráven.

Krvácející láska

Neděsily mé rány.
Snad o nich nevěděla.
Smála se, tančila, pěla.
Rád bych už zapomněl.

Až když jsem umíral pro ni,
umřel pak, vykrvácel,
když jsem se k nohám jí skácel,
ještě se zdálo mi o ní.

Smála se, tančila, pěla.
Děsit se neuměla.
Mé lichotily jí rány,
ji bavily šprýmovné zcela
na mrtvolu mou, jež tlela,
přilétající vrány…

Balada tulácké noci

Vlahá noc… A všeho škoda.
Jak jsou matná gesta cizí.
Zástup zvolna nocí mizí,
páni, dámy, ekypáže,
ten, kdo nabídnout moh páže,
ale který nenabíd.
Tuláků dvou zbyla shoda:
Možno hýřit, bouřit, žít?

Tulák věří v svoji říš:
Venuše chrám ten je všude,
v travách parku, v krčmě chudé,
ve tmě obřích budov blíž.
Chodců pozdních refrén známý
k Venuši zní modlitbami.

Tulák potulnou zří paní
v šeré záři svítilen.
Velké oči hladem hoří,
bože, zdali do svítání?
Vůně dech tak prudce vane.
Lze se okouzlit jí, pane?
Nikdo nevzplá, otráven,
láskou k té, jež čeká, volná?!
Otázka ta směšně bolná.

V lesku světel tmavší flór
vrouben zlatých vlasů zdobou.
Chodci mizí, město tichne.
A ta vůně marně dýchne
v zapředený rozhovor.
Zítra svátek Velkonoc. —
Hlad jen jitří vášeň obou.
Nepřijdou už jiní muži
v knoflíkové dírce s růží?
Nikdo? Jak ta skončí noc?

Drama

Unavený vstal a zoufalý.
Marně jsme se tak rouhali.
Slunce jak vzešlo, bledá paní
jako by uvadla za rosy ranní.

Řekl jí tolik vášnivých slov,
z neznámých básníků vybraných strof.
V chladné jí pohlížel zřítelnice,
urážek tolik jí vmetl v líce.

„Nenávidím tě. Však musím tě zřít.
Nepatříš mně. A chci tě mít.
Nevěrná jsi mi. Až všecko zvím,
k zemi tě srazím, zaškrtím…“

Křehká a plachá se přitiskla
na staré kavárny špinavá skla.
Srkala kávu. A péro rajky
křičelo z klobouku šlehavé krajky.

Unavení a zoufalí
na rudém plyši se houpali,
proletáři dva v lásky skonu
při řvoucím, falešném orkestrionu.

Balada o jeseni vášně

Park zapadlý je, poraněný
západu krví, steskem ženy,
jež pod lentiškem hřešívala.

Milenci odešli už s létem
i s opadalým bujným květem,
ti, divoce jež milovala.

Teď, zrak-li vábí, spíše studí.
A hoří-li, jen soucit budí.
Jak vášni možno jeseň žíti?

Na prosincových stromech bělí
se luny paprsk chladně smělý,
na žlutých travách, zvadlé síti.

Milenců stopy dosud vedou
tou travou vyprahlou a hnědou
až pod lentišek starým sadem.

Mrouc vášní zamyšlena stojí.
Vzpomínkou žal se nevyhojí.
Čpí louky vlhce zimním chladem.

Balada

Přes louky jesení žluté,
vichřicí bouřlivou rozvanuté
volal jsem za ženou jednou
se srdcem horkým a s duší lednou.

Nocí se stopy leskly,
oči se výsměšně bleskly.
Města mi děla: Tu dlela
a jiné v své náruči měla.

A samoty řekly: Tu stála.
Tu v pláči vysedala,
ta se srdcem horkým a s duší lednou.
— — — — — — — — — — — — — —
A také si vzpomněla jednou…

Tušení

Tma počala nad městem pohádky bájit.
A na mostě hořela světla.
Vím… Nějaká bytost mne nemohla najít,
jež touhou, by našla mne, vzkvětla.

Kdo byl to, já nevím… Však smutek jsem cítil
a čekal jsem vprostřed síně.
Nějaký tajemný osud se řítil
skryt ve světlech, v ruchu i v stíně.

A bylo mi, jak bych byl tragédii
moh nějakou zadržeti,
jen kdyby mne vyhledal ten, kdo mne míjí
a do propasti letí.

Balada o sentimentální lásce

Po stezce parku skotští psíci
šli s vyplazeným jazykem.
Květ modrý má svou milovnici
s tím chorým, smutným řapíkem.

Má milenku… Je bílá celá
a přes záhony vyhlíží.
Když zdálky vanem zavoněla,
víc lásce jeho přitíží.

Květ modrý věděl to, že chřadla,
že smrt ji čeká předčasná.
Když prudkou vůní k zemi padla,
v té rose byla překrásná.

Psi skotští vedli paní domů
a ta ji zdvihla ve snění.
S ní ztratila se v moři stromů
a náladou tou jesenní.

A skotští psi v den přišli druhý,
květ modrých zvonků zlomili.
Ten zdvižen drsnou rukou sluhy
už přestal věřit, zpozdilý.

V obrovskou rakev krásné vázy
jej přec jen dali k milence.
Tam poprv objali se, nazí,
a umřeli v té chvilence.

Půlnoc loutek

Vždy loutky o půlnoci vstaly
s tím pospěchem duchů klapavým.
Měl Kašpárek své zvláštní žaly
i rytíř s brněním rezavým.

I královna, jež s jemným lkáním
se za drsné ruce styděla,
panošů sytá milováním
i nevěrou krále, již sklízela.

Byl poustevník až k zemi schýlen
tolika hříchy chasy té.
Modlitby mumlal neomylen
za dramatis personae zabité.

Faust Mefista by míjel právě,
pozdravit musil Markétku.
Jak rdí se, jak zří vyčítavě
po smutném kouzlu následků.

Hloupého Honzy uhlíř ptá se:
Proč nezbloudil zas Oldra král?
Přibylo tolik dětí zase,
za každé tolar sliboval.

A jinak jiní kolem krouží
a jinak jiní tlumí hlas.
Princezna v ústraní se souží
a k bokům spouští zlatý vlas.

Kdes Kašpárek se s králem hádá
a sotva lze mu věřiti:
Náš principál nám v ústa vkládá,
co nikdo z nás už necítí.

Historie přítele Anatola

V zeleném domku křehké, mladé dítě
velikých copů, očí záhadných
kdys ve zmatku jej navštívilo skrytě,
být jeho navždy chtělo za svůj hřích.

Rád neměl, zamítnul. A dlouhé roky
na její temné myslil zoufalství,
na bílé, vlasy zahalené boky,
na sklíčenost té vzdušné postavy.

Na procházky pak pozdní po nábřeží,
na sebevražedný kdys rozhovor,
mučivé chmurno ulic, střech a věží,
na svody řeky, na níž skřípal vor.

Ten román dobolel. A ctnostná žena
kdes na venku se stala z hříšnice.
A jeho hlava, trochu unavená,
šednula denně v kouři pivnice.

Ze starých avantýr vzpomínka voní,
jiného žití možnost z dávných jar.
Někdy tak silně rozteskní se po ní,
jde hledat ženu, — ztemní krve var.

Už nesetkal se s vášní, láskou jinou;
s psem dělil život svůj a… se služkou.
Pak, Oblomov, byl vídán s Akulinou
a se svým malým Iljuškou.

Balada galantní toulky

Z galantních toulek se vrátila
opilá dáma v ty chvíle.
Cigaret kouřem ostře čpí
kraječky bílé.

Teď jasně zří: kterak ji pozdravil kdos
a „ne“ jak hrdlo ji škrtí, —
a kterak s ním bloudila v ulicích
odlehlé, smutné čtvrti.

Měl tichý a lichotný, hluboký hlas,
jenž prosit neumdlíval.
Byl ďábel, který o hříchu
jí frivolní písně zpíval.

Na zapadlý hotelu posléz kout
pod černou katedrálou
zabušil zábavný společník
svou drzou rukou a malou.

O sentimentálním blbečku
sní v studu rozpačitém.
Pak platil jí krásně raženým
a zvonivým zlatem.

Na maškary vtipné vzpomíná
i na výkřik z taneční síně:
Kde vzala jsi se tu, ptáčku můj,
má Heleno, přítelkyně?

Vzor cudných jsi byla milenek,
vzor chudoby obdivované.
Přec oko se úžasem překvapí
a tvář tak žhne a plane.

Víc blednul měsíc v podkroví,
kde závratné k střeše šly schody.
Ve světnici pusté dusno tak.
Rty přisáty k sklenici vody.

A odstrojila se potichu
v svítání chladu bílém,
co matka z lože již vyzvídá
účastna smutným dílem,

svou dcerušku, příchodem vzbuzená
se zvědavou sdílností líbá,
pro peníz, jenž pohozen na stole,
se hladově shýbá.

Dvě ženy

Hříšná s ctnostnou v podvečer,
který zvony, křikem jásá,
vyšly v novou budoucnost,
v různé cíle, v různý směr.
Hříšnou krásná jala ctnost,
ctnostnou hříchu smutná krása.

Hříšné tak se chtělo lkát
pod obrazem té, jež Pannou.
Bít šla hříšným čelem v zem,
počala si vlasy rvát
a ty oči žhnou a planou
pod vlajícím závojem.

Ctnostnou první potkal hřích.
V křižovatkách ulic vzrůstal,
jejích šestnáct smutných let
svůdných mužů dojal smích,
První hřích ji z hladu zved,
ale už jí věrným zůstal.

V odkvětu

Po břehu jdeme řeky rozbouřené,
plášť její hnědý větrem povívá
a mládí se v ní budí zakuklené
a v reminiscencích se ozývá.

Já vycítil, že náhle po dřímotě
pojednou vstala v podzimních svých snech,
v svém odkvětání lačná po životě,
po jeho kluzkých propastech.

A podzim toužil jaro napodobit
i vřelým býti víc i půvabným,
skalami tok svých prudkých bystřin probít,
dát svěží zeleň listům hedvábným.

Ty jemné vrásky drobnou rukou skryté,
pleť vadnoucí a ne už bujný vlas,
panenství nudné masky byly syté,
nedbalost jevil její zjev i hlas.

A v blouznění o městech beze jména
a po vysněných řádech neznámých,
že milována být chce tato žena,
já pochopil, vše za jeden dát hřích.

Balada o mrtvém druhu

Mně zdálo se: Můj mrtvý druh
za noci přišel, šept mi v sluch.

Zrak zahořel jak zaživa.
Knír plavý, gesta bláznivá.

Unylý láskou, zamyšlen
tou délkou, již má noc i den,
samotou hrobů zastrašen,
cos šeptal na omluvu svou:

že velké srdce pod hrudou
tak směšně malou uložil
a v mystérie hrobu skryl.

Pak děl: Rci, druhu rozmilý,
zda nezoufá? Zda nešílí?
Skryl jsem se smutkům, radostem,
polibkům té, již čekal jsem.

A v pohaslý já zřel mu zrak:
Zapomeň… Ona nejinak…
Nešílí… Znáš ten její smích?
Už přehlušil pláč soků tvých.

Hrdá bolest

Zklamaný hrál na G struně:
„Věřil jsem tak slunci, luně.
V nocích ženy klamaly,
ale za dnů plakaly.

Neplačte, já klamal též.
Láska k vám to lež jen, lež.
Nevěrné mé srdce taky,
lživé rty a lživé zraky.“

Posměšnou tu píseň hrál,
aby srdce svoje snížil.
Aby ženám neublížil.
Aby tolik neplakal.

Balada o lásce, jež odešla

Nevidně povrch se čeří
skrytého zálivu vody.
Duše má ještě věří
v příchod lásky a shody.

Ve vodě zrcadlí se
štíhlé a bílé břízy.
Vyčkám tu, háj kde tmí se
šerem své zelené řízy.

Nehybně v mrtvém snění
v průzračné vodě stín střehu,
půjde-li v zamyšlení
po tom, kde sedím, břehu.

Melancholickým tichem
nahnutý sedím k tůni,
otráven vlastním smíchem
a vodních růží vůní.

Jak jsem jí ublížil krutě, —
rány tím sám si však dával.
Kajicně, nepohnutě
tak nikdo by nevyčkával.

Pozná-li šat můj černý,
ztřísněný pískem a hlínou?
Klid je tak bezeměrný,
dny, noci jak jdou a minou.

Půjde-li v zamyšlení
po tom, kde sedím, břehu?
Skončeno všecko není?
Možno tu vycítit něhu?

Přijde-li, uvidím v hloubi
pohled, jenž dobolívá.
Mrtvé se ozývá doubí —
přece — a v dálce kdos zpívá.

Nesmět se ohlédnout věčně,
zbabělý za svou vinu; —
přijde-li jednou, — já vděčně
trest přijmu, než touhou zhynu.

Z mých zád mech vyrůstá žlutý
a stříbrné řasy z mé hlavy,
já čekám dny nedotknutý
a dívám se v hloubky stín tmavý.

Nejde a nejde a nejde…
Její krok nezašustí…
Ale zda bolest má přejde? —
Musím tu v zem už vrůsti?…

Setkání

Setkali jsme se… Veselá paní
po muži smutek nosila.
Usmívala se bez ustání,
závratnou svobodou opilá.

Oslovila mne v nepokoji
a já jsem vyslechnul ji bled.
Svěřila se mně s láskou svojí,
tajenou z dávných dětských let.

Slunce tak žhnulo na chodníku.
Refrén zněl do dne, do noci.
Což mohu pomoci nebožtíku?
Což mohu jí snad pomoci?

Daleko tedy srdce rostou…

Neměl jsem s nikým útrpnost,
jenom s ní, že tak byla křehká.
Trochu flirt, trochu učenost,
trochu zásad zrna lehká.

Volný život a volné snění,
několik akordů shledaných, mdlých.
Jakési chytrácké rozpočtení
v matematických formulích.

Daleko od nás srdce rostou
smutně krásná a plamenná?
Bože, duši kdo najde prostou,
andělsky bělostná ramena?

Město mluví…

Spěch závratný… Město mluví,
jak večerem zvolna se šeří.
Cos povídá, šeptá, cos radí.
Kdos věří. Kdos neuvěří.

A mluví… Tak nápadně kreslí
do mlhy své bizarní štíty,
lví hlavy, jež tolik se šklebí,
že do plátů vrat jsou vbity.

K té dámě tam s veselou tváří,
k té nestoudné, bídné zpola,
do tance, do tance, do tance,
do tance věčného volá.

Cos k páriu, k žebráku mluví,
jenž miluje s věčným hladem:
O smrti, o smrti, o smrti
máš psáno na čele mladém.

A tomu, jenž vášní shořel,
smrt na loži očekává:
O ženě, o ženě, o ženě
zní ulic vzdálená vřava.

A k poběhlici, jež vyšla
v křiklavém na trh šatě:
Dny hladu, dny bídy, noc lásky
nahradí vrchovatě.

Z tmy k vyžilé, ztýrané ženě
hluk vřeští a smějí se masky:
Dny práce, dny práce, dny práce
proč nedáváš za noci lásky?

Tak dětinsky pohádkový
svit večera lichotí se:
Jsou tajemství, tajemství hluboká,
jichž duše nedozví se.

A k duchu, jenž bouří a trpí
pod nevidných nárazů dlátem:
Buď hlavou revoluční,
jež prosmýkána blátem.

A ke mně: Soud čeká, soud čeká,
dny pochyb po marné práci.
Vlast malá a trpko v ní žíti.
Tu nezíská nikdo, jen ztrácí.

Jitřní modlitba

Rozdněním se probouzej,
město, spící v zrudlé páře.
Něco lesku, něco záře,
kamenně když hledíš, staře,
do strnulých rysů vrej!
Obloha se promodrává.
Stromy, věže v obzor ční
do výše, jež rudě plavá
hoří v záři sluneční.

Vstali slabí titáni…
V okovy své buší více,
podrážděni v svítání
napínají zřítelnice.
Slunce dráždí, pouta rve,
zář nám vlívá do krve,
zdá se pouta křehká tavit,
vášeň k činům rozřeřavit;
našim ženám lože sbijí,
odkvést dá jim, plodem růst,
mroucím, v dětech svých již žijí,
naděj kouzlí kolem úst,
děti dne křtí blesky svými,
z ducha, srdce zrozenými.

Mizí temno… Protáhne
svoje nademěrné údy;
kam jen ztrácí se a kudy,
aniž koho zasáhne?

Úklad v temnu ukryt jest,
ukryty jsou pochybnosti,
zvetšelé a marné ctnosti,
hroby hříchů společnosti,
vychytralá, zpupná lest.
V podsklepí svůj tají dech.
Skrývá se za temnou masku.
Musí vzbouřit v ztuchlých zdech
závistnou a smutnou lásku
vyděděnců k mocným všem,
horkou záští skrápět zem!…

Probouzí se rozdněním
město. Vzeplá slunce stejné,
stejně živné, stejně hřejné
na rozdílné zrozením?

Kresba zimního večera

A město je zaváté,
že okna hledí jak slepá.
Dech z kavárny vyhřáté.
A z podzemního sklepa.

Kol zavátý pohřební vůz
se vleče a postavy za ním.
Teď kočárů ztlumený klus.
V nich páni se naklání k paním.

Pak šero… A taneční sál
v sníh zlatá světla hází.
Kdos po cestách tiše se smál,
svou milou doprovází.

Však v ulicích vzteká se, šílí
a honí se pod lucernami
smršť větrná, tančí a kvílí,
v portály bije, v krámy,

k hudbě, jež z dálky kdesi
z tanečních sálů tryská,
pláč disharmonický věsí,
křeč žaludků hladových píská.

Noc na vysoké vyhlídce

Do vymřelých ulic vítr vpad
a lampami třísknul.
Na zlodějské prsty počal hrát,
přes arkýře písknul.

Spí černé město ve výších
s propastí mnohou.
Jen dole bdí zlatě žlutý sníh
s otisky nohou.

Že plakal někdo, já dobře vím,
za domů rohem.
Kdos plačící vyzval důvěrným
galantním slohem.

Od kaváren zadul větru van,
kde hořký host pije.
Nějaký zakletý pavián
do klávesů bije.

V tu větrnou noc, kdy v prohlubních
plovoucích stříšek
se sunul zašedlý, světlý sníh,
letící z výšek,

zdvih do mne snů vkletý virtuos
své skřipky až k bradě,
hrál obrovskou skladbu smutku, bos,
o láskách i zradě.

Hrál ve mně, hrál v dáli a docela
tam v ulic důli,
jak vlasy mu visely do čela,
jak oči žhnuly.

Dle úderů klávesů skákal bos
po střechách, jež do tmy plovou.
A píseň zahrál ten virtuos
tak staře novou:

O mládí, jež plakalo naposled,
než zemřelo včera.
O poslední vůni, již vydal květ
dnes za večera.

O shnilých dubech, kde orel snil
nad ukrytým srázem.
O pramenu, z něhož včera pil,
než zřítil se na zem.

Tulačka

Nuž, dopadli tu drobnou tulačku,
nestoudné děcko v nočním brlohu.
Ji v okázalém střehli průvodu
a vlékli po ulicích před večerem.
A svítilny dodaly ostré stíny davu
i oživená okna přídech divadla.

Frivolní pohledy a zákon ctihodný
se radovaly z existencí svých.

Jak kropenatá, lesklá ještěrka
cynický úsměv měla, žhavě smyslný,
směs látek bizarních mdlým světlem hořela,
čerň, oranž, zeleň smytá, kruhy náušnic
se třásly pod černými chumly vlasů cigánských,
a do poznámek cosi křičela,
jak podrážděný množstvím papoušek.

A na chodnících hlava na hlavě
a na klobouku klobouk, v náhlé pozornosti
dav stále rostl, ale bezhlučný,
jak varhan rejstříky by ztichly najednou,
dne morálka posměšně civěla
na hřích ten vyhrabaný z noční tmy.

Z arkýřů ženy bílé, krásné, nad květiny
se nahýbaly k žlutým světlům lamp,
z rouch vystřižených bílý mramor hrdel
a loktů sněžných lákal zášeřím
a pohoršeným zrakem zkázu měřily,
k níž, nechápaly, jak lze poklesnout.
Svá děcka odháněly od oken.
Lvi velkoměsta s nudou posunků
se dívali, kouříce líně, kde as viděli
tu malou, drzou kořist kankán tančiti,
tu svítivou ještěrku, nahou, rozkošnou.

A větší hříšnice, však v mezích zákonů
a církví, jejichž hříchy líp se tajily
i v lůnech rodin ctihodných i v taji zpovědnic,
s rty, vydulými okamžitým úžasem
nad stejnou možností vlastního osudu,
šly jako zpráskány, šly křižovatkou ulic
do vyhřátých svých domovů.

Hlučné štěstí

Den sotva umřel, sotva večer věšel
žlutavých perel světla v náměstí,
stín její křepký trotoárem přešel,
by sníval příliš hlučném o štěstí.

Pod jejím štěstím hrob si vykopalo
manželství mnohé nedůvěřivé.
Pod jejím hlučným štěstím umíralo
tak mnohé srdce, pomstou neživé.

Bývalo její hlučné, velké štěstí:
lesk drahých toalet, souboje šílených,
žen rozvody, jež neuměly snésti
nevěrných mužů příliš vlažný smích.

Krok její drobný zdál se vinen z vraždy,
i vůní smyslů nasycený vzduch.
Za předchůdce své pomstít chtěl se každý.
Leč zůstal, v kouzelný jak vstoupil kruh.

II

Hluboké samoty

Já chtěl jsem mluvit s ptáky, s oblohou
a s vodami, s trávníkem u nohou.
I černým sosnám věřit. Hučí mi
proroků věštěními tajnými.

Jsem lidmi churav, zklamán, přesycen
sobectvím druhů, lhavým kouzlem žen.
O zdraví sním… O výhni polední,
o smutku západu, o světle dní.

A kdos mi řek o prosté chatrči,
do vodních spoust jak když ji zastrčí.
Své staré štíty zrcadlí tam v nich
a potrhané sítě na bocích.

Ta chatrč utisknuta k prorvám skal.
Nikdo ji neznal, nikdo nehledal.
Z ní rašelinišť smutnou rovinou
do věčnosti zřít každou hodinou.

Churavý lidmi kouzlem ozdraví.
Milenku klauni v městech pobaví.
Matička na vsi samá práce, spěch.
Mudruje v krčmách filistrovský cech.

Zde bezpečný jsem sám a sám a sám,
nikoho v světě tady nepotkám…
Zarudlá ticha zhaslá nebesy
a vlastních kroků zvuk mne neděsí.

Jíkají ptáci. Tisy na stráni
své tmavé, smutné šepcí pokání.
Nekončí obzor, kam zrak pohlédne,
ni vody, vody, vody bezedné.

Smrt cestou potkám-li, my navzájem
se moudře pozdravíme, po svých jdem.
Zřím v dálky. Živé kouzla pozbylo.
Co mrtvým bývalo mi, ožilo.

Dopis E… ze samoty

Po stopách zapadlých, jež v dálce zmizely,
jít, odloučit se, když den tichý krvácí,
kdy nade mlýnů opuštěných hřídely
křik volavek se do tmy potácí.

Sám, bez tebe jdu… Ty máš u zrcadla kout,
řeč pýchy lidské, hlučných zábav předzvěsti.
Nemožno ulic bez tvé krásy vzpomenout,
bez vyznavačů okázalých bolestí.

Zde broukům, květům, vodním růžím na tůních
bys byla lhostejna tak, jak ty jim,
úžasům velké záře smutků západních
bys byla bezvýznamným stvořením.

Říjen

Ovoce sčesáno do lesklých mis
a k hostině je všecko urovnáno.
Háj v mlze chudobnější skrývá rys.
Na prázdný sad se dívá sivé ráno.

A včera západ jak když napije
se divů krve, v níž se jedy mísí.
A dnes den střízlivě, tak matně visí.
Vše otráveno? Konec lásky je?

Zem oddýchala včera stromovím
a dnes už zdá se ležet v agónii.
A větrem schnoucí větve do skla bijí.
Máš rád mne ještě? — Což já vím? —

Kout krajiny

Vlhkých jiter mechem
snivý odlesk hoří.
Spadaných buků listí,
vykoupané zoří,
pod nohou temně svistí
vzbuzených kroků vzdechem.

Rosa na palouce.
Chatrč ostříbřená
nad rybníkem stojí.
Divoká štěká fena
samoty stesk svojí
echem k prosté louce.

Z chatrče to zpívá
tenounkým, dětským hlasem
do hluboké rokle.
S nevýslovným žasem
ptáče rosou zmoklé
do oken se dívá.

Vše je vážné, prosté.
Jako pomodlení
varhan v jitřním tichu.
Sosen rozšumění
jak kdy věčnost roste
za údolím hříchu.

Smutku čistá krása,
která nekramaří,
nemajíc tu komu,
prodírá se září
cest a pustých lomů,
zpívá, pláče, jásá.

Zrudlá borovice
drží hnízda vraní
nad prohlubní smělou.
Možno přirůst k pláni
s duší svojí celou?
A už nechtít více?

Sloky

Věřme jarům, která budou,
večer zpíval v údolině.
Nediv se mi, že jsem chudou,
vzdychla tráva na mýtině.
Ruka tvoje pohnula se:
Proč tak mohla býti chladnou?
Rudé květy na terase
pocit měly, dnes že vadnou.

Paní, zabila jste muže,
vzdycháte však po manželství.
Na hnojištích kvetou růže,
na kulturách nízkočelství.
Po tanci jste zašla k hrobu
ptát se mrtvého, co soudí.
Na čele v tu jarní dobu
odlesk nové lásky bloudí.

Věřme jarům, která budou,
večer vzkvětlou roklí zpíval.
Muž, jenž rdousil ženu nudou,
o manželstvích nových sníval.
O krvi, jež vystřeluje,
choré srdce snilo věky.
Člověk věčně pochybuje.
Na bolesti kde jsou léky?

Melancolia

Vzpomínej, zaváty
jsou cesty, vzpomínej.
Ty smutná, tichá ty,
a dřímej ve snění.
Na svazích usnul les,
kraj, chatrč, lidé v ní,
lesk hvězd se na vše snes,
vše zapřed ve snění,
vzpomínej, vzpomínej.

Vzpomínej. Tragika
spí na všem zasněném.
Srdce si nezvyká,
že lká po ztraceném.
Láska je smutnější,
roste-li v trudné dny:
z doubravy vyrost les
hluboký, záhadný, —
vzpomínej, vzpomínej.

Vzpomínej, z duše když
koráby odpluly.
Ten domek zavát…, víš?
Kraj sněhu, bledulí…
Rty na rtech, vysáty,
krev píseň dopěla.
Ty smutná, tichá ty,
má vášeň shořela. —
Vzpomínej, vzpomínej.

Vzpomínej, v hluboku
to srdce ještě rve,
v divokém útoku
cos drásá do krve.
Láska jak temný les,
jenž s roky zmohutněl,
smutnější vzbouzí děs,
by pták v něm nezapěl, —
vzpomínej, vzpomínej…

Píseň o dobrodružném srdci

To srdce odvážné bylo kdys.
A smálo se metelicím.
A smáti se všemu byl jeho rys.
Tak smáti se živým i tlícím.

To srdce se brodilo v závějích,
kde mizel čas v bezhlasém tichu.
Jak ptáci se krčili na větvích. —
To bylo až k smíchu, k smíchu.

Tak zpočátku laškovně, v svévoli
krev kouřící ždála si chladu.
To ve chladu tuze tak nebolí.
A pod sněhem není hladu.

Sníh svítivě, slavně se chumelí.
A v dálkách to vesele zvoní.
Venkovských statků průčelí.
Cval divých koní.

Kopule, věže stařeckých měst.
Stále se chumelí… Ano…
Celý svět zasypán už jest.
Až k nebi vše zarovnáno.

Převěje hudba. — A zas nic. —
Zlozvuk na strhané struně.
Luna naslouchá do dálky, sníc.
— Něco se stalo luně? —

Kraj mlčí, les mlčí bělejší,
bez křiku, bez lidského hlesu. —
A nikde podušky teplejší.
— Něco se stalo lesu? —

A závěje vrství se, fičí sníh:
Kam srdce jen odvahu dalo?
A krvavé stopy, hle, v závějích.
— Něco se srdci stalo? —

Podzim

Je teskně mi, pojď, noc bdí kdes
jak cizí zrak, jenž něco ví…
Jak sáhal by mi k duši les,
podzimní, smutný, sosnový,
ztracená ves.

Vyhaslých lásek vůněmi
zavanul podzim z blízkých luk
i naivními básněmi
i stisky chladně drahých ruk
i peklem muk.

Je něco, stesk co zůstaví
i bolest krutou dávných chvil.
Cos geniálně churaví
v stydnoucí krvi jemných žil:
Žár, který byl…

Co zlatých, smytých jesení
u dveří mých už čekalo.
Co stínů přešlo zelení
a co se touhy zvedalo
a spát mi nedalo.

Co divných díků, nevím zač,
jsem rozdal těm, jež hrávaly
si s duší mou, vzdor měly, pláč,
a vše když lehce dávaly,
se v pláči smávaly.

Cos hoří v krvi podzimní,
vepsáno v barvách měnivých.
V zamlklé chůzi intimní,
v pních vadnoucích a plesnivých,
smyt jarní hřích.

Cos bolelo, už nevím sám.
Dnes mně a zítra tobě snad.
Krvavé ještě srdce mám.
Mám diskrétní, mám krásný hlad.
A vzpomínám:

V podzimních hájích toulají
se zašlé lásky nejraděj.
Kytaru srdce zdvihni, hrej,
kytaru s pentlí v okraji,
kde psáno: Neplač. Umírej.

Po lásce

Horoucně věřící
se modlívaly ruce,
vášnivě hřešící
nás tiskly k sobě prudce
tak vonící a sněžné,
do dlaní vztažených
chytaly slzy něžné
i rozperlený smích…

Když věřit přestaly,
vše uvážily chladně,
hřešit se zdráhaly
a odstrčily zrádně.
V dnech, jež nás neuprosí,
náramky zvonily.
Neb křehkého v nich cosi
ty ruce rozbily…

Když vše jsi vyzpíval
na housle svoje vroucí,
svou dravou píseň hrál
jsi ve strun výši mroucí,
tvá hvězda klesá z výše
s výkřikem posledním.
A mizí v hloubce tiše,
hrozné svým mlčením.

Tvé krve kapky stydlé
se lesknou rubíny
na zlomeném tom křídle,
jež kleslo v hlubiny.
To láska krvácela.
Musila dobouřit,
že jinak neuměla
než pohasnout a mřít.

Meditace v parném dni

Šly rovinou horoucí bolesti
a nechaly stopy na obilí.
A nějaké nečestné pověsti
nám, zdá se, navždy ublížily.

Jsme vysáti horkem zprahlých trav
a žloutnoucích hájů agónií.
Kam nemáme položit smutek hlav
úzkostí před uštknutím zmijí.

Na chatrčích mech se žlutě směje
a děravé střechy k oblakům
zdvihají protest beznaděje
ze shnilých trámů proti zlům.

Na pastvinách střípky hluchou hrou,
skla míle cesty v kopcích hoří.
Sosny se ani nepohnou
v průhledném, modrém nebes moři.

A parný je, bez vanu jasný den,
je bez stínu les, jsou bez chladu studny.
Jsou úsměvy milenek přešlý sen.
Jsou včerejší pravdy žvást marný a nudný.

Bolest oklamání

Dům bílý zval kdys v tichu modřínů.
Dnes nemilují už ty oči známé.
My stokrát přešli jednu roklinu,
a kupodivu: dnes ji nepoznáme.
My znali kouzlo smíchu. Na polích
my poslouchali obilí se smáti,
smích pídimužů a žen lesních smích.
My naslouchali… Lesů šum se zdvih.
Leč v lukách měsíc chtěl už zadřímati.

My nad horami orly zřeli plout,
to byli orli poslední, tu zbylí.
My musili si pozdě vzpomenout:
proč přilétli v svět pídimužů shnilý?
My potápěče z vln jsme čekali.
Proč dosud nevyplul v tmu stále větší?
My bolest oklamání přestáli.
Cos promlouvalo k nám… Však neznali
jsme záhy souvislost těch božských řečí.

My řeku přešli, která hučela,
nám po tom hukotu se stesklo časem.
My krčmu přešli, zpěvem zvučela,
a my se s jedním neshledali hlasem,
my lesem šli a bolest mlčení
se na paty nám znovu zavěsila,
to byla krásná bolest, ticho v ní,
chlad podzimní, jenž zavoní,
a mlha života tak šeře bílá.

Mluvilo něco?… Člověk zachází
za lesy, lada, za stříbrné řeky…
Kdos volal nás? — Ozvěna narazí
do divých skal, jež navršily věky.
Ozvěna volá… Ohlédnem se zpět.
Vteřiny přešly — slovo oněmělo…
Vše vyznělo jak z hrobu naposled,
tak nečekaně, studeně, jak led,
a jak by úžas prodloužiti mělo.

Mně vyčítaly hory v sněhu

Mně vyčítaly hory v sněhu,
proč nízko tak se věznit dám.
Chválily večerů svých něhu
a rozhled k slunci, ku hvězdám.

Já zlíbal jsem svou milovanou
a všecky, jež jsem rád kdys měl.
Nic neřeknuv já v dobu ranou
jsem navždy od nich odešel.

Ne, nechoď, štíhlé stromy řekly.
Na výškách klam. A v dálce lež.
Jich slzy první mízy tekly:
Ani tam šťasten nebudeš.

Já kráčel však, zřel hory zvedat
svá bílá čela v oblohu.
Teď nikdo nezví, kde mne hledat,
mne, který jinak nemohu.

A když jsem v slunci stanul blíže,
kleč nízkou uzřel na výších
jak na hřbitově černé kříže,
skrz mlhy nekonečný sníh,

když mlhy bránily mi zříti
nezvěstná města, světla chat,
zelené louky, které cítí
ve vodách západ umírat,

když otráven, té výšek hluše,
té nudné slávy syt jsem byl,
já vrátil se… Však ztratil duše,
jež zrádně tak jsem opustil.

Píseň

Počkáme, drahá, k zítřejšímu ránu,
než růže rozpučí.
Mne k ďáblu zatím, tebe modlit k Pánu
se osud smutný naučí.

To bývá však, že ten, jejž prosíváme,
se věčně neozve,
jen mlčením, jehož se obáváme,
nás v mrtvé ticho zve.

Tak nedoprosivše se spásy naší,
my vposled zhřešíme.
Hřích bude možná nad modlitbu krasší.
Vykoupí?… Nevíme.

Podzimní noci

I

Podzimní kytarou zahrady
žlutými tóny se chvějí:
Umírat za teskné nálady,
když je po naději.

Chvíle, kdy budoucnost neláká,
minulost zhaslou čpí vůní.
Ulicí berla žebráka
na smutné dlažbě duní.

Po stěně řadou knihy tvé
dědičná kletba tíží.
Pravdy jich krásné, však neživé
jako Hamlet se plíží.

Ošklivá skutečnost, toulavá
v špinavá okna civí.
Všecko se nabízí, prodává
s otrockou ironií.

II

V zahradě záhon již zbývá
slunečnic teskně chřestících tmou.
Hnědé listí se kývá
kaštanů nad vodou.

Ptáků křik slyšet zníti
střech přes hřbety, přes hroty.
Musili rozloučiti
se navždy, jako ty?

Ze slunečnic načernalých
se zrní sype a drolí.
Po častých bolestech malých
už srdce nezabolí.

III

Vysílilo to srdce tím,
touhy že zapíralo,
s úsměvem do kouta skrčeným
že se života bálo,
vysílilo již srdce tím,
krásně že umíralo?

Přišly ženy a našly je
chladné již, zimomřivé,
vznesly je ke rtům, vzaly je
polibků žhavých chtivé,
přišly ženy a našly je
umírající, však živé.

Přišly však pozdě… Noc byla zlá,
v níž mroucí nevzkřísí se,
od polibků a od kouzla
se nehnou stopy v ryse,
přišly už pozdě... Noc byla zlá,
a že je konec, ví se.

Plakaly ženy: Před chvílí
uhaslo jako snění,
ač zlíbat jsme je toužily,
přec zachráněno není.
Je dni a roky zabily,
dni neporozumění.

Touha

Je večer. Světlo chladne, oranžové
sníh osvěcuje, sosny zažíhá
pod obláčky, jichž na sta výší plove
tím nesmírném, jež v dál se rozbíhá.

Senzace nové chtěl bych vykopati
na místech těch, kde vzhořel plamínek.
Lze vděčným ještě vděčné srdce dáti?
Lze pohřbít bolest vyhaslou i vztek?

To moře zimy v nesmírnu má hráze
a splývá v jednu barvu s oblohou.
V tom tichu obrovském je duším snáze,
těm, které odpočinout nemohou.

Cos láká dávné druhy vynajíti,
že odešli, v svém srdci tolik ran,
pro jiné živí pro nás musí hníti
pod kamenem, jenž v srdci vykopán.

Chcem probouzet, chcem napravit, chcem zlákat,
svou harmonii sdělit dávným dnům,
ty obejmout, jež zřeli jsme kdys plakat,
když křivdit se tak chtělo našim rtům.

Píseň o ledové krásné paní

Po moři smuteční
se lodi plaví,
nad skály sosny ční
v horizont popelavý.
Ořeší zářivě
tu a tam trčí.
Kleč smutná bázlivě
se k zemi krčí.

Srdce se nezhřeje
v tvé ruce chladné,
něhy a naděje
kde není žádné.
Ty každé umučíš,
jak se tak díváš.
Proč nedýcháš v ně, víš?
Proč nezazpíváš?

Tvé oči severní
jen krutě mlčí,
jak ledy jezerní,
jak jámy vlčí
a úsměv jako zář
polární k noci žasne,
vše mlčí, vlas i tvář
úžasně krásné.

Blíž tebe vzpomínám
na fjordů lesky,
mlčení panorám,
zkřížené blesky
zapadlých oken z cest,
přístavů, loď kam mizí,
velikých, smutných měst,
kde jsme si cizí.

Balada z odkvětlé krajiny

Podivné ticho uvnitř polí,
roj ptáků krouží pod vilou.
Topoly hledí po okolí.
Uvadlých květin smutek bolí.
Lze umřít s touhou ožilou?

V tom domě tichém zrakům skryta
prožila trochu nudných let.
Pak vzkázala, že všeho syta,
že netmí se a nezasvítá,
že lhostejný jí muž i svět.

Hvězdami vesmír ostříbřený
výškami mate chladnými!
Rtem provívá ti jméno ženy.
Plá měsíc na chat bílé stěny,
loď skřípe vesly tmavými.

V křech zažloutlých se stíny výší
proťaty světlem bělavým.
Kraj vůní obtížen je, tišší,
parami louky vlhce dýší,
v tmu perleťový stoupá dým.

Něco tu zbylo, dosud zvoní,
jak chvělo by se v stříbru hvězd.
Keř nějaký tu šeptá po ní,
tak pružně břízy kmen se kloní
a třeslic stvol tak chabý jest.

Něco jak ona rychle zrálo
a vyžilo se, uvadlo.
Jak ona květ i plody dalo.
A tragicky pak umíralo
si znechutíc to divadlo.

Meditace

A láska lásku časem nepochopí.
Bolestí krutou vteřina se temní.
Zda vyjasní se? Louky, zdá se, vadnou.
Tma hrubých stínů osvětlením zjemní.

Žluť hájů plane… Pták se koupá v ní.
Je podzim krásný. Slunce plane kmeny.
Jdem do své meditace zabráni
v kraj životem i smrtí okouzlený.

Lze leccos nechápat… Háj zvadnul již,
však pták chce teprv zpívat… Slunce zašlo,
a my chcem někam přes hory a řeky,
my skrytě jdem, sta zvědavců nás našlo.

Mhy teplé modrý rozvěšují flór.
Jak listy žluté pod nohama chřestí!
Lze leccos nechápat… Žal srdcí věřících
a srdcí ubitých zoufalé štěstí,

i to, že mroucí duše milovat
by teprv chtěla… Přisát se a vtělit
do atomů, jež hoří světlem dnů
a jimiž krok a úsměv žití přelít.

To, co tak hárá v jejím oku

To, co tak hárá v jejím oku,
snad vášně dávné hořký rys.
Je pomsta stará ve hluboku
za odmítnutou lásku kdys.

U lesa roklí nocí tmavou
my přejít musívali z niv.
My sami šli s tou vášní dravou,
jak nikdy potom, nikdy dřív.

Mech ze tmy volal, rosa ze trav,
jedlové větve divoce
nás šlehaly a balvan zvětrav
úžasem svítil v potoce.

Tu v šeru, z klenby sosen spadlým,
nad klínem rvala ruku mou,
já se zdvořilým stiskem zchladlým,
s odvahou ona zoufalou.

A přešly dny a nebezpečí.
Dnes lhostejně kol můžem jít.
Jak umí mlčet mstivou řečí,
jak vyzývavým štěstím žít.

Před jitrem

Krajiny, lesy, mlžný tvar
zdvíhaly z modrobílých par,
háj zamlkle a žlutě vad.
Dny osaměle šumí.
Já chtěl bych s někým rozmlouvat,
jenž přec jen porozumí.

A básník velký ve mně mřel.
Mne úžas němý opíjel,
že mlčky šel jsem, sám a sám
takovou němou dálí.
Já chtěl jsem říc, čím vru a plám,
však všichni tvrdě spali.

Před jitrem bylo… Noc a stín,
chlad, rosa, smutky z doubravin
vstávaly, oči zářící
vzbuzených měly laní.
Zvířata z trávy chladící
vstávala za svítání.

Však lidé spali. Šerý klid
ten musil chodce unavit,
básníka, který zacházel
za obzor lunou světlý.
Víc bylo cítit květů pel
a sny tak více květly.

Než úsvit vzplál, já zašel již,
já, poutník zašel v jinou říš,
strun prasklých za mnou zbyl jen zvuk,
jejž jitro vyčkávalo.
Proč radost sdělil jsem, sta muk,
před jitrem, když vše spalo?

Pohrdání

Výčitku nechci z očí tvojich číst.
Dnes podzim v uschlých stromech zahořel.
Jak mlčí zdvořilá tvá nenávist,
jak mlčí. — Snad jsem jednou mnoho chtěl,
však vzíti neuměl.

Kdys louky kvetly zlatem vlasů tvých,
tvých očí modrem, rukou bělostí,
tvých kroků měkkostí,
mech váben tajil žlutých listí smích,
tůň černá houpala tvůj obraz v paprscích.

Byl zázrak, není… Rozklad, zhouba let.
Však umíš dosud plnit dávný slib
než smrt a život líp:
pohrdou takou ničí neplá ret
a z očí trpčí smích já nevyčet.

Sloky

V bezlidnou samotu se člověk mnohdy ztrácí.
A věčnost zvlášť tu zahovoří k snům.
Zde slunce lítostivěj dokrvácí.
Tu lesy ční k mlčícím oblakům.

Ten klid má sílu… Láká ku smíření.
V něm ztichlo vše, co kdys tak mohlo rvát.
Od lidí, od chimér, od bludů, pravd a snění
kající revolty se touží odpoutat.

Je lítost z něčeho, co v světě neuzrálo,
bez hořkých výčitek, těch, které zklamal cit.
Je lítost z něčeho, co plody slibovalo.
Co velkým nebylo, však co jím mohlo být.

Truchlivá píseň

Všecko nám uniklo ze slabých dlaní
vztažených po daru, kterým nás lákalo odvážné štěstí.
Dravé nás bouře zjara přepadly znenadání.
A pak jen ostrovy mizící zřeli jsme za sebou kvésti.

Hlava tvá upomínající na noc temnou,
blýskavá hloubkami tajemných jezerních zraků,
z náručí se mi vysmekla s výčitkou němou a jemnou,
hrdou a plachou, jak loučení odlétlých v neznámo ptáků.

Od těžkých pletenců hvězdami noci prosetých vlasů
prsty mám zalité krví, zápasem objímání.
A když jsi vzkřikla: „Mrtva jsem pro tebe do věčných časů,“
dlouho já nechtěl věřit… A pustil jsem tě z dlaní.

Píseň

V tvé modré a bezcitné nebe
jsem poslal mřít svoje blesky.
V tvém srdci zřel pohřbena sebe
a nad sebou očí tvých lesky.
A nade mnou plameny pěly
hasnoucí píseň svou,
po ceremonií čas celý
než duše se rozejdou,
než navždy se rozejdou.

Tys ceremonářka hříchu
a hanby a krásných lstí,
z tvých rouch šla necudnost smíchu
a přetvářka bolestí,
zelené úponky květů
mou rakev objaly
a lhostejné šepty z tvých retů
mne marně volaly,
mne k životu volaly.

Však já se už netoužil hnouti
lest vytušiv zrádných rtů.
Chci v rakvi se uzamknouti,
zřít zelenou na myrtu,
a voskové zkřížit ruce,
mstít, mstít se za hrobem
a studit a studit tě v muce
pohřbený v srdci tvém…

Království

Mně podzim zabzučel divný zpěv
za břinkotu mandolíny.
Krev krvavě zrála v ohni rév
a krajinou ztmavěly stíny.

Na mandolínu si vítr hrál
a vzpomínky pobídnul zníti.
Mé dítě… Já moh jsem kdys býti král.
Víš… Moh jsem tvé království míti.

A ona drobounkou nohu svou
zpod koketní nadzdvihla řízy:
Já mohla tvou býti královnou.
Dnes, žebráci, jsme si tak cizí.

Fantom z mládí

Když odešla z duše mojí, ni jeden zvuk nezbyl po ní,
ni jedno echo, ni jediný kročej v povadlém listí,
ni jeden květ, pohozený v skleníku její rukou,
ni jediná jehla vbodnutá v nedokončený závoj.

Pak ve mně uvadnul drobný člověk a vyrůstal člověk větší.
A jednoho jitra hořel jsem bílých paprsků světlem,
můj kalich po dlouhé jeseni, po zimních, mrazivých nocích
se zatřás v novém jaru a v nových odstínech hořel.

Tak minuly dny… Jak nejnižší zvíře já zvyknul
jsem odchodu jejímu, s klidem již pronášel sladké to jméno,
a rozum i cit, vše vychladlo, vyvřelo široce, mocně
a slavnostně, okázale, jak tekly by veletoky.

Pak zjevila se mi po rocích. Pod lunou ztichly lesy
a palouky zasněžené, a hřbitov když jiskřivě dřímal
a zvony když umřely v dálce, bařiny pod ledem plály.
Když psi se nevzbudili. Když vesnice v dálce spaly.

Tu polo zpívajíc, polo plačíc a polo se smějíc,
šla ve vzdušném šatě jak nikdy a polohlasně pěla,
a věnec uschlých růží kol hlavy své ovinutý,
tak přišla, a horké slzy jí kanuly z očí ve snu.

A polo zpívajíc, vášní zadrženou a divou
mne chytila ve svoji mladou a opojnou, chtivou náruč,
proč že jsem nevzal to její životem vonící tělo,
proč že jsem neutrh květ, jenž tenkrát se nade mnou schýlil?

Tak žhavě, tak divoce, dnem i nocí, dny dlouhé a dlouhé
a měsíce dlouhé proč nechal jsem ji tak v touze čekat.
A teď, teď s výčitkou přišla, když zapomenuto dávno,
mne, zdálo se, přišla vysát divokým žárem svých očí.

Tak po mnohé noci já slýchal výčitky marné touhy,
žár polibků cítil a objetí měkkých ramen,
slz vlažný pád a loučení šepot snivý,
jenž se sny těžkými vyvanul vždycky k chladnému ránu.

A ráno zas střízlivé bylo, ni jeden zvuk nezbyl po ní,
mhy bílé padaly obzorem, zvony mrtvy a chory,
ni jeden zvuk nezbyl po ní, ni šlépěj v povadlém listí,
jen zítřky dlouhé, ty dlouhé dny, ty dlouhé roky.

Iluze

Vím už, co ztrácím. Čekal jsem dny,
čekal jsem noci, čekal jsem věky.
Ještě však toužím. Nevzhledný
milenec čekám na slíbené vděky.

Slíbila, že mně srdce dá,
chci-li v něm krůpěje krve zvážit,
v noci, když voní rezeda,
rosou když stříbrný temní se pažit.

Slíbila zlatý klíč k duši mi dát,
chci-li jen proniknout v hloubku její,
tam, kde je mrtvý, mlčící chlad,
tam, kde spí výsměch s beznadějí.

Slíbila, že mně ustele
přadena zlatých, dlouhých vlasů
z přástevnic zlatého kužele,
lásku jež upředly do věčných časů.

Slíbila, bílý prs rozkvetlý
dnes že mne zavolá rozpukem zrudlým,
záporu hlasy „ne“ odlétly
s posledním rozmarem o radost zchudlým.

Stál jsem. A vyslechnul krásný slib
jejími slovy melodickými.
Přijde-li?… Aby žilo se líp…
Jara jsme přečkali, dlouhé zimy.

Slíbila, nepřišla... Tak jsem děl —
smál se kdos naivní víře z dálek.
Nepřišla dosud. Zamlčel
obzor se otázkou, smutně se zalek.

Modrý háj svítil za rosy,
květiny dýšou a voda pláče.
V přehnutém po větru rákosí
tedy se utluče toužící ptáče?

Melancholická píseň

Tma… Řeky břeh je osvětlen
žlutavým svitem západu.
Lhostejní skutečnost i sen,
jen podzim civí v zahradu
a do oken.

Bolesti hučí vzdáleny
i to, co srdce rvalo mi,
tok roků dávno ztracený
přes města, pole, přes stromy,
tok dlouhým tokem strávený.

Jak by se vpil a omýval
zelené louky, kudy tek,
jak zanikal by, vyprchal
a jak by v jeho úbytek
kdos pravdu lhal.

Kraj neznámý spal přede mnou,
rezavěl tichým podzimem,
lkal svoji píseň dojemnou:
my dobouříme, dohřímem,
i smrt je k žití potřebnou.

Nenasytná láska

Za tolik tvé lásky já úsměv zamlklý ti dal,
za tolik tvé bouřící vášně své dal jsem pochybnosti.
Tys žhavá byla krev a já stín večerní,
jenž hlídal všecky ty, kdož přešli nevěrní.
Z nich každý rozpačit se cize usmíval
a mlčel diskrétně v té zašlé společnosti.

Tys hořela ranním snem, jenž louky obetkal
a do tenkých věsil bříz harf paprskových přízi.
Snad zřela jsi s iluzí mou duši, přikrytou
čerstvými věnci? Sestup v ni. V tmách vyrytou
a pobořenou stěnou vlhne němý žal
a v hloubkách nesmírných paprsek každý mizí.

Tak zmizíš a zhasneš ty. Jsem propast bezedná,
jsem nenasytný, jsem krutý, jsem nedoměrný chtěním.
Já vlažně se mohu jen smát. Však vypiju tvou krev,
jak přátel kdys prostoduchých a bláhových bezpočtu děv.
Mé ruce jsou lichotné, má hlava nevzhledná,
a duši mé možno růst jen světel pohlcením.

III

Orlí jízda

Sedněme si na oblaka…
Nejdále přec ujedem.
Nemožnosti křísit láká,
nepřehledná vábí zem.
Příkrá kynou horská sedla —
děsí tmavé soutěsky. —
Nad zemí jak noc se zvedla,
v hloubce vod zříš záblesky,
světel mživé dlouhé šňůry
křižují zem celou shůry.

Oblaka hřmí po vichřici
nad skalami, nad lomy.
Jsou to zvuky, strom jak čnící
ve výškách se rozlomí.
Plujem: … skály, břehy, moře.
Prometheus? — Kvílí kdes.

Jeho věčné slyšet hoře,
sup je vztyčen nad útes,
hlavu zdvihne a zas klová,
zobec zatne, a zas znova.

Plují oblaka a letí,
věky mizí pod nimi,
jeden věk a druhý, třetí
od jar vzkvetlých do zimy,
mají lehkost křídel ptáků,
mají tichost duchovou,
tančí oblak po oblaku
ve dne, v noci, světlem, tmou,
prosyceny vůní lesů,
vlhkých luk a horských tesů.

Chatrč dřímá… Rybník… Vrby…
Štěkne pes… Zní dětský kvil,
vesnice se v dálce hrbí,
mraků stín ji přepůlil.
Obilná se mění role,
tančí slunce se stínem;
obrovská hřmí města dole
v zmatku, řevu jediném;
oblaka dál musí plouti,
plachty věčnem rozepnouti.

Pak se mění scenerie.
Ve výškách je všecko sen.
Sisyfos však dole žije
dávno s bohy znesvářen.
Chytrý Sisyfos. Tam válí
z obrovských hor balvany.
Věčná žízeň, ta ho pálí,
nikde léků na rány.
Balvan padá, rve a drtí.
Padá, ale neusmrtí. —

Jezera jsou dole slaná.
Někde Betlém v ústraní. —
Pomůže ta kopím rána?
Kříž, jenž v zem se uklání?
Nastane-li zkonejšení?
Kristus neví, váhá… Sní…
Váhá… To je hrozné snění
v Getsemanu poslední.
V slávě umřít. V slávě vstáti.
Může to cos lidstvu dáti?

Orlí touhy k výším plují,
dole potlačen je smích.
Z vlčích jam, hle, světélkují
oči zlé a jejich hřích.
Oblaka jsou lehká snění
do neznáma plující,
oblaka jsou zapomnění
ve výškách let tlumící,
oblaka jsou touhy věčné,
vznícené a nekonečné.

Rozžhaveny sluncem letí,
věky mizí pod nimi.
Jeden věk a druhý, třetí
od jar vzkvetlých do zimy.
Tragiku kdos dole hraje. —
Orli blouzní o výši.
Bolest dole v srdcích zraje,
ale jak se utiší?
V slávě umřít. V slávě vstáti.
Může to cos lidstvu dáti?

Co mohl najíti poutník

Za rána poutník přišel do kraje
cos neznámého v dálce hledaje.
Tragiku žití cítil, jeho hlad.
A přál si nacházet a rozdávat.

Hořely louky květy prostými
a hory, hory čněly za nimi.
Vše podmanit, vše přerodit v tom dnu,
několik jisker dát jen ze svých snů.

Míjely louky. Moří nespatřil.
Dech lesů vyvál, den se rozšeřil.
A vposléz bylo vše, nač vzpomínal:
několik srdcí našel a své dal.

Báseň sentimentální

V louce si dítě hrálo. Blatouch čpěl
a kmín a trávy, hluboký les pěl.
Však ustaraní lidé
šli hledat život, který teprv přijde.

Bez odpovědí všecky otázky,
šli trpce, kosy, hole, opasky
na slunci plály dlouze,
a dálkou mizeli v své mračné touze.

Jdeš za nimi. A dálkou velkou jdeš.
Den nepřines. Noc nepřinesla též.
Vzpomínáš… Proč jen dítě
si zpívalo? — A blatouch čpěl, tůň, sosny, sítě.

Zotročené ženy

Všecky se vzdaly již mužům, všecky, všecky,
všecky šly do otroctví v dobách plného zrání.

Jen jediná panna zbyla… Šla důvěřivě, šla zticha
ze svahů svítivých liliových polí.
Jen jediná milovala ještě první a čistou láskou,
cudnou a dětskou a nesmělou k odevzdání.

Tak milovala, jak na jaře milovat možno:
toho, jejž uzříme za svítání rána.
Vetřelce-hlídače nad polem lilií vzkvetlých,
jenž obchází z dálky a žárlivě hlídá
a čeká, až kalichy puknou
a vysvítí bělost.

Jen jediná panna zbyla s hlídačem smělým.
Život on znal však a mnoho žen viděl,
těch, které se snadno vzdaly.
S ním zbyla, jenž v žádosti po tělu hořel
a s lichotnou něhou hledal
žen zotročení.

Ji, poslední pannu,
ji chtěl by však krásněji zotročit:
ne tak jako ty, které se daly oklamat
a zlámat jak stvoly nabízených mu růží.
Ne dary a lstí a šperky a úsměvy,
ne odloučením se od přátel, jeho volbu
když zhrdavě zatratili.

Všecky se vzdaly ženy, lehce, všecky,
všecky šly do otroctví v dobách plného zrání.

Tam v chudých předměstích na tvrdých, horkých ložích
všecky se dávno vzdaly… V přístavech, v loděnicích,
v nevlídných, děsivých domech, civících ztlumenou bídou
do tůní třesavé řeky.

Na těžkých kobercích komnat v zahradách zetmavělých
oblaky večera, přes věže ve výši plujícími vyděšenými
orly pokrvácených křídel.

K půlnoci v obrovském městě ženy se nabídly všecky,
by zestárly k ránu. Jak hedvábí šustilo studem.

Jsou střevíců špičky něžné zpod stolků volající
a ve zvadlých hlavách žhavé jsou oči:
těm planou, kdož vstoupili právě. A všecky, všecky se vzdaly.

Jen jediná panna zbyla s tělem sněhobílým,
s tím křehkým pasem a s ňadry porozvitými,
s tím postrašeným zrakem, jenž vetřelce oddaluje,
a přece zvědavě láká a připoutává k sobě.

Jak dlouho přemýšlel hlídač o krásnějším zotročení.

A dlouho čekal až k noci, muka své lásky dloužil,
a dlouho na měsíc čekal, až zasvítí do lilií,
a dlouho naslouchal dechu sblížených ve tmě tvorů,
a dlouho naslouchal šumu lilií, jež spaly,
ničeho netušíce o jejím nebezpečí.

Pak dlouho ji marně volal nejsladšími jmény,
by naslouchal zmateným slovům naivního vzdoru.
Přes šumících lilií pole třásly se jejich hlasy,
ty, které se domlouvaly, ty stále rozžhavenější…
a dlouho ji marně volal nejsladšími jmény.

Až v půlnoci skoro to bylo… Pěšinou v lukách úzkou
cesty půl přišla vstříc… sama se zotročiti.

Všecky se ženy již mužům vzdaly, všecky,
všecky šly do otroctví v dobách plného zrání.

Tři panny

Tři panny za světlé noci blouznily na terase,
když z květů šla vůně k moři.
A cypřiše tmu svou vrhaly v sněžný mramor sloupů,
šept noci fontána lkavou přerušovala písní
a dužnaté kaktusů listy
stín metaly v trávu.

Ta jedna ve vlasech měla péra bělavé rajky,
v své ruce loutnu, tančivě dotýkala
se trav a zrosené země, zdá se, nemilujíc
tragickou láskou;
ta druhá v zápěstí gemy s posvátným zaříkáním
milence, pohřbeného za rozpuku jara
na krvavém poli Hakeldamy,
všem hlasům noci naslouchala.
Ta třetí s očima náhlým kouzlem uhaslýma,
jak odplul vždy milenec její před západem slunce
po vlnách stříbrných a po zelených řasách,
po dlouhých stínech, táhnoucích z protějších břehů,
svých družek bez konce se vyptávala
o slibech srdcí, o věrnosti mužů
a o smutcích svojí lásky.

Ta smutná, v zápěstí gemy s posvátným zaříkáním
milence zemřelého, družkám vyprávěla:
Keř divokých růží roste v úpatí Hakeldamy,
sta růží svítí v slunci, a když opadají,
na pláni moře, moře, moře jich je rudé,
jež volá a mluví každým rokem
mi známou řečí.
Je měsíc růží. Hlas mluví podivnou řečí z hrobů
a volá mne dnem a nocí. Možno odkládati?

Ta, jejíž milenec odplul právě před západem,
se těšila na shledání zítra v stejnou dobu.
Na palác myslila bílý na protějším břehu,
na sály ozlacené a křišťálové síně,
kde z pitvorných fontán stékají vody roztříštěné,
se houpavě uklidňují v mísách nadzdvižených
obřími netvory a květy vydychují
bolestnou touhu po rtech.

Ta divoká, v ruce loutnu, bezstarostná, k tanci
napjatá jako luk a pružná k utrpení
i k neznámému štěstí,
se smíchem odhodlána dneska, právě dneska
tuláku podél cesty tajně se zaslíbiti,
jenž měl jen ruce své a hlavu zažehnutou
géniů chudých prudkou, doutnající jiskrou,
ta divoká snila teď o něm, přijde-li zas zítra
hladový, ale silný silou milování,
ubohý, ale hrdý touhou k nepřečkání.
A tajemstvím tím zpívala
a v tajemství tom tančila, tančila a tančila
divoce po květech a travách,
na loutnu hrajíc, tělo své kolébajíc
tančila, smějíc se, tančila, divoce tančila,
jak chvění moře a třpytivých hvězd
a jiskření světel tančila.

O zakleté myšlence

A bylo bezvětří… My ani nepluli,
hořely obzory a lesy kolem moře,
a plachty svěšeny se vanem nevzduly,
pod tichem nesmírným vše snilo na prostoře.

Kouzelných ptáků zpěv a štěbot z hájů zněl
a víly koupaly se vynořené vpůli,
to kraj byl z pohádky, jenž tolik zlata schvěl
do vížek, hradních zdí a chrámů do kopulí.

Mou duší provál jih, pohádka byla v ní,
a vděční časové, tak slunní, předávní,
a stromy jablky zlatými přetížené,

pták zpíval duhový, stín pod ním míjivý,
princezna čekala již, oči uslzené,
a rychle unést ji, čas byl tak příznivý.

Romance o ženách

Tenkým smyčcem si břízy hrály,
jarní větry povívaly.

Ženy šly ověnčeny v stráně,
my jsme se dívaly z dálek na ně.

Tančily na slunci v zrosených travách,
večera odlesk na horkých hlavách.

Všecky jsme znali po jich hlasu,
poupata vadla na jich vlasu.

Lehkomyslně si s květy hrály,
včerejšky vesele pohřbívaly,

přes propast tančivě přelétly mžikem
s vítězně naivním, divošským křikem,

co my jsme nad hloubkou stáli tak zoufale
tam, kde se sypaly smíchu jich korále,

střemhlav jsme padali v zoufalém mlčení,
v záhad a hrůzy posvátném dotčení.

Do jezer stíny lesů padaly

Do jezer stíny lesů padaly,
jež dorůstaly v prales mlčenlivý.
V mé duši bolesti vždy nechaly
svých stínů protest, děsivý a živý.

Jen podle slunce, vteřin, doby dne
ty stíny dloužily se nebo hasly,
úsměvy horké mělo poledne
a stíny západu se chladem třásly.

I bolest má ve věčných proměnách
z mé duše mizela neb celou skryla,
dle slunce, žen, oblaků na horách,
dle touhy, jíž se marně rozbouřila.

Mladá láska

A milenec řek vše, co mohl říc
tou otázkou, jež z očí mlčky zřela.
A řekl ještě více, mnohem víc.
Ba víc než chtěla.

Co mohlo vášeň větší lásce dát,
než odvar kvetoucích těch rudých máků?
A napili se. Jak plá horký sad.
Noc zívá v zraku.

U jezera kůň bílý náhle ržál
svou výstrahu, neb čas byl dále jeti.
Však jeden druhému již v loktech spal
v osudném spětí.

Kůň neklidně se koupal v modru vod
za noci, jež tak šelestila travou,
a hudbou lesů řeky doprovod
táh nocí tmavou.

Pak bloudil podél vod. A podkovou
o balvan zvonil, aby vzbudil spící.
Ubledlé ráno dýchlo rosou svou
na milující.

A s vlasem vlajícím a zemdlená
na oře vhoupla se v té řádíc hřívě,
jak on ji sevřel ve svá ramena,
jak výsknul divě.

To byla jízda strašná v hrotech skal,
po špičkách jedlí, po oblacích, věžích
měst zakouřených, slunce lesk kde vzplál,
po lukách svěžích,

co dole zvony burácely, třás
mrtvými buky vichr, orli pluli
pod mraky, slunce vyzářilo jas
jak prasklé v půli.

Nic, nic tak nemohlo hřmít ve výškách
jak první láska, odvážné jež nítí.
Tak bílá bělost, krvavý jak nach.
Jak živé žití.

Kristus krásy

Skrz kosatce a máky, skrze růže
on viděl to: vše vůní zemdlelo.
V ten den šel křísit jedno mrtvé srdce,
jež touhou po všem krásném zemřelo.

„Vstaň,“ řekl mu, „dnes není nad oblaka,
jdou prudce, zdvihnou křídla toužící,
a obzor nekonečný svádí, láká,
že navždy se v něm ztratí poutníci.“

Leč srdce řeklo: „Marno. Věčné hoře
té touhy zloupilo mne o štěstí.
Sny Kristů sladkých velké jsou jak moře,
leč ještě větší lidské bolesti.“

Balada

Nocí park voněl příliš hlubokým, sílivým dechem.
Nějakých kroků plachých rozléhal se echem.
V zamlklém šeru světel mlčící altány spaly,
šumící vody vlny své hýčkavě kolébaly.

Přede mnou krásné, však mstivé ženy já uzřel rysy.
Vraťte mi srdce, šeptala, jež jsem vám dala kdysi.
Chci je dát tomu, jenž neví, jenž jednou v žití se zjeví
a který je vyvolený jíst se mnou jablko Evy.

Srdce? Já vydech jsem stěží — to v dobrém úkrytu leží.
Anděl věčné mé touhy ho plamenným mečem střeží.
Odváží-li se však pro ně ten, jenž vyvolen vámi,
dám mu je pouze mrtvé a zmučené výčitkami.

Únavné štěstí

Únavné štěstí, můžeš odejít,
tvé chvíle klidu nepřinesly klid.
Před zahradou, až mříž ti otevrou,
kdos jiný čeká s tváří zmučenou.

V zahradách vyseděl jsem kvetoucích,
i zaslech zvonky stád, zřel květů sníh,
na prsy hříšných padat Magdalen.
A zdřim jsem dlouze, sladce unaven.

A oči otvírám — je po štěstí. —
Lká podzim písní nových bolestí.
Jeleni říjí v teskných oborách
a oblaka se choulí po horách.

Balada o brutální ruce

Srdce žen jak rozkvétala,
ruka k nim se vztahovala.

Zarostlá a žilovitá,
zmozolená, prací zrytá.

Otrok mozku, stavím, kuji.
Tebe, srdce, potřebuji.

Utrženo náhle, prudce,
jak v té černé voní ruce.

Okouzleno brutálností,
smyslů hrou a žárlivostí,

srdce už se neubrání.
Jak v té horké leží dlani.

Zvyklo si již ustrašeno,
láskáno a pohlazeno.

Zvyklo, i když prázdno v hrudi,
když jak led ta ruka studí.

Často krutou bolest sneslo,
často povstalo, by kleslo.

Zvyklo, i když z ruky padlo,
krvácelo, u noh zvadlo.

Zvyklo prosit zakřiknuté,
nevšimnuté, ušlápnuté:

Ruko, ruko, buď mi věrná,
láska má je bezeměrná.

Mlčí ruka… Tísní stěny.
U cest kvetou jiné ženy.

Kosmická romance

V dubovém jsme háji stáli,
věky s věky rozmlouvaly.
Tím jen, že z nás každý toužil,
den se klenul, zářil, dloužil.

Uzlem vzkvetlé křižovatky
šli jsme ve svět, starci zpátky.
Na hrobní si sedše výspy,
těšili se, že se vyspí.

Oči starců výzvou blýskly,
závratnou jsme touhou výskli:
Nedošli jste konce všeho?
Neuzřeli Neznámého?

Jezero mládí

Tak velké ticho dřímá v hájích, po luzích,
vrcholy stromů v světel tonou iluzích,
pod nimi tmavé vody utišení,
kdo do nich stoupil, z toho světa není.

My níže sestoupili, po pás vhrouženi,
nás úžas zachvátil a sladké toužení.
A my se rozmáchli po vlnách skvoucích
jezerem duší, nikdy nestárnoucích.

A slunce, pestré škeble, květy na vlasu
a stříbřící se sluncem pěnu, v úžasu
šly duše, stříkající věčné rytmy,
z koupele světla do lidského přítmí,

šly bílé, růžové a v chóru zpívaly,
srn zraky jasnými se dálkou dívaly,
neskryty rouchem vlavým kolem boků,
šly nestárnoucí bezměrností roků.

Balada o vývrati

Smrt vešla v rozjasněný, světlý důl.
Jím vítr ostrým hvizdem provanul.

Šla s dívkou plachou tajně, tajemně.
Ji odloudila navždy od země.

Doufala dívka — tak se chvěl jí ret: —
že musí vyváznout, že musí, musí zpět.

Cesty se neznámými stávaly,
a stromy řídly, sbohem dávaly.

Strom poslední, se zdálo, mlhou čněl.
Hle, stupně k hřbitovu — mramorů běl.

Strom poslední tu zbyl, na který srdce vryl
kdys ten, jejž milovala, jenž však netoužil.

Strom bouřně objala, lačně se přisála,
na kůru bílá ňadra svá, rty vtiskala.

Byl mohutný strom, silný, hrůzou jal se chvět.
Chtěl by ji zachránit, u země zadržet.

Než vyšší mocí vráz jak bleskem sťat se zvrátil.
A přízrak plaché dívky do věčna se ztratil.

Otevřené veřeje poznání

Zahrady přes noc vzkvetly celé růžové,
lesk měly perletí. A hoří duhové.
Přes jejich bílé zdi se nahýbají děti,
jsou touhou ubledlé. Jak obsypány sněti.

Přivřené povzdálí zvou zlaté veřeje
a smyté zašlostí lákají kročeje, —
ráj zdá se otevřen. Tu možno projít vkrátku
a vniknout do tajemství rozkvetlého svátku.

Hned u veřejí strom vás volá poznání.
Nějaké kvílí z květů zvadlých pokání.
A zítra zříme: ránem sprchávají stromy,
jich sukovité větve vyschlé ruce lomí.

Zář rudá klesá v barvu nebe šedavou,
špinavé květy v hlínu sprchly lepkavou.
A v tichu čeká srdce rozechvělé,
kdy ztrestají nás hrozní archandělé.

Kdo taký žal vám způsobil

Západem v stromech vyzlacen čněl ostrov v mrtvém tichu trav,
na zlaté půdě zlatý sen se vzpjal a vzlét kol našich hlav:
Šly ženy, jež jsme znávali, však byly bledé k nepoznání,
krev sedlou měly na srdcích a měly bodné rány v skráni.

Voněly teplem samoty, jež do vzpomínek zadýchly,
večerem louky hořely, ve vodách barvy zatichly,
a my jak bychom zase šli kdes před roky a s někým sami
pod stromy touhou temnými, pod zamlklými samotami.

A zjasnila se vzpomínka. Tak mnohý hlas jsem zdiven slech,
zněl jiný pláč a jiný vzkřik a zase jiné ženy vzdech,
dalekých roků ozvěny z intimních síní v světel jasu,
z křů zelených a z jarních trav a ze spuštěných, temných vlasů.

Kdo taký žal vám způsobil, já ptal se jich tak hrozně tich,
a ony rozsvětlený zrak za překvapení bolestných
mi děly: Rány nejhlubší jsou od těch, kdož nám nejmilejší,
od nejvěrnějších větší jsou a prudkou vášní krvavější.

IV

Co nezkojeno

Jen velká láska, nikdy nezkojená
a žhavá vede k inspiraci díla.
Měšťácká, filigránská, smutná žena
jen pro naši se bídu narodila.

Smyslné bouře, citů rozjiskření
i těžké drámy v duších našich hrály.
Nejsilněj vzruší ta, jež pro nás není
a kterou spatřivše jsme nepoznali.

A běda poznat ji — a líbat běda,
a běda pátrat po kouzlu, jež jalo.
Co nezkojeno, velká křídla hledá
a plamen věčný, by v něm umíralo.

Věčný nepokoj

Veliká slova měla vzlet
a drobné srdce něhu, vkus.
Možno se k výším rozletět,
neb zůstat. Srdce štkalo: Zkus!
A když jsem v nekonečno vzlét,
tam dole srdce hrozně plakalo.
A k srdci když jsem sed,
mne hnízdo orlí lákalo.

Meditace před nocí

A obilí lenivě praská a šumí,
stroj lenivě zpívá, bzučí.
Kraj lenivě stmívá se, teskně, jak umí,
pod světly řeka hučí.

Pod světýlky drobnými Evropa hasne,
jež v bezvětří slábnou a čmoudí.
Kdys vyplula za rána v pohodě krásné,
teď bloudí a bloudí a bloudí.

Kdo živý, ten usnul, a proto ty smutky,
ta veliká před zmatky ticha.
A něco jak bolehlav jistý a prudký
z těch opilých nocí dýchá.

Ne, není však ticho tak, jak se zdálo,
teď z hrobů cos mrtví děli:
Vám nahoře líp než nám se spalo.
A přece jste žíti chtěli.

A mrtví se trapně usmívali
pod rozdrolenými věnci:
Co z života vašeho vyzískali
ti věčně kosící ženci?

Prázdná srdce

Nemožno utlumit svou nenávist
ku příliš prázdným srdcím krásných žen.
Jen vykořistit, srdce mužů jíst,
když dal jsi žár, být chladem podveden.

Nám zčernala krev v krutém zápase,
jímž vlečem svoje přepínané síly.
Však naše srdce vyrvat nedá se
na úměrné a drobné, stejné díly.

Někomu lásku, jiným nenávist,
však plnou, silnou, hrozně vážnou.
Buď Kristus být anebo Antikrist.
Však nikdy zakuklen a s maskou vlažnou.

Sláva

Ta sláva a ten triumf těžce zasloužený,
to mělké lichocení dosud v uších zní.
Nějaké kvítí v krok vám stlaly krásné ženy.
Táh průvod kolem oken hlučný, groteskní.

Do výše byl jste vznesen. Hlasy davů řvaly,
svět příliš v ostrých světlech zdvižen zdál se plát.
Sny něčí odlehlé se o vás obávaly.
Druh zapomenutý to byl, jenž měl vás rád.

Vždy sám a ruku vrytou na šeď ostré brady,
zdá se, že kdysi stejným trpět musil zlem.
Ať pochlebné vás neopustí maškarády
na místě popraviště odlehlém.

V zemi kontrastů

V té zemi kontrastů jen snily duše bílé,
jak blátem doby jít, by prach je netřísnil.
Svévole králů mívala tu vděčné chvíle.
A slabost lidu vzpoury směšně krátkých chvil.

A podlá přetvářka náš soucit odháněla
od mroucích skutečně pod hrdou rouškou svou,
a tlupa šejdířů úsudek zviklat chtěla
nad psýchou doby lstivou, zpupnou, kramářskou,

cejch nezasloužený v své horké nenávisti
vpálila osobám, jež stály bezbranné,
s cynickou radostí, že cejch zbyl na kořisti
a jim že za podlost se chvály dostane.

V té zemi chuďasů se nízcí běsi rvali,
zněl směšněj protest, ubožej rok od roku.
Malincí lidé na velkost si prázdnou hráli,
hrot mučednictví vrážíce si do boků.

Lidské Golgaty

Zamlklé ticho dnů že věští bouř,
já předvídám tak často v nepokoji.
U země plazí se tak nízce kouř.
To duše k duši promluvit se bojí.

Svit sinavý kruh sosen prostoupil,
jenž věnčí vrchol — každou velkou snahu.
Zde Golgaty by krásný vrchol byl:
uprostřed jeden kříž a sta — těch vrahů.

Na vrcholech se tyčí křížů sta,
žoldnéři mají kostky připraveny.
Vlast oživne, jež travou zarůstá.
Řvou muži pod kříži, řvou děti, ženy.

Své Kristy ukřižují. Z vrcholů
s morálkou dolů do děr zalézají.
Své vraždí Kristy pravd a rozkolů.
Pak pro jich zmrtvýchvstání roucha tkají.

Faust, Don Juan a Světec

Faust, Don Juan a Světec. Z jedné matky jsou.
A bratři, nemýlím-li se tou domněnkou.

Faust prvorozený s Mefistem v duši. Každým dnem
pochyby rostou. Svět mní spasit rozumem.

Don Juan spásu zří ve smyslech vzbouřených.
Svět spasí génij zla. Nad hříchy větší hřích.

Jen světec modlí se. Jdou hlasy zdaleka.
A sní: Je možnost spásy mimo člověka.

Faust Duši hledat šel. Don Juan líčil tvář.
Snil Světec na modlitbách. Daleko však zář.

Tři nenávidí se. A rvou se díla jich.
A rve se rozum s vírou v nadzemské, rve hřích.

Sny, činy, modlitby… Dny… Věčné zápasy.
Už z oněch bratrů tří nás nikdo nespasí.

Na zeměvstoupení čekáme doufající,
snů, lásky Herkulové, činů trpaslíci.

Sloky

Jsem člověk směšný, bez víry a bez přátel,
ty miluji, kdož jak já bídní jsou a nazí.
Ty rád mám bez chytráctví, bez lstí, bez kouzel.
A přímí, upřímní ti jsou mi nad vše drazí:
Kdož třeba přišli vyžít, umřít, srdce dát
za pošetilé, smutné, drsné, nelákavé.
Kdož neuměli žít a věčný měli hlad,
k bestii vášní zahořevše plavé.
Kdo nezískavše srdcí lásky řemeslem,
neschopni vlichotit se v srdce kohokoli.
My nejsme dovední… A srdce příliš bolí.
My zahyneme jistě vlastním pod veslem.

Divná společnost

U mne se sešla všecka předsevzetí
minulých roků. Za stůl mlčky sedala,
a tázavě, v čekání kouzel na zakletí,
cíl, cíl svůj v prázdnu hledala.

Hrozivých nihilismů úsměv zasmušilý
nad naivním snem lásky vznícené,
surová pomsta, v níž psi hladovící vyli,
kypící srdce v krvi, v past svou chycené,

i optimismem rozzpívané chvíle,
před řadou dnů jež stály, jedem zhořklými,
zoufalství mého ruce na smrt bílé,
jež smutným koncem pohrozily mi,

strávené tváře prudkých nenávistí, zryté,
naivních veselostí krásy živelné,
msty osobní, jež páchnou blínem těžce zpité
do cesty zlé a svízelné,

ta bouřná hnutí dávno zašlých roků
za jedné přišla noci, kdy se bdí,
jak vidiny, jež ztratí se, žal v oku,
v měsíčním světle podél bílých zdí.

Hymnus ušlápnutých

Jsme rození zeměplazi.
Buď slepýši jsme, buď zmije.
My vcházíme ve svět nazí,
ni křest nás neomyje.
Ač doutnáme plazů nevěrou,
bez bohů a proroků,
z nás všech si mocní vyberou
svá stáda otroků.
My pouzí jsme zeměplazi.
A jdem až k hrobu nazí.

Chuť k životu, ta však mučí.
Dnem každým víc slibováno.
Proč přesycení nás učí:
Chtějte a bude vám dáno?
Chce slepýš. Slepýš však bojí se,
jej možno ušlápnouti.
Před podpatkem když tak skrčí se,
jed nemůže vystřiknouti.
A rána bez jedu nebolí.
Svět ví: Kdos jen o pomstě blabolí.

Ač bezbožní, modleme se:
když zeměplaz, tož zmije.
Ta ušlápnuta přec hne se
a jedem hořkost smyje:
Za okované podpatky,
za mzdu tu nuzáckou,
za výmysly, sliby, pohádky,
mstou mřete tuláckou.
Jed rozloží a zmrví
svět starý zvětralou krví.

Zpověď otců

Otcové před smrtí se synům zpovídali:
My málo zdědili. My bídnou hru jsme hráli.
Jsme z rasy otrocké, jež přišlápnuta spí
a v bahně vlastního se žití utápí.

A potom zemřeli. — Tu hořklo v ústech synům
a posmívali se problematickým stínům:
Kdo o moc staral se, své našel otroky
a přebrodil se k nim skrz krve potoky.

Brit jal a potápěl španělské galeony.
Brit vyplul na moře a zloupil miliony.
A Germán sklízet šel, kde ani nezasil.
Kdo vzal, byl bohatým, kdo loupil, vládcem byl.

Beatus possidens se učil být i pilným.
Pak spráskal otroky svým bičem neomylným. —
Hle, děli otcové: Jsme z rasy té, jež spí
a v bahně vlastního se hnití utápí.

Že z rasy otrocké, — otroka neomlouvá. —
Chyť vítr do plachet, a vyjeď, kam tvá touha.
A osvoboď se sám. Však nic už nedaruj.
O každou rvi se píď. Jen ne jak otec tvůj. —

Sklizně

Ovoce vzali jsme, růží sta,
obilí odvezli sklizně,
jetelů žatvy a vonných trav,
všecko co rovina uchystá, —
nezkojili však své žízně.

Za krásných nocí a podzimních dní
na sklizeň žehrali chudou,
o slunci pravěkém bájili,
o jiné krajině polední,
o dnech, jež teprve budou.

Hrozny se zamžily, jakýs chlad
v poháry trpký z nich kapal.
Z růže zbyl v prstech prázdný stvol.
A i ta žena přezrála snad,
každý z nás teskně chápal.

Máky už neuspávaly
do snů, jež měly moc spásnou.
Lovčích rohů se před časy kdys
kanci a jeleni bávali,
ukryti travou řásnou.

Krásné my ženy v otroctví
k zveselení dnů brali.
Několik problémů, přátelství,
potom přec tížilo, mučilo, —
a my se klamávali.

Vzali jsme všecko. Však více chcem
od krvácející země,
od slunce, z oranžových brázd
hnědnoucích podzimů nápěvem,
která se dívá tak němě.

Trpíme, zmnoživše lidský rod
o stále rostoucí nuly.
K tanci a k děsu, k smrti a k žití
není dost rovin, dost lesů, dost vod,
ztrácíme sílu a vůli.

Žíznícím, hladovým po částech
země svou rozdala duši,
čekajíc na vzpouru, na hlad a mor,
čekajíc, kam nás pohřbít v dnech,
kdy po krvi žádost nás vzruší.

Vzali jsme všecko. Však máme týž hlad,
nezkojili jsme své žízně, —
na chudé lásky i přátelství,
na chudou prsť, v níž těžce lze zrát,
na chudé klneme sklizně.

Děl dobou dnešní roztrpčený děd

Děl dobou dnešní roztrpčený děd:
Já velkodušně skrýval cizí viny.
Já zásluhy spíš uměl vymýšlet
svých krajanů a svojí domoviny.

Já spíše zakryl jsem, kdo nebyl čist,
bych neoslabil zvučné jméno vlasti.
Však stalo se: Já krysy nechal hrýzt
a chytré zloděje jsem nechal krásti.

Tak vedle něho, zachmuřenou tvář,
já poslouchal a v úsečném vzkřik zmatku:
Nevím, co zmůže mladý hospodář
v tom rozkradeném, rozneseném statku.

Konec orlů

Bez vláhy zpustla země chudých jar,
ztlumilo slunce dávných vášní žár.
Do výší vzlétli orli poslední
v ty červánky, jež do prázdna se dní.

Veliká srdce mřela v klecích svých,
héroů rozum osud bláznů stih.
Za svátků tmy vše zhaslo zářivé.
Co nízké, vstalo, všední, plazivé.

Za církve obřadů, svěc plápolu,
za podlých rad, za hudeb hlaholu
na klec, kde utloukli se orlové,
zří bázliví, malincí králové.

Sloky o starém močálu

Jen starý močál je kolemkol.
Vzduch zkažený, nízká kleč a stvol,
a lidé se plazí, škoda chvíle,
jsou malé touhy a ztraceny cíle.

Kdys hlasatelé pravd krotce jdou,
dnes opatrnicky veslujou
ku přístavům starých, kdys tak přísní,
a poklony dělají kompromisní.

Kdo bez odvahy je zlomit si vaz,
ten, hlupáci, vyvolen je z vás.
Ten chybil, kdo příliš estetický,
a chybil, kdo primitivně lidský.

A nejkrásněji se líhnul, kdo pěl
jak zvykem: Kdo prostřední cestou šel,
kdo lísal se, na davů udeřil cit,
a že sloužil jiným, svým nemohl být.

Politické a literární generace

A není, není žádné generace,
— je jeden mluvčím, — druzí překáží.
Kdo vyzná se, je zodpověden krátce,
ti ostatní jsou pouhou stafáží.

Jen jeden hlásat pravdy neomylné
je od nadšenců doby pověřen,
má interprety pro výroky silné,
má papoušky, ti křičí do čtyř stěn.

Má chrámy svoje, kaditelnic vůni,
jež každá ruka lehce rozkývá,
tím víc se tlačí davů na výsluní,
čím na hodnotě vnitřní pozbývá.

Bůh nevychází z pózy boha vůdčí,
by nebyl znectěn jeho božský hlas.
Za jeho autoritu strana ručí,
on za své strany autoritu zas.

Léto na vsi

Vždy rozžíhá se krajina
stem ohňů roztroušených svahy. —
Jeden za druhým zhasíná;
pak skála ční jak žebrák nahý.

Ves pod ní smutná. Tam jsem žil.
Je shodná s pátravou mou duší.
Zvon jaksi praskle hlaholil.
Bůh nezmohl. Jsou lidé hluší.

Se šprýmovnými návyky
se válí děcka v loužích, sloty.
A neznámé kus tragiky
tu roste za nízkými ploty.

Jsou pohřby, svatby… Vyryli
pár jmen tu k hřbitovnímu ději.
Jsou růžencové idyly,
jež dobročinnost probouzejí.

Já, přechovávač veteší,
jež rozvrat ve svém lůně mají,
těch, na nichž hrdě peleší
sny, jež se trochu posmívají,

duch neuznaných cen, tak rád
gestem neb slůvkem raním vkrátku:
každému z veteše té dát
jdu malý problém na památku.

Sloky

Ta léta byla prokletá,
že chtěla mnohem víc,
než mohla a než musila
a než dovedla říc.

Však byly v ní blesky ukryté
a vláhy. Šly mraky tmou
svou kosmickou, svou bolestnou
svou nelogickou hrou.

Tak lákal blouznit obrodný
ten jarní zemní dech.
I srdce, mladá v otázkách,
ve věčných bolestech.

To život jisker, křesáním
jež měly v oheň vzrůst,
žár směrodatných pokusů
nad obzorem, jenž zpust.

Po jedinečné, po zvláštní
slov řezbě úžasné
pro vyvolené touha plá,
než výheň uhasne.

Po těžkomyslných slovech zlých
však přišlo pokání,
po revolučních záchvatech
kompromis uznání.

A ti, kdož jiskry křesali,
kdož blesky vrhali,
do populárních chomoutů
své hlavy prodali,

cos mohli stvořit v smutku dní,
počaté bolestí.
Teď konec hře i pláčů je
i konec o štěstí.

Autopanychida

Bych plakat nemusil, já umřel smíchem
a za svou rakví kráčel, pouze sám.
Z kaváren vyhlíželi ulic tichem
se závistí, že pouze sebe mám.

Zhnusiv se sobě, zhnusil jsem se jiným.
Snad nebylo těch, kteří pochopí.
Čas přetékal svým mořem teskně líným,
a lidstvo volalo z té potopy.

Však nebe nebylo tak dávno čisto
a rovně vždycky nestoupal tak dým.
Jen mně v té rakvi nebylo vše jisto:
Čemu jsem smál se v jaře, na podzim?

Generace

A doba, ta umírá,
že promrhány síly.
Na prsou má upíra,
jenž bezkrevné vysál žíly.

Pohasly krásné sliby.
A nic již nevykvetlo.
Kdys děsily mládí chyby.
Teď střízlivé, korektní světlo.

Té chásce, jež tenkrát spala,
jsme učinili zadost.
V své celé dnes chudobě vstala.
Toť naše vítězná radost.

Sloky

Přes žloutnoucí stromy šerá
v okna zří nám obloha.
Maškaráda… Ještě včera
chtěl jsem rvát se o boha.

Mrtvý, mrtvý, zdálo se mi,
světla planou nad hrobem.
Živ je, živ, leč němý, němý,
výmluvným svým způsobem.

Taková chvíle teskná

Taková chvíle teskná
jde nečekána.
Na cestách smutné slunce
a jíní rána.

Kol oklamané zraky
v mém zraku pálí.
Hledíme na oblaky,
jak tmou se valí.

Přes Čechy vyšel průvod
maškar a běsů.
Pro pláč i pro smích důvod,
pro výkřik děsu.

Jde politická sláva
svým krokem račím.
Hydrocefalická hlava
s tím mozkem ptačím.

Dav ubohý a hloupý
se šklebí všady,
posílá drzé troupy
do maškarády.

Sám už je nutno zůstat
s duše své tichem.
Sám bít se s ubohostí,
se zlem a hříchem?

Sám podepřít si hlavu
a hořce plakat?
Do díla vlastních vrahů
své síly vlákat?

Za běsy, maškarami
lid nechat běžet?
Když nechali vše zpustnout,
vše hnít, vše ležet?!

Confiteor básníka

Vždy chtěj být nenáviděn víc než milován,
otřásán bouří víc, jež fenami se vzteká.
Na mísu pochytej krev ze sta svojich ran,
svědomí básníka nechť vražedníky leká.

Však nevěř, řeknou-li: že pověřil je věk
a vkus neb morálka, neb cítění jich doby,
ubít neb zamlčet, cos jinou řečí řek,
než byl jich ideál, jenž skvostné hostí hroby.

To radost vzalo by a trpkých smutků smích,
let vášni slov, vzmach růstu ztajenému.
Krev srdce pít dej protivníku svému,
když zabíjí tě chválou dávno uznaných.

Těžké chvíle

Tak často vlečeme se,
jak chmurné mraky v lese
přes jedle, které vstaly,
jak černé srázné žaly,
jež dřív jsme nepoznali.

Jak rozbité nějaké cáry
s tmou noci a se slunce žáry,
se západu tesknotou,
my v divokém kolotání,
svým obzorem, malým, nízkým,
bouříme temnotou.

Jsme smutni svým bouřením blízkým.
Jsme těhotni slzami, hnáni,
do vichřice štváni.

Jsou chvíle, jež se hnusí.
Pláč div nás neudusí.
To už tak býti musí?

Interiér

Něco jak vůně hřbitova,
a stuhy zlatě purpurové.
Počestný autor dochová
své věnce vavřínové.

A přátelé se dívají,
i příbuzní zdaleka jezdí.
I dívenky obdiv mívají
jen velká pro souhvězdí.

A národ na věnce počítá,
na slávu i smrt si zvyká.
Jen rakev-li věnci je přikrytá,
a svědomí ješitníka.

Píseň baladická

Poeti jednou vyšli z rána,
novými krédy opilí.
Do zpuchřelých vrat, hle, mnohá rána.
A čela sobě rozbili.

Před vraty potomci bláboliví
dál nevešli se utlouci.
Se šansonami v krčmách civí,
se vztekem, s touhou horoucí.

Do bláta hvězdy roztroušené.
Slov smělých úsečná tesklivost. —
Radš hledat ženu. — Okoušené
to víno hoří, trpké dost.

Z krčmy se mnoho říší vídá.
Vše jedno, nic se nezmění.
Dobytek vrchní pastýř hlídá.
Rebeli budou zvěšeni.

Chce se mi smáti

Chce se mi smáti nalíčeným láskám,
jež něhu chtí a zemrou zlými slovy.
Nevěřím zarovnaným vráskám.
Mne dávné nelákají rovy.

Chce se mi posmívat klasickým krásám
i pózám vládců, antickému klidu.
Budoucích dnů já ozvěnami jásám,
že jitru novému vstříc vyjdu.

Dějiny nově zříti, cítit nově,
je překonávat pouze pochopuji.
Řím rád jsem měl ve verši Horácově,
ne ve verších těch, kdož Řím přežvykují.

Život

Šel život a prvý nás chytrácké abecedě učil
po bouřlivé mladosti vzdorné, i úslužným poklonám stáří.
V nás ještě ty staré lásky tulácké neumučil.
Náš řetěz jak denně chřestí, v srdci se démoni sváří.

A láska povinnost rdousí a povinnost vzdornou lásku,
hřích před ctností paroduje cos v homérickém smíchu.
Pláč, mladosti pláč si marně na čele zastírá vrásku.
Cos podlého snad se stalo. Bez pádu, bez viny, bez hříchu.

Šel život a učil nás devótní abecedě a zbožné.
Jen škoda: měl politou řízu otroctvím, vínem i krví.
My silně kdys věřit chtěli… A dnes… Je to možné, možné?
Zlem potřísněn před námi stál, jenž dobru nás učil prvý.

Cena života

Jeviště když se zhnusí celé,
přátelé znudí hluchou láskou svou,
zdvořile mlčí nepřátelé
a lhostejní, ti kolem jdou,

když obličeje jaksi obnošeny
a knihy pusty k smíchu,
a zdá se, k hříchu
že stvořeny jen ženy:

můžeme trpce plakat v koutě kdes,
jak hračka boží obnošená
se válet dlouho v prachu, —
— až pak, — když mdloba přechází a děs,
se vztyčit náhle osvíceni,
pak chápat, v naději a krásném strachu
života jaká cena.

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text sbírky Lyrika lásky a života tak, jak byla vydána nakladatelstvím Štorch-Marien (Aventinum) v Praze v roce 1922 (2. vydání) jako 1. svazek edice Díla Antonína Sovy.

Při převodu díla do elektronické podoby jsme provedli aktualizace pravopisu podle současné normy, zejména v oblasti psaní slov cizího původu (iluze, toaletách, avantýr, klauni, rytmy m. iluse, toilettách, avantur, clowni, rhytmy aj.), spřežek (sbohem, zmrtvýchvstání m. s bohem, z mrtvých vstání aj.), velkých písmen (gehenny, Velkonoc m. Gehenny, velkonoc aj.). Upravujeme psaní předložek a předpon s/z a vz (z výše, zhasly, vzkvétá m. s výše, shasly, zkvétá aj.), psaní zdvojených souhlásek (přisály, ranou m. přissály, rannou) a další jednotlivé jevy (smrt, Kristů m. smrť, Kristův apod.). Drobné úpravy jsme provedli též z hlediska interpunkce (zrušení apostrofů u slovesných tvarů, opravy uvozovek; na několika místech jsme doplnili čárky mezi větnými celky apod.).

Redakce MKP

Antonín Sova
Lyrika lásky a života

Edice Poezie

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 12. 2024

ISBN 978-80-274-4351-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4352-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4353-6 (prc)