Babička nekandiduje

Veselohra o třech jednáních

Milena Balcarová

Znění tohoto textu vychází z díla Babička nekandiduje tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím A. Neubert v Praze v roce 1937.

Text díla (Milena Balcarová: Babička nekandiduje), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 13. 12. 2024.

OSOBY

PRABABIČKA, zvaná Tili

MARIE MĚCHUROVÁ, zvaná Muci, poslankyně a babička

DĚDEČEK MĚCHURA, komerční rada

Dr. ANTONÍN MAKOVEC

LÍDA MAKOVCOVÁ

JULKA MAKOVCOVÁ

MÁNIČKA, čili Knot

FRANTA KOPEC, gymnazista

HARRY DRN, gymnazista

AŤKA POSPÍŠILOVÁ, vdova po vrch. centrálním řediteli

PAN MORÁVEK, berní ředitel ve výslužbě

PANÍ VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ

PANÍ MATYLDA VACATÁ

Dr. ANNA SLADKÁ

MARY, sekretářka

POSLANEC KRAJNÍK

KATY

PRVNÍ JEDNÁNÍ

Veliký obývací pokoj ve staré pražské vile. V levém popředí u okna zákoutí prababičky, s jejím obrazem z mládí nad empírovou pohovkou. Hrací stolek, fotely, cigarety. V levém pozadí vchod z předsíně a kuchyně, vzadu malý příborník, gramofon, průhled do jídelny, je vidět jen stůl a židle. Jídelnou se dá podle všeho projít do zahrady. V pravém pozadí dveře do pokojů dědečka a babičky, vedle nich krb, nad ním zrcadlo, na něm rádio, před ním stolek, křesla, stojánek na noviny. Vpravo u rampy dveře do pokoje dr. Makovce.

Scéna prázdná. LÍDA vejde, má pracovní plášť přes jednoduché, elegantní šaty. Nese svůj klobouk, rukavice, kabelku a spoustu novin. Svoje věci položí na krb, noviny na stůl, jedny vybere a donese je na prababiččin stolek. Všimne si popela na koberci, volá: „Katy, Katy!“, pak jde zpět k pravému stolku, kde rovná noviny do stojánku. KATY za scénou: „Milostpaní?“

LÍDA: Katy, tady je zas na koberci plno popela.

KATY (se přihrne se smetáčkem a lopatkou): Kde to? U milostpaní prababičky, že? No jo. – A je to sotva hodina, co jsem tady vysávala. Ale to jí sem dávám naschvál dva popelníčky. Ke každé ruce jeden. (Mete.) Milostpaní by udělala nejlíp, kdyby sem koupila kousek linolea.

LÍDA: To by Tilince nedělalo kouření žádnou radost, Katy.

KATY: Ale ty koberce.

LÍDA: Možná, že je to dobré proti molům.

KATY (skepticky): Leda to. (Odchází, LÍDA ji zastaví ve dveřích.)

LÍDA: Oblečte se, Katy, půjdete se mnou do trhu.

KATY: Prosím. (Odejde.)

LÍDA svléká plášť, bere si klobouk, upravuje se v zrcadle, vtom vejde DĚDEČEK v županu.

DĚDEČEK: Lído! Jdu si sem přečíst noviny. Víš, že mně už zas nepřišly moje noviny?

LÍDA: To je nepořádek.

DĚDEČEK: Už jsem telefonoval do administrace. – Jdeš nakoupit?

LÍDA: S Katy jdem do trhu.

DĚDEČEK: Je čas zavařovat?

LÍDA: Právě. S jahodama není radno čekat. Najednou je po nich.

DĚDEČEK: Správně, správně. Jen toho udělej hodně. A až to přinesete, zavolej mě, pomohu vám.

LÍDA (směje se): Ale jdi, tatínku, raději mně pak povíš, co je v novinách.

DĚDEČEK: Co je v novinách? Nic. – Volby. – Nedá se to číst. – Tadyhle je referát o babiččině schůzi. – Safra, to si musím přečíst.

LÍDA: Vida, vida, už i tebe zachvátil babiččin volební boj?

DĚDEČEK: Ba jo.

LÍDA: To je úplná novinka. Na shledanou, tatínku. (Odejde.)

DĚDEČEK: Zachvátil. Pěkně zachvátil. (Probírá se v novinách. – Venku se ozve zvonek.) Listonoš – tak brzy?

KATY (vejde v kabátě, s kabelou): Prosím, dámy, račte dál. (DĚDEČKOVI.) Dámy jdou k milostpaní babičce.

DĚDEČEK: Ježíšmarjá. – (Chce utéci, sbírá noviny, ale všechny TŘI DÁMY už vcházejí.)

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ (tlustá a řečná): Je mi tak líto, že musíme vyrušovat pana radu…

DĚDEČEK: Prosím, prosím, hned se uklidím.

MATYLDA VACATÁ (v gumáku, v brýlích, s aktovkou): Pan rada se nehněvá, pan rada se rád pobaví – tolik dam hned po ránu!

DĚDEČEK: Správně milostpaní…

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Pane rado, neračte se rušit, počkáme někde na paní předsedkyni…

Dr. SLADKÁ: Pan rada už přečetl všechny ranní noviny?

DĚDEČEK: Bůh zachraň, já to nečtu, jenom to tak sortíruju.

MATYLDA: Aby paní poslankyně měla usnadněnu práci. – Báječný manžel, vzorný manžel, ideální manžel.

DĚDEČEK: Tak zlé to není, milostpaní.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Pane rado, známe vás… Kdyby všecky naše veřejně činné ženy měly takové muže, nebylo by tak málo vynikajících žen.

DĚDEČEK: Myslím, že nemají vůbec muže, kterýpak muž by si tohle dal líbit!

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Právě naopak, pane rado, bohužel, právě naopak.

DĚDEČEK: Já vím. – Jsme na obtíž. Prosím dámy. (Usednou, DĚDEČEK zůstane stát.)

Dr. SLADKÁ: Všechno má mít svůj čas – žena, která dozraje k práci, nemůže se nechat mužem absorbovat. A hodiny odpočinku jsou stále řidší a řidší…

MATYLDA: Že nezbývá než zahrnout muže do pracovního programu.

Dr. SLADKÁ: Paní Vacatá se nikdy nepřemůže, aby nebyla vtipná.

MATYLDA: Božínku, my si s panem radou rozumíme – to už je nějakých let, co sem přicházím v nevhodnou dobu… Ale politika k tomu vede.

DĚDEČEK: Správně, milostpaní. Politika způsobuje anarchii v rodině, láme tradici, politika je rozkladný živel.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Ale všimněte si, že i anarchie, když déle trvá, stává se řádem.

DĚDEČEK: Ano, správně. To se stalo v mé rodině.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Nezdá se, že by vám v tom bylo zle.

Dr. SLADKÁ: Pan rada vypadá znamenitě.

MATYLDA: Nebezpečně mladě.

DĚDEČEK: Jen se mně vysmívejte, dámy.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Vlastně byste si přál, pane rado, aby vaše paní zanechala politiky?

DĚDEČEK: Správně, milostpaní, to bych si vlastně přál.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Ale paní Marie Měchurová nemá nejmenší chuti zanechat dobytých pozic.

MATYLDA: Byla by blázen.

Dr. SLADKÁ: Ovšem, jednoho dne tak jako tak bude k tomu nucena.

MATYLDA: Ráda bych věděla, kdo by ji mohl nutit…

Dr. SLADKÁ: Zájem strany, samozřejmě, paní Matyldo. Najednou se ukáže potřeba mladších sil…

MATYLDA: No to se ví…

Dr. SLADKÁ: Koneckonců i problémy parlamentního jednání jsou čím dál tím složitější – ukáže se potřeba specielního vzdělání…

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Čemu říkáte specielní vzdělání, slečno doktore, dvacetileté politické práci, nebo svému právnickému doktorátu?

Dr. SLADKÁ: Nepodceňuji nikterak politickou praxi…

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: To bych prosila.

Dr. SLADKÁ: Ale vzdělání má určité výhody.

MATYLDA: To je objev!

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Má drahá, to je pravda, akademický titul má určité výhody. Ve volbách jistě. V praxi zavádí… Velmi často se předpokládá leccos, čeho ve skutečnosti není…

Dr. SLADKÁ: Ovšem – je mnohem výhodnější, nepředpokládá-li se nic. Každá maličkost je pak příjemným překvapením.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Jste si tak jista, slečno doktore, že by paní Měchurová udělala místo vám?

Dr. SLADKÁ: Jak jste přímočará, milostpaní. – Nepochybuji, že jsou pracovnice zasloužilejší než já – ale kdyby se mělo ve sněmovně skutečně něčeho docílit… Nezapomeňte, prosím, že mám za sebou celou mladou generaci.

DĚDEČEK: Co se mě týče – zdá se mi skoro neuvěřitelné, že dáma vašeho druhu dosud nemá mandát.

DÁMY se smějí, považují to za vtip.

Dr. SLADKÁ (vážně): V našem systému, pane rado… Ženská kandidatura není brána dost vážně, a zatím – – nebýt žen, pane rado, kde by byla naše strana? Měly bychom mít percentuální zastoupení podle pohlaví voličů.

MATYLDA: Safra.

Dr. SLADKÁ: Ukázalo by se, že ženy v naší straně budou zastoupeny nikoli dvěma nebo třemi, ale dvanácti poslankyněmi.

MATYLDA: Ona je ohromná, ta doktorka – dvanáct poslankyň – dámy, jen si řekněte, kdo račte aspirovat na mandát – na všecky se dostane – malé strpení prosím.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Přestaňte, Matyldo. (K dr. SLADKÉ.) Snad tomu sama nevěříte?

Dr. SLADKÁ: Je to logické a spravedlivé.

DĚDEČEK: Správně.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Pěkný šlágr jste si vymyslila. To chcete dnes povídat na schůzi?

Dr. SLADKÁ: Ovšem, a ještě leccos jiného.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Ano, o těch mladých silách – to známe…

Dr. SLADKÁ: Nemluvím přece jen za sebe.

MATYLDA: Bůh zachraň. Vůbec jen za ty druhé.

Dr. SLADKÁ: Ne jen za ně, za sebe také.

MATYLDA: Jděte?

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Jsem zvědavá, co řekne paní poslankyně vašemu projevu.

Dr. SLADKÁ: Není v něm nejmenšího nepřátelství vůči ní. Naopak. Paní poslankyně vzbuzuje mou hlubokou úctu.

DĚDEČEK: To si dám líbit. – Otevřená opozice, bez záludnosti, bez intrik.

Dr. SLADKÁ: Vlastně vůbec ne opozice…

MATYLDA: Ne? Ale nevezmete zpět svou kandidaturu?

Dr. SLADKÁ: Nemohu si sama odporovat.

MATYLDA: Áha. –

BABIČKA (vejde zprava. Nese poznámkový blok a tužku. DÁMY vstanou, babička podá ruku VAŇUROVÉ a MATYLDĚ, SLADKÉ se jen ukloní, sama si pak sedne): Odpusťte, dámy, že jsem vás nechala čekat. Přehlížela jsem si poznámky k dnešní schůzi, za celý den na to nezbude času.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Čeká na vás perný den, paní poslankyně.

BABIČKA: Horší vojny jsme už vyhrály, má zlatá. (Pozdrav dr. SLADKÉ.) Nezapomeňte, že já ještě pamatuji doby, kdy nás ani k boji nepustili. A věřte mi, dostat se do hry je vůbec ta největší práce a ještě zdaleka neznamená vyhrát. Nesete návrh kandidátní listiny?

MATYLDA: Ano… Ale…

BABIČKA: Ale? Jaké ale? Přece jsme se ve schůzi předsednictva usnesly…

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Jde totiž o protinávrh, který podává mladá generace ve spojení… (Pohled na dr. SLADKOU.)

DĚDEČEK s odmítavým gestem jde s novinami do jídelny, usedá zády k obecenstvu.

BABIČKA: Mladé generace mají vyčkat aspoň svého volebního práva, než začnou dělat protinávrhy.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Mají své delegátky na dnešní schůzi…

BABIČKA: Mohu vidět ten protinávrh, slečno doktore?

Dr. SLADKÁ: Vy víte…?

BABIČKA: Nejsem v politice od včerejška, slečno doktore.

Dr. SLADKÁ: Má ho paní místopředsedkyně.

BABIČKA: Prosím vás. (Bere od VAŇUROVÉ-MARTÍNKOVÉ.) Děkuji. (Čte.) Tak? Dobrá. Schůze bude zajímavější, než jsem myslela. Slečno doktore, já musela pracovat 10 let, než jsem se dostala na kandidátku. Nu, pokračujme! Jiného nic, dámy? (Vezme list k sobě.)

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Co večer?

BABIČKA: Malou změnu. Usnesly jsme se původně, že nebudu předsedat, jako hlavní řečnice a kandidátka. Nuže, dámy… budu také ještě předsedat. Člověk si nesmí usnadňovat práci.

DĚDEČEK dělá, jako by četl, ale potají sleduje hovor a zřejmě se raduje z opozice proti BABIČCE.

Dr. SLADKÁ: Věru nemám proti vám žádné výhody, paní předsedkyně. Kdyby to nebylo přáním tolika členů, tak bych si netroufala…

BABIČKA: Známe navzájem velmi dobře své výhody, slečno doktore, kdybych já byla dnes na vašem místě, patrně bych to vyhrála.

Dr. SLADKÁ: Nikdy jsem vám neupírala vaše zásluhy, paní poslankyně.

BABIČKA: To se vám ještě může stát. Nezříkejte se ničeho.

Dr. SLADKÁ: Vidím, že máte o mně špatné mínění.

BABIČKA: Pamatujte si – v politice je zapotřebí mít špatné mínění v záloze o komkoli.

Dr. SLADKÁ: Moje představy o politickém životě jsou čistší.

BABIČKA: Přirozeně. Kde byste chtěla skončit, kdybyste měla hned na začátku představy jako já.

Dr. SLADKÁ: Na vašem místě bych nedokázala v tom zůstat.

BABIČKA: Na vašem místě bych do toho vůbec nešla.

Dr. SLADKÁ: Jde o víc, než o osobní zklamání.

BABIČKA: Nechtějte, abych řekla, o co jde. Je to smutné, že když se člověk dopracuje k moci, musí svých nejlepších sil používat k tomu, aby si ji udržel, a ne aby ji využil podle svého svědomí.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Slečno doktore, my půjdeme. Není zde žádný důvod k hořkosti, všechno se v klidu vyřeší.

BABIČKA: Kdepak by se vzal důvod k hořkosti! Strana je samá vděčnost…! (Vstává.)

Dr. SLADKÁ: Promiňte mi, paní poslankyně…

BABIČKA: Neomlouvejte se, paní doktorko, čím je jasněji, tím lépe. Paní Vaňurová-Martínková odchází s vámi?

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Musím bohužel, paní předsedkyně, ale vy si hlavně odpočiňte, abyste nebyla večer unavena…

BABIČKA: Zajisté, má drahá, na shledanou.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Vy tu ještě zůstanete, Matyldo?

MATYLDA: Mám ještě nějaké maličkosti…

Dr. SLADKÁ a VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ odcházejí, ozývá se: Poroučím se vám, na shledanou, dámy apod. DĚDEČEK doprovází dámy do předsíně, později se nenápadně vrátí.

MATYLDA: Je to ale potvora. (Vstane a přesedne si.)

BABIČKA: Nerozčiluj se, Matyldo, dalo se to čekat.

MATYLDA: Taková drzost, postavit si vlastní kandidátku a v její čelo dát ženu, která se v předsednictvu sotva ohřála. Nejde přece o konkurenci s tebou, jde jen o druhé místo, a to samozřejmě má náležet paní Vaňurové-Martínkové, nebo…

BABIČKA: Nebo tobě, paní jednatelko. (Přisedne k MATYLDĚ.)

MATYLDA: Přirozeně každé z nás spíš nežli té Sladké.

BABIČKA: Udělala si dobrou pozici. Čert ví, jak to zaonačila. Mně to trvalo 10 let, nežli se o mně vůbec vědělo. Kdo ví, není-li za tím někdo…

MATYLDA: Budou ji prosazovat, celé některé obvody se prý za ni postaví.

BABIČKA: Mohla bych je vypočítat napřed. Všechna moje stará nepřátelství vezmou za vděk jakoukoli příležitostí, aby mně mohla ztížit kandidaturu.

MATYLDA: To je nápad. – Vyloučeno.

BABIČKA: Nevím. – Kde vzala ta Sladká to sebevědomí? Není dost hloupá, aby jednala vabank.

MATYLDA: Drzost je to! Však oni pohoří! Celá opozice je příliš mladá. Pár usmrkanců dělá zase z mládí program.

BABIČKA: Což o to, to už známe. Horší je, že už do začátku přicházejí s korupcí, aspoň morální, a každý prostředek je jim dobrý. Ale říct se to nesmí, protože dorost se musí chovat jako v bavlnce. Co kdyby se rozhněval a odešel? Ale teď dost! Prosím tě, dáme sezvat zvlášť a soukromě delegátky, které jdou s námi.

MATYLDA: Dostaly přece pozvánky…

DĚDEČEK se vynoří na scénu s novinami a šibalsky pozoruje obě dámy.

BABIČKA: Matyldo, děláš, jako bychom měly vždycky plné schůze. Nezažily jsme několikrát, že nepřišly, právě když záleželo na každém hlase? Dáš laskavě vyklepat zvláštní dopisy předsedkyním našich obvodů a já sama je podepíši. Ať mi je sem sekretářka donese. Do tří hodin musí být doručeny.

MATYLDA: Zařídím to. A půjdu do sekretariátu sondovat, co tomu říkají mužští.

BABIČKA: Spoléhám se, že přijdou. Podepřeli by naši autoritu.

MATYLDA: Poroučím se vám, pane rado. Na shledanou, kdy se mě zase nejméně nadějete.

DĚDEČEK: Správně, milostpaní. A to já se naděju brzy! Rukulíbám. (Usadí se na pohovce.)

BABIČKA MATYLDU vyprovází ven, za chvíli se vrátí.

BABIČKA: Bude to velké rozčilení večer… Kdyby do toho tak viděly jako já. Už jsem dlouho neměla tak nahnutou pozici. (Jde k malému bufetu v pozadí, naleje si skleničku kořalky.) Ta Sladká… ta mně pije krev… Před její ctižádostí nikdo neobstojí… Nevěřil bys, jak sugestivně působí velké mínění o sobě samém. Kdyby ta ženská byla jen z polovice tak chytrá, jak si to o sobě myslí, musela by to dnes vyhrát.

DĚDEČEK: Naštěstí není. Já se ti divím, že se tak rozčiluješ.

BABIČKA: Já se zas divím, že tu můžeš sedět jako pecka a nevyvinout ani trochu zájmu.

DĚDEČEK: Promiň, Muci, ale to mi křivdíš.

BABIČKA: Dobrá, dobrá, tak tedy křivdím. Dovolíš mi ty noviny na okamžik? (Přisedne k DĚDEČKOVI.)

DĚDEČEK: Prosím, tady je referát o tvé středeční schůzi.

BABIČKA: Tak? – Prosím tě, našel bys mi referát o schůzi dr. Sladké?

DĚDEČEK: Ani bych to nečetl na tvém místě.

BABIČKA: To je mi mnohem důležitější než číst o vlastní schůzi.

DĚDEČEK: Tady.

BABIČKA: Aha. Dr. Válek. To se rozumí, to je všechno jedna ruka.

DĚDEČEK: Dr. Válek je moc slušný člověk, ne?

BABIČKA (posupně): Hm. –

DĚDEČEK: Tohle nikdy nepochopím.

BABIČKA: To věřím.

DĚDEČEK: Na tvém místě bych s tím praštil.

BABIČKA: To já vím.

DĚDEČEK: A byl bych rád, že to všecko chce za mne dělat někdo jiný. Ta Sladká je chytrá ženská, nemá muže, ať se tomu věnuje…

BABIČKA: Prosím tě. – (Vstane.) Jsem dnes trochu nervózní.

DĚDEČEK: Měla bys krásnou příležitost všeho nechat.

BABIČKA: Ano. Prohrát. Zahodit práci celého života. Udělat bankrot.

DĚDEČEK: Nekandiduj.

BABIČKA: Blázníš?

DĚDEČEK: Dokonce ne. Ale máš tohle zapotřebí? Prát se, hádat se, rozčilovat se?

BABIČKA: Dělám to 20 let.

DĚDEČEK: Právě. (Jde za BABIČKOU.) Už bys toho mohla nechat.

BABIČKA: Co bych, prosím tebe, dělala?

DĚDEČEK: Bože můj, máš rodinu, máš vnučku, dceru, zetě, muže – matku – co dělají jiné babičky? Věř mi, že by ti bylo krásně mezi námi. Teprve bys začala mít radost z našeho domu, teprve bychom začali být doopravdy manžely.

BABIČKA: Ježíšmarjá. –

DĚDEČEK: Věř mi, bylo by to vděčnější…

Vejde LÍDA.

LÍDA: Báječné jahody jsme přinesly.

BABIČKA: Zas už jahody?

DĚDEČEK: Hodně?

LÍDA: Spoustu. Jdi se podívat. Dědeček miluje jahodový džem.

DĚDEČEK pryč.

BABIČKA: Dnes už to nikdo doma nedělá. Takové hlouposti se mohou koupit hotové, škoda času.

LÍDA: Můj čas nic nestojí, maminko.

BABIČKA: Bože, ty jsi staromódní.

LÍDA: Co mám dělat?

BABIČKA: Moje kamarádky bývaly takovéhle hospodyně. Také se s nimi nedalo mluvit o ničem jiném než o vaření a o dětech. Že se ještě v tvé generaci najdou tyhle typy, to je ku podivu.

LÍDA: Toníkovi se to docela zamlouvá.

BABIČKA: To věřím. Mužům se to zamlouvá.

TILINKA (vejde z jídelny s manikúrou. Je to půvabná stará dáma, velmi elegantní): Co se mužům zamlouvá?

BABIČKA vstane.

LÍDA: Hospodyně jako já.

TILI: Myslíte?

LÍDA: Já povídala jen, že se to zamlouvá Toníkovi.

TILI: A tak. To je možné. Ale jinak se jim zamlouvají docela jiné vlastnosti.

BABIČKA: Bohudíky se podle toho nebudeme řídit.

TILI: Ne, ne. Ty už jistě ne, Muci.

BABIČKA (na odchodu): Lído, sekretářka mi přinese dopisy, zavolejte mě hned, ano?

TILI: Jdeš se učit řeč? Ty jsi úžasná, Muci. Jaké šaty si večer vezmeš?

BABIČKA: Nevím.

TILI: Nemohla bych si tě jít poslechnout, Muci?

BABIČKA: Prosím tě, ne. (Odejde doprava.)

TILI: Maminka je nějaká nesvá, nezdá se ti?

LÍDA: Prosím tě, teď před volbami…

TILI: Ale ona chybuje… Určitě chybuje, že se mně nesvěří. Cizí lidé se přijdou ke mně poradit, taková Aťka Pospíšilová neudělá ani krok bez mé rady. Pan ředitel Morávek říká: Milostivá paní, kde bych dnes byl, kdybych vás byl neposlechl… Až mě to kolikrát dojímá, jak mě ti lidé mají rádi. (Zapálí si cigaretu.) Kdepak mám špičku na cigarety…? Ale vlastní rodina – kdepak.

DĚDEČEK (vchází): Báječné jahody, Lído, narovnal jsem jich pár na misku. (Staví misku na stůl.)

TILI: Zas budeš zavářet?

LÍDA: Musím, za chvíli bude po nich.

TILI: Že to děláš. Dnes už se snad takové věci nemusí dělat doma. Dnes už se tohle kupuje hotové. Ale poslyš, četla jsem onehdy o jahodových obkladech proti vráskám. To bychom mohli vyzkoušet.

LÍDA: Já to nebudu zkoušet, Tilinko.

TILI: Proč ne? Tady u očí se ti už začínají dělat vějířky. A takové obklady, to by mohlo být znamenité. Rozhodně to zkusíme, Lído. Vezmu si ty jahody.

DĚDEČEK: Snad ne na obklady? Takové krásné jahody. Sám jsem je vybíral.

TILI: Ty jsi ale nezdvořák, zeťáčku. Řeknu si Katy, ta snad dovolí.

LÍDA: Vezmi si v kuchyni, co chceš, Tilinko.

TILI: To víš – podniknu jahodovou kúru… (Odejde.)

DĚDEČEK: Tili se bude pěstit…

LÍDA: Ona je úžasná.

DĚDEČEK: Vlastně by sis z ní mohla vzít trochu příklad.

LÍDA: Já? Co tě to napadlo, tatínku?

DĚDEČEK: Pořád se tu jen otáčíš kolem nás. Měla bys také myslet víc na sebe.

LÍDA: Proč mně to povídáš zrovna dneska?

DĚDEČEK: Je to totiž aktuální.

LÍDA: Tak?

DĚDEČEK: Ostatně načpak chodit okolo. Lído, kdybys chtěla, mohla bys mně v něčem pomoci.

LÍDA: Ale ovšem, tatínku, samozřejmě… Stalo se něco?

DĚDEČEK: Totiž – ještě se nestalo nic… Věc je taková… (Zavolá gestem LÍDU k sobě. Důvěrně.) Mám plán.

LÍDA: Jaký plán?

DĚDEČEK: Jak babičku dostat z politiky.

LÍDA: Ježíšmarjá, co tě to napadá?

DĚDEČEK: To koukáš, co? Panečku, já se také účastním volebního boje.

LÍDA: Dědečku!?

DĚDEČEK: Ale před nikým ani muk, Lído.

LÍDA: Tatínku, s tím já nechci nic mít.

DĚDEČEK: Tak, chceš mě opustit, zrovna teď, když tě potřebuji? Vždycky jsme si rozuměli…

LÍDA: Ale tohle přece nemůžeš mamince udělat?

DĚDEČEK: Lído, pochop přece, že to bude to nejlepší, co pro ni můžeme udělat.

LÍDA: Víš přece, co to pro ni znamená…

DĚDEČEK: Dost jsem se o tom napřemýšlel. – Poslyš, Lído – (usednou) podívej se – celý život čekám na tu chvíli, až maminka přestane dělat schůze a začne dělat rodinu. Copak, dokud jsem byl v úřadě, to ještě ušlo. Ale teď, na penzi, rád bych ji měl u sebe. Hospodařili bychom klidně, chodili na procházky, večer bychom hráli s Tilinkou karty…

LÍDA: A ty myslíš, že by se jí to líbilo?

DĚDEČEK: Přišla by tomu na chuť. Celý život se zabývá cizími mužskými. Nevídáno, kdyby se začala konečně starat také o svého vlastního muže.

LÍDA: Inu, možná dost… Ale tak zákeřně…

DĚDEČEK: Jinak to nejde. Po dobrém s ní nic nepořídíme. A teď se naskytla jedinečná příležitost.

LÍDA: Ta opozice?

DĚDEČEK: Nemáš tušení, jaká je to silná opozice! Dnes bude mít Muci skoro celou schůzi proti sobě.

LÍDA: Ale to je strašné. Vždyť ty vůbec nemyslíš na ni.

DĚDEČEK: Právě že myslím.

LÍDA: Co jsi vlastně udělal?

DĚDEČEK: Nic. Podporoval jsem jen opozici.

LÍDA: Podporoval? Jak? Vždyť se s nimi neznáš?

DĚDEČEK: To by také nebylo nic platné. Jsi úplná dětina, Lído. Něco jsem dal sám a něco jsem opatřil.

LÍDA: Kristapána – peníze?

DĚDEČEK: Inu, takové věci stojí peníze.

LÍDA: Tak ty to myslíš doopravdy?

DĚDEČEK: Holka zlatá, jak ti to mám dokázat?

LÍDA: To já si nevezmu na svědomí.

DĚDEČEK: Tak! – Najednou! A vždycky jsi mi dávala za pravdu, když jsem naříkal na babiččino spolkaření.

LÍDA: To bylo něco jiného.

DĚDEČEK: Nechci na tobě nic jiného, jen abys pro maminku uvolnila nějakou práci v domácnosti. Abys říkala, že je to na tebe moc, že nemůžeš tak velký dům sama zastat.

LÍDA: Neuvěří tomu, dělám to už 20 let.

DĚDEČEK: Mohla bys například říkat, že jsi nemocná.

LÍDA (klepe zespoda na stůl): Fuj – já přece nejsem nemocná.

DĚDEČEK: Když ne nemocná, tak tedy řekněme nepochopená, tomu by babička určitě věřila. Na to ona se ještě pamatuje, v její generaci byly samé nepochopené.

LÍDA (se směje): A co mám dělat já? Politiku?

DĚDEČEK: Bůh tě chraň. Začneš si žít pohodlněji. Bude to ostatně jen spravedlivé a správné, když převezme část tvé práce.

LÍDA: Ani by nemusela. Nemám ráda, když mi někdo mluví do domácnosti.

DĚDEČEK: Ono jde stejně jen o začátek. Až si zvykne být doma, nechá ti beztak všechno na krku jako Tilinka.

LÍDA: Copak Tilinka. To je něco jiného. Ta nechce být autoritou.

DĚDEČEK: Také bývala, Lído, a jakou, panečku, ale nechala toho, jak se naskytla první příležitost. Tilinka je vůbec nejrozumnější tchyně, jakou jsem kdy viděl. Nepředstírá žádnou činnost, nepřejímá žádnou odpovědnost a přiznává se otevřeně ke svým slabostem. Tilinka je pašák.

LÍDA: Ale maminka je přece docela jiná. Co když bude nešťastná? Taková léta má mandát a najednou domácnost…

DĚDEČEK: Šťastná bude, Lído, šťastná. Konečně bude žít soukromě, lidsky. Nu, což – přece mě neopustíš?

LÍDA: Já ti nerozumím, tatínku.

DĚDEČEK: Hlavně mě nesmíš nikdy prozradit.

LÍDA: Bůh chraň. – To by byla pro ni rána, kdyby se dověděla, že jsi se spojil s jejími nepřáteli.

DĚDEČEK: Já mám svědomí čisté, Lído. (Venku je slyšet zvonek.)

LÍDA: Dívala by se na to jinak.

DĚDEČEK: Kdopak by bral vážně jejich čachry. A tomu říkají dělat politiku.

LÍDA: Měla by tě tak slyšet.

KATY (vejde): Slečna Roubíčková. (Pryč.)

SLEČNA MARY (vejde. Je neobyčejně elegantní, sebevědomá. Má větší kabelku, v ní dopisy pro BABIČKU a jeden pro DĚDEČKA): Rukulíbám, milostpaní, má úcta, pane rado. (Oba zdraví.) Nesu něco pro paní předsedkyni. Jsou to dopisy předsedkyním obvodů.

DĚDEČEK: Lído, zavoláš maminku?

SLEČNA: Paní předsedkyně by to mohla hned podepsat. (Podává LÍDĚ dopisy.)

LÍDA: Počkáte, slečno?

SLEČNA: Prosím. (LÍDA odejde doprava.)

DĚDEČEK (dívá se za ní, až zavře): Máte potvrzení od doktora Válka, slečno?

SLEČNA: Tady je. (Podává dopis.)

DĚDEČEK: Podepsali?

SLEČNA: Dnes ráno jel dr. Válek do ústřední banky.

DĚDEČEK: Aha! To by tedy bylo v pořádku. – Vědí, že moje jméno nesmí být nikde uvedeno?

SLEČNA: Zajisté, pane rado.

DĚDEČEK: Jste asi zadobře s dr. Sladkou, slečno?

SLEČNA: Proč myslíte, pane rado? Jsem s ní docela stejně zadobře jako s paní předsedkyní.

DĚDEČEK: Tak? Ale moje žena se nedoví o pozadí celé věci?

SLEČNA: Buďte bez starosti, pane rado, zůstane to jen mezi námi.

DĚDEČEK: Spoléhám na vás, slečno.

SLEČNA: Znám své povolání. Zeptejte se na mne své paní, zdali jsem někdy prozradila její tajemství.

DĚDEČEK: Jde náhodou o akci proti ní.

SLEČNA: Mě zaměstnává ústředí strany, pane rado.

DĚDEČEK: Co tím chcete říci?

SLEČNA: Utvořte si na tucty frakcí, ve mně se vnitřní chaos stmeluje ve vnější politickou jednotku.

DĚDEČEK: Zvláštní.

SLEČNA: Přirozené, pane rado. Jinak by se nedošlo nikdy k dohodě.

DĚDEČEK: Máte vlastně veliký vliv.

SLEČNA: Co vás to napadá. Vyslechnu, informuji, zařizuji, ale o ničem nerozhoduji!

DĚDEČEK: A jaké je vaše politické přesvědčení?

SLEČNA: Loajálnost k zaměstnavateli, pane komerční rado.

DĚDEČEK: Někdy se to těžko pozná.

SLEČNA: Nakonec se to vždycky pozná.

DĚDEČEK: A co říkáte, jaké máme vyhlídky?

SLEČNA: Nejlepší.

DĚDEČEK: Opravdu? Řeknete-li to vy, slečno…

SLEČNA: Může to ještě dopadnout docela jinak.

BABIČKA (vchází): Dobrý den, slečno. Tady je to všechno podepsáno, prosím, přifrankovat ještě korunou, musí to jít pneumaticky. Nezapomenete, slečno?

SLEČNA: Paní poslankyně ví…

BABIČKA: Mám k vám úplnou důvěru, slečno. Víte přece, oč jde.

SLEČNA: Zajisté.

BABIČKA: Nic nového jste se nedověděla?

SLEČNA: Nevím, zdali to už nevíte, milostivá paní. Opozice má vlastní volební fond.

BABIČKA: Tak? Kde by ho sebrali?

DĚDEČEK v leknutí dělá na SLEČNU posunky, aby mlčela.

SLEČNA: Dr. Válek má své prameny, které nejmenuje. Konečně na tom ani nezáleží.

Zvoní telefon vedle v pokoji.

DĚDEČEK: Telefon. Mám to vzít?

BABIČKA: To bude jistě pro mne. Počkejte moment, slečno. (Odejde.)

DĚDEČEK: Proč jste to říkala?

SLEČNA: Fair play.

DĚDEČEK: Slečno…

SLEČNA: Nevyznáte se v politice, pane rado.

DĚDEČEK: Máte-li zásadu mluvit pravdu, pak to tedy nebyl reelní obchod.

SLEČNA: Řeknu vždycky jen tolik, kolik je zapotřebí. Důvěřujte mně, pane rado.

DĚDEČEK: Vám asi důvěřuje kdekdo.

SLEČNA: Právem, pane rado.

BABIČKA (vchází): Nic bližšího nevíte o tom fondu?

SLEČNA: Ne. Ale sám fakt…

BABIČKA: Musím okamžitě mluvit s pány z předsednictva. To tu ještě nebylo, aby byly dvojí fondy.

SLEČNA: Dají ovšem svůj fond straně k dispozici…

BABIČKA: Když strana přijme jejich kandidátku, to je jasné.

SLEČNA: Čeká se, že určité ústupky budou nutné… Dr. Válek a dr. Sladká reflektují na zvolitelná místa.

BABIČKA: Nezáleží na tom, nač kdo reflektuje. Záleží ještě bohudíky na schůzi předsednictva. Bez většiny si mohou udělat ze svého volebního fondu třeba stavební družstvo.

SLEČNA: Bohužel jejich fond přesahuje o něco vlastní fond strany.

BABIČKA: Cože?

SLEČNA: Trhnou se.

BABIČKA: Proč? Na jaký program? To je absurdní. To je korupce! Jsme politická strana nebo veletrh, že prodáváme mandáty jako postele?

SLEČNA: Ano. Je to velmi průhledné. Ale mají slušné vyhlídky.

BABIČKA: Musím s vámi do sekretariátu, musím se poradit…

DĚDEČEK: Mohl bych snad obstarat ty dopisy, slečno?

SLEČNA: Děkuji, pane rado, zařídím to sama. Promiňte, ale v tak důležité věci věřím jen sobě.

DĚDEČEK: Chtěl jsem být také užitečný.

BABIČKA: Konečně začínáš mít se mnou trochu citu. Půjdeme, slečno? Dědečku, sbohem, řekni Lídě, že nevím, vrátím-li se k obědu.

DĚDEČEK: Jako vždycky.

Za scénou se ozývá JULKA: „Ale jen nás nechte, Katy!“ HARRY: „My se už ohlásíme sami!“ KNOT: „No dobře, dobře!“ FRANTA: „Má úcta.“ Rozlétnou se dveře, vletí JULKA, za ní KNOT, FRANTA, HARRY, všichni s aktovkami, všichni mluví najednou, obecenstvo z toho musí slyšet:

JULKA, FRANTA, KNOT, HARRY: Kulíbám!

JULKA: Babičko, před vaším sekretariátem je manifestace. Jak jdem ze školy, potkaly jsme Zdeňku… (Hodí svou aktovku na pohovku.)

BABIČKA: To jsou oni.

JULKA: Kdo?

BABIČKA: Neptej se mě, dítě, vidíš, že spěchám.

JULKA: Aha. Tak sbohem. Kulíbám.

SBOR: Kulíbám. Poklona.

BABIČKA a SLEČNA vyjdou.

KNOT: To byla psina, panečku – měli jsme tam ještě chvilku zůstat. Sím, pane rado, nevyrušujem vás?

DĚDEČEK: Kdepak. Ale já už jdu pryč. (Sbírá část novin a odchází.)

KNOT: To je škoda.

DĚDEČEK: Jen si ze mě dělejte legraci. Julinko, zavolej mě, až bude oběd.

JULKA: Zavolám. Ty jahody můžeme sníst, dědečku?

DĚDEČEK: Ne, ne. Jdi si do kuchyně, Katy ti dá. Tyhle jsem si sám vybral. (Vrátí se pro jahody.)

JULKA: Aha. Tak sbohem, dědečku.

DĚDEČEK: Sbohem, mládeži! (S ironickým gestem.)

SBOR: Kulíbám, poklona.

DĚDEČEK odejde.

FRANTA: Neříkal jsem ti, Julko, že tvá babička bude rozčilená? Aha! Panečku, vidím do věci. (Vzal cigarety z hracího stolku a nabízí všem.)

JULKA: Co je ti, mně je to jedno.

HARRY: No jestli. – Julka to má dobrý na obě strany. Kde není babička, tam je tatínek. Člověče, já se měl narodit ve vaší rodině.

KNOT: A proto ty se tak za Julkou táhneš.

HARRY: Že mluvíš – copak to není tvá kamarádka?

KNOT: To se ví, proto taky opatří místo nejdřív mně, a potom teprve mužskejm přátelům.

JULKA: Vím já, jestli budu vždycky zadobře se svejma vlivnejma příbuznejma?

FRANTA: Sotva. Je tu především rozdíl politickýho přesvědčení…

HARRY: Vono když jde vo prachy, tak přestává přesvědčení.

FRANTA: Člověče, ty si svině. Jinak jsi dobrej kluk, ale svině si.

JULKA: Harry, to je velká huba a dobrej grunt.

HARRY: Dyť já sakra vůbec neřek, že to schvaluju. Ale já nemůžu říct jednu běžnou pravdu, abyste mě neutírali svejma vyššíma pravdama.

KNOT: Koukej, Harry, co meleš, nikdo tu není.

HARRY: Hergot, lidi, nikdo tu není, pojďme něco dělat. (Položí cigaretu.)

KNOT: To se ví. (Položí cigaretu, vezme HARRYHO kolem krku, líbají se.)

FRANTA (táhne JULKU vlevo do výklenku): Honem, Julko, rychle, než někdo přijde. (Líbá JULKU, ta do toho mluví o něčem jiném.)

JULKA: Stejně vám říkám, že babička dostane zase mandát.

FRANTA (chce ještě): No tak!

JULKA: Ale počkej, mě to teď nebaví.

FRANTA: Ale di ty!

JULKA: Protože to jsem ještě nezažila, aby babičku někdo utřel.

HARRY: No, vono vocaď až pocaď.

JULKA: Heleď, ty ji neznáš.

FRANTA: To se ví, nekecej.

HARRY: To máš jako s tím Rapidem, pořád byli nedobytný, až je Viktorka vodkrouhla.

FRANTA: No jejej. Ale s tím se mělo počítat. Kdo do toho viděl…

HARRY: Tys do toho zrovna viděl.

FRANTA: Náhodou moc dobře.

KNOT: Nech ho, ať se honí, já mu na to přivedu 15 svědků, že koukal jako vykulenej.

FRANTA: To je náhodou omyl.

HARRY: Pěknej vomyl, člověče, dyť jsem tam stál vedle tebe – takovýhle fousy ti vyrostly za ten mač.

JULKA: Ty si protiva, Harry.

FRANTA: Nemluv s ním, je to sprosťák.

HARRY: Jak je libo, vévodo. Vévodkyně se zeptá laskavě na ten ping pong, abysme vocuď vypadli.

JULKA: Ježíš, já už na to zas zapomněla. Mami – mamííí… (Uhasí rychle cigaretu a odběhne.)

TILI (vejde jídelnou): Stalo se něco?

Jakmile ji spatří, všichni tři schovávají cigarety.

KNOT: Kulíbám, prosím ne, Julka se jen šla optat, jestli můžem přijít odpoledne na ping pong.

TILI: A tak. – Já se lekla. Proč ta Julka vždycky tak křičí… (Čichá kouř.) Ale vidím, že tady jednoho pana studenta ještě neznám.

HARRY: Harry Drn.

TILI: Jak prosím?

HARRY: Harry Drn.

TILI: Ach tak, to je jméno. Také jste z Julčina gymnázia?

HARRY: Prosím, septima!

TILI: Já jsem totiž prababička Julinčina.

HARRY: Prosím, septima a!

KNOT: To by nikdo neřek, že?

TILI: Copak slečna Mánička to už dávno ví. Jen se pojďte podívat, jak jsem vypadala, když mi bylo osmnáct.

FRANTA: Julka je vám podobná, milostpaní.

TILI: Jenomže já byla hezčí.

KNOT: To je moc krásný obraz.

TILI: Vždyť já také byla krásná.

KNOT: To je ještě pořád vidět, milostpaní.

TILI: Samozřejmě, Máničko, krása se nikdy docela neztratí. I když už je člověk stará bába, ještě je hezká stará bába. (Rozpačitý smích.)

JULKA (vletí): Tak je to v pořádku. Odpoledne ve čtyři u nás.

TILI: A kde chcete řádit?

JULKA: V zahradě, Tilinko, ono bude hezky.

TILI: Přijdeme se na vás podívat. Budu tu mít totiž přátele na bridž.

KNOT: Bude nás moc těšit, milostpaní. – Tak Julko my jdem. Na shledanou ve čtyry.

JULKA: Nazdar, Knote, nazdar mládenci.

KNOT: Kulíbám, milostpaní.

FRANTA: Rukulíbám, milostivá paní, na viděnou, Julko.

Odcházejí, JULKA je vyprovází, ale hned se vrátí pro aktovku, kterou při svém příchodu pohodila.

TILI: To jsou divní kluci. Ti se ti líbí?

JULKA: Nó – líbí.

TILI: Vždyť jsou to pitomci.

JULKA: Jak se to veme. Franta je moc šikovnej kluk.

TILI: V čempak?

JULKA: Trénuje na lehkoatletický závody. A v lyžařskejch se báječně umístil v juniorech. V novinách byly jeho fotečky. Vždyť jsem ti je ukazovala.

TILI: Aha! – Já se nepamatuju, ale to nevadí.

JULKA: Stejně tomu nerozumíš.

TILI: Trochu snad přece. My jsme jezdili na bicyklu – ale nepřikládali jsme tomu tolik důležitosti.

JULKA: To je taky rozdíl!

TILI: Sport jako sport.

JULKA: Jo – ale duch – sportovní duch – to ještě tenkrát nebylo.

TILI: Pro mě a za mě. (Bere do rukou noviny.) Ale že nemůžeš toho sportovního ducha pěstovat s mužskými, že si k tomu vybíráš takové cucáky.

JULKA: Náhodou jsou to správný kluci. Z celý boudy nejlepší. Máma říká, že se jí taky ohromně líbějí a že je ráda, když sem přijdou.

TILI: To je celá ona. To je jí podobné. (Smích.) Už ten nápad, chodit s chlapci ze stejného ústavu.

JULKA: Za prvé je to pochopitelné, protože existuje něco jako ústavní solidarita. Za druhé s nimi nechodím, ale trénuji. (Prohlíží si sportovní rubriku v novinách, sedne si k tomu na kraj stolu.)

TILI: Co?

JULKA: Dnes například ping pong.

TILI: Tuhle tě na zahradě hubičkoval.

JULKA: No jo!

TILI: No tak, prosím!

JULKA: Ale prosím tě, Tilinko, ty jsi pořád taková pikantní, vždyť je to komické.

TILI: Já že jsem pikantní? Ty jsi báječná. Ona se líbá s chlapcem a já jsem pikantní.

JULKA: Ale tomu ty nerozumíš.

TILI: Víš, Julko, říkej si už, že nerozumím sportu, když myslíš – ačkoliv kdo z celé rodiny se obětuje a zapisuje ti výsledky z rádia, když jsi ve škole? No, nechme toho… Ale že bych taky hubičkám nerozuměla, to si vyprošuji. To je zase můj resort.

JULKA: Ale to ti nikdo nebere. Ostatně to je toho.

TILI: Jak to, to je toho?

JULKA: To není žádný kumšt. To umí každý.

TILI: A jéj –

JULKA: Co se divíš?

TILI (usedne na pohovku a kouří): Milé pravnouče, jsi ještě moc mladá. Tomuhle zase ty nerozumíš. Řekni mi aspoň: Líbí se ti to vůbec?

JULKA: Nó – –

TILI: Mně to můžeš klidně říct, víš přece, jak se na to dívám.

JULKA: Abych ti upřímně řekla, já o tom moc ráda nemluvím. Připadá mi to takový legrační. Ale celkem je to příjemný. Víš, člověk se tím dostane do ohromný nálady.

TILI: Hm – To si myslím – Kolik je ti let? Šestnáct? Šestnáct let! – Já v šestnácti… Ale noviny jsem nečetla, to je pravda… My jsme zkrátka nic jiného neměly, než lásku. O co my byly ošizeny! Já být dneska 16 let, tak jdu k filmu. Dnes se, pane, krása jinak platí. Podívej se jen na ten obličej… (Obrací se po obrazu.)

JULKA: Hm… (Zasměje se sotva slyšitelně.)

TILI: Jakou kariéru já bych byla udělala, narodit se jen o 50 let později! (Uslyší smích JULKY.) Vy pro to nemáte smysl, ani Muci, ani Lída, ani ty. A je vás škoda, Julko! Všechny máte něco ze mne. Víš ty vůbec o tom, že máš přirozené nadání být krásnou a obdivovanou ženou? To nezáleží jen v zevnějšku, kdepak, to musí být tady a tady. (Ukazuje na čelo a srdce.)

JULKA: Také si někdy myslím, že bych chtěla být krásná a obdivovaná žena.

TILI: Ovšem, to je jediné, v čem může žena nalézt skutečné uspokojení.

JULKA: Ano! Jako babička!

TILI: Jako Muci? Ale né! Tak jsem to nemyslela!

JULKA: Babička je přece báječná! Když stojí na tribuně – ach jej, to je tak krásná!

TILI: Ale nikdy toho neuměla využít. Po pravdě řečeno, Muci promarnila svou krásu ve schůzích. Krása se musí šetřit a opatrovat. Patří jí intimní ovzduší, kruh obdivovatelů, jemný parfém, jemná četba, jemné bonbony… a z tohoto tichého kultu teprve vyroste pravé a krásné ženství. (Začne hrát rádio.) Ale to se tobě nelíbí, viď?

JULKA: Totiž… proč ne – má to něco do sebe… ale…

TILI: Ale – co?

JULKA: Ale připadá mi to trochu komické.

TILI: Komické! Tobě také připadá všecko na světě komické. Bůhví, jaká je tohle zase móda! Co z toho se zase vyklube! – Co já už zažila zklamání ve své rodině! – Ale koneckonců, jak bys ty mohla být normální, když vidíš kolem sebe takové odstrašující příklady, jako je babička a maminka. Jak já jen mohla mít takovou dceru! – A tak předpotopní vnučku!

Dr. MAKOVEC se objeví v jídelně.

Nemít mne, milé dítě, opravdu nevím, zdali bys slyšela rozumné slovo.

Dr. MAKOVEC (vejde): Tak zlé to přece snad není. Rukulíbám, Tilinko, nazdar, mrně. (Líbá TILINCE ruku, JULKU políbí na čelo.)

JULKA: Kulíbám, táto, čet si Wimbledon? Ohromný, co?

Dr. MAKOVEC: Ohromný.

JULKA jde vypnout rádio.

TILI: Máte hlad, Toníčku? Katy ještě nedala na stůl.

Dr. MAKOVEC: Není ještě jedna, Tilinko.

TILI: Už jedna hodina! Katy – Lído – Lído… (Vyjde s poplašným voláním.)

Dr. MAKOVEC: Tak jak se máš, mrně?

JULKA: Ujde to.

Dr. MAKOVEC: Žádná puma?

JULKA: Náhodou ne.

Dr. MAKOVEC: Jenom náhodou?

JULKA: Ale táto, už zas?

Dr. MAKOVEC: Tak já už budu hodný.

JULKA: Víš to o babičce, že to má nějak zavařený?

Dr. MAKOVEC: Opozice je silná, ale babička je atlet, ta se vyseká.

LÍDA (přiběhne v bílé zástěrce): Ty někam pospícháš, Toníku?

V jídelně je vidět KATY, jak prostírá.

Dr. MAKOVEC: Ale kdepak, to jen prababička dělá paniku, copak ji neznáš?

LÍDA: Katy už nese polévku.

Dr. MAKOVEC: Tilinka začne v poledne vždycky spěchat.

JULKA: Ono totiž kanape odjíždí.

Dr. MAKOVEC a LÍDA se smějí.

LÍDA: Pst –

TILI (přiběhne): Tony je doma, a polévka ještě není na stole.

LÍDA: Hned to bude, dočkáš se, Tilinko.

TILI: Já? O mne přece nejde, já bych nemusela vůbec obědvat.

Jde ke KATY a pomáhá jí prostírat.

LÍDA: Nevíš, jak to dopadá s babičkou?

Dr. MAKOVEC: Je docela možné, že nebude zvolena.

LÍDA: Kristapána!

Dr. MAKOVEC: Byla by to taková katastrofa? Babička se neztratí.

LÍDA: Ty jsi hrozně laxní, pokud jde o moje příbuzné, Tony.

Dr. MAKOVEC (směje se): Tak co mám dělat?

LÍDA: Postavit se proti opozici.

Dr. MAKOVEC: Nebuď dětina, Liduško. Tady jde o moc peněz.

TILI (volá z jídelny): Prosím – polévka je na stole.

LÍDA: Mám z toho strach.

Dr. MAKOVEC: Jen klid, ještě se nic nestalo.

TILI: Polévka vystydne.

LÍDA: Pojď, prosím tě, Julko, nech těch novin a pojď jíst.

DĚDEČEK (vejde zprava): Už běžím. Muci nepřišla, to se ví.

Zvoní se zuřivě.

VŠICHNI: Kdo to může být?

Dveře se rozletí – BABIČKA se objeví.

DĚDEČEK: Muci –

LÍDA: Co to, ty jdeš včas k obědu?

BABIČKA: Nekandiduji. – Za těchto okolností vůbec nekandiduji. Tohle se mně ještě v životě nestalo. Praštím s tím. Dnes večer ohlásím rezignaci na všecky funkce a svou kandidaturu jim hodím do křtánu.

TILI: Blázníš, Muci?

BABIČKA: Neblázním.

DĚDEČEK: Báječně, Muci! Umět odejít, to je vrchol umění.

BABIČKA: Nežvaň –

Dr. MAKOVEC: Nepřenáhlila jsi se? Vždyť se s tvou rezignací nepočítá.

BABIČKA: Tak, nepočítá? Řeknu ti rovnou, Tony, je to od tebe hanebné, že jsi mě nevaroval.

Dr. MAKOVEC: Ale ujišťuji tě, maminko, že jsem se to dověděl až dnes ráno. Do včerejška jsem tomu nepřikládal významu. Po obědě tam půjdu a…

BABIČKA: Zbytečně. Mám o tom své mínění! Ostatně, nikdo mě nepřiměje, abych se vrátila mezi ty hyeny. Ne, ne, ne. Já už zúčtovala s minulostí. – Nechám všeho. Ani noviny nebudu číst. Tak! (Vytrhne JULCE noviny a hodí je na zem. Dr. MAKOVEC uražen odejde do jídelny.)

DĚDEČEK: Výborně –

JULKA (infikována): Výborně.

TILI: A co budeš dělat, Muci?

BABIČKA: Povedu domácnost.

DĚDEČEK: Výborně. – Drahá Muci, nech se obejmout.

KATY (vešla hned za BABIČKOU): No tohle nám scházelo.

LÍDA (ponuře): Polévku budete muset ohřát, Katy.

KATY kýve a jde pro polévkovou mísu.

DĚDEČEK: Milé děti, teď budeme teprve opravdu rodina. Dnes je nejšťastnější den mého života.

BABIČKA a TILI si utírají slzy.

TILI: Muci, mé ubohé dítě.

BABIČKA: Zasvětím vám zbytek svého života.

JULKA: Jen jestli si to necháme líbit.

LÍDA: Ale Julko –

Opona.

DRUHÉ JEDNÁNÍ

Táž dekorace, odpoledne. Dveře do jídelny jsou zavřeny. Za scénou se ozývají hlasy. BABIČKA: Milý zeti, mně se z toho nevykroutíte! Dr. MAKOVEC: Nemám z čeho se vykrucovat. BABIČKA: To víte, že do vás vidím! Dr. MAKOVEC: Už toho mám dost!

Dr. MAKOVEC vyjde zprava, práskne dveřmi, zajde doleva, zase bouchnutí dveřmi. Načež vyjde BABIČKA se slečnou sekretářkou zprava.

BABIČKA: Už je pryč! Ťala jsem do živého, panečku!

SLEČNA MARY: Křivdíte panu doktorovi, milostpaní…

BABIČKA: To bych chtěla vědět, v čem! Nebo mně snad chcete do očí tvrdit, že se s ním stýkáte jen služebně? Čím to, že jste si brala dovolenou právě v tu dobu, kdy on jel na konferenci do Rumunska? Čím to, že se tak zasadil v předsednictvu o vaše jmenování, ačkoli tím porušil legální úřednický postup?

SLEČNA MARY: Paní předsedkyně, přece jsem si zasloužila trochu ohledů…

BABIČKA: Nedělejte ze mne takovou husu! Já se sice zásadně nevměšuji do soukromých záležitostí svých známých a přátel, příbuzné nevyjímaje – rozumíte! – Ale když se přesvědčím, že vlastní zeť mně podkopával půdu pod nohama, že připravil můj politický pád – neboť on to udělal…

SLEČNA MARY: To není pravda!

BABIČKA (nezadržitelně): … pak nezbývá, než ohlédnout se po zbrani, která je nejblíže po ruce. Oko za oko! Ujišťuji vás, že kdyby se byl ke mně slušně choval, nikdy bych své dceři neudělala takový zármutek, abych jí pověděla o milostných pletkách jejího muže.

SLEČNA MARY: Paní předsedkyně, moje přátelství s panem doktorem…

BABIČKA: Prosím vás, mlčte. Měla jsem vás ráda a věřila jsem vám. Příliš pozdě jsem přišla na to, že hřeji hada na svých prsou!

SLEČNA MARY: Paní předsedkyně, dovolávám se všech přátelských služeb, které jsem vám kdy prokázala.

BABIČKA: Ještě dnes se to Lída doví!

SLEČNA MARY: A nebylo jich málo, milostpaní. Jen si vzpomeňte, kolikrát jsem vám pověděla věci, kde mi šlo o existenci…

BABIČKA: Je mi líto, ale doví se to ještě dnes.

SLEČNA MARY: Vždyť nemáte ani jediný důkaz!

BABIČKA: Nepotřebuji důkazů! Nechtějte na mně, aby sháněla také takové věci. To je pod mou důstojnost.

SLEČNA MARY: Milostpaní, nebudu už vůbec mluvit o sobě. Můj vztah k doktoru Makovcovi není ten největší blud, v němž tonete.

BABIČKA: Dobře, Mary – abstrahujme situaci od vaší vlastní záležitosti a vraťme se k mé. Tedy: Ústřední banka poskytla opozici fond. Takové peníze se nedávají pro nic a za nic! – Nu a vy myslíte, že si nepamatuji, že s nimi můj zeť několikrát jednal o podpoře strany a o formě, jakou má být tato podpora udělena? – Nuže: konečně se to povedlo. Za známých podmínek.

SLEČNA MARY: Ne, nepovedlo. Za žádných podmínek. Dr. Makovec s nimi jednal naposled před šesti měsíci.

BABIČKA: To říkáte vy!

SLEČNA MARY: Vím to velmi dobře!

BABIČKA: Věřím, že jste informována – že víte i pikantní detaily… Ale prosím vás nenamáhejte se vymýšlet pro mne nové lži – skandál udělám tak jako tak.

SLEČNA MARY: Ale když už, tak alespoň na pravém místě. Paní předsedkyně, nevymýšlím si ani slovo z toho, co vám teď řeknu.

BABIČKA: Tak vida!

SLEČNA MARY: Podporování opozice vyšlo ze správní rady Ústřední banky, ne z předsednictva strany. Páni z předsednictva se vůbec nedověděli, od koho má Válek peníze…

BABIČKA (se smíchem): Vidíte, Mary, jaké nesmysly povídáte! Kdybyste měla pravdu, byla bych se to přece dávno dověděla! Můj muž je ve správní radě…

SLEČNA MARY: Ano, já vím, že pan rada je ve správní radě Ústřední banky! Právě proto…

BABIČKA: Je to absurdní, co povídáte. Chápu, že chcete chránit doktora Makovce, ale on vás chránit nebude, až půjde do tuhého. Vaše pověstná mazanost vás opouští, milá Mary!

SLEČNA MARY: Bohužel, mluvím pravdu. (MARY pomalu najde svou jistotu.)

BABIČKA: Jděte!

SLEČNA MARY: Doktor Válek telefonoval v poslední době příliš často s jedním panem správním radou, než aby to nevzbudilo domněnky…

BABIČKA: S mým mužem?

SLEČNA MARY: Slečna telefonistka nikdy jméno neslyšela – ale z titulů, kterých Válek užíval, jsme usoudily… Milostpaní, chápete, že bych přišla o místo, kdyby se to někdo dověděl…

BABIČKA: A jednali vůbec o té věci?

SLEČNA MARY: Ano. Ovšem. Nemluvili nikdy o ničem jiném. – Vypadalo to tak, že celá ta věc leží panu správnímu radovi velice na srdci.

BABIČKA: Chtěl tomu zabránit!

SLEČNA MARY: Zabránit? Naopak!

BABIČKA: Mary! Víte, co povídáte? To není možné. To je úplně vyloučeno! Aby můj muž podnikl něco takového proti mně!

SLEČNA MARY: Snad se domníval, že vám tím prospěje… Snad to bylo jeho tajné přání…

BABIČKA: Chápete vůbec, jakou strašnou věc jste mi tu řekla? Mary, troufáte si převzít zodpovědnost za tuhle lež?

SLEČNA MARY: Není to lež. Opravdu.

BABIČKA: Není to lež? Zdá se mi, že můžete mít pravdu. Ano. – Jistě máte pravdu! Nic na světě není tak nepravděpodobné, aby se to nemohlo stát. (Pauza.) Škoda, že musíte vždycky někoho zradit, máte-li jinému prospět, že Mary?

SLEČNA MARY: Jenže teď opravdu nevím, zdali jsem vám prospěla, paní předsedkyně.

BABIČKA: Rozhodně vám děkuji, Mary. Když už to mělo být, je mi to takhle milejší! – Já jim ukážu, že umím taky organizovat opozici! Co vlastně chce ode mne? Uvrtat mě k rodinnému krbu? K těm věčným omáčkovým záležitostem? – Ale ať má, co chtěl! Dobrá, povedu domácnost! Ale ať nejsem Marie Měchurová, jestli mu ta rodinná idyla nezhořkne! To teprv poznáte babičku!

SLEČNA MARY: Budu muset jít, paní předsedkyně, beztak už přijdu pozdě do kanceláře. Máte mne v rukou, milostpaní…

BABIČKA: Vy byste chtěla, Mary, abych vám vaši pozornost oplatila, viďte? O co vy jste řekla víc, o to já mám říci méně? Nu uvidím, co se dá pro vás dělat. Bude mi vás líto, jestli se ukáže, že jste vsadila na špatnou kartu.

BABIČKA vyprovází MARY ven, delší pauza.

Venku zvoní, zprava vběhne TILI.

TILI: Ach, to jsou oni. Kolik může být hodin? (Vyjde hlavním vchodem, za scénou je slyšet hlasy. AŤKA: „Tili, drahoušku!“ TILI: „Atinko, děvečko moje!“)

AŤKA (vejde s TILINKOU. Je trochu příliš elegantní, ale ne karikatura. Ve stejném věku jako TILI): Ty jsi krásná, Tili, a mladá…

TILI: Psst – o tom jsme už přestaly mluvit.

AŤKA: Ale já si nemohu pomoci. – Vždyť ty vypadáš, jako by ti ještě nebylo 50.

TILI: Ty také, Aťko, nedělej, jako bych jen já byla takový zázrak. My jsme zkrátka na to vyzrály… Ale ty jsi elegantní, Aťko! Ten klobouk! – To je od Dorén?

AŤKA: Ale drahý, Tili, ani se neptej.

TILI: 200?

AŤKA: Měl stát 230. Model – ale dala mně ho z lásky za 190.

TILI: To je zadarmo. Na tu krásu. – Na ten šik.

AŤKA: Ale ty máš báječné šaty, Tili.

TILI: Také model. Z Paříže.

AŤKA ji zkoumá lorňonem.

AŤKA: Ó jé.

TILI: Krásné, co?

AŤKA: Úžasné.

TILI: Představ si je s tím malým, šedým kloboučkem.

AŤKA: A ta krtková pelerínka, Tili, ta ti k tomu báječně půjde. – Ale počkej, ukážu ti také něco rozkošného. (Mazlí se.) Něco malounkého a rozkošného.

TILI: Ještě něco? (AŤKA vyndá z kabelky malý, tuhý parfém.) Ó – ty kouzelnice…

AŤKA: A jaká apartní vůně.

TILI: Ach, to je heliotrop, nebo něco podobného. Vždycky jsem milovala tuhle vůni. Ale teď si kupuji levanduli. Pravou anglickou levanduli, je to usedlejší.

AŤKA (starostlivě): Zdá se ti to snad šokink?

TILI: Ale kde – Ty si to můžeš klidně dovolit. S tvými vlasy…

AŤKA: Božínku (přisedne k TILI) – o tom jsem se chtěla s tebou poradit. Co říkáš téhle barvě? Není to moc světlé?

TILI: Tobě to dobře sluší, Atinko.

AŤKA: Chtěla jsem si je nechat šedivé, jako ty, ale víš, že mně to ještě nejde? Měla jsem je vzadu úplně černé. Snad je to takhle nejlepší. Rozhodně je tahle barva mladistvější než černá, viď?

TILI: Určitě – měkčí. My už špatně snášíme velké kontrasty.

AŤKA: Byla jsem rozhodnuta Tili, že se dám přebarvit, když se ti to bude líbit.

TILI: Nepřeháněj. (Zvonek.) To bude pan ředitel.

AŤKA: Zpozdil se, nebo já přišla tak brzy?

KATY (za dveřmi): Prosím.

ŘEDITEL MORÁVEK (vchází): Mé dámy.

TILI: Milý pane řediteli.

AŤKA: Drahý pane řediteli.

ŘEDITEL MORÁVEK: Dámy jsou zase krásné – a elegantní.

AŤKA: Jen kvůli vám, pane řediteli.

ŘEDITEL MORÁVEK: Nevím, paní Aťko, nevím. – Ach, jaká vůně. Kupodivu, jak voňavky se nejkrásněji rozvoní až na ženských rukou.

TILI: Chyba, pane řediteli. Nejkrásněji na ženských vlasech.

ŘEDITEL MORÁVEK: Máte pravdu, paní Tili, ale to už člověk tak lehce neucítí, když už – – netančí…

VŠICHNI se smějí.

TILI: Není to ani tak dlouho, pane řediteli, co jsme spolu tančili. Na Julčiny narozeniny.

ŘEDITEL MORÁVEK: Však nebýt vás, drahá Tili, nikdo mne k tomu nedostal. Ale s vámi bych si ještě troufal ledacos. (Smích.)

TILI: Pozor, Aťka bude žárlit.

ŘEDITEL MORÁVEK: Paní Aťka ví, že je moje láska.

AŤKA: Vy na nás stačíte na obě, vy – prostopášníku.

ŘEDITEL MORÁVEK: Teď už – zase – stačím.

AŤKA: Tedy návrat mládí?

ŘEDITEL MORÁVEK: Tak tak, něco podobného. Až na některé detaily.

TILI: Nezbývá nám, Aťko, než být také 18leté.

ŘEDITEL MORÁVEK: Paní Tili sestoupí ze svého obrazu…

TILI: A zatančí čtverylku.

AŤKA: Něco modernějšího.

TILI: Nesmysl – na to není oblečená.

AŤKA: Tili je stylový puntičkář.

ŘEDITEL MORÁVEK: To patří k jejímu největšímu umění.

KATY se objeví ve dveřích jídelny.

KATY: Milostpaní, káva.

TILI: Nasvačíme se, moji drazí, než začneme hrát. Katy, řekněte panu radovi, že se těšíme, že přijde mezi nás.

AŤKA: Že se velice těšíme.

KATY (jde doprava): Prosím.

TILI (na odchodu do jídelny): Budete-li mít chuť podívat se po svačině na naši mládež – jsou na zahradě – Julka si přivedla zase celý penzionát.

Odejdou.

DĚDEČEK (vejde, KATY jde za ním): Kde je paní poslankyně?

KATY (nevrle): Milostpaní babička? V kuchyni! V jednom kuse!

DĚDEČEK (radostně): Tak? Zeptejte se jí, nechce-li s námi svačit.

KATY: Milostpaní babička řekla, že ji k těm bábám nikdo nedostane.

DĚDEČEK: Tak? Ona má zásady, Muci. Dala jste mně hodně černou kávu? Kapucína?

KATY: Konévky jsou na stole, pane rado.

DĚDEČEK: Zase to mám sám bryndat…

KATY: Tak já to panu radovi sleju… (Odejdou do jídelny, je slyšet vítání: Tak pojďte, pojďte (MORÁVEK). Ale, pane rado… (AŤKA))

Vejde LÍDA s KRAJNÍKEM.

LÍDA: Prosím, jen pojďte dál, pane poslanče. Toníka zas někdo chytil u domovních dveří, že?

KRAJNÍK: Někdo s dopisem.

LÍDA: Od rána mu nedají pokoj.

KRAJNÍK: A vám asi také ne. A pak ještě přijdou nepozvaní návštěvníci, jako já.

LÍDA: Nebuďte tak strašně formální, pane poslanče, víte dobře, že jste mi vždycky srdečně vítán. (Kyne mu, aby se posadil.)

KRAJNÍK: Jak rád bych vám věřil, milostivá paní.

LÍDA: Proč byste mně nevěřil?

KRAJNÍK: Rád bych, abyste to nemyslela jako společenskou zdvořilost.

LÍDA: Ale já to myslím docela upřímně.

KRAJNÍK: Děkuji vám. Ani nevíte, jak jsem se těšil, že vás uvidím.

LÍDA: Jděte!

KRAJNÍK: Opravdu. Odešli jsme s doktorem ze sekretariátu, abychom nebyli stále vyrušováni. (Hladí LÍDĚ ruku.) Víte, že jsem si musel dát pozor, aby nezpozoroval mou radost, když mě pozval k vám?

LÍDA: Neuvádějte mne do rozpaků, pane poslanče.

KRAJNÍK: Vás není možno přivést do rozpaků. Žena tak jasná a přímá, jako vy…

LÍDA: Máte pravdu, taková žena by nikdy neměla nechat dojít k řečem, při nichž je v rozpacích.

KRAJNÍK: Ode dneška, kdykoli budu na vás myslet, vzpomenu si na ten dnešní ruměnec.

LÍDA: A to myslíte, že mně má lichotit?

KRAJNÍK: Vy neznáte svou cenu, paní Lído.

LÍDA: Ale znám.

KRAJNÍK: Hodnotu toho věčně dívčího ve vás.

LÍDA: Ó jé, ó jé – už trochu dlouho.

KRAJNÍK: Nebuďte tak ledová.

LÍDA: Ale vždyť já ne.

KRAJNÍK: Vy mě dovedete mučit.

LÍDA: To bych nerada. Přeci vás ráda vidím. Jste tak dobrým přítelem mého muže…

KRAJNÍK: Vy mně vůbec nerozumíte, paní Lído!

Dr. MAKOVEC (vejde zleva): Máme důvěrnou poradu, Liduško, dáš nám, prosím, donést černou kávu do mého pokoje?

LÍDA: Sama ji přinesu.

KRAJNÍK: Tedy vás ještě uvidím, milostivá paní?

LÍDA: Jistě.

Páni odejdou doprava.

KATY vychází z jídelny s konévkou.

LÍDA: Katy, máte ještě černou kávu?

KATY: Kolik hrnéčků?

LÍDA: Dva.

KATY se podívá do konévky, přikývne a nalévá kávu LÍDĚ, která si zatím u příborníku připravila šálky. LÍDA odejde s kávou doprava, KATY něco rovná na příborníku.

BABIČKA (vyjde zleva): Katy! Katy, jak dlouho jim tu budete, prosím vás, ještě servírovat? (Jde ke stolu vlevo, vezme odtud cigarety a uloží je do příborníku.)

KATY: Nemůžu si pomoct, pan doktor má návštěvu a pan rada si nerad sám nalévá…

BABIČKA: Nerad, nerad. Tady každý všecko dělá nerad, a to se rozumí, hned se najde někdo druhý, kdo to za něj udělá.

LÍDA se vrátí, jde k bufetu a upravuje tam cosi.

KATY: Vždyť to nic není.

BABIČKA: Právě že to nic není. Jestlipak tohle existuje ještě v nějaké rodině? Tohle vůbec není rodina, to je hotel. Celý den se servíruje. Odpoledne se stráví tím, že se podává černá káva. A v kredenci je nepořádek, že se v tom ani čert nevyzná.

KATY: Já se v tom vyznám.

BABIČKA: Ještě vy abyste se v tom nevyznala, když si to sama pěstujete.

KATY (uraženě): Milostpaní je se mnou spokojená.

BABIČKA: Milostpaní je na vás slabá. Vy potřebujete pevnou ruku, aby z vás něco bylo. – Takhle to dál nejde. Ostatně to se netýká jenom vás. Tahle domácnost je v rozkladu. Byl už nejvyšší čas, abych zasáhla. Co koukáte? Jděte přesýpat peřiny.

KATY: Musím žehlit.

BABIČKA: Řekla jsem, že budete přesypávat peřiny, a tak budete přesypávat peřiny.

KATY odejde uraženě doleva.

LÍDA: Proč se vlastně zlobíš, mami?

BABIČKA: Ta osoba mě vůbec neposlouchá.

LÍDA: Není na tebe zvyklá.

BABIČKA: Totiž ona není zvyklá poslouchat, tak je to.

LÍDA: Já toho slova nepoužívám.

BABIČKA: Také to podle toho vypadá.

LÍDA: Dvacet let jsi byla spokojená.

BABIČKA: Spokojená? Nikdy jsem nebyla spokojená. Ale moje veřejné povinnosti mi nedovolovaly, abych účinně zasáhla.

LÍDA: Co se ti vlastně nelíbí?

BABIČKA: Jak se tu neekonomicky hospodaří s časem. Ty nemáš špetku organizačních schopností. Stojíš celá léta v čele rodiny a necháváš je řádit. Respektuješ kdekoho a výsledek je ten, že posluhuješ sama všem možným rozmarům od rána do večera.

LÍDA: To dělávaly odjakživa všecky hospodyně.

BABIČKA: Prosím tě, nemluv. Ty se vždycky řídíš podle středověku. Mohu ti přinést na tucty článků o americkém hospodaření…

LÍDA: Ale já je znám, maminko.

BABIČKA: To ty nerada slyšíš, to se rozumí, není nad to, když se ničím nehne a všechno zůstane při starém.

LÍDA: Vždyť nic neříkám.

BABIČKA: Ještě štěstí, že konečně budu mít čas naučit vás tomu, čemu jsem vás měla naučit už před 20 lety. I na mou hlavu padá kus zodpovědnosti za tu anarchii. Například Katy: tihle lidé se musí stále zaměstnávat, aby nezvlčili. Když dodělá jednu, hned vymyslit jinou práci.

TILI (vejde z jídelny, hledá cigarety na svém stolku): Kde jen mohou být cigarety? Neviděla jsi cigarety, Liduško?

LÍDA: Na tvém stolku nejsou?

TILI: Prosím, ani tady nejsou. Léta letoucí mám na stolku cigarety…

ŘEDITEL MORÁVEK (vejde): Mohu vám nabídnout své, paní Tili?

TILI: Ale přece nebudete kouřit u mne svoje cigarety.

BABIČKA: Dobrý den, pane řediteli!

ŘEDITEL MORÁVEK: Jakže, milostivá paní, vy? (Líbá jí ruku.) Dokonce doma?

BABIČKA: Ode dneška stále, pane řediteli. – Cigarety jsem uložila, nedovolím, aby se po stolech válely zbytečné věci.

TILI: Co blázníš, Muci?

BABIČKA: To je nezvyk, Tili, za nějaký den ti to ani nepřijde.

TILI: Snad aby ses na to vyspala, Muci?

BABIČKA: Bez starosti. Nejsem ještě tak stará. Ostatně, milá Tili, toho kouření budeš muset nechat. Není ti to zdravé, a u nás není pomalu jediné místnosti, kde by nebylo načouzeno jako v hospodě.

TILI: No promiň, Muci, to nemyslíš vážně! Mne cigarety posilují, léčí a vůbec drží na nohou. V mých letech se nemůže na člověku nic měnit.

BABIČKA: Drahá Tili. Rozhodla jsem se, že tvoje zdraví se bude respektovat především, i proti tvé vůli.

TILI: No tohle! To se mi ještě nestalo! Taková bezohlednost.

BABIČKA: Ó prosím, jmenuj to, jak chceš. – Promiňte mi, prosím! (Odejde.)

ŘEDITEL MORÁVEK: Co se stalo paní poslankyni?

LÍDA (jako by přijímala kondolenci): Maminka nechala politiky.

ŘEDITEL MORÁVEK: Ó jé, ó je, to je mi vás líto, paní Lído.

LÍDA: A nevěřil byste, jakou z toho měli všichni radost.

ŘEDITEL MORÁVEK: Hm – to bude malér – pro stranu myslím – to se nemělo dovolit.

LÍDA: U nás není nikdo tak rozumný.

AŤKA (vejde s DĚDEČKEM): Drahá Tili, zdá se, že tu dnes překážíme. Katy nosí spousty peřin do zahrady a vypadá, že neušetří nikoho, kdo by se jí postavil na odpor.

TILI: Cože? Peřiny? Teď? A proč?

LÍDA: Maminka to nařídila. Mají se přesýpat peřiny.

DĚDEČEK: Co to jen Muci napadlo?

TILI: A tys to dovolila? To jsi paní domu?

KATY mezitím jde do pokoje dr. Makovce, má hlavu zavázanou šátkem a plnou zástěru peří.

LÍDA: Prosím tě, ještě vyhubuj mně. Já se přece nebudu s maminkou hádat.

AŤKA: Snad nebude tak zle. Přestěhujeme se sem, do Tilinčina koutku…

JULKA (přilítne, ostatní MLÁDEŽ ve dveřích za ní): Mami, Katy nám dává peřiny na pingpongový stůl. A není s ní vůbec řeč.

LÍDA: Proboha, co mám dělat?

JULKA: No zakaž to přece, mami!

LÍDA: Víš co, Julinko, pojďte zatím sem.

MLÁDEŽ (ve dveřích): Kulíbám.

JULKA: A co tu máme dělat? Všecko už jsme snědli.

ŘEDITEL MORÁVEK: Pustíme si gramofon, Julinko.

KNOT (ještě u dveří): Kdyby milostpaní dovolila, mohli bychom tancovat.

TILI: Výborně. Milostpaní dovolí. Musíš zachránit situaci, Lído.

LÍDA: Což o to. Tancujte si pro mne a za mne.

JULKA: Tak jakou tam dáme desku, Knote?

KNOT: Nějaký fox.

FRANTA (k JULCE): Chceš tančit, markýzo? (Oba mladé páry tančí ve středu, staří v Tilinčině koutku, DĚDEČEK je u gramofonu, LÍDA stojí u krbu.)

KATY vleče haldu peřin z pokoje dr. Makovce a zmizí s nimi. Za ní MAKOVEC s KRAJNÍKEM, hned k LÍDĚ, která je nejblíže.

MAKOVEC: Co to má znamenat, Lído? Mám tu poradu a Katy mi začne rozestýlat gauč.

LÍDA: Prosím vás, pane poslanče, omluvte nás – to babička –

MAKOVEC: To je nápad! Člověk aby se kvůli pitomému hospodářství usadil v kavárně!

LÍDA: Já za to opravdu nemohu, Tony…

KRAJNÍK: Ale neomlouvejte se, milostivá paní – nemá přece smysl, abyste měla vrásky na hezkém čelíčku kvůli nešťastným peřinám.

MAKOVEC: Pojďte, Krajníku, ať zmizíme tady z toho cirkusu.

KRAJNÍK: Poroučím se vám, milostivá paní. (Oba odejdou, aniž se ostatní společnost o ně stará.)

Mladí zarazí gramofon a podle všeho vybírají nové desky.

DĚDEČEK (jde za LÍDOU): Lído, neměla bys jít za maminkou a vymluvit jí to?

LÍDA: Proč zrovna já? Ty bys měl jít, beztoho je to tvoje vina.

DĚDEČEK: Nezlob se, Liduško, to se všecko poddá. Slíbilas mi to!

LÍDA: Právě že jsem ti to slíbila, tak mlčím a nechám si to líbit. Ale teď vidíš, cos to na mně chtěl. Je jako posedlá.

DĚDEČEK: Jen nedej na sobě nic znát. Ať se to ještě nepokazí.

LÍDA: Ty myslíš, že jsem ze železa!

JULKA: Takhle se špatně tančilo. Musíme stočit koberec! Mami, my stočíme koberec.

LÍDA: Jen to potom zas dejte do pořádku.

FRANTA: Samozřejmě, milostivá paní.

LÍDA: Jen aby! Na koho bych se měla spolehnout, když ne na vás, Franto?

KNOT: My vám tu báječně uklidíme, milostpaní.

Svinou koberec, KNOT ještě něco robí na zemi, když vstane, vrazí skoro do PANA ŘEDITELE.

KNOT: Ou. Já nerada.

ŘEDITEL MORÁVEK: Mohu vám být nápomocen, krásná slečno?

HARRY jde mezitím k TILINCE.

KNOT: Děkuju, děkuju. Vy jste taky příbuzný?

ŘEDITEL MORÁVEK: Totiž – ano – tak nepřímo.

KNOT: No proto.

ŘEDITEL MORÁVEK: Vadí vám to snad, krásná slečno?

KNOT: Ne, naopak, já jsem s touhle rodinou moc zadobře.

ŘEDITEL MORÁVEK: Já také. Tak můžeme být spolu také zadobře, že?

TILI (klepe HARRYMU na rameno): Už dopoledne jsme se seznámili.

AŤKA: S krásnou prababičkou.

TILI: Víš, že tomu vůbec nechtěl věřit, že už jsem prababičkou?

AŤKA: To věřím. Pro mladé lidi to není skoro žádný rozdíl, babička jako prababička.

TILI: V naší rodině je to rozdíl. Muci nebyla nikdy tak mladá jako já.

HARRY (pracně vymýšlí kompliment): Ano, ano, milostivá paní, musela být asi hodně mladá, když byla mladá.

TILI: Vždyť jsem vám ukazovala obraz, mladý příteli… Ale musíte si představit, že už jsem byla vdána…

AŤKA: Já jsem tehdy byla ještě dítě…

TILI: Aťka je o dva roky mladší než já, také je to hned vidět, že?

FRANTA spustí gramofon.

HARRY: To, prosím, snad ani ne… (Je v rozpacích, AŤKA se zlobí.)

KNOT: Drne, pojď tancovat. Dovolíte, milostpaní?

TILI: Ale prosím, prosím. (K AŤCE.) Mají to teď ti chlapci těžké. Nikde žádná příležitost, aby se z nich stali muži…

AŤKA, TILI a ŘEDITEL MORÁVEK sedají k bridži. TILI si vezme cigaretu od ŘEDITELE.

HARRY (který hned odtančil s KNOTEM): Člověče, cos mě tam nechala na pospas těm prabábám? Já už chtěl ze zoufalství dělat stojku na fotelu –

KNOT: Já se ti divím, Drne, vždyť s prababičkama je radost porozprávět. To jsou jediný dospělí, co jdou s duchem doby.

HARRY: No nevím. Ale jinak je to tu příjemnej lokál.

KNOT: Moc příjemnej. Člověk je tu jako doma a ta výhoda, že přitom přece není doma!

LÍDA: Tak Julko, podej skleničky a likér!

JULKA: Slivovici? Nebo benediktinku?

LÍDA: Co chcete.

Mladí k bufetu.

DĚDEČEK: Vida, a koneckonců bude z toho babiččina řádění podařená domácí zábava. Já mám dnes šťastný den.

LÍDA: To bych nemohla říci.

FRANTA (s JULKOU do středu, JULKA nese 9 likérových skleniček, FRANTA láhev se slivovici a nalévá): Prosím, panstvo, kdo si přeje skleničku slivovice, milostivá paní poskytla tento životodárný nápoj k všeobecnému blahu.

LÍDA: Dětem se povoluje pouze jedna sklenička.

FRANTA: Teď jen vyzvědět, koho tím milostpaní myslí.

HARRY: To ať si každej vyřídí se svým svědomím, jestli je dítě, nebo ne. Ještě jednu, vévodo.

KNOT (kašle): Fuj.

JULKA: Heleď, kluci dělaj, že jim to chutná.

KNOT: Musí se to taky umět, to je právě to „savoir vivre“.

AŤKA: Jenom půl prosím.

TILI: Mně také jen půl skleničky.

ŘEDITEL MORÁVEK: Á, mládí se hlásí. To my, staří, my si dáme celou, viďte mládenci?

LÍDA: Pane řediteli, já dávám pozor.

ŘEDITEL MORÁVEK: Na vaše zdraví, milostivá paní.

JULKA: Knote, dej novou desku. (KNOT ke gramofonu, eventuálně hraje-li ještě deska, odpoví: Počkej, až to dojde!)

DĚDEČEK: Pane řediteli, ještě jednu a ťuknem si. Já mám dnes šťastný den!

ŘEDITEL MORÁVEK: Znamenitá slivovice!

BABIČKA vejde středem, KNOT, který je vzadu u gramofonu, ji vidí první, leknutím rychle zastaví gramofon uprostřed melodie. Všichni se obrátí – najednou ticho. FRANTA s JULKOU rychle ukládají slivovici.

BABIČKA: Jen se neračte vyrušovat. Tady je veselo!! Obývací pokoj vypadá jako zájezdní hospoda. To jsem netušila, jak u nás bývá živo. Co jsem doma, ještě jsem si neoddychla. V jednom kuse pracuji…

TILI: Jen pracuj, Muci, když tě to těší.

BABIČKA: V tomhle domě pracovat je nevděčná věc. Na jedné straně se uklízí…

TILI: No neber si to tak k srdci… Pojď si sednout sem k nám, děvečko – dejte jí trochu slivovice, ať přijde na jiné myšlenky.

LÍDA je na opačném konci pokoje, úmyslně se obrací zády.

BABIČKA: Milá Tili, tobě jsem zas jenom k smíchu. Tobě byla vždycky každá skutečná práce k smíchu.

TILI: No dovol, Muci…

FRANTA se slivovicí se blíží.

BABIČKA: Odneste tu slivovici! –

FRANTA pryč.

Trapná pauza.

DĚDEČEK: Nerozčiluj se, Muci, bylo toho dnes na tebe trochu moc, pojď, posaď se, nemůžeme přece vyházet lidi, které jsme pozvali. Dovedeš být tak společenská.

BABIČKA: Já nedovedu být společenská, jak vy si to představujete. Komu leží na srdci osud národa, ten nemůže vyvinout dost zájmu o Tilinčiny klobouky, o Julčiny drivy a o Lídiny marmelády. Neschvaluji, co vy děláte, nebudu to dělat sebou. Všichni si musí zvyknout na to, že já jsem paní domu.

AŤKA: Tili, my tě dnes raději už opustíme.

ŘEDITEL MORÁVEK: Obávám se, že jsme trochu přestřelili.

TILI: Co vás napadá, pane řediteli – ale Muci má vyloženou kocovinu. Doufám, že mi odpustíte zkaženou bridžovou partii, drazí přátelé, ale vidíte to: vis major.

Vycházejí, LÍDA je vyprovází.

BABIČKA zlostně rovná hrací stolek, DĚDEČEK sedí vpravo a pokukuje na BABIČKU.

FRANTA: Julko, měli bychom zmizet. Co možná po anglicku. (Natahují koberec.)

HARRY: Předkové jsou rozjitřeni.

JULKA: Bude to teď u nás ponurý.

HARRY: Vidíš, vodkrouhli ti babičku. To je ta tvoje demokracie.

JULKA: Prosím tě! Hodila jim to na hlavu.

HARRY: To je ale blbý!

JULKA: Co mně je po tom, ostatně, co dělá jejich partaj.

FRANTA: Dalo se to čekat. Kdo vidí do věci…

KNOT: Ježíšmarjá, vévodo, jestli uvidím tebe se jednou divit, člověče, tak maturuju s vyznamenáním.

HARRY: Natáhni ještě támhle ten roh, Knote, a nežvaň.

FRANTA: Pojďte, rychle, prabáby už jsou taky v prachu.

Natáhnou koberec a utečou.

DĚDEČEK: Ty nemáš smysl pro humor, Muci. To je škoda.

LÍDA se vrátí.

BABIČKA: Žijete si tu jako divoši. Ale já vás naučím. Napíši přesný pracovní řád na celý týden, ty ho rozepíšeš na stroji, a každý člen rodiny dostane jeden průklep na dveře svého pokoje. Tady se bude respektovat práce a ne svévolné choutky. – Ne, co ta Lída udělala z tohohle řádného domu.

LÍDA: Už zase já?

BABIČKA: Ty jsi tady? Já myslela, že jste všichni přede mnou utekli. Ale dobře, že jsi mě slyšela. Padá to především na tebe.

LÍDA: Nikdy si tu nikdo nestěžoval. Naši přátelé mají rádi náš dům.

BABIČKA: To věřím.

LÍDA: A my všichni byli doma rádi. Ty to nevíš, ty jsi nikdy doma nebyla. (Je jí do pláče.)

BABIČKA: Však je to vidět. Bylo to prostě nad tvé síly. Ty máš jen služebné instinkty.

LÍDA: Ráda bych věděla, co ty by sis byla počala se svou politikou bez mých služebních instinktů.

BABIČKA: Já tě věru nestála žádnou práci.

LÍDA: Ne!! – Jen 20 let ohledů, 20 let ohřívaných obědů, 20 let telefonické služby, Katy vždycky k dispozici pro posílky – od svých 16 let vedu za tebe tenhle dům a ty se mi celých 20 let posmíváš pro věci, kterým nerozumíš – to je náramně laciné. –

DĚDEČEK: Lído, prosím tě…

LÍDA: To se rozumí. Já se mám vždycky pamatovat, já se mám vždycky ovládat, každý z vás na mně chce jen služby a ty mně nakonec vyčteš služebné instinkty. A proč? Pro docela zbytečný dědečkův nápad…

DĚDEČEK: Lído – zakazuji ti… Mlč už.

LÍDA: A mlčet také musím, když se to na mně žádá, to také patří k mé službě v tomhle domě…

BABIČKA: Podívejme se, tak je to tedy!

DĚDEČEK: Neposlouchej ji, Muci, ona se zbláznila!

LÍDA: Ne, ne, já jsem náhodou tuze při rozumu, jenomže vy nepoznáte pravdu, dokud se neřekne nahlas.

BABIČKA: Já tě nepoznávám!

LÍDA: Znalas mě vůbec někdy?

BABIČKA: Co si vlastně myslíš, že člověk musí opatrovat hrnce a stlát postele, aby znal své lidi?

LÍDA: Ne, ale trochu zájmu o ně mít. Ty jsi vyžadovala pořád náš zájem pro sebe, a bála ses, že bys o ten zájem přišla, kdybys žila jako obyčejná babička mezi námi.

BABIČKA: Ale prosím tě, nesváděj to na mě. Ty zkrátka nechceš přijít o svůj primát paní domu.

LÍDA: Není mně 16 let, abys mě mohla komandovat, jak se ti zlíbí.

BABIČKA: Mám-li vést domácnost, chci si ji zařídit po svém.

LÍDA: To si tedy zařiď, ale já při tom nemusím být. Vystěhujem se vůbec a je to.

BABIČKA: Co to povídáš, ty…

DĚDEČEK: To se nestydíš, ty, taková rozumná a jemná holka!

LÍDA: Vystěhujem se. Můžeš si tady hospodařit s babičkou sám. Je to nad moje síly. (Sedne si a pláče.)

DĚDEČEK: Lído, prosím tě, vzpamatuj se, víš vůbec, co to povídáš?

BABIČKA: Ale nech ji. Ať se stěhuje. Když nesnese domluvu své matky, když dostane hned nervový záchvat, zřejmě to jinak nejde. Jen klid, Liduško. Vezmi si příklad ze mne. Čím větší je vřava kolem mne, tím jsem klidnější. Nu pojďme, dědečku. Máš štěstí, Lído, že jsem tak snášenlivá – zapomněla jsem všecko, co jsi mi řekla.

Oba pryč, LÍDA tiše pláče u stolu.

Dr. MAKOVEC (vstoupí, zarazí se, když uvidí LÍDU plakat, pak dostane vztek): Prosím tě – snad nepláčeš? (LÍDA na něj jen koukne a pláče dál.) To jsem si mohl myslet, že budeš takhle vyvádět. Ty reaguješ na prosté, životní skutečnosti, jako by to byly katastrofy. Co bych měl já dělat? Každou chvíli se mi stane nějaká nepříjemnost a nikdo to na mně nesmí vidět.

LÍDA: Neboj se, za chvíli to na mně nebude vidět.

Dr. MAKOVEC: Pro takovou pitomost!

LÍDA: Pro mě to není pitomost!

Dr. MAKOVEC: Ne! Tedy je to problém. Životní problém. – Ale snad také záleží na tom, jak já to beru – a není-li to pro mne problém, ale bezvýznamná epizoda, musíš se k tomu stavět právě tak! Muž přece…

LÍDA: To se ví! Co tomu říkám já, to je ti úplně jedno.

Dr. MAKOVEC: Kdyby mně to bylo jedno, patrně bych se nerozčiloval.

LÍDA: Tak co mám dělat, podle tebe?

Dr. MAKOVEC: Jít do biografu.

LÍDA: Ano. To je ti podobné. Ty bys šel určitě. Ale abys věděl, pro mě je tato „bezvýznamná epizoda“ taková, že se vystěhuju!

Dr. MAKOVEC: Ty blázníš! – A abys tedy věděla, já se nestěhuju! Moje svědomí to unese.

LÍDA: Jak to? Jaké svědomí? Ty myslíš, že chci odejít odtud – sama?

Dr. MAKOVEC: Jo tak. S dítětem! Ach, Lído!

LÍDA: Když ty nedokážeš ani chvíli mě brát vážně.

Dr. MAKOVEC: Prosím tě, jak bych mohl tohle brát vážně. Počkám, až vystřízlivíš, a pak s tebou budu teprv mluvit. Kdo ví, co ti babička všecko nenapovídala. (Má se k odchodu.)

LÍDA: Toníku, počkej, ráda bych věděla – nemohl bys to ještě nějak zařídit, aby dostala zase ten mandát?

Dr. MAKOVEC: Ale teď už je to čerta platný.

LÍDA: Není! Kdyby se to povedlo, bude zas všecko v pořádku.

Dr. MAKOVEC: Tak? (Taje.) Opravdu, Liduško? Ty jsi nejrozumnější žena na světě.

LÍDA: Uděláš něco?

Dr. MAKOVEC: Zítra je předsednictvo – safra… (Má se k odchodu.)

LÍDA: Počkej…

Dr. MAKOVEC: Ne, teď nic. To spěchá.

LÍDA: Kam jdeš?

Dr. MAKOVEC: Nó – – mám přece schůzi, ne? (Dopálen.) Mám snad přinést potvrzení, že jsem tam opravdu byl?

LÍDA (nečekala tento tón): Ne – ne. (Utíká plačky vpravo, MAKOVEC dopálen odejde vlevo. – Pauza.)

Vejde DĚDEČEK, nese si láhev likéru a skleničku, sedne si na pohovku, popíjí, vyhlíží zoufale.

KATY (vejde): Uvidíme. To teda uvidíme! Kdyby mě párem koní držela, nezůstanu tady.

DĚDEČEK: Copak se stalo, Katy?

KATY: Ale – daly jsme si výpověď – s milostpaní babičkou.

DĚDEČEK: Ale Katy, po takovejch letech…

KATY: Jo, to samý bych mohla říct taky, pane rado. To víte, že se mi lehko nepůjde. Ale co je moc, to je moc!

DĚDEČEK: Ach jej. Každý máme svý trápení, Katy. Eh – podejte mi klobouk a hůl!

KATY: Teď? Za chvíli bude večeře…

DĚDEČEK: Jakápak večeře… Rychle, klobouk a hůl.

KATY: Pane rado, je moc pozdě na procházku!

DĚDEČEK: Mám snad hausarest? (KATY běží pro klobouk a hůl.) Zůstat doma, kdoví, co bych se ještě nedověděl. K večeři ať mě nečekají. (Vytrhne KATY hůl a klobouk, na odchodu.)

KATY: Tak vidíte, pane rado, kam jsme to dopracovali!

DĚDEČEK (obrátí se): Kdo to?

KATY: No, my dva. – A po takovejch letech!

DĚDEČEK (narazí si zlostně klobouk): Zatracená politika! (Vyjde.)

TŘETÍ JEDNÁNÍ

Dekorace táž, druhý den dopoledne, všude prázdno, všechno je na svých místech, trochu přísně na svých místech. Na nábytku jsou potahy. Dveře do jídelny jsou otevřeny. Pauza. – Pak vejde BABIČKA v županu zprava, prstem přejede po stole, hledá prach. Potom zavolá:

BABIČKA: Katy! (KATY se objeví.) Kde jsou všichni?

KATY (mrzutě): Odešli.

BABIČKA: Všichni?

KATY: To se ví. Julinka je ve škole, milostpaní mi jen přinesla nákup a hned odešla do města, milostpaní prababička šla k švadleně…

BABIČKA: A dál?

KATY: Pan doktor říkal, že se ještě dopoledne vrátí…

BABIČKA: A dědeček?

KATY: Pan rada… Pan rada ještě nebyl od večera doma!

BABIČKA: Tak! (Pauza.)

KATY: Mohu už sundat ty povlaky?

BABIČKA: Ne.

KATY: Kdyby někdo přišel, vypadá to, jako by nebylo uklizeno.

BABIČKA: Kdo by přišel? Kdo tu má co dělat? Je zase někdo pozván?

KATY: Ne, ale…

BABIČKA: No tak. – Nábytek se musí šetřit.

KATY: Jo – jo! (Pokrčí rameny a odejde.)

BABIČKA usedne do křesla, zdá se být hluboce roztrpčena. Vtom vejde zleva DĚDEČEK s ohrnutým límcem, s holí a v klobouku. Lekne se, když uvidí BABIČKU, chce jít doprava, ale pak zmužile kráčí k ní.

DĚDEČEK: Dobré jitro, Muci.

BABIČKA: Dobré jitro.

DĚDEČEK: Nevěřila bys, jak je venku krásně, takhle po ránu. Ale dlouho by to člověk nevydržel. – Bolí mě zatroleně nohy.

BABIČKA: To věřím.

DĚDEČEK shodí povlak ze židle a chce se posadit.

BABIČKA (bolestně): Proč to shazuješ?

DĚDEČEK (zas to poslušně natahuje): Ah tak! To má zůstat? – Ani jsem se ještě nepodíval na noviny. Kdepak jsou? Aha, tady – (Jde hledat noviny do stojánku, při tom uvidí v zrcadle svůj ohrnutý límec, rychle se upraví a aby to zamaskoval, ukazuje, co koupil.) Koupil jsem ti tady tohle, Muci. (Posadí se a vyndá z kapsy.) Výborná věc. Lepidlo na porculán. To se rozbitá hrana namázne, nechá zaschnout, a teprve potom znovu namaže a pevně stiskne k sobě. Ostatně je u toho návod. A tady ti nesu čistidlo na kovy. Znamenité. Ten človíček s tím dělal zázraky. – To se přece výborně hodí do domácnosti, nemyslíš?

BABIČKA: Ano, ano.

DĚDEČEK: Sobě jsem koupil tady – zvětšovací sklo. Člověk nikdy neví, kdy by to mohl potřebovat.

BABIČKA: To jistě.

DĚDEČEK: Tadyhle mám takovou legraci… Nemáme v příbuzenstvu nějaké dítě?

BABIČKA: Ne.

DĚDEČEK: To je škoda. Julku by to už asi nebavilo. Ale je to roztomilé. Koukej, jak to pěkně běhá. – Ten člověk byl velký chudák, co to prodával.

BABIČKA: Prosím tě, už snad nic? Nebo jsi koupil ještě něco?

DĚDEČEK: Ne, už nic.

BABIČKA: Zaplať Pán Bůh! Bylo opravdu moc důležité, abys šel na ten nákup už večer!!

DĚDEČEK: Inu – já jsem zrovna proto nešel…

BABIČKA: Ne? Já myslela.

DĚDEČEK: Nebylo mi dobře, Muci. Tu velkou radost, že tě budu mít doma, mi zase Lída zkazila.

BABIČKA: A myslíš, že mně je dobře, když to všecko vidím? – Všichni jste si to tak zařídili, abyste se se mnou nesetkali…

DĚDEČEK: Ale Muci!

BABIČKA: Ty máš nejméně co namítat! – Myslíš, že tomu nerozumím? Bylo vám to všem „proti srsti“. To nikdo z vás neuzná, že dělám všecko jen pro vaše dobro.

DĚDEČEK: Šla jsi na nás trochu zhurta…

BABIČKA: Jen kvůli vám. Všechny velké změny se musí dělat rychle.

DĚDEČEK: A co z toho budeš mít? Že se Lída vystěhuje, víc nic!

BABIČKA: Ještě se nestěhuje!

DĚDEČEK: Ta nemluví naplano, milá Muci!

BABIČKA: Nu – pro mne a za mne…

DĚDEČEK: Nedělej hrdinu, Muci, co my si tu sami počneme, v tak velikém domě?

BABIČKA: Pronajmeme první poschodí.

DĚDEČEK: To by mně ještě scházelo!

BABIČKA: Přece nenecháme tolik místností ležet ladem.

DĚDEČEK: Ani mě nenapadne, abych měl na stará kolena plný dům cizích lidí.

BABIČKA: Tak co mám dělat? Mám snad prosit Lídu, aby laskavě zůstala tady?

DĚDEČEK: To od tebe nikdo nežádá, Muci, ale nehádej se s ní pro každou hloupost.

BABIČKA: Kdo se hádá? Copak já za to mohu, že nesnese, abych jí řekla pravdu do očí?

DĚDEČEK: Měla bys trochu myslet na to, že tohle je vlastně Lídina domácnost, a ne tvá.

BABIČKA: Tak?

DĚDEČEK: Ovšem.

BABIČKA: To jsem si nemyslela, že i ty budeš proti mně…

DĚDEČEK: Ale Muci – já přece vím…

BABIČKA: Nemáš trochu ohledů ke mně. Všichni mně dáváte najevo, že jsem tu zbytečná.

DĚDEČEK: To není pravda.

BABIČKA: Jakpak ne.

Dr. MAKOVEC (vejde zvenčí): Dobré jitro!

BABIČKA: Dobré jitro, Tony! Cože jdeš domů, není schůze předsednictva?

MAKOVEC: Až v jedenáct. První předsednictvo, na kterém budeš chybět. Generální sekretář jedná právě s moravskými delegáty…

BABIČKA: Nezajímá mne to, Tony.

MAKOVEC: Prosím. Myslel jsem… Tak co, dědečku, dobře jsi se bavil? (Mrkne na DĚDEČKA významně a odejde se smíchem do svého pokoje.)

DĚDEČEK (bručí): Eh, co ti mám vykládat…

BABIČKA: Vidíš, jsi každému pro smích. Dobře ti tak, flamendře!

DĚDEČEK: Muci, prosím tě, nemysli na to!

BABIČKA: Kdybys věděl, jak je mi to líto…

Dr. MAKOVEC (z pokoje): Lído!

BABIČKA: Není doma.

Dr. MAKOVEC (neslyšel, vyjde, volá): Lído!

BABIČKA: Šla do města.

Dr. MAKOVEC: Co mně to vyvedla s mým psacím stolem?

BABIČKA: Asi nic, je pryč od samého rána.

Dr. MAKOVEC: Tak kdo mně to zpustošil psací stůl? (Trapná pauza, pochopí.) Prosím tě, maminko, podruhé mi na mé věci nesahej. Nestojím o to, abych tam měl způsobné hromádky, ale aby mně nikdo nepřeházel rozdělanou práci.

BABIČKA: Jsi neobyčejně zdvořilý.

Dr. MAKOVEC: Lída dobře ví, že si nepřeji, aby na mé věci někdo sahal. Katy to měla přísně zakázáno.

BABIČKA: Tak nekřič a vyřiď si to s ní. Odešla a nikomu nic neřekla.

Dr. MAKOVEC: Strávím teď nejméně hodinu tím, než zas roztřídím kartotéku, a měl jsem se před schůzí ještě někde zastavit.

BABIČKA: Nu, vždyť nebude tak zle. Nezastavíš se a alespoň jednou jsi měl řádně uklizeno.

Dr. MAKOVEC: Prosil bych tě, aby to bylo naposledy.

BABIČKA: Takhle se mnou nikdo nikdy nemluvil.

Dr. MAKOVEC: Promiň, nechtěl jsem tě urazit.

BABIČKA: Nejlépe bude, když se vystěhujete hodně rychle.

Dr. MAKOVEC: My se vystěhujeme? Ty nás vyháníš?

BABIČKA: Ne, já ne. Lída nám to ohlásila jako hotovou věc. Ona ti to neřekla? No né, to se povedlo…! Ale do té doby, než se vystěhujete, bych tě prosila, abys mě ušetřil… Svou domácnost si zařiď, jak chceš! (Odejde doprava.)

Dr. MAKOVEC: Tak my se vystěhujeme všichni – zatroleně, a já myslel, že chce ode mne… Tatínku, Lída opravdu prohlásila, že se stěhujem – my? (Shodí potah a posadí se.)

DĚDEČEK: Jak to, že o tom nevíš?

Dr. MAKOVEC: Ale – nějak jsem to přeslechl – spěchal jsem – viděl jsem, že pláče…

DĚDEČEK: No – a Lída přece nepláče každou chvíli! Měla hrozný výstup s babičkou!

Dr. MAKOVEC: A proč, nevíš?

DĚDEČEK: Ale samé hlouposti. – Co se mě týče, mě ta celá věc hrozně mrzí.

Dr. MAKOVEC: Lída má asi pravdu, nepůjde to, abychom zůstali pohromadě.

DĚDEČEK: Je to k zlosti. Tady takového místa. Babička chce první poschodí pronajmout.

Dr. MAKOVEC: Vůbec ji nemrzí, že odejdem, co?

DĚDEČEK: Nevěř tomu. Zachraňuje svou prestiž, jak se to dá.

Dr. MAKOVEC: A Lída možná už lituje toho prohlášení.

DĚDEČEK: Jen ji nech! Ta ví dobře, že tohle je jediná zbraň…

Dr. MAKOVEC: Proti babičce? Neřekl bych! Babička není sentimentální! Oželí svou dceru i vnučku, natož zetě!

DĚDEČEK: Proti babičce! Proti dědečkovi! – Ano, chlapče, položila mi nůž na krk.

Dr. MAKOVEC: Tobě? K smíchu. Promiň, ale ty přece nic nezmůžeš proti babičce!

DĚDEČEK: Jo – to myslíš ty! Chlapče, já jsem tedy ten anonym, co udělal to kouzlo s ústřední bankou.

Dr. MAKOVEC (vyskočí): Kdybych tohle byl věděl včas! (Posadí se.) Safraporte. A zrovna těmhle lidem. Že ses neporadil se mnou.

DĚDEČEK: Člověče, pochop přece, že mi bylo lhostejné, kdo z toho bude těžit.

Dr. MAKOVEC: To vím. Právě proto je to škoda.

DĚDEČEK: Ještě ke všemu se začínám domnívat, že měla Lída pravdu, když to neschvalovala.

Dr. MAKOVEC: To určitě –

DĚDEČEK: A ještě se chce vystěhovat. K dovršení všeho neštěstí. – Teď já nejen že budu mít babičku doma, ale zůstanu tu na ni sám – Tilinku přeci nemohu počítat.

Dr. MAKOVEC: Dědečku!

DĚDEČEK (pln naděje): Nu?

Dr. MAKOVEC: Co kdybychom se pokusili celou věc zachránit?

DĚDEČEK (couvá): Cože – teď? Je pozdě.

Dr. MAKOVEC: Ne zcela. Ještě je schůze předsednictva. Definitivní kandidátky se podávají teprve po schůzi.

DĚDEČEK: Ale co je to platné. Nemohu přece odvolat, nemohu brát zpět, co jsem dal a vymohl.

Dr. MAKOVEC: Na to by se muselo jinak, dědečku. Musíš se rychle rozhodnout. Tak co: babička, nebo Lída?

DĚDEČEK: To jsou těžké věci! –

Dr. MAKOVEC: Napadá mně něco. Pojďme, dědečku – musíš s sebou – cestou si o tom pohovoříme.

DĚDEČEK: Bože, bože, já už svou ženu nebudu mít nikdy. To je tak, když se člověk ožení s politickou stranou.

Dr. MAKOVEC: Naštěstí my máme trumfy, dědečku.

DĚDEČEK: Já mám pochroumané svědomí, chlapče, kdepak trumfy…

Dr. MAKOVEC: Ale dědečku, nebuď dětina – prachy jsou trumfy!

Oba odejdou, jeviště chvíli prázdné, pak vejde LÍDA s KRAJNÍKEM.

LÍDA (okoukne terén, pak jde dál): Nikdo tu není. Prosím, pojďte dál, pane poslanče. Ale hlavně: to, co jsem vám svěřila, není jen moje tajemství, nesmí se o něm tedy vskutku nikdo dovědět.

KRAJNÍK: Milostivá paní – za koho mě máte?

LÍDA: Nechtěla jsem vás urazit, ale musela jsem vám to říci. Chápete?

KRAJNÍK: Úplně vás chápu. Ale nyní mi věříte?

LÍDA: Byla bych vám to všechno řekla, kdybych vám nevěřila?

KRAJNÍK: Milostivá paní – jsem dojat… Nenadál jsem se, že někdy dosáhnu vaší opravdové důvěry.

LÍDA: Víte, nebyla to pro mne maličkost!

KRAJNÍK: Paní Lído!

LÍDA: Ale jde mi o kůži. Snad se vám zdá komické, že mi tolik záleží na tom, abych udržela tenhle veliký dům, ale je to jediné, co mám… (Automaticky stahuje povlaky, uvádí pokoj do stavu z 1. jednání.)

KRAJNÍK: Chudinko.

LÍDA: Ale ne, k politování nejsem – někdo nemá ani to, že?

KRAJNÍK: Udělám všechno, co budu moci, abyste byla šťastna.

LÍDA drží povlaky v náručí, KRAJNÍK v roztržitosti obejme povlaky.

LÍDA: Pardon, promiňte. (Zanese povlaky do jídelny, malá pauza. Když se vrátí, pokračuje v načatém hovoru.)

LÍDA: Jsem teď ráda, že jsem vám to pověděla. Vy jste přece jen můj přítel.

KRAJNÍK: Vždycky jsem jím byl. Ale vy jste to nechtěla vidět.

LÍDA: Snad máte pravdu. – Odpusťte mi to.

KRAJNÍK: Jsem rád, že mám konečně příležitost vám to dokázat.

LÍDA: Můj bože – jen kdyby to šlo.

KRAJNÍK: Schůze předsednictva je rozhodující. Snad se mi podaří to prosadit. Neměl bych dostat něco pro štěstí?

LÍDA (dělá nechápavou): A co?

KRAJNÍK: Políbení.

LÍDA: Ach – prosím… ještě ne.

KRAJNÍK: Paní Lído!

LÍDA: Ne, ne… až – potom.

KRAJNÍK (líbá jí ruce): Děkuji vám.

LÍDA: Neztrácíme čas?

KRAJNÍK: Nechce se mi od vás.

LÍDA: Řekl jste, že je schůze v 11 hodin…

KRAJNÍK: Máte pravdu, pošlete mě pryč. Nejdříve povinnost a pak… Na shledanou, paní Lído.

LÍDA: Na shledanou.

KRAJNÍK odejde, LÍDA přejde nervózně scénu, za chvíli vejde TILI ve vycházkovém obleku, elegantní.

TILI: Ten Krajník se zbláznil. Div mě v předsíni neporazil. Co se mu stalo?

LÍDA krčí rameny.

TILI: Ach ták…!

LÍDA: Co myslíš?

TILI: Že mě to hned nenapadlo. Bere na tebe, viď?

LÍDA (se směje): Máš ty ale nos pro tyhle věci!

TILI: Je jako vrtohlavý. – Patrně už byl dlouho hodný… Opravdu si vzpomínám… Jak je to dlouho, co byla ta aféra s tou Ruskou? Tři roky? Pět let? – Bože, jak ten čas letí! – Ani už si dobře nevzpomínám, jak to tehdy dopadlo. Musím se zeptat jeho ženy.

LÍDA: Prosím tě! Snad bys s ní o tom nemluvila?

TILI: Proč ne? Ona mně to přece sama všecko vyprávěla! Přece se nebudu ptát cizích lidí. To mě znáš, nenávidím klepy.

LÍDA: Že je tak přesně informována…

TILI: Ale oni jsou spolu zadobře. – Ó, to je dobré manželství.

LÍDA (se zasměje): To bych řekla!

TILI: Co chceš, prosím tě? Já vím, ty jsi děsně staromódní… Ale neklam se, děvečko, muži si vždycky žili na svou pěst… Inu, co na tom. Jsou to pomilováníhodní hoši. Věřit jim nesmíš, nic dobrého od nich čekat nemůžeš, ale musíš je mít ráda. – Prosím tě – takový Krajník – osel je to – holkař je to – ale jinak příjemný chlapík – jen se, Liduško, neboj.

LÍDA: Ale neklam se ve mně, Tili, já se nebojím.

TILI: Tak je to v pořádku. Stejně se musíš nějak zabavit, když bude babička doma… Apropos – copak dělá?

LÍDA: Vaří.

TILI: Propánakrále! A co Katy?

LÍDA: Zuří.

TILI: Ó jé, ó jé! A já se dnes tak těšila na oběd! Poslyš, Lído, nemyslíš, že by se pro Muci měl založit spolek. Aťka to také hned správně postřehla. Dneska u švadleny jsme se radily, jaký spolek.

JULKA (vejde při posledních slovech): Kulíbám. Jaký spolek?

LÍDA: Ale nic, pro babičku.

JULKA: Spolek? To nic není. Babička by potřebovala regiment. Pane – a babička by se jinak vyjímala v čele pluku, než nějakej obtloustlej vojevůdce. – To by byl jenerál! To by byla propagace obrany státu…

LÍDA: Přestaň, Julko!

JULKA: Ale mami, přece nechceš, abych byla nadšená tou babiččinou diktaturou? Co se mne týče, já se nepodrobím. Já babičce přímo nepodléhám, no né?

LÍDA: Tak už dost!

JULKA: No dovol, já se otevřeně hlásím k tvé autoritě a tobě to není vhod?

LÍDA: Nestojím o žádnou autoritu, děvče, vy všichni mě beztoho uznáváte jen proto, že jste si vždycky dělali, co jste chtěli.

JULKA (mazlí se): Ano. Ty jsi báječná. Ty nám všem rozumíš. Všichni tě mají hrozně rádi. I Knot, i Harry, i Franta.

LÍDA: Jaká čest pro mne.

JULKA: Beztoho je to škoda, že k nám nebudou chtět chodit. U nás je tolik místa… Dnes odpoledne se sejdeme u Franty a Knot nás bude učit rummy.

LÍDA (malinko zneklidní): U Franty? To je nesmysl.

JULKA: Proč? Jejda, mami, snad mi to nechceš zakázat?

LÍDA: Ale kdež! Proč bych ti to zakazovala? Není v tom nic zlého, že? Ale já nevím, že nevidíš, jak si Franta uškodí. To tě nenapadlo? Jeho bytná sice nic nenamítá, ale při první příležitosti to napíše jeho rodičům. Ti si budou myslet, kdoví koho si vodí do bytu. – Poslyš, Julko, přiveď je raději zase sem.

JULKA: Jéžíš! A co babička?

LÍDA: Na moje zodpovídání.

JULKA: Ale oni se sem bojí.

LÍDA: Řekni Frantovi, že mně na tom záleží. – Nu přece, aby si babička nemyslela, že už všecko vyhrála. Krátce, pozvi je mým jménem.

JULKA (vybuchne): Mami, mami, ty jsi ohromná. Tak já je zrovna přivedu, oni čekají venku.

LÍDA: Dobrá.

JULKA: To bude zas legrace.

LÍDA: Ale mohly byste s Knotem cvičit trochu na klavír, ne pořád ping-pong nebo karty.

JULKA: Půl hodiny?

LÍDA: Ano.

JULKA odběhne.

TILI: Já tě nechápu, Lído! Proč jsi ty děti pozvala? Copak chceš Muci provokovat?

LÍDA: Nestarej se, Tili, nějak to už spravím. Záleží mi na tom, aby tam Julka nechodila.

TILI: Jak chceš. Ale až je tu uvidí Muci…

LÍDA: Ach, Tili, snad Pán Bůh dá… Poslyš, řekni mi na své svědomí: není to pro ni v politice tisíckrát lepší?

TILI: Ale no – o tom nemůže být pochyby. A což teprve pro nás. Ale co je nám to platné, když to všichni víme a nemůžeme nic dělat.

LÍDA: Snad se to ještě podaří.

TILI: Ježíšmarjá – Liduško, co to povídáš?

LÍDA: No, ještě nic.

TILI: Děvenko drahá, to si musím honem zapálit – tak povídej – je nějaká naděje?

LÍDA: Počkej, sama nevím – snad to ani nepůjde.

TILI: Propánakrále a já nic nevím – prosím tě, co mám dělat? Jak ti mám pomoci, aby se to povedlo?

LÍDA: Víš co, Tili, vyložíš mi pasiáns.

TILI: Ano, pojď do mého pokoje. Dáme si Richelieu – nebo ne, to je riskantní. Něco, aby to spolehlivě vyšlo…

Odejdou. Pauza, zvonek v předsíni.

KATY pouští dál paní VAŇUROVOU-MARTÍNKOVOU, MATYLDU, dr. SLADKOU.

MATYLDA: Pan poslanec Krajník tu ještě není?

KATY: Ne, prosím.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Musí přijít každou chvíli. Mělo by se mu telefonovat.

MATYLDA: Můžeme od vás volat, Katy?

KATY: Prosím, milostpaní, třeba z pokoje pana doktora, pan doktor není doma.

MATYLDA: Zeptám se, jestli už je po schůzi.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Prosím vás, Matyldo.

MATYLDA odejde doprava.

KATY: Milostpaní babička přijde hned, odešla jen na zahradu.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Nic nevadí, Katy, my počkáme.

KATY: Prosím. (Odejde doleva.)

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Ale to vám ještě musím říci, slečno doktore, teď když tu není Matylda… Celá ta aféra byl volební trik. Hazardní hra Marie Měchurové. Ona přece není někdo, kdo by se dal překvapit! A musím vám říci, že mě hluboce uráží, že mám být jenom loutka, která přihrává jejím výpočtům.

Dr. SLADKÁ: Škoda, že vás to nenapadlo včera, paní místopředsedkyně, nemusela jste tu loutku dělat. To je právě ten vtip, přijít s nápadem v pravý čas.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Co vyčítáte mně, mohla byste stejným právem vyčítat sobě. Nalítly jsme všechny, má milá.

Dr. SLADKÁ: A jak. Vždycky jsem vás před ní varovala. Je to intrikánka. Nikoho před sebe nepustí. A víte, kdo ji drží? Mužští! To vás nenapadlo? Taková je ta její „politická“ síla: Mužští!

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: Potom se ptejte, komu vlastně sloužíte, když děláte politiku. Ctižádosti – ale ne své, cizí ctižádosti. A člověk na to doplácí – fyzicky – a citově – ach bože, jsem tak znechucena…

MATYLDA (vejde, září): Už je po schůzi. Krajník se sekretářkou odešli rovnou sem. Nesou definitivní kandidátku. (Slavnostně.) S Marií Měchurovou!

Dr. SLADKÁ: Bylo to připraveno. To je evidentní. Ta mrcha sekretářka jistě všechno věděla.

MATYLDA: Všechna čest, nikomu ani muk.

Dr. SLADKÁ: Jen když vy si ji chválíte.

MATYLDA: Tak mně, prosím vás, řekněte, která z vás by to dovedla jako ona?

Dr. SLADKÁ se směje povýšeně.

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: To je přehnané…

MATYLDA: Ale uznáte, že Muci je Muci; já dávám přednost poslankyni, která má šik a vtip. –

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ: A kde je vlastně Muci?

Vtom se otevřou dveře a vejde BABIČKA, ještě v zástěrce, s KRAJNÍKEM a SEKRETÁŘKOU.

BABIČKA: Ale vždyť se mě nikdo neptal…

KRAJNÍK: Milostivá paní, na to nebylo kdy!

MATYLDA: Musíš nastoupit jako voják. Tvoji lidé na tě čekají.

BABIČKA: Nechte mě aspoň vydechnout – cože, já v čele opozice?

Dr. SLADKÁ (k VAŇUROVÉ-MARTÍNKOVÉ): Slyšíte? Ta umí dělat překvapenou.

KRAJNÍK: Milostivá paní, opozice, která prosadila svou kandidátní listinu, postavila vás v čelo svých žen.

BABIČKA: V čele opozice?

KRAJNÍK: Není již důvodu říkati opozice. Prostě naše strana, která byla nucena učinit několik osobních změn, projevila spontánní přání, aby vaše jméno jako dříve vedlo ženskou kandidátku.

BABIČKA: Pane poslanče, jsem hluboce dojata, ale po včerejších událostech se skutečně rozpakuji…

MATYLDA: Vyloučeno, Muci, máme to už černé na bílém.

KRAJNÍK: Podali jsme již definitivní znění kandidátních listin.

BABIČKA: S mým jménem?

SLEČNA MARY: Račte se podívat, paní poslankyně.

BABIČKA: Dámy, poraďte mně! Co mám dělat?

VAŇUROVÁ-MARTÍNKOVÁ (pokrytecky): Drahá paní předsedkyně, vás přece nesmíme ztratit. Vždyť není nikdo, kdo by vás nahradil. Co bychom si počaly bez vaší politické prozíravosti, bez vaší neochvějné autority… Moje drahá, jediná paní předsedkyně…

BABIČKA: Drahá přítelkyně…! Jen slečna doktor je asi zklamána…

Dr. SLADKÁ: Paní předsedkyně, můžete mi odpustit, že jsem nějakou dobu skutečně věřila, že mohu s vámi konkurovat?

BABIČKA: Zvu vás k spolupráci. Nechtěla byste se přičinit, abychom byly zvoleny obě?

Dr. SLADKÁ: Ano. Jde přece o ideu.

BABIČKA: Má milá. Vždycky mi něco říkalo, že my dvě se jednou sejdeme v práci za tentýž cíl. (Významný stisk ruky.)

MATYLDA (utírá slzu): Bože, bože, to je srdce!

Vejde DĚDEČEK a dr. MAKOVEC.

DĚDEČEK: Muci, je to pravda?

BABIČKA (dojata): Je. –

DĚDEČEK: Tak nám zase odejdeš.

BABIČKA: Odpusť mi to, dědečku.

LÍDA a TILI vejdou.

TILI: Muci, vždyť ty prý přece kandiduješ?

BABIČKA: Co mám dělat?

TILI jde objímat BABIČKU.

Dr. MAKOVEC (k SLEČNĚ SEKRETÁŘCE významně): To bylo horké dopoledne!

SLEČNA MARY se zasměje.

Dr. MAKOVEC: Děkuji ti, holčičko!

SLEČNA MARY: Psst –

Dr. MAKOVEC: Já vím. (Vzdálí se od ní.)

Dr. SLADKÁ (přijde k SEKRETÁŘCE): Mary! Proč jsi mě dřív nevarovala? Taková ostuda…

SLEČNA MARY: Nemohla jsem nic dělat, Anny. Do včerejška to šlo bezvadně. Pro tuhle chvíli nemůžeš dělat nic lepšího, než děláš!

MATYLDA (volá): Sladká jde s námi – ta je ode dneška naše – viďte, doktorko?

Dr. SLADKÁ: Byly to vždycky jen vnější okolnosti, které nás rozváděly.

DĚDEČEK (přišel zatím k SLEČNĚ MARY): Teď teprve vím, slečno, kdo jste! Díky! (Líbá jí ruku.)

KRAJNÍK: Mary, vy jste mi nevěrná s panem radou?

DĚDEČEK: Nevěřte tomu, pane poslanče. (Utíká k BABIČCE.)

KRAJNÍK: Vždyť já ne. (Významně.) Drahá Mary, děkuji vám!

SLEČNA MARY: Konám vždycky jen svou povinnost.

KRAJNÍK: Mnohem víc.

SLEČNA MARY: Jak já tomu slovu rozumím.

BABIČKA (volá): Mary, kde jste? Drahoušku, půjdu se s vámi zase rozdělit o práci. (Sundává zástěrku.) Jistě je tam zas korespondence…

SLEČNA MARY: Všecka čeká na vašem stole, paní předsedkyně!

BABIČKA: Moje drahá, a vy všichni, přátelé moji nejvěrnější – půjdu s vámi! Pracovat, vytrvat, zvítězit! Lído, nečekejte na mě s obědem. (Všichni odcházejí.)

KRAJNÍK (na skok u LÍDY): Spokojena?

LÍDA: Naprosto.

KRAJNÍK zvedne hlavu od její ruky, kterou líbal, táže se pohledem.

LÍDA (po malé pauze): Ano.

KRAJNÍK: Díky. Kdy smím zavolat?

LÍDA: Zítra. Sbohem.

KRAJNÍK odchází za ostatními.

DĚDEČEK (k LÍDĚ): Tak už se nevystěhuješ, Liduško?

LÍDA (se směje): Už není proč.

DĚDEČEK: Ale udělal jsem to šikovně?

LÍDA: Báječně.

DĚDEČEK: Jen kvůli tobě.

LÍDA: Já vím.

DĚDEČEK (odchází od LÍDY, potká MAKOVCE): Babička se ani nedivila, jak se to stalo, Toníku.

Dr. MAKOVEC: Ne, nedivila. Jen zrovna tolik, aby se neřeklo!

DĚDEČEK (neposlouchá ho): Radost tedy měla, to se musí nechat! (Odejde do svého pokoje.)

Dr. MAKOVEC (přistoupí k LÍDĚ): Tak co, Liduško? (LÍDA zvedne tázavě hlavu.) Udělal jsem to jen kvůli tobě.

LÍDA (předstírá údiv): To ty…?

Dr. MAKOVEC: Kdo jiný? Koho jiného by mohla napadnout tak šťastná myšlenka. Nechat vyhrát opozici s babičkou? Babička má mandát, strana má prachy.

LÍDA: A ty máš pokoj!

Dr. MAKOVEC: Ale Liduško! – To víš, že jsi mě trochu dopálila.

LÍDA: Já? Snad babička?

Dr. MAKOVEC: Byla to také tvá vina, žes ji nechala řádit v mém pokoji!

LÍDA: Prosím tě, co jsem si měla počít?

Dr. MAKOVEC: Já vím, ty se neumíš prát, ty jsi moje malá ovečka. Ale to víš, já mnoho nemluvím a jednám! Nu, a tak jsem se ti zase postaral o domov a klid.

LÍDA: To jsi hodný.

Dr. MAKOVEC: A to je celá vděčnost?

LÍDA: Já jsem ti opravdu vděčná!

Dr. MAKOVEC: Aspoň hubičku!

LÍDA: A tak! (Směje se.) S radostí! (Oba se políbí velmi přátelsky.)

Dr. MAKOVEC: Jsi šťastna, doufám?

LÍDA (ne ironicky!): Ovšem, cožpak to necítíš?

Dr. MAKOVEC: Tak, a teď pojďme také vyprovázet.

Oba vyjdou.

Z druhé strany JULKA, FRANTA, KNOT a HARRY.

JULKA: Před naším domem je to jak na táboru lidu.

HARRY: Safra, to byl ale mač, lidi, škoda, že jsme z toho viděli jen finále.

FRANTA: Tak ti, Julko, gratuluju.

JULKA: Člověče, k čemu?

KNOT: To je nápad! K babičce!

JULKA: A tak! Mě těší!

KNOT: Mě těší, mě těší! Radost máš mít jako blázen! Lidi, maličkost a nebyli jsme zastoupený v parlamentě!

FRANTA: Jak to, my?

KNOT: No my, rodina!

HARRY: A maličkost a byli jsme vyhozený na ulici.

JULKA: Jak to, my?

HARRY: No my, opozice!

KNOT: Teď se nám nemůže nic stát!

FRANTA: Ale pro jistotu vypadnem. Tady se bude obědvat, dole je zapotřebí gratulovat, vyprovázet, mávat…

HARRY: Vidíte, už hromadí funkce!

KNOT: Tak pojďte, musíme dělat „shromážděný dav provolával slávu“.

Vyjdou. Za chvíli se vrátí TILI, MAKOVEC, LÍDA.

TILI: Toho jsme se nenadáli – děti drahé – člověk nemá nikdy zoufat! (Vtom vidí DĚDEČKA, že táhne z protějších dveří velký obraz.) Propánakrále! Dědečku, nemáš dost na tom, co tu vyváděla Muci? I ty nás chceš vystěhovat?

DĚDEČEK: Psst – Tili, už mně nevyhrožuj, už je to za námi. (Obrátí obraz, aby ho bylo vidět.) To je babiččin portrét z mého pokoje. Pověsím ho sem, mezi nás, aby byla uprostřed rodiny, jak jsem si to vždycky přál – ale tak říkajíc – teoreticky. (Vystoupí na židli a věsí obraz nad krb.)

TILI: Ach, to je krásné – a mnohem příjemnější – – Ale – nebude to šokink, dva ženské obrazy v obývacím pokoji?

Dr. MAKOVEC: Naopak, Tili, to je základ rodinné galerie. Krása těla i krása ducha zastoupena dvěma reprezentačními babičkami.

TILI: Máš pravdu! My jsme úžasná rodina!

Opona.

Milena Balcarová

Babička nekandiduje

Veselohra o třech jednáních

Edice Drama

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 13. 12. 2024

ISBN 978-80-274-4366-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4367-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4368-0 (prc)

Table of Contents

OSOBY

PRVNÍ JEDNÁNÍ

DRUHÉ JEDNÁNÍ

TŘETÍ JEDNÁNÍ