Zlomená duše

Antonín Sova

Znění tohoto textu vychází z díla Zlomená duše tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Aventinum (Ot. Štorch-Marien) v Praze v roce 1922.

Text díla (Antonín Sova: Zlomená duše), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 7. 2. 2025.

Jeden hluchý, čta tuto malou historku,

přiznal, že slepci byli v neprávu usuzujíce

o barvách, ale trval na tom, že jedině

hluchým přísluší souditi o hudbě.

Voltaire: Bílý býk

Chtěl jsem již dávno vydati několik těchto stran. Jsou to kapitoly vytržené z deníku předčasně zemřelého přítele; bez zvláštních dějů; spíš vnitřní psychologické postupy utrpení, citů a vášní člověka, rostoucího v našem světě pod malým obzorem a nízkým stropem, neuspokojeného s pustým dneškem, od něhož stěží čeká nápravy bez obětí, a podlomeného posléze beznadějnou svou chorobou.

Když jsem se odhodlal choditi po nakladatelských oficínách s jakousi „nevolností prosebníka“, s nevýmluvnými ústy a naplněn zkušenostmi minulých let, hledal jsem v duchu nějakého inteligentnějšího a proto – sympatičtějšího mi nakladatele. Nevím již proč: uzdálo se mi, že by jím mohla snad býti firma J. Pospíšilova. Vyhledal jsem ji.

Po jistém otálení bylo mi řečeno, abych si pro rukopis přišel. Důvody: Přijde prý na řadu Svobodova kniha Noví vesničané a pak – Švábovy kuplety. Také společník dr. Pospíšila musil by svoliti. Ten je prý pouhý obchodník. Pan Pospíšil se konečně rmoutil, že nenašel v blankversech zvučných rýmů. Věc zdála se mu těžkou, nesnadno pochopitelnou a jak doslova řekl: filozofickou. Tedy aspoň četl.

Odtud, před rokem již, za šedivých dnů zimních, kdy válí se plno sazových mlh nad Prahou, zašel jsem do knihtiskárny Šimáčkovy. Šéf skoro vždy sedí v kontoáru, v jakési dřevěné boudě, vystavěné u okna pro jednoho člověka, v boudě, v uzavřené, separované kleci, kde vládne tajemství cifer, bůhvíjakých cifer, kde to čpí jakoby vinou nevyplacených honorářů prvým debutantům a kde favorizovaná jména mají své každoroční rubriky a obraty. Jména obvyklá a známá probouzejí se tu každoročně, snad i několikrát příslušnou reklamní cestou.

Šéf řekl mi, že má již na dva tři roky rukopisů právě dost. Šéf řekl mi, že i rukopisy, na něž vyplatil zálohu (ten ubožák!), musil vrátiti a odmítnouti. Chci-li, že by snad za dvě, tři léta mohlo dojíti k vydání rukopisů. Řekl jsem, že se poohlédnu dále. Za dvě léta může býti popřípadě také konec světa.

Od té doby byl to zuřivý hon za vytištěním knížky. Proč? Proč? Nedovedu pocitu toho určiti. Snad spíše už ze zlomyslnosti? Činil jsem dále tedy obchůzky po nakladatelích jiných. Ale spíše již jaksi pro experiment než touhou po vydání knihy. Ta se mi již dávno zhnusila, jako věc odbytá, k níž nemáme lásky, ale hodně pochybností, rostoucích, tížících a mučících, již vydáváme proto, že značí přece jednotku v našem rozvoji a že přec myslíme, že má své jisté poslání.

Nešel jsem zásadně k nakladateli, který saje peníze z mrtvol, skupovav po jich smrti za babku jejich spisy. Mračný ten nakladatel sedí na mrtvolách bývalých literárních mučedníků, halí se v gloriolu jednoho nebo dvou žijících, velice známých a čtených, reklamou rozkřikovaných literátů. Je nepřítelem experimentů, jakož i snad literatury samé; prodává knihy jako hrnce; dobré věci jako francouzské krvavé romány.

Šel jsem za to k p. Vilímkovi, u něhož jsem byl za svého života již dvakráte. Ale nikdy nedopřáli mi jeho zřízenci, abych s ním mluvil osobně. Skutečně, člověk, který vzbuzuje takovou závrať. Jeden z těch, kteří vychovali ulekanou generaci, která se krčí v předsíních nakladatelských byró, která čeká zbaběle a roztržitě, obávajíc se poměrně malé inteligence nakladatele a nevědouc proto, jak doporučiti nabízené věci. Která dívá se buď s rezignací na jeho příchod, neb osnuje velkohubý výjev všemožných panegyrik o svých spisech. Oh, kterak přesvědčiti takové lidi?

Odevzdal jsem knihy (prózu i verše) zřízenci závodu a čekal jsem. Za měsíc dostal jsem rukopisy zpět. Důvody telefonicky: Šéf dlel kdesi ve Vídni, zařizoval jakýsi závod. Šéf má kaprice. Šéf dostal kopřivku a leží. Šéf žádá, abych odpustil, že nemožno mu pro ten čas ničeho čísti. Šéf je ovšem šéf.

Zamířil jsem rovnou k p. Beaufortovi. Prózu měl by v úmyslu tisknout v říjnu (letošního roku). Tuto právě nabízenou publikaci nechtěl a sice ani zadarmo. Neptal jsem se již, zda také prózu nechtěl snad zadarmo; styděl jsem se už přece, do duše.

Ohmataný již jaksi rukopis, ale nečtený, zanesl jsem konečně do nakladatelství p. Ottova. Pan císařský rada právě před vyjitím prvního čísla „Národopisné výstavy“ byl v rozpacích, nemilých rozpacích, jež jsem mu způsobil. Mám jej bez odporu nejraději ze všech nakladatelů. Řekl mi také hned předem, abych se neurážel. Odmítne rukopis a priori. Velká publikace jako „Národopisná výstava“ vyžádala si tolik nákladu, práce a zaměstnání dělnictva. (Ať si však nemyslí, že jsem z těch, kteří, přinesou-li rukopis, odnášejí si ho zas prostě domů sami.) Řekl jsem, že je dosti času, vyjde-li kniha za delší čas. On však rozmluvil se opět, jak produkce realistická znechutila obecenstvu čtení a ubrala kontingent čtenářstva. Bude nucen zastaviti Salonní bibliotéku. Něco ideálního nelze vydati. (Ze zlomyslnosti nechal jsem přece rukopis na stole.) Vím dobře, že Salonní bibliotéka zhynula špatnou redakcí a opakováním se několika jmen lidí, kteří zpachtovali si právo publikovat knihy, na nichž nemůže býti již interesu. Stohy Vrchlického roztrhávají se, archy se klíží na sešity, není pomoci, nakladatel je disgustován, není z toho svým, je vyděšen a nedůvěřiv. A při tom všem hospodaří tam názory pánů, proti nimž bojujeme.

Ale nemyslete si, že snad to, co udávali všichni ti pánové, bylo by tak absolutně pravdivým. Pozitivní pravda je tu pouze jedna: Nechtěli rukopisů prostě proto, že si od nich neslibovali zisku, jenž rovnal by se nákladu několikanásobnému. Ujeté koleje, tak uprostřed mezi reklamou a zděděným vkusem obecenstva, to je terén, kde nejsnáze lze pracovati knihkupci.

Od té doby představoval jsem si nakladatele jako lidi velice nešťastné, vzrušené a podrážděné jaksi, rozpačité, když jim nabízíš, co nemohly by očmuchávati davy, když jim nenabízíš ani básní, které se mohou čísti jak v parvě, tak v ústavech dívčích, z kterých nedají se vybrati ani sloky do památníků, ani gratulace k jmeninám. Když jim nenabízíš básní, jež by vzrušily politickou, v převaze jsoucí stranu, nebo aspoň kýžené překlady modního a senzačního francouzského zboží, které by vycházelo současně s originály.

Ano, všeho toho mají dosti tito lidé. Nač by rozčilovali obecenstvo něčím, co se chce vymknout z obvyklých kolejí vkusu, naučeného vkusu, zděděného vkusu, jak jej vtloukli neinteligentní nakladatelé do lidu po celé řady let? Když jsme v „Moderně“ řekli „individualita nade vše“, byli to jistě oni, co se nejvíc poťouchle a škodolibě smáli. Když jsme řekli: „Neakcentujeme nikterak českost: buď svým a budeš českým. Neznáme národnostních map,“ tu ti lidé přikyvovali jistě vděčně těm, kdož spustili hurónský křik, viníce nás z cizáctví. A když jsme řekli ještě dále: „Počítáme dělnictvo k národu? I tenkrát, když je internacionálním? Ano,“ – byli jsme usvědčováni ze sociálních rejdů a z dokázaného již cizáctví, které zpečetěno hlavně interpretací vět: „Zachování národnosti není nám účelem, ale prostředkem k vyšším cílům.“

Rád bych věděl, k vyššímu-li cíli národnosti přispívá takový literát ve skrčených svých, zbědovaných poměrech, který cítí a myslí a touží produkovat něco nového podle svého talentu a síly, anebo ten všemocný nakladatel, který nepodává esenci, ono odvážné a radostné rozepětí duchů ve své bolesti, ponurosti a volání po člověku, ale jenž hokynaří, živí národ senzačními odpadky z přeplněných stolů ciziny, tyje z národního jmění a kazí vkus národa, který ho živí?

My sami musili seznámiti se s vrcholy cizích rozkvetlých štěpů. Málo z toho pro šíření všeobecného vzdělání objevilo se v překladu na našem knihkupeckém trhu. Ti, co zvlňují a fanatizují masy pro porušování národního citu ze strany naší, ať na katedrách univerzitních profesorů, ať kdekoli jinde, ti jen ať hlouběji studují, kdo všecko ten národ obluzuje, kdo všecko považuje jej za nemyslící a blbou masu, a jednání své dle toho zařídí. Ať se podívá také na mnohého našeho nakladatele. Na onu reklamu sprostou a urážející: na ony fráze a humbuk ze středu závodu vyšlé, přechvalující vše, co firmy ty vydávají. Ať mete každý tam, kde toho třeba podle svých zkušeností. Urážet však a tupit mladší generaci, že touží být poctivou a pravdomluvnou, jak už toho jednou je potřebí, že chce povalit byzantinism, že chce vymanit se ze světa ramenářství a zbabělostí, to je přece jen výkvět naší pokročilé hniloby tzv. inteligence, naší bezmyšlenkovité podrážděnosti, tušíme-li rodit se něco antagonického, rušícího naši pohodlnost, naši reputaci, naši mnohaletou slávu a staroslavný už zvyk: nemyslit ničeho upřímně.

V Praze, dne 26. listopadu 1895.

A. Sova

Od vydání „Zlomené duše“ vlastním nákladem v r. 1896 poštěstilo se mi později pro všecky své knihy najíti nakladatele.

Od roku 1909 počalo vydávati mé Spisy veršem i prózou nakladatelství Hejdy a Tučka a vyšlo tu třinácte svazků, z nichž nejméně osm bylo úplně v době války vyprodáno. K novému jich vydání nedošlo, ač čtenáři se jich dožadovali celou řadu let.

Ve spisech vyšly:

Sv. I. Zápasy a osudy (2. vyd.); II. Výpravy chudých (2. vyd.); III. Kniha prvního zaslíbení; IV. Tóma Bojar; V. Soucit i vzdor; VI. Povídky a menší črty; VII. Ještě jednou se vrátíme; VIII. Žně; IX. Kniha baladická; X. Ivův román (3. vyd.); XI. Zpěvy domova; XII. Krvácející bratrství; XIII. Koloběh starostí a jiné povídky. Pokud mi bylo oznámeno nakladatelstvím, byly úplně vyprodány svazky III, IV, V, VI, VII, VIII, IX, XI a snad od těch dob i mnohý ze zbývajících svazků. Chtěly býti dle vzájemné smlouvy znovu za určitých podmínek vytištěny, ale byly pouze nakladatelstvím vedeny v seznamech jako „v tisku se nacházející“. Smlouvou bylo mi sice nové vydání pevně zajištěno, ale různými vytáčkami tisk jich stále oddalován. Obchodní stránka těch tahanic se mi zcela zprotivila a měl jsem na vybranou, věřiti dále slibům p. B. Tučka, a čekati do nekonečna, že přikročí brzy, „jakmile mu to poměry dovolí“ k novým vydáním, nebo se s ním soudit pro nedodrženou smlouvu, nebo uvolněné svazky bezodkladně předati nakladateli jinému, jak to smlouva připouštěla, když do určité lhůty bude opomenuto je vydati, anebo raději dáti přednost úplnému rozvázání smlouvy s p. B. Tučkem, jenž nabyl zvláštní rutiny v zanedbávání Spisů nejen mých, ale i jiných vůbec, jím vydávaných.

Bylo mi uznati, že obchodníkům, zaměstnaným obchody výnosnějšího druhu, nelze obchodovati pouhou lyrikou, i když by mohla býti zdrojem příjmů, soudě dle marných několikaletých poptávek čtenářstva. Rozvázáním smlouvy se mi uvolnily Spisy a všecky tyto svazky právě počíná znova vydávati dr. Ot. Štorch-Marien. Přál bych si, aby vyšly v době co nejkratší a těším se, že k nim brzy přiřadím knihy nově napsané. Tímto doslovem předmluvy k „Zlomené duši“ vysvětluji svůj rozchod s p. B. Tučkem, abych zdůvodnil, proč mi bylo hledati nového nakladatele.

V Praze dne 1. září 1922.

Antonín Sova

I / Kapitola z mládí

A kterak ty víš, ženo, získáš-li muže svého?

Aneb co ty víš, muži, získáš-li ženu?

Z epištoly sv. Pavla ke Korintským, kap. VII, 16

Žena svého vlastního těla v moci nemá, ale muž;

též podobně i muž těla svého vlastního

v moci nemá, ale žena.

Tamtéž, kap. VII, 4

I

Mé dětství? Moje dětství! Černou nití

smrt provlékla se jím. Tak přišla hrozně!

Tak drtivě! Tajně se připlížila

do rodiny jak hříchů starých přízrak.

Ty mrtvé sice lehce uložila,

leč námi otřásla a protáhla se

nečistě řečištěm našeho rodu,

v potomků srdcích sesedla se hořce.

Tehdy jsme obývali zpustlý statek

v údolí neúrodném. Zimomřivě

z třesavých osik do kraje se bělal.

Můj otec ustaraný byl a chorý,

chuďoučký patricij tohoto kraje

a lidem nerozuměl. Stále říkal:

„To zanedbaný lid. To tupý lid je.

A pověrčivý. Poťouchlý a zrádný.

A krade. Pomodlí se před krádeží,

leč krade. Kněz? Ničeho nepomůže,

Kristova slova, slova nezávazná,

ni paragrafy závazné, ni lidská

průměrná úroveň dnů pokročilých,

ni řvaní po osvětě, burcování

a slova smělejší, jež s koncem věku

do módy přišla… Hle, takoví lidé

jak Hunové zde, pod kultury svícnem!

Eh, Sibíř! Maminko, jaká to Sibíř,

ta Bílá Ves. Toť osud, že jsem poslech

toho neb onoho…“ Tak to šlo dále

jak články dlouhé, trapné litanie,

jak chřestění kuliček růžencových…

II

Leč hospodářství… Protivno mu bylo

se stýkat s lidem. Protivny mu byly

písčité, dlouhé rozvlněné lány,

na kterých vsi se bělávaly v dálce,

do nekonečna… Vymýšlel jen stále

a toužil po něčem, co obdiv budí,

měl záliby, jež statek trávívaly.

Tu jakýs chov on amerických kurů

si zavedl, perličky, které denně

sám krmíval, po dvoře chodě truchle

v trepkách a županu… Kdes po šlechtici

si koupil staré, tlusté, bílé klisny

s korunkou hraběcí na lesklých plecích,

neb kočár starý vyměnil za nový

kus lánu přidávaje; stále měnil

a stále větší přicházely účty…

Podivný, tichý, poetický slaboch,

z těch jeden, kteří tajně vlastencují,

leč tak, aby to nebouřilo panstvo,

jej nezavléklo v podezření, chodil

do oratoře hraběcího rodu.

Čet deník německý. Mou sestru poslal

k anglickým pannám. Tajnou láskou přilnul

k veliké Vídni jako tepně říše.

Mne na klín bral si, slovy velkých slibů

rozpětí líčil, kterak velká duše

obrovským rozmachem vyrazit musí,

vše z křídel shodit. Malicherná lnutí

k poměrům malým odsuzoval dlouze,

vše provinciálním a ideálním

mněl malicherným být, ten „těžký jazyk“,

jenž prý se dere na „Parnas“, jak často

ve společnosti mluvil. Oprašoval

řád jakýs často, aby pochlubil se

svým hostům novým, které štědře hostil.

Nejraděj míval druha, stařičkého

penzistu, který asi stejně mluvil.

Syn jeho počal milovat mou sestru,

osmahlou Láďu; aspoň se tak zdálo…

III

As devět let mi bylo… Zřím se dosud:

drobounký biret se sokolím pérem

já nosil, sametovou hnědou bundu

a kalhoty ze šedé látky, které

končily nad koleny tam, kde stužka

punčochy spjala modře pruhované.

Mně bylo tehdy nevýslovně teskno:

byl ještě čerstvý hrob mé první matky.

A proto jsem tu — druhou nenáviděl.

Mne nevšímal si otec… Ona byla

mladičká ještě… Živá, bujná, svěží,

jak cikánka ohnivé oči měla,

jakýmsi žárem divným rozžhavené,

jenž svítí stejně všem. Smích altu timbrem

po pokojích se nes, když volala mne

neb starouše… Leč já jí nemoh zvyknout,

divoký jakýs vkus, přepjatá vášeň,

s níž líbala mne, k pláči nutila mne,

ty kypré její, stále vlhké prsty

já nemoh cítit v kadeřích, já hračkám,

jež ona vymýšlela, nerozuměl.

Má bolest rostla, když jsem vyšel někdy

na dvůr a stáje. Staré, scvrklé ženy

oráčů, čeledínů brávaly mne

do učouzených, hliněných svých síní,

kde znal jsem všecko. Bidla pode stropem

a na nich prádlo strakaté schlo parnem

při otevřených oknech. Smrtník v koutě

vždy tikal někde na hliněné půdě,

kde děti válely se košilaté

a cvrček tónem vysokým sem cvrčel

od mlýnských vantrok, kde nebylo vody,

kde trosky kola mnohá léta hnily

otcovým hospodářstvím. Mlýnek dávno

stál opuštěn. A zde já u oráčů

rád prodléval jsem. Mívali mne rádi,

na dveře K + M + B + vždy já jim psával

a dětem rozdával jsem svoje hračky.

Sborem se často modlívali večer

a říkali: „Ah mladý pane! Pane!

Náš ubožáčku! Jiné časy byly

za milostpaní!“ Pak mne litovali

i sestru, některé, ty citlivější

babice plakaly, —já plakal s nimi…

IV

V tu dobu častokrát ze strany matky

jakýsi její příbuzný k nám jezdil

šeptavě mluvící… Zrak jeho plachý

hrál zelenavým ohněm. Oblečený

vždy výstředně, s kravatou rudou, na ní

vbodnutou elektrickou malou muškou,

jež večer svítila, mne zajímával

a touhu budil po obzorech nových.

Parfém vál z jeho žlutých rukaviček,

z cylindru bezvadného, ze řas tmavých,

lesklého kabátce a haveloku; —

kol mojí matky něžně obletoval

jí přinášeje trety… Vždycky dlíval

v salonku, zahradník kam plno květin

do polokruhu schválně rozestavil

pokynem matky. Tento člověk míval

vždy pro mne slovo, úsměv. Někdy knihu

mi přivážel. Tu párek bílých myší

mi daroval, jichž oči rubínové

červeně plály, tu zas brouky vzácné,

tu lastury a mušle. Já mu říkal

vždy „strýčku“… Nebyl mlád již… Také bledý

obličej jeho vadnul, dlouhé prsty

se zachvívaly jakous nervozitou…

Byl dětinský a zdálo se, že umí

vyhovět dětem… Mnohdy celé půldne

já při něm vyseděl jsem u klavíru

sleduje rány oktáv, cvrlikání,

žbluňkání tichých tremol, zvonky tercí

a těžké bouře pedálových kladiv. —

Mým otázkám obzory šířil nové…

V

Za parného dne jednou, když jsem seděl

u svojich úloh na zahradě v stínu

besídky březové, má sestra přišla

a němě, tupě, usedla si u mne…

Jak by jí srdce cosi užíralo,

vybouřenými, zděšenými smutky

jí oko hořelo, a svislé ruce

zlomeně visely jí podél boků…

Co je ti, co? Nu řekni?! Ale ona

se nepohnula v sebe zamyšlena.

Pak pohlédnuvši na mne s výtkou dlouze,

jak neulehčenou by bolest sama

bez svědků měla prožíti, zas zvolna

odešla, otázkou mou vyplašena…

Snad vyhýbala se mi? Já již věděl,

že nemíní se svěřit děcku… Věděl

jsem, kterak bojem těžkým strádá

a unavena dnes, jak lehne s pláčem…

Mne dráždilo to, že mne neuznává,

by svěřila se mi… Se zřejmým vzdorem

já vyhýbal se jejím zrakům, které

podivnou vášní hořeti se zdály,

a démonicky ze zarudlých víček

jak ohně za noci z listnatých lesů

tajemnou hrůzou… Bylo jí to líto?…

Mé vidouc odcizení, bázeň, vzala

mne do své jizby, jaksi ustaraně

vše snášela, co baviti mne mohlo…

Náš otec nebyl doma… Odjíždíval

s jakýmsi mluvkou z města. V politice

utápěl svoji energii všecku

a ctižádost tak šálil nezkojenou…

VI

Já nechápal jsem sestry… V rozbouřených

tragických vlnách, jež jsem nemoh tušit,

se utápěla světlá její hlava.

Já nechápal jsem vroucnost její lásky,

ba nechápal jsem, z jaké černé hloubky

děsivý její smutek rost. Tu pozděj,

když pomodlila se, jak jindy večer

mne zlíbala a řekla: „Nemiluj ji,

víš, tu…,“ a slzy její tekly horké

na moji hlavu… „Slyšíš? Rád ji neměj,

vždyť ona nemá nikoho z nás ráda,

ni tatínka… Já vím… Ty nesmíš vědět,

co já už vím…,“ s dětinskou upřímností

tajemství předstírajíc, odhalila

kus neurčitého mi náhle světa.

„Ne, nechoď k ní… buď u mne… Zdapak umíš

své úlohy? Pojď, půjdem na zahradu

a pohrajem si spolu… Nu co? Ruďo?“

A velkým, otevřeným okem, které

budilo úžas jasem nenadálým,

že trochu sobě ulevila, na mne

se zadívala, šátkem utírala

si plachá víčka… Její krok zněl lehce,

když tiše vyšla do zvlněných stromů

po trávě vysoké, ztemnělé rosou,

ostrůvky pryskyřníků postříkané…

VII

To bídáctví! Já mnil, že počla mučit

(jak slýchával jsem o macechách jiných)

mou sestru. Myslil jsem, že slovo příkré

nějaké mezi nimi vystřídáno,

jež rozvášnilo sestru… Vštěpované

se brzy objevily vzdorné vlivy

a křižovaly prudce mojí duší. —

Již sestru nespustil jsem z očí… Bázeň

mé srdce naplnila úzkostlivá,

pláč její dráždil mne a mlčelivost

mne děsila… Nablízku ní já číhal

na slovo, na úsměv, pramalou změnu,

na drobnou třeba událost, však přece

událost, která moc má srdce zvolnit.

Ta chvíle přišla. V čeledníku, v noci,

když zdálo se, že spím v ložnici vedle

(pruh dveří přivřených se žlutal světlem) —

se starou služkou rozprávěla ještě.

V přestávkách dlouhých zdálo se, že pláče,

co služka těšila ji: „Pánbůh chce to,

dušičko drahá.“ — Ale nezkojena

vášnivě ona žalovala, v prudkých

přívalech její pláč se v slovech tlumil.

„Můj Kriste Ježíši! Maria Panno!

Ke komu jít mám, když ne k vám? A komu

si postěžovat? Vám jen, moje zlatá,

vy jste vždy pro mne tolik lásky měla!

A teď mám bratra jen — ten však je dítě, —

a potom vás…“

VIII

Tu s ustrnutím slyšel

jsem věci hrozné. Jejich dosah celý

já nechápal, však cítil jsem, jak strašně

mi srdce bije a děs ve mně vstává.

Tma svírala mne a pruh žlutý dveří

se zdál mi zastíněný postavami,

jež protáhly se mojí fantazií.

Já vyrozuměl jen: Z jakéhos listu,

jenž pohozen dnes v trávě ležel v sadu

a poletoval pod okny a rosou

byl zavlhlý, to hoře sestra četla

služce, jež stará, čísti neuměla…

Náš host je psal, jenž mdle se smával, snivě,

po boku mém do kláves kamarádsky

tlouk, prsty klást mne učil, zpíval zašlé

podivné písně chvějným barytonem,

mně nosil bílé myši… On je napsal,

on, on… milenkou zval v něm druhou matku…

Tu více neslyšel jsem. Stromy křikly,

houk vítr, třískl v okno. Dusné noci

se mraky provalily mnohostupy,

zdaleka kdesi bouře rodila se,

déšť ztemnil siné světlo. Zvučnou hudbou

okapy crčely tak jednotvárně,

švířící drůbež zapištěla bázní.

A s hlavou vztyčenou já slouchal v pláči,

však marně, marně! Jako kočka tiše

s kahancem náhle sestra na práh stoupla

plaše se rozhlížejíc, polekána,

a konejšíc mne, uzavřela dveře…

IX

Déšť chmurný potom nastal. Zmlklým ránem

zahrada v dešti zalitými okny

mrzutě, matně sem se rýsovala,

na loužích dvorem žluté nebe chvělo

se větru vlnami. V nich brouzdaly se

špinavé kachny líně, kolébavě,

pes ovčácký nos zdvihal blíže stájí.

A tu já neobyčejné jsem věci větřil,

jež mžikem sběhly se… Vzhled dvora smutný

se plnil postavami za úsvitu.

V halenách režných pobíhala čeleď

klepajíc dřeváky. Jakýsi hrozný

sběh lidí zřel jsem ráno kolem oken,

jak s výkřiky a úžasem se rojil.

Ne, sen to nebyl. Jaká divná úzkost

mne přepadla, když ven mi zakázali

vyjíti! Též ta naše šedovlasá

a uplakaná, dobrá, stará chůva,

tak dobrá vždy, pojednou zabránila

mně vyjít. K smíchu! Chůva zakázala

mně vyjít?

X

Pátral jsem. Pak řekli večer:

že ona zemřela. Ta, kterou z duše

jsem nenáviděl. Zemřela! A divný

já úžas cítil, jak to všecko možno,

když včera jsem ji viděl? Jak to možno?

I pocítil jsem touhu všecko vědět,

leč nemoh jsem. Mne okřikli pak zkrátka

mne stále hlídajíce, mysl moji

hračkami konejšíce… Kterak hloupé

to připadalo mi a kterak smutné.

Já pohřeb čekal jsem. Já chtěl ji vidět,

chtěl ukázat ji. Neodbytné prosby

jen suchým odepřením vybouřili

ku dotíravým vzdorům. Otec přijel,

zmateně chodil v zlobném, němém žalu

jak stín a zavřen, návštěv nepřijímal…

A salon zamkl se. Já neviděl jsem

pohřbu ni kněží… Neviděl jsem lidí,

jen sestru plachou, posupný hled otcův,

podťaté kroky jeho. Doma zavřen,

i sestra, já, my všichni… Týden minul.

XI

Mně bylo, jak bych musil vykřiknouti,

otřásti něčím, utéci, já vězeň!

Mne uděsily bledé líce sestry,

modlitby její, přítomnost ta těžká.

I učitel můj nedivil se skoro

(jenž ze sousední vesnice k nám chodil),

že pro vše kles můj zájem zhasínavý

jak oheň v krbu, který slabě sténá…

Ven, ven! Mně počalo se stýskat příliš

po ní, jež záhadně tak zmizela mi,

(víc zvědav byl jsem, než ji nenáviděl!)

po jejím příbuzném a po klavíru,

po jeho darech, na něž jsem se těšil,

po jeho láskání, jež přijímal jsem

vždy rozmazleně, toužiti jsem počal…

XII

Tu jak by všichni zbavit se mne chtěli,

mne zavezli do vzdáleného města

po krátkém čase… Město černé bylo

s tou branou obrovskou, kde hoši hráli

s pokřikem v míč. Nápisy starodávné

na bráně budily svět zašlý ve mně,

cimbuří stará, podloubí tu v slunci

se leskla večerním a zhasínala

a divný ruch tu výskal… Mladí hoši

s knihami chodili tu večer. Lampy

hořely tiše, jasně tak a dámy

se smály, velká kašna na náměstí

crčela, jakous touhou po domovu

mne mátla píseň, ze zahrad jež zněla

restaurac otevřených… Lidé zvláštní

mi připadali… a já seznamoval

se s přáteli novými na chodnících,

jež ve škamnech jsem ráno viděl… V bolest

mou jakýs paprsk velký svítit počal

nadějí nových, starostí a práce, —

— mne nikdo nehlídal zde, — netísnilo

ovzduší pláče; prsa šířila se

hrdostí; samostatným, tichým sněním

já počal duši svoji naplňovat,

své nitro tišit, — ah, to staré město,

vzdálené město miloval jsem příliš!

XIII

Leč bolest záhy zaklepala, přišla,

a ústy cizích lidí rostla ve mne,

a bez milosti strašné noci obraz

čas obnažil mi zcela. Podrobnosti

i souvislost i podklad oné drámy

já zcela dnes již pochopil: On vlákal

ji tenkrát v noci k sobě rozvášněný,

milenec dávný, láskou rozhýčkaný

a poblouzený blízkostí, již přála

mu příbuznost, vášnivě po ní prahna.

Byl otec chorý, nevšímavý stařec;

leč ona jako cigánka, tak svěží,

ji snadno získat bylo, když se vzala

minulost, přísahy, žár jejich lásky,

jež hynula…

XIV

To dosud vyčtu z listu,

jejž našla sestra tehdy, dala mi jej

do půle roztržený, jako vztekem

zmačkaný. Pozděj pochopil jsem.

On s rafinovaností, drzým čelem

psal vášnivý list naší druhé matce, —

zel z listu fin de siècle. Nervozita

a podrážděnost, prospěchářské cíle

zvláštního milovníka této ženy,

jež i jej milovala. Dávno v městě

jej milovati musila… On žvatlal

v něm sladkými a nedbalými slovy

a zapřísáhal ji minulou láskou,

jež nezná mezí, obětí ni bázně,

ohledů jakých. „Milovali jsme se,

viď, drahá, v prvním jaru svého mládí?

Do smrti milujem se! Jak to možno

zapřít, má duše? Ne, jen upamatuj

se na tu zimu loňskou! Muž tvůj ‚dobrý‘

až příliš, kterak sedal podrážděný,

zemdlený v lóži divadla a mluvil

impertinence. Nemohu ho vidět,

odpusť mi, drahá! Ale tehdy přece,

když předstíralas nemoc, když jsi tehdy

zůstala v Praze sama u své tety,

my byli jednou sami. Pamatuješ?

Ty ležela jsi celá bílá v krajkách,

v poduškách, černé rozházené vlasy;

já na pelesti postýlky jsem sedal

a hladil tě. A tys tak bledá byla,

tak bylas krásná, když jsi churavěla,

a léky, jež jsem podával ti, trpké,

s úsměvem bralas, hlavu pozdvihujíc…

A potom, víš, — když tenkrát za večera

my toulali se, jak jsi uprositi

se dala, mou pak celá, celá byla,

tvá duše i tvé tělo! Tehdy plaše

jak letěla jsi po širokých schodech

hotelu předměstského, obávajíc

se stínů. Probůh, nezapomeň, drahá,

na tuto noc. Ty jsi tak slibovala,

ty jsi tak přísahala, a já věřím,

tys dosud moje! Nech těch tvorů hloupých,

hlupáčků zanech! Nech onoho starce,

tvá bída hůře skončí. V nepohodlí,

v rodinné zmatky kráčíš. Poslyš, vzpomeň

mých polibků a objetí, mé lásky,

zas celá moje buď. Vždyť kruté časy

dolehly na mne, drahá! Pochopíš to,

nebudeš klnout mi? Nebudeš vinit

mne z ničemnosti, svévolnosti, drahá,

když svěřím se ti? Jenom tenkrát ještě

ti psáti musím. Rozerván jsem, bídný,

mne tíží hříchy jak balvanů trosky

a ony rostou a já — stojím, stojím!

Má láska k tobě neznala však míry!

Já jmění nedbal jsem. Nedbal jsem dneška,

ni zítřka, nedbal světa, jenom tebe

když moh jsem milovati! Lichvářští psi

kus po kuse mne roztrhali, — budiž,

mám pocit klidu. Vím, že ukrotím je,

kus masa shnilého až před čenichy

jim hodím, — svoje tělo. Není moci,

jež mrtvolu mou vykoupit by mohla,

ni peněz již, o něž bys oloupila

hlupáčka svého v prospěch mojí věci,

jak jindy předtím. Nechci! Trápí život,

mne mrzí život! Nemá pro mne ceny…

Nač tedy dále jíti, drahá duše,

když není vykoupení? Byl jsem dobrý,

kdys v mládí. Teď již není ideálů.

Teď Boha není! Ničeho již není,

má schopnost, energie, ta se zvrhla,

kdes v hospodách změkčile zdržela se,

plačtivě upíjí se… Konec! Konec!

Než, chceš-li rozloučit se, přijď dnes večer,

přijď jistě ke mně…“

XV

Tenkrát přišla tedy.

Co dál se dělo, záhadným je dosud…

U skříně kredenční, vzad nakloněna

o hranu její ostrou, na koberci

ležela hlavou k zemi. Na rtech jejích

křik zkamenělý odhrnul jí zuby,

že vyvstaly… Ty ruce křečovitě

jak by se vztahovaly k němu, v hnědé

kaluži krve žloutly její vlasy

a hlava zsinala špinavou křídou.

On ze židle, jež u klavíru stála.

se skácel blíže ní. Hluboká rána

mu v spánku pravém zela… Ruka krví

se zaschlou svítila, slepené vousy

po straně pravé ježily se ztuhlé

a víčko zapadlo. Tam otvor prázdný

po oku uzavřelo… Pod hlavou mu

ležela černá hlaveň revolveru…

Jakási polka Steeplechase obstárlá

tu na klavíru byla rozestřena,

a obě svíčky hořely prý ještě

ve svícnech klavírových…

II / První láska

I

To nejvroucnější mé knihy

list bude zežloutlý,

tak dlouho se nehnul, až zakroužil nyní

a sprchává zvolna a tlí;

pad, ve vzduchu otočil se,

byl krvavý onen list!

Pad v podzimní mlze a dusivé páře

do stříbřitých rosou míst.

Ne, nechci, by zhola tak zašel,

dnes též chci vzpomínat!

Pláč její tak nebude bouřiti prudký,

když zví, jak měl jsem ji rád…

Že někdy — a dávno, — to bolí,

jak pohled na zvadlý květ;

znám, ženám co list je, květ uschlý

pro hymnický vzpomínek vzlet!

Mně také vzpomínek třeba,

ať hruď se mi rozděsí

tím žárem bolestným, vulkanickým

jak sopečné otřesy!

Tu urazit nechci lásku

a přezírat světlé ty sny,

tu důvěrnost, která jak pohádka zašla

v svět pozdní morózní,

ty široké průhledy v dálku

do neznámých obzorů,

ty perspektivy tak melancholické,

třpyt blouznivých hovorů…

Dnes, sosák, stlačený křikem

humbuků rozpínavých,

svůj úřad si odbudu s tesknými zraky,

prázdnotou usínavých,

pták pokroku, bolest mi na prsou leží

svým křídlem z olova; —

snad ještě že červánky čekám

nad bařinou domova, —

i uléhám… vstávám… zatím se pozdí…

Než zimy mé uběhnou,

při tlapkání myší, při svítání mdlém,

chci dopsat povídku svou…

II

V té červenohnědé jizbě

jsme před léty deseti…

A záclony hnědý svit třesou

v líc tomu dítěti…

A nebyla ani starší

tak mnoho. Nebyla,

ta blondýna útloučká v pasu

a trochu unylá.

Líc s důlky podlouhlou měla

s tím bělem rozdechnutým;

nos ostřejší vlnou se lomil

pod čelem klenutým.

Snad trochu germánské rasy

v té bylo bytosti,

jí modré se měnily oči

dle nálad a bolestí…

Šat šedý, vonící měla

po nočních fialách,

ty ruce dítěte nepokojné

v zdrobnělých konturách.

Jak host se svou starší sestrou

vždy skromně usedla

v tu červenohnědou jizbu,

kde ticha se šeřila mdlá…

Tam vzadu se stmívají lesy

za střechami rudými, vzadu

a žloutnou louky do dálky

a topoly staví se v řadu,

nic… Jenom to náměstí ploché

a vrabců cvrčení,

nic… Jenom ta oslnivá

hra červencových dní…

Zde řekla mi: „Poslyšte, pane

(mně bylo sedmnáct let),

to bylo by zábavné jíti,

se do lesů procházet…

Já včera si vykládala

francouzské karty, včera,

já celou noc nemohla usnout

až do ranního šera,

a pojednou přišlo mi smutno,

já plakala, bláhová!

Pak celou noc seděla u mne,

ta stará Blažková!

O čem jsme si povídali?

To povím vám pozděj snad,

i co mne tak mrzelo příliš,

chcete-li poslouchat!?“

Tak žvatlala… Pak řekla:

„Ach, komu jste patřil, komu,

když zemřela vaše matka,

před léty, dávno tomu?

Já veselá budu… Snad soucit

vhod může časem být, —

své řeknem si příhody staré

a chcete mi uvěřit?

Zda čtete verše? Chci půjčit

vám ty, jež jsem opsala,

já v dívčím ústavě ráda

je tehdy čítala…

Ty dejte mi úlohy staré,

mám ráda váš rukopis,

ten dejte mi podivný herbář,

jenž pro vás cenu měl kdys…

A třebas chcete-li, ještě

jej doplním rukou svou,

váš děravý, chuďoučký herbář,

brr! latinu šedivou!…

Vy nějak se zdáte mi plachý,

blíž sedněte, smutek váš zmizí,

o Praze vám povídat budu,

když jste tak zamlklý, cizí…

Jak zakletý princ se zdáte

mi s těmi úsměvy…

A když jsem už tolik řekla,

teď mluvte, bavte vy.“

III

Tak poznáváme se brzy

a dosud před zraky mám

ty hodiny rokokové,

jich tikot sem-tam, sem-tam…

Hrá zelený přísvit květin,

jenž vzdouvavě v oknech se chvěl

a stojan nalevo stojí

s hříčkami barevných skel…

Zde mnohdy, když osamíme,

se potká zrak po divech lačný;

to odejde sestra mladší

neb otec ponuře mračný…

Zde jednou se usměje dlouze

a chytá ruku mou;

pak jaksi se zarazí, leká

a mluví šelestu hrou:

„Tak poslyšte… Abych vám řekla

(a cukla nervózně rtem) —

já nikoho neměla ráda,

nikoho před bohem…

Mně říkali, že jsem hrdá,

a to byla vina má celá,

já churava byla jsem dlouho

a jako noc omrzelá,

v té samotě štítil se lidí

můj drážděný, žalobný pláč,

ni kostel já neměla ráda,

a modlit se? Nebylo zač…

To proto snad, proto, že v městě,

v té směsici tekoucí vřavy,

krom zájmů svých pražádný člověk

se nad žalem nezastaví…

A dokud cos nesžírá, dokud

žal první nezaúpí,

smrt, láska neb neštěstí, nemoc,

tak tupí jsme, tak tupí…

Až u vás teď… (snad vás mám ráda?)

mně smutno… snad vás mám ráda?

že neusnu s modlitbou za vás

a úzkost mi na srdce padá

a teskno mi při klekání

a teskno, když večer se schýlí,

mé dopisy jsou tak divny,

jež družkám píšu v té chvíli…“

IV

Jak sladko je na sebe zvyknout,

já jdu a přichází též,

jdu zahradou — za růží bílou

se modrají stuhy, kam jdeš…

Jdu, na housle improvizaci

zabouřím jásavou,

již slyším zdušené kroky,

jež v pěšinách se hnou…

Jdu, toulám se šerem, bych zlaté

to prodloužil snění, jež zpívá,

za kmeny kaštanů světlá

z tmy ona kývá mi, kývá…

Kde ona, tam já, kde světlo

těch zorniček přivřených,

a rukou delikátních

kde prsty, stisk prstů mých…

I jednu lekturu máme,

v ní shodu… Jak může to být!?

Buď vysmějeme se oba,

neb stejný vzruší nás cit…

Nám stačí jen slova veršů,

v ně hloubku vkládáme sami,

jen hudbou když melancholickou

zní pochod rytmů známý.

Nám podzim se líbí lépe

než jaro… Líp mračen tíž,

sníh, vichřice, cosi nás blíže,

blíž cosi pojí, blíž…

A lampy veselé plání

při kamen praskotu,

při františků vůni a jablek

míšeňských sykotu.

Nám cesty se líbí pusté

a úzké u skrčené vsi,

v tom rámci vzdálených lesů,

kde v dálce jen štěkají psi.

Tak sebou jen okouzleni

a zájmy, jež ten snad znal,

ten šťastný, první kdo láskou

a čistou miloval…

V

Za neděle jednou dlouhé

a plíživé slavnostním chodem,

my našli rytiny staré

v té knihovně, děděné rodem…

Ty v otcově bibliotéce,

kde ležel prach sluncem se chvící,

jak náhodou octly se (odkud

již nemohu, nemohu říci)…

To vše, co v nich zežloutlé vřelo,

nás sblížilo, do duší

nám padalo humorem, vřavou

neznámých ovzduší,

vsi Brouwerovy, hospody veské

výskotem zvučely,

nad Douovy žánry změkčelé

shon Tenierse zdrsnělý,

tu zřel jsi kraby a kupy

ryb Snyderse, — slatiny

a lesy Hobbemovy,

Ruysdalsovy mariny,

Van Dyckovy sladké paní

na cello hrající

a Hoochovy holandské jizby

s paní nad přeslicí,

a Wouwermannovy koně

na vojenských táborech

a Cuypovy břichaté krávy

do dálky hledící…

Tak listy šustily… Šťastna

v tom koutě ztraceném,

se na mne vzepřela zlehka

suchoučkým ramenem.

VI

Tu jednou společnost přijde,

žert samý, humor a smích.

Les! Paseka bude vonět

po jahodách červených!

U lesního zříme lišku

na řetěze vyplašenou,

jak přebíhá teskně a hryže

klec svoji drátěnou,

my vidíme vprostřed luhu

tu studnu s okovem,

kde ve vodě možno zříti

les tmavý, nebe v něm.

Tu myslivna stála, ryvíz

zavoněl od plotů.

Zde společnost seděla ještě

při kytary břinkotu,

při brnkání kytary,

při smetany doušcích svěží,

při vytí psů, jichž ozvěna táhlá

po vrcholech sosen běží…

Zde u této lesní studny

blíž zahrady, kde rudnul mák

a ze všech stran lesy kryté

(v tom tichu, kde netiknul pták),

já políbit chtěl ji poprv

podloudně v krouživý vlas,

ó kterak se bránila, ohně

vyšlehly z dlouhých řas

a prudce ňadra se zdvihla

jak vlnou tajemnou

a hněv se v zornicích tavil

zděšením přede mnou…

„Ne!“ vzkřikla. „Ne, nechci,“ — a bála

a bála se pohledů mých —

a slova teď vázla; jen šumot

zněl větví zhýčkaných.

Ah, úpěl jsem, kterak to možno?

Zda přec mne miluje? —

Leč ona jak z kamene byla: —

teď konec všemu je?

Mně sevřela vášeň hrdlo,

pláč v očích lítostivý,

mně hořko bylo a hněvno

a zmatek škrtil mne divý,

pryč musil jsem, pryč — až kdesi

mi neznámým pod lesem

já do mechu zaryl svou hlavu

a hořce plakal jsem…

VII

Tak zbaběle… Vskutku… Eh, k smíchu

ten výjev barokní! —

Jak dítě já dosud byl čistý,

leč tak se už nevrátil k ní.

Neb ve mně to bouřilo tehdy,

stud, bolest a podezření,

však okouzlení víc rostlo

jak světlo jarních dní.

A jako bystřiny horské

má vášeň v srdci mladém

v ten proud se sbíhala, rvoucí

již všecko svým prudkým spádem.

Tak neznámých pocitů řeky

z míst vytryskly neznámých snů,

mou myslí hřměly a srdcem

přes záhony dětských dnů,

hloh dětinství a šípky čistých

těch růžových snů mých rvaly

a karmín modřínů — světlý klid

mi rmutem postříkaly,

ó rychlým se rozplynul rytmem

mé mladosti příběh, jak pěna, —

to první se ozvaly strasti,

jichž počátkem žena, žena…

VIII

Ne… Bez ní… Oh, bez ní… Ó jaký

to mohl by život být? —

Jak somnambul já se vrátil

do dědiny. Měsíční třpyt,

noc světlá se měkce pila

do doškových, modravých střech,

přes cínovou plotnu luny

se teplil obláčků dech,

a vblízku kolem mne domů

šla stáda kolem stohů,

jich strakatá břicha se houpala

a vlékly se oblouky rohů,

prach, trávy vůně, — bič práskal,

tmou vřískala hlasů směs

a bukot kovový zmíral, —

vše smutným se zdálo mi dnes,

jak výroční trh je děcku

když vozy odjedou

a bedny klapají šerem

a všecko prázdní se tmou…,

pár papírů větrem šustí

a kroky prázdnem již znějí

a dítě sedá si v koutě

bez hračky, již odvážejí…

IX

Zda spí již? Ó nikoli… Z okna

se na modrou dívá ves,

stín tmavěl na pozadí světlém…

Jak ruce zkřížila dnes,

jak povadle na nich ležela

ta hlava zcuchaná!

Já pod oknem přešel, tak zdála se

jak paprsky uspaná.

Ah, vášnivé výčitky ve mně,

jak možno… Již před ní jsem stál,

pod oknem se bělaly bezy

a měsíc nehnutě plál.

„Vy? Jděte!“ s výčitkou šeptla,

to kaprice pouhá byla,

„hle, zde máte moje čelo,

já všecko již uvážila…“

Mně bylo všeho tak líto,

tak zticha zaúpěla,

ret odhrnut nad zoubky cukal

a brada se dojmutím chvěla…

Tu v zápěstí obnaživ ruku

já řek: „Hle, tak miluji vás!

Zde špendlíkem vbodáno jméno

je vaše na věčný čas, —

ah, bože!“ Nad římsou okna

jak tehdy sehnuta stála,

mne chytla a vášnivě s pláčem

mne tehdy zulíbala…

X

A bylo to kouzelné léto,

to kouzelné, rozpjaté, vonné

a plným souzvukem znící

jak ze dna lásky oné.

My mnohdy se prořekli někdy

v hře pouhé, chvílí tou

že důvěrnou vteřina zdála se,

tak příliš důvěrnou…

Ne, ona se nestyděla

za naivní nápady moje.

Však tajemství naše teď měla

již klidnější krize a boje…

To byly kouzelné večery,

co hluboké planulo nebe!

V snech prvních romantik bývali

jsme začarováni v sebe.

Dle slibů plachého blaha

my svými chtěli jen být,

jen sobě my patřiti mohli

a sebe jen ocenit…

Být takovým věrným soudruhem,

tak houpat ji v divoký let,

až praskavá houpačka úpěla,

to nikdo nedoved!

Ty tance na sadě, na horách,

když západ has zlatistý,

běh za vážkami, ty v jetelích

se krčící čtyřlistý!

Ty návraty z výletů v noci,

kdy do deště ohně plají,

kdy rámě jsem tisknul jí pevně

na samém vesnice kraji…

Pod topoly rozšuměnými

kdy jsem ji líbával,

co déšť na deštník promoklý

mrzutě bubnoval…

A všude nás plnila štěstím

ta blízkost vzájemná,

ty pokradmé plaché styky,

mha bolestí tajemná…

XI

A dny se střídaly, běžely

a podzim zaburácel —

pak šípky rudly a v polích

se jeřáb na slunci chvěl…

Den přišel a Homér mne vzbudil…

Na míle se plížící

již do školy studenti sjížděli

se krajskou silnicí…

Teď biče kolem nás práskaly

v slunečných podzimních dnech

a staré se matičky loučily

a hoši v hovorech

ve voze na kupách peřin

slavnostně zdravili

a staříci s dýmkami v ústech

se lišácky tvářili.

Pak zbýval jen den! A tehdy

k nám přišla naposled…

Tak smutně se rozloučila,

zavlhlý slzami hled…

Jak matrona starostlivá

když o příštích rocích sní,

již znala daleké město,

ty učence okresní;

ji lekal poťouchlý páter,

ten farizej s žihadlem v rtech,

jenž o svůdnosti žen kázal

nám na exhortách všech,

a ředitel, v paralelách

jenž mluvil kousavých

o otcích, nomen a omen,

o zvrhlých individuích!…

III / Pražský román

Prospero:

Hleď, abys slovu dostál, laškovnosti

nepouštěj uzdu; svaté přísahy

jsou slámou v ohni krve. Zdrž se lépe,

sic, slibe, dobrou noc!

W. Shakespeare: Bouře

Doch die mich am meisten gequälet,

geärgert und betrübt,

die hat mich nie gehasset,

und hat mich nie geliebt.

H. Heine: Lyrisches Intermezzo

I

Zavířil sálem kvapík. Jako vichřice

rozházel chumle polétavých hlav,

tisk boky k sobě, ruce lehce spjal. —

Ty bílé ženské obnažené ruce,

a šíje bílé s leskem umrlčím!

Míjivé barvy párů tančících,

laštovčích fraků, ženské nahoty,

krouživě ve zhroucené elipse

se střídaly; ta masa pohnutá

až ku plyšovým křeslům otáčela

své rozvášněné vlny svítivé

nádherou šperků, leskem toalet…

Tu zpitvořená těžká elegance

s nádechem vyzývavé frivolnosti,

tu první květ, jenž teprv rozpučel,

tu rezignovaná, zestárlá krása

s tou unuděnou vráskou kolem rtů…

Gardedám teplé oči obřadné

hleděly na ty páry míjivé,

vše hořelo modravým světlem lamp,

sloupy a fresky, pozlacený strop,

měnivých lustrů těžká dekorace.

Obstárlé dámy, páni plešatí

za křesly — ohlučivý orchestr —

vše bylo fantastickým průvodem

k pocitu, jímž se vpíjí pohlaví

tím náruživým sežehnutím ramen,

k pocitu vůní ramen bělostných,

šíjí a hrdel, rozpálených lící

a polétání svislých kadeří,

k pocitu tvarů měkké ženskosti

při oddýchání ňader zdvižených

a horkých dechů uvolněných rtů…

To přišel také čas radostí mých;

ty přišly dny, kdy vášní rozbouřen

já v radovánkách viděl život svůj

a zkolébání jakés poetické.

A láska mládí — ta jak ubohý

stín tiskla se do koutů srdce tmavých

a ustoupila, bledla rozšlehána

silnými dojmy první mužnosti;

titěrně směšnou zdála se mi být!

A přišlo to, jak jiskra zašlehlo;

hlas jiné ženy kdy jsme poznali,

vlnění hrdých kroků, postavu,

jež nade všecky nejkrasší se zdá.

A žena ta je nejduchaplnější

a nejkouzelnější, tak vznešená!

Jak vichr do světa a ohnivý,

já troufal jsem si celý zvrátit svět

svou láskou, revolučním blábolením

o nejrůznějších v světě otázkách,

a všecko šosáctví já na dlani

měl vyloženo, tisíc jasných pravd.

II

V tom sále při vlnění párů tančících

já seznámil se s ní. Vlas měla havraní

a malá ústa přísně sevřená

a ironicky rozžhavené oko,

výsměvné poněkud a dráždící…

Podlouhlý ovál subtilní té tváře

jak mramorový, truchlivý tak byl

a bylo potřebí doň život vlíti…

Můj mozek odpočíval… Cifry, systémy

a každá čtená věta, každý hlas

jen prázdnou pustinu a ubohou

a nudnou chvíli bez účele nes,

vše byla ona a vše život v ní…

A tehdy ve mně ona jarní bouř

ve víru tance rudým bleskem vzplála,

když jsem ji tisknul v lokty chvějící.

Neb sladké oči měla vysmívavé,

těkavé, prochladlé, černé jak noc

veliké oči! Tělo s grácií

tak z dětských právě dospívalo let

zrychleným vzrůstem… Kouzlo lilie,

přes noc jež rozkvetla, v tom vlnění

nalitých ňader sál jsem každým rytmem

a jejich horké zavlnění, vzdech,

i výkřik, šept, a prsní, altový

hlas, jenž mne upomínal na znění

rozezpívané violy d’amour

když umělec sám nadšený v své jizbě

se nechá unést largem naříkavým, —

hned měkce, hned s úsečnou laškovností

a temperamentem tak přelétavým

nástroje psýché mění bohatou:

tak ona…

III

Pak se stala tíživou

má první láska. Léta uprchla,

ó dlouhá léta! Dětská láska má

docela vyvanula, jako v jaře

v den jeden vytratí se fialky

a jejich vůně neucítíš v stráni.

A její dopisy jen budily

mou bolest, — ona nezměnila se;

vždy toutéž frází blouznila a totéž

milujíc dávno, stejný měla svět,

jenž nešířil se, — a jenž s roky pomalu

mi cizím, nudným a bez zájmu byl. —

Můj život skokem, jistou evolucí

zporážel modly mládí, — kterým ona

se dosud klaněla… A trpěla

teď nevýslovně, — přišly těžké dny

a s nimi doznání, že oba sobě

již nemůžeme nikdy rozumět

a světy naše že se rozdvojily.

Ona tak lpěla na všem, o čem kdysi

jsme horovali, jakous kulturu

citů a vizí, lkavých nadějí

nechala bujet v srdci. — Žila tak

jak před roky a snila právě tak,

na místě stála, jako mnohé ženy,

doufajíc stále… V jednom změnila

se bytost její: stárla, stárla, stárla…

Při každém bezděčném já zřel to setkání,

neb při náhodné svojí vycházce,

když z okna kývla smutným pozdravem…

IV

Být otrokyní mojí toužila,

choulit se u mně jak zděšený pták.

Cos velikého o mně snívala…

A každá moje rána, každá bolest,

mnou způsobená, takou nebyla,

aby to všecko podlým nazývala…

Ale ty její divné pohledy,

zlomené řeči, tiché dopisy

s podzimní barvou, byly plaché již

jak ptáci, kteří chtějí odletět,

jen kdyby mohli!… Oh, jen kdyby mohli!…

Však nemohli a křídly znavenými

se chtěli utlouc aspoň šíleně

a padnout k nohám mým… Již nevím jak…

Leč delikátně, upřímně a vřele

jsem psal jí často o té divné lásce,

o lásce dětí, která v mužný věk

vyvála z duše… Pozdě pochopila…

A nadobro tou ranou rozdeptána

se zmátla ještě víc…

Mou lásku děcka

vznítila kdysi… Ale lásku muže

já nemohl jí, nemoh, nemoh dát…

Mne trápila ta velká písmena,

vbodaná do mé ruky; maniaků

a rudokožců jsem si spílával…

V

Teď… Záhadného toho démona

s vysmívavými zraky podmanit

já s celou vášní chtěl jsem vzbuzenou…

Já úmysl měl, toho démona

s chladnými zraky sevřít v náruči,

až bolestí by slzet musila…

Ji vyhléd jsem si za svou… K ní a k ní

jak k budoucí své ženě pohlížel

jsem žárlivě a s divným zbožněním,

mé návštěvy se vlékly nekonečné…

Den každý tenkrát, za vánice zimní,

když vozkové tam venku práskali

v zvonivý soulad noci nastalé,

do intenzivně světlé světnice

já vstupoval, jak známý, milý host,

jenž baví a je baven…

Hůlku moji

odňala s lichotivým smíchem děcka,

jež odvčíra mne nevidělo; čapku

si brala k sobě blízko, na klavír,

kde nejmíň měla být… A zábava

se starou tetou rozproudila se.

Ta z pražské, staré byla rodiny,

kmenovní jakés ještě, staromódní.

Němčina moje zkomolená třásla

se v jejích usměvačných, drobných rtech

s důrazem opakována. A všichni

my smáli jsme se dlouze, šosácky…

Pak blaženě jsem srkal číšku čaje

při Dvořákových tancích, které hrála

nevěsta moje trochu těžkopádně…

VI

Při tom všem užíval jsem života,

jak dav rozumí prostě: užívati,

vše to, co jiný dělá. Ne snad hýřil,

sil ztrácel, bouřil právě přepjatě,

na piano, do prázdna v divokých toulkách.

Já ovšem připletl se s kumpány

ku mnohé noční tragikomedii

i krčmy vytlouk jsem a ženy prodajné

jsem poznal jako jiný smrtelník,

ve flirtu lehkém tlouk se kavárnou:

myslil jsem, že jsem originálem

svým suchým vtipem…

VII

Denně docházel

jsem k oné záhadné mi bytosti,

jež ženou být mi měla… Zdálo se mi,

že neznám ještě celé její duše…

Snad nízká bytost, inferiorní

já tehdy proti ní jsem vskutku byl!…

Již prvé týdny, co jsem sedal u ní,

výr skuhravý mi v hnízdo mozku sed,

výr, který ptá se: Proč? A jak? A co?

Dost času! Času dost! A čekal jsem

výbuchy její, náruživé sny,

jež po mně ruce vztahovaly by;

já myslil, že ji musím umučit,

když nepřišel jsem, nebo zamlklost

když vyčkávavá sedla mezi nás

a přesycení z každodenních rozmluv,

jež dřív jsem nechtěl zbarvit důvěrně

až ona sama touhou ubledlá

se prozradí a láskou vášnivou

vybuchne slzíc, a až celé peklo

bolesti její ke mně sníží se.

Ta samolibost moje romantická

hluboko zahustila kořeny.

Tak večery míjely při čaji

v hovoru staré tety… V rozpravě,

jež k desáté se vlékla hodině,

den každý já se mrzut poroučel…

VIII

Čas míjel, já však nepokořil ji

k výbuchu lásky, o které jsem sníval.

Spíš byla neklidná a pomatená,

jakýmsi vnitřním zmatkem pobledlá.

Své prosté oddanosti snivé kouzlo

ztrácela pátravějším pohledem

otázek vyčítavých beze slov.

Jakýmsi vysmívavým pátráním

už dorážela každou návštěvou

na obrat bezúčelných návštěv mých.

A neříkajíc ničeho, již brala

mou předstíranou veselost a vtipy

za lehkou minci… Jedno chtěla jen,

co žena chce: rozhodné jedno slovo.

A tak jsme otrávili duše své, —

musila také zemřít láska naše…

IX

A ještě dál jsem hrál si jako žonglér,

svou nepřítomností já donutit

jsem chtěl ji k vřelejšímu tónu, zkrotit,

já hlupec chtěl jsem zkoumat sílu lásky, —

a zatím sám jsem ranou sražen byl

a pokořen za něco málo dnů,

v té právě době, kdy jsem vynutit

chtěl peklo její lásky vášnivé,

a podmanění její otrocké!

Tu bolest moderního člověka,

jenž ztratí lehce vše, co nejdražší

za jeden okamžik a z důvodů

své hrdosti se lhostejně dál tváří,

já zanedlouho musil prožíti…

Neb potkal jsem ji… Ah! To peklo žárlivostí!

V průvodu muže, jehož banální

já duši znal a před níž jsem se chvěl.

Nějak se zalekla, že zrychlila

své kroky. Nějak rozčileně počla

mluvit a smát se… Volně přešel jsem,

hvízdáním pitomým bouř svého úžasu

jsem hleděl utišit, poklonou ledabylou…

X

Ať milují se! Ať!… A já je vídal

pak často spolu tam…, kde procházela

se se mnou kdysi… Jako šílený

já říkal nechť! A doma plakal jsem

a plány měnil. Kolik dopisů

pak psal jsem, roztrhal, jež začínaly

otřelou hluchou frází.

Ale potom sám

já to vše naivním a blbým shledal;

já z nestálosti usvědčit se musil.

Též kdysi miloval jsem! Ale v ní

se jistě, jistě nezachvělo nic,

ta struna, již jsem toužil zvířiti

bolestí vášně, touhou hladovou, —

eh, krása bezduchá! A všecky dopisy

jsem ničil uklidněn… Leč chodil jsem

se dívat na nábřeží, kudy šli

vesele, bezstarostně zavěšeni…

XI

A tak jsem chlácholil se: Byla mělká

a obyčejná přece jenom duše!

Ba, vzplanutí teď svého nechápu!

Teď je mi dobře. Nikým neklamán

si budu žíti, hezky opatrně

se pobouření čivů vyhýbat

a lidem v ničem důvěřovat nechci.

A svoji vinu na své okolí

jsem svaloval a odvykat se učil.

XII

Hle, jak si přispíšil, ten hrozný člověk,

po způsobu chasníků venkovských!

Tak jsem si odlehčoval, odhazuje

pozvánku snubní k jiným pozváním…

V dnu deštivém, kdy onen sňatek byl,

slunečno mírné přehánělo se

přes ulici, jež vodou svítila

a po nažloutlých chodnících a zřídlých

akátech, jež tu stály nahrbeně,

a nuda, nuda na předměstí ležela.

A koně fiakrů hrabali v mokrou dlažbu,

před kostelem se v dešti kupili.

Já též jsem projel řadou povozů

a zastavil se před schodištěm chrámu,

černavé, oprýskané, smutné stavby,

zamlklé v přítmí stromů opadlých.

Jakési tenké hlasy tiše zpívaly

a od mše zvonky zněly… U vytržení

ve vozu přítmí olamoval jsem

ořízku zlatou snubní pozvánky.

Leč nemoha se dočkat, v rozčilení

bál jsem se, spatřit ji, když z kostela

se zavlnily davy k odchodu…

Já na vozku jsem křik a poručil

odjeti rychle! Myslím, slzel jsem

dokonce, proč? Vždyť ani tenkráte

mne ráda neměla. Jak cynickým

jsem šklebem odbýval ten celý život,

v kout fiakru schoulený tenkráte!

Co na tom záleží! Co žena, žena!

Co hloupá láska a co přátelství?

Snad cit a myšlenky? Co svazky pokrevné?

Co drobné radosti a boje svízelné?

Den dnešní kupříkladu? Malým vše,

soukromým obchůdkem, věřte mi, přátelé,

a za život to všecko nestojí…

IV / Intermezzo: Smetanovo kvarteto „Z mého života“

I

Jak opilý ze síně koncertní

jsem s hlučícím se davem vypotácel…

Klapala sedadla a koule lamp svůj modrý

žár utlumily. Různé zápachy

voňavek třásly se nad chumly zvířenými

šálů, v něž dámy zahalily se…

Ještě jak pizzicatem v sále cvičebním

kdes vedle housle něžně zalkaly

pod prsty umělce, jenž zveselen

potleskem bouřlivým; s laškovnou vervou

smích sonórní se zatřás; sluhy hlas

rozeschlý; mazlivý hlas dívčí tiknul;

a široký proud městské společnosti

se začal náhle volnit po chodbách,

ztlumený koberci…

Noc byla jasná,

v tvář dýchla azurové, mrazné nebe

a pronikavě lesknoucí se sníh.

Tam ze schodiště proudem valila

se mračna strakatiny velkoměstské,

kočáry hrčely a dvířka bouchala,

klusavý koní běh se ztrácel kamsi,

do ulic mizel s matným hrčením.

II

Oh, podivné, kouzelné kvarteto,

to geniální rozbouření duše,

ku mužným vzruchům bytost bodající!

Dech jeho velký ještě se mnou jde,

žár, bouře mládí, humor, melancholie

a tužby těhotné a utrpení,

sny mladých extravagancí a měkké

lichotné spousty láskyplných slov,

noblesy tiché a zas drsné bouře

mi rozkládají v duši akordy;

a pak — ten hrůzou končící se tón,

jak ve výšce by zůstal viseti!…

— — — — — — — — — — — —

III

Životu zemřel s rezignací filozofa,

když slyšel jen tón jeden vysoký,

když přátel hlasu nezaslech, ni hřmění

orchestru neslyšel, ba ani ne

zem kdyby zřítila se s rachotem,

jenž neslyšel hry vlastních rukou ubohých,

když plála světla nad užaslým davem,

jenž neslyšel potlesku, ani výsměchu,

jen mozkem sledoval vše těžce churavým,

dle taktů v něm taktovkou svojí mával

nad hrajícím, obrovským orchestrem,

sleduje živé, němé pohyby

v představě pouhé mnohotvárných zvuků,

stál v mrtvém, nepohnutém tichu svém…

IV

Ó mistře, mistře, báseň tvoje velká,

s níž kupčit chodíme po velkých trzích,

jíž kulturu svou vystrkujem na krám,

bohužel celá, celá není ještě,

v ní schází ještě poslední tvůj vzkřik

člověka, který ve tmě zákeřné

se pere s děsnou svojí chorobou

a lapá po tvoření křečovitě

a lapá chvíle — v prázdnotě své hluché

a lapá světla v pustém prázdnu mozku,

po tónech hmatá, — ale ony náhle

jak omrzelí, šklební sluhové

vykradou palác a jej zapálí,

jej opustí a pána v zuření

a v bezvědomém, hrozném úpadku

kdes v síni na podlaze ležet nechají…

Ó mistře, nesmrtelné tvojí básni,

v níž není pražádného pošklebku

těm psům, jež trhali tě hlupstvím, sprostotou,

zločinně úpadek tvůj pečetíce,

v níž není výčitky těm, kteří tebe

ústrky přivítali z Göteborgu,

ó mistře, nesmrtelné tvojí básni,

ten děsný konec šílené tvé hlavy,

o mříže blázince jež utloukla se,

to konce ukončení ještě schází,

ó, to tam schází, to tam schází, mistře,

můj mistře, odpusť, ale to tam schází…

V / Smutky peripatetika

I

Je zima, sněhu měkké spousty

strou na chodníky povlak bílý.

Plyn žlutá, matná kola hází

na dlouhé řady bílých chodců.

Je týden světlý před Vánoci; —

to jakás horečka je Prahy,

v ní všude smrčky lesem voní…

A z čepic domů načechraných,

z arkýřů civí sněhu spousty

svým únavným a lesklým bělem…

Řad světel žloutne modrým vzduchem,

jenž mží se zimním po ovoci,

a na chodníky zapadává;

ze zašpiněných restaurantů

a z knihkupectví, ze řad krámů,

z výkladců světlo proudy jásá

a věci v nové barvy spřádá…

Koberce měkkým plyšem svítí,

filigrán zlatý ostře blýská,

mlékově perly matně skví se,

svit drahokamů ostré hrany

jak nemluvňátko olizuje,

tak šlehá, až mi oči slzí.

Za třeskotu krámových dveří

se valí řeka promenády;

velikým tokem lidé spějí

z úřadů svých a těsných krámků…

Děvušky v šátcích, chlorotické,

se skočným krokem hrnou z dílen

tak vesele a uličnicky,

se smíchem proletářské chásky.

S žargonem zpěvavým a kvičně,

s pepickým tónem loučí se tu

děvušky v šátcích chlorotické,

tenounkým hlasem křičí „sbohem“

jak stříbrný by padl zvonek

se stolu na kamennou dlažbu.

Volavka ve tmě krouží sama,

v upjatých šatech, pudrována,

ten zestárlý pták prostituce!

Jdou páry v sebe zavěšeny,

jdou, míhají se po chodnících;

sníh svistí měkce, padá, padá,

tak v táhlých, velkých vločcích padá…

Vousatí páni kol se sunou,

přetloustlí páni oddychují,

mráz rozkvésti dal jejich lícím.

Buržoa s vousy špičatými,

s grandezzou vážné důstojnosti,

jdou vlasatí tu studentíci,

zvědavě, důvěřivě hledí!

Žid švadroní kdes po německu,

řve, koketuje přes ulici;

dav buršů míjí, čapky v oči,

pod kandelábrem blikajícím;

jakýsi herec prozpěvuje

z Falstaffa kousek oblíbený,

jak sám by z této komedie

starému utek Shakespearovi,

zvědavě za ním kandidátky

s velkými bloky naslouchají.

Embryo poety tu přejde,

či malíře či virtuosa

a liánovitými vlasy

měšťáky straší udivené,

vidiny svoje plaší, plaší…

A radost, síla bouří ve mně.

Tak neznámý a uzavřený

jak noc ta, která právě vzchází,

jdu slyšet ruchy, kterak hasnou,

jdu slyšet Prahu ztichající,

ochablou, chystati se k spaní.

A kouře doutník za doutníkem,

slyším, jak odliv její slábne

s odbitím pozdních, nočních hodin,

tak melodických, utlumených,

jak v horách kdesi zasněžených,

těch hodin, jimiž noc chce žíti!

Samota její, prázdný ohlas

té zimní, rozvětřené noci

jaksi mé touhy uvolňuje…

Ony svým volným spádem bouří

v noc, v níž jak přízrak rokokový

pod měsícem se město bělá,

kde tmavnou kusy holých ulic

jak vyhlodané rakoviny,

když vítr závěje si kupí

a dlažbu mete šelestivě…

Kdes dálným krokem dlažba duní,

tím krokem, který v dálce zmírá,

až utluče se v křivkách ulic.

Snad ples je kdesi? Zarachotí

jen kočár, nebo drožek světla

kdes v dálce křižují se bleskem; —

poslední tramvaj kdesi jede,

tesklivě zvonky prozpěvují;

hubené koní siluety

na přídách domů přehoupnou se…

Ty, noci, budiž velmi dlouhou,

tys jediná má přítelkyně,

krev moji stydlou rozjařuješ,

ty rozsvěcuješ moji lebku,

ty hýbeš kostrou automata,

dáš rozžeravět moje srdce

na rudé výhni denních strastí…

II

Ty stará kleci, těsná Praho,

ty s bezhlavými patricii!

Tvá plemena dvě vedle sebe

jen žijí silou nenávisti.

Vkotveny, opřeny o sebe

dvě národnosti, zlobou doby

se hýbají, a rvou se s celou

elementární energií.

Překrásně z paláců tvých páchne

již feudální shnilotina

a z byró Tvojích opatrná

se dvojakost dál rozbahňuje.

Měšťáci tvoji, dobří lidé!

Bez plemenných a ostrých známek

dědí po syslech zvyky syslí,

v dvou živlech, kde jak třeba plují,

kde možno záda hrbit, hrbí,

kde možno drzým být, jsou drzí!

Eh, měšťák! Dobře v teple sedí,

ten měšťák počítá své zlatky,

ten měšťák skrblí, upíná se

již před potopou sociální

a karikuje konec věku…

Ba, tenhle měšťák, dobrý člověk,

ten Prahou nikdy nezatřese:

on vidí ve všem darebáctví…

Ty stará kleci, těsná Praho,

ty s bezhlavými patricii!

Dnes inteligence jsi peklem,

jež sama sebe pranýřuje,

jež sama sebe obnažuje,

jež na kasty se rozděluje

za snahou: rozdupat a zdusit

své šosáctví a farizejství.

Vše jitří se a z bahna toho

čpí mrtvoly a nové hlasy

se nesou k lepší budoucnosti.

Bolestným tónem sarkastickým

smích mládeže se rozvolňuje,

lučavkou žíhavou a trpkou…

Jen tak ta hrozná, stálá bolest

dá lépe zahnat se a strávit,

ta bolest příliš pronikavá,

jež mnohdy v noci spáti nedá.

Oh, mládež moderní, jíž všude

žár ohně schází, jež má ale

šlechetný, ostrý, pevný nožík

prosáklé jedem analýzy,

ta věří pouze jednou, jednou!…

Smát učí se tak, sotva ráno

do ruky vezme časopisy

a úvodníky přečte. Staré

si spočte řadou došlé fráze

té opoziční vegetace.

Ta mládež umí omakati

své všecky velké reky zblízka,

tak zrovna jako buržoasti

své malé denní události…

Nevěří mládež pouhým slovům:

jak, co a kdy se může řešit,

jak, co a kde by mohlo padnout; —

viděla mnohé, mnohé srážky,

viděla zbaběle již prchat

i odprošovat, ujišťovat…

Ne, v Čechách není žádné víry!

Poznala onen planý plamen

a planý zápas bez myšlenky.

Eh, mládež zoufale se směje

svým příkrým tónem sarkastickým,

zří s nechutí na svoje mluvky,

na chytráky a na šplhavce,

v koleji necítí se doma,

tam čpí to zlobou, udavačstvím…

Ó něco prohnilého v dánském

je státě… A tak nevíš, že je

ta doba nějak příliš vážná.

Vše k úsměvu tě dráždí, lechtá,

ba lidé také humor mají

neobyčejně vyvinutý

od oné doby, co už možno

se smáti všemu. Co už nelze

uvěřit ani jedné duši

po českém království. Co všecko

zní jako humbuk, fráze, fráze…

Ty sotva rozhlédneš se, poznáš,

že je tu všude příliš mnoho

i popuzené ješitnosti,

i obnošených exemplářů

byzantinismem marastických!

Ti dávno obvyklý tok všeho,

života, umění a vědy

ku slávě své a ku prospěchu

jen svému starou cestou vodí,

tou starou, osvědčenou cestou,

na jejímž konci prázdno zívá…

A mládež těžce stůně, stůně,

obětí řady spotřebuje

pro uplatnění nových mozků,

a rve se, šlape, k světlu touží

a štve se k činům, popohání

nejasnou dobou programovou!

Zpět nemá času ohlédnout se,

k budoucnu proráží si cestu,

až pod pěstěmi nahé pravdy

se shnilé třísky rozletují…

— — — — — — — — — — —

Noc mlčenlivá mrazí do tmy.

Sníh bílý padá, padá, padá;

mé kroky odměřeně znějí,

jak závaží by hodinové

tikalo v holých trámech věží…

Zhluboka pod zamrzlým pláštěm

ztišené řeky, oddychují

jak obílené jezu pády

pod mostem dole v zátočině.

Noc, dobrá moje přítelkyně,

své vločky sype osvětlené,

zvířeně, zdlouhavě se vlekou

bolestné duší epištoly,

fin sièclu odvar pelyňkový!

Mráz šlehá, řeže světlou nocí.

A cítím, kterak nedočkavě

já žízní práhnu po pramenech,

po čerstvých, poctivých a svěžích…

VI / S rozpitvanými nervy

I

Konečně! Diplom můj, jenž válel se

po úřadech, ohmatán lhostejně,

protekcí jakousi mi život způsobil:

za stolkem zeleným si přivykat

na divná akta, která dokumentují

dno společnosti. Děsné příšery

z nich vystupují, hrozná skutečnost

suchými slovy hlásá historii

zbloudilých duší lidských. Hrozná symfonie

spletených řevů, o nichž nezdálo se

nejrafinovanějším básníkům,

krvavé sběři románové chátry,

jimž idealista se vyhnout umí

kouzelným kruhem svým, svěcenou vodou

a farizejstvím svého učení!

Bizarní, těžkopádnou hrůzou svou,

pochody záhadnými způsobeny

lidského mozku, vrství se ty zvuky:

Písknutí škrceného novorozeněte

na hnoji stáje; vzlykot dítěte

nedospělého v loktech zhovadilce;

smrtelný chrapot lidí vražděných

ze msty, při loupeži a zloby zpěněním;

a žeber praskot, vazů zlomených;

křik tonoucích; svíjení otrávených,

krev na všem, stydlá krev! To všecko zní mi

ze spisů v uši slovem suchopárným,

řve po zjasnění záhad, po pátrání

vzruchů a vzniků, po zdůvodnění

příčin, vnikání v těžké ovzduší

schopností, zvrhlostí a poznávání

jednotek lidských… a já klidně musím

ty křiky řadit podle paragrafů…

„Jen žádnou sentimentálnost!“ se zakřikuji…

II

Jsou tiché, dobré úřednické duše

a všichni ostatní jsou dobří muži.

Nervózní trochu. Teď již poznali,

že vše je vlastně pouhé řemeslo…

S jakousi láskou naučili se

na paragrafy lepit zločiny,

na zločiny pak články paragrafů.

Neb život nemůže stát nad něčím,

něčím se obírat, s něčím se piplat,

nad Hamletovou lebkou zastavit se,

blábolit hlouposti a posléze

se nechat unést citem…

Konečně

co zvrhlosti a bídy tělesné

a duševní se samo přihlašuje,

klepe na dveře plné věznice,

po teple, po soustu, po něčem řve,

co život svobodný by nikdy nedal!…

„He, pravda-li?“ Šéf rozplašuje mi

mé pochybnosti a mne zaučuje.

Konečně! Eh co! S klidnou důstojností,

jak tito byrokrati otřelí

bez příchylnosti k nějakému národu,

výš, výše toužící do centra říše,

kde kariéra široké má tlapy,

se stáváš úředníkem zděděným,

člověkem praxe, jak se krátce říká.

Člověkem v jistém smyslu váženým…

III

Zdá se mi však, zločinu nechápu

jak jiní druzi! Zdá se mi to denně,

že bez talentu, bez chapadel jsem,

bez pátravých, citlivých tykadel,

bez smyslu taxovati bezpráví

i velezradu, a tak všecko to,

co dneškem hýbe rmutem spodních vod.

Má hlava třeští mnohdy, divoce

se rozskočiti chce, mé srdce bije

jakousi úzkostí, má prsa sevřená

chorobou nikdy nepozorovanou

(či zdá se mi jen?) hypochondricky

mi pobolívají…

IV

Eh, směšný, směšný, směšný,

zbabělý strážce zákonů a toho,

co pokoje zvem záštitou! A vskutku

ke všemu nemocný jsem. V prsou mých

ložisko bolesti se usadilo,

pekelné hnízdo, v němž se zrodila

má černá úzkost… Lékař poklepá

a usměje se bezstarostným smíchem,

dá naučení: „Milý příteli,

to není právě nic. Však to, co mrzí vás

(co říkal jste mi), tím se netrapte,

to všichni bychom umírali tady

nějakou všeobecnou bolestí

se trápit tady! Nezmůžete pranic!

Snad málo spíte? Mnoho přemýšlíte?

Toť vskutku hloupé. Za ty všecky krámy

vám nikdo ani krejcar nepřidá,

sám o sebe se starejte, je doba

zlá skutečně! Sám hezky do tepla

se posaďte a nemyslete na nic,

o rozporu své duše s činy svými

a se svou praxí. Ostatně je pozdě

a měl jste si to dříve rozmyslit,

než studia jste počal… Dosti jinde

se najde místa, jinde začněte…“

V

A rozpor mojí duše s povinností

se vláčí se mnou jako černý stín,

mne okřikoval, chechtal se mi drze,

mně život znechutil i přátele,

zelený onen přeplněný stůl

a obligátní, vysušené tváře,

i zvonek předsedův a dusnou síň.

Též oni řekli mi: „Vy churav jste

a jaksi povážlivě. Mrzut jste,

pohněván, hubnete…“ A lékař zas

jen řekl: „Nic, to nic… Leč můžete

se povyrazit. Na jih zajeďte,

zanechte úřadu… Tak citlivým

by čivům mohl Meran prospěti,

ten vzduch, to slunce, měkké ovzduší…“

A přitom na stůl hlučně bubnoval,

před ženami mne varovati počal,

hru „Syčáky“ mi odporučil pro zasmání,

vyjížďky časté, dlouhé procházky,

a tělocvik a vůbec nečísti

knih ani žurnálů a mezi lid

se podívat a poznat, co tu je

rozporů duše s povinnostmi, co

tu pouhý zvyk jen vyrovná, co jsou

dvě slova: ústupky a praktičnost.

VI

Prokletá choroba! Ta stiskla mi

pořádně prsa! S trapnou úzkostí

já poslech; na cestu já pustil se

bez oné radosti zvolněných dětí

a vězňů svému trestu uprchlých,

na cestu bez plánu a bezděčně

já pustil se s odvahou samovrahů;

dlouhými echy černé zoufalství

se ve mně ozývalo vzdálené.

Oh, uniknouti na čas, na čas jen

z ústředí, které otrávilo mne!

Zářivou nedělí jsem odjížděl,

nedělí v podletí již odjel jsem

za touhou neurčitou… V prsou mých

seděla nemoc ještě nezralá,

a třepala mnou tiše, zimavě,

žluť listů spadlých dala tváři mé…

Vlak supěl, duněl, brzda zvířená

v stanicích skřípala… A vagon můj

se prázdnil… plnil… Tichým večerem

lucerny oči svoje krvavé

blížením nádraží jak většily,

v můj černý kout se na mne dívaly.

A průvan, jenž se protáh s cizinci

vstouplými, čerstvý vzduch vždy otřás mnou,

zvonečky cizích nádraží a světla,

v daleku roztroušená po stráních

a blízkost měst, jež spala v noční tmě…

„Ne, nejsem přec tak nemocen… Oh ne.

Eh, kam s tím Meranem! Není tak zle,“

já myslím si… „Eh, Meran — to je k smíchu,

pro souchotinářské je neduživce,

leč já jím nejsem! Ujistili mne,

že nejsem jím, a pak to dobře vím;

na prsa klepu si, — zní to jak zvon! —

je třeba rozptýliti myšlenky

a zabořit se v jiné ovzduší,

to je to všecko…“

VII

Černých myšlenek

zda přece zbavím se? Tak žlučově

a podezřívavě, jak vrány táhnou

mou horkou lebkou, kam se jenom hnu…

Šosácká Vídeň vzbouzí ve mně vztek.

Špinavý kanál krotké Vídeňky

můj smích… Ty chrámy, domy, pomníky

mne dráždí, že bych všecko rozkopal,

ty stavby obrovské a divadla,

muzea, obrazárny! Rozkopal

bych také shnilé Čechy naposled,

až by se jejich blbé peníze

rozkutálely jinam…

VIII

Ohé, oh,

proč přes Kras jedu? Jedu? Hrozivé,

jak vybělené kosti balvany

a pusto, pusto, němá jen tu kleč

a jaké ticho… Dlaň je políčko,

před bórou ovroubené kamením,

by neodnesla je… A obzor balvany

jak lebkami se bělá rozžhavlý.

Eh, musí hrůza být v tom opakování

zde dnů a nocí, bez ukončení,

to mlčenlivé, hrozné vycházení

a zapadání slunce, hrůza velká

v tvém zamyšlení, jímž si představuješ

i nekonečnost věčna, ono míjení,

těl střídání, jak všecko kamsi mizí,

i výkřiky, otázky, folianty,

jež věkem hýbaly! Tu prahmota

se skoupá chechtá parným slunečnem

a tam dál — překypuje prodajná,

koketně vnady načechrá, klín plodný

nabídne, obohatí, mozky zmarní

a jinde rodí lidstvo věčně bídné,

svou neplodností zpečetí jich osud…

A otrokyně Neznámého pána

nevlídná, nepřátelská, němá leží

lidskému pokolení, ve svévoli — — —

— — — — — — — — — —

IX

Proč při těch černých vždycky myšlenkách

se při lži přistihuji? Vždyť já chci,

chci žít a dýchat! Musím dýchat zde

opojný výdech citroníků, moře,

zem krásnou užít pro ten kousek žití,

jímž plíce tvé se chvíli rozdouvají!

Chci vidět, lichotně jak lísá se

to nedohledné moře k patám Terstu!

Podivný západ hoří jiskrami,

obrovským sloupem chví se na moři,

jej přetínají bárky lenivé,

parníky Lloydu táhnou špinavé…

A kolem přístavních výběžků mol

rybářské bárky řadou kupí se,

až v město sáhají a do ulic

zablýsknou v slunci plachty lanoví…

A podivný ryb zápach parnem vlá,

parnem, jež nehne se tu na korzech…

Italky černé ovívají se

a prostovlasé v davech míjejí. —

Co? Hudba náhle zazní piazzou,

ho, vesele!… A ucho nastavíš

do vřavy té a dlouho posloucháš,

zvuk slovanský že jediný se ozve…

X

Špinavé schůdky z kopce táhnoucí se

v baráků směsi, puch a parný výpar,

pichlavé staré baby pod Castellem,

ti rybáři, již oplachují ryby,

žvýkají melouny! Vše je mi odporné

při výhledu na volné moře, svobodné,

zde bída ta, — a dál ta panoráma!

Ne, nechci k arzenálu! Nechci! Nechci!

Já pravím: nechci! Jakýs divný vztek

zas rozdoutnal se v mrzuté mé lebce

a já se zašklebil: potopa po mně…

Evropa! Civí ve strnulém tichu,

národy stůňou, vroubky přibývají…

Vavříny seschlé dávných bitev hnijí,

a bude brzy třeba v týl si vpadnout!

Měl jsem se podívat, pochválit, uznat,

kdy člověk zcivilizuje se zcela

již v druzích vraždění? To záhada je…

Za houfnici vyměnil pušku, pušku

za smrtící zbraň, která sto ran hrozných

vypálí v minutě… Odhodí píku

a palcát odhodí a karabinu,

meč ostrý raděj nastaví ti k hrudi!

Nebude kouře, jenž by zahaloval

oběti smrti. To už bude šlachta.

Leč dějepis hřmít bude o hrdinách

ve školských škamnech. Jaké pak by přec

příklady mohly lákat dětskou mysl,

než hromadné ty šlachty z vůle krále,

jenž špatně poobědvav, špatně chápal

kýchnutí kolegy?!… He, he…

XI

Dál věky půjdou

v znamení bláznů, a když slepým vzmachem

zavanou křídly, nebudou již čítat,

zda smetou červa nebo miliony.

Nechte mne… Nemocen jsem skutečně…

Nepište mi…, ať aspoň nepředstavuji

si vašich zdravých tváří… Co jen dělá

má první láska? Ustaraná tak

tam sedí u okna? Ne, dneska bych

neprchal od ní, vyslechl bych ji

a chtěl ji pochopit… A dneska bych

rád u ní zemřel… Hloupý Insarov

a hloupý Turgeněv!… Skutečně hloupý,

ač miluji jej… Když tu v Benátkách,

v té smrduté, rozpadlé pohádce

po Rivě Schiavoni kráčím dnes

jak Insarov, já nechápu, co mohlo

jej tady konejšit?… Mně zdá se puch

bažiny zelené, ty sešlé domy,

jak by je tisíc právě lupičů

vykradlo v noci, jako ironie

na trosku moji, sloupy báječné,

budovy, paláce, z mramoru chrámy,

jak moje zpráchnivělé iluze

a vše mně připomíná bídu mou…

Jak anachronism to mrtvé město

živoří jako básník zestárlý

na loži smrtelném… Tvé cukají

zpuchřelé svaly… V puchu leží tu

snění tvých mistrů! Již tě zalily

účelné doby! Strojů rachotem

svět kolem hřímá, myšlenkou a prací

a shonem budoucnosti, životem,

nadějí smrtelníků bláhových! —

Eh, ty, mé prázdné hrudi podobno

i mozku mému, kde je iluzí

krásných a vřelých, řítících se v nic,

tys protivno mi, tiché město ty

i v lagunách tvůj hřbitov truchlivý!…

XII

Zlá horečka mne dneska schvátila,

když na lavičce kdesi na Lidu

já pozoroval parník obrovský

chedíva egyptského… Zrak já přivřel

jakousi mdlobou, mně se zdálo dnes:

Tah kání míjí nebem zlatožlutým,

vybledlým, mírným vzduchem nepohnutým,

noc světlá vzchází… Měsíc fialový

(ach fialový!) dole na bařinách

groteskním bodem v třtinách otřásá se…

Mně zdálo se, že ve výšce kdes trčím…

Pak padám zvolna… Zvolna… Letím z výšky,

ne, řítím se a rychleji a rychlej

za kadencí divější stále hudby

svištivé hrozným pádem… Nevidím již,

bez smyslů jsem… A náhle propast cítím,

v chladivé bahno bořím se až ke dnu

a stojím již a vydýchnouti nelze…

A hmatám kolem… A tu se mi zdálo,

že nahmatal jsem vedle něčí ruku,

jež teplá ještě cukala a svislá

visela dolů… Stiskl jsem ty prsty,

oživly na chvíli a sevřely se…

A jinam hmát jsem, holou cítím páteř,

a maso, kterak z ní již padá, padá…

A hrůzou umíral jsem, zdálo se mi…

VII / In urna perpetuum ver

Řím… měl úctu k duchu, k obyčejům a právům

každého národa, byť tento i sebe nepatrnějším byl.

Michelet, La bible de l’humanité

Bývají lidé, kteří se klidí z toho světa,

nevyloživše všeho zboží svého.

Montaigne

I

Urození páni! Dobrodinečkové! Hrabata, knížata!

Tak žebrák mezinárodní ječel

v křižovatce setmělé aleje v městě lázeňském,

jež zmrtvělo parným večerem. Hrabata, knížata!

Pak na pikolu jakous pískal a s čepicí k zemi se klonil,

své oči leklé sledě do davu upíral.

I přešly davy a zanik hlas… Jen promenádou vířil

Strauss titěrným, houpavým rytmem valčíku,

valčíku, jenž půl je vzdělání velkoměstských žen.

Světla rozžehnutá v stromech se třásla,

do modravých kol mžikavých lamp větve padaly

groteskní zelení nepřirozeně zbarveného listí.

Mušky se vznesly s trapnou výškou tónů

nad mojí hlavou. Hvězdy blýskaly nocí.

Sám usedl jsem stranou, kde hudba vířila tlumeně

a blízký ropot hovorů se srážel v směsici.

Hořkost, mrzutá hořkost, hluboká hořkost,

sesedlá jako krev zdupaná na místě zápasu,

kouřila dech svůj otravný v samotu moji.

Jaké pochybnosti vloupaly se mi do duše!

Úzkostné osamění víry mé, snů mých, řeči mé,

ve vření cizinců vléklo svá sražená křídla.

Zde Čechy — nejsou už Čechy, zem tato není zemí naší.

Zde dobrodružné výdělkářství s pohodlím se zahnízdilo.

S tím nátěrem vznešeným, mezinárodním

poskakuje podnikatel, peněžník — kavalír,

poskakuje služebná, ochočená havěť,

poskakuje hoteliér slovy sebevědomými,

sklepník pod verandou hotelu, paštičkář v nároží ulic,

prodavačka květin, mandoletář vychrtlý.

Nevěstka mezinárodní se drze usmívá,

švadroní kupec úlisný. Mezinárodní kněz

chodí vyprovázet strávené diabetiky,

mezinárodní lékař dívá se v odulé obličeje,

klepá na prsa, sípající nedalekým koncem.

Mezinárodní houslista bouří tónů vzlyká nad tím vším…

A ti všichni, skoro — slovanského původu,

necítí již bolest nad ztracenou pohádkou svého vzniku,

jim lhostejný celý systém zcizování,

jenž liánovité, své hrozné úponky,

přes horstvo hranic rozestírá, sem, sem, blíž, blíž,

a roste, vřezává se provalenými hrázemi.

I chodím krokem nezvučným, přemýšlím,

po písku pěšin chodím, cosi nedomysliv hrozného

a smutek roste můj. Jak horečně mne bolí tyto dny!

Oh, uražená čistota mých tužeb naivní!

Iluze smazané kapkami pelyňku!

Jak mne bolí, zříti krev, propadlou odcizení,

více než nemoc má, úžasně v konec se chýlící,

jak mne dnes bolí konsekvence života lidského,

již chápu a nemohu proklínat:

Donuceni ústředím, podlehli za honbou po skývě chleba,

trpně či dobrovolně; synům jich

nová morálka národnostní, nová řeč k dobytí chleba

nová kultura otvírá své perspektivy,

jim vzchází nový domov bez lítosti nad starým,

nad starým domovem, jejž nepoznali…

II

Brzy našel jsem přítele v návalu prvých dojmů…

Churavec-melancholik. Ctíme svou bolest.

Proud nového života hýčká mne tu a konejší

a šťasten jsem jeho přátelstvím…

Je příjemný hotel z černých kamenů, zelení obrostlý,

ta pavlač, kam veselost polí se dívá,

ta nálada vzduchu, padajícího skly skleníku

na okna, kde se ubytoval.

S tichou láskou jeho paní bdí nad jeho churavostí,

s láskou trpitelky, vědomé jeho konce. Nevidět na ní, že trpí,

jen v zvucích klavíru to vycítím a v pohledu,

jímž do kolébky na synka se dívá.

Nechápu, jak jsem zdomácněl… Té bídné paměti!

Unaven a nedůvěřiv ke všemu,

bázliv před zmijemi, jež líhne parná naše doba,

předrážděn sliby nesplněnými,

k smrti unaven, bez víry k lidským pravdám,

ke spravedlnosti, již rozhlodal červ lidské samolibosti,

a tak již nemocen, že zlobným úsměvem

pohrdám světským vladaříčkováním,

já vskutku nevím, jak jsem zdomácněl…

A myslím, že i hlas můj skoupý pozbývá drsnosti,

když šeptá: Milostivá paní! Jaká to kouzelná sonáta!

Však mne už netěší… A ještě číšku nastavuji rukou nepevnou…

III

Bezmocný a unavený divák,

u jejich dítěte oddýchám rád navečer,

když letní noc nám kreslí oknem otevřeným

svou panorámu domů, věží v obzoru.

U dítěte, jež na kolébce spí,

mi volno, u dítěte mého přítele.

Jak mívá sladké sny, že v očích veselých

jiskřením tráví moji melancholii!!

Sněhové ruce na mne třesou se

a úsměv jeho rozpíná má křídla svázaná.

Na ně tak často myslit, je mi volno zase

i trpko zároveň… Hle, atom budoucnosti

v něm ukrytý spí pod bělounkým čelem. —

Čas přijde též, kdy v těžké akordy,

jímž pláče národ můj, splývati bude,

jak bystřina svěží, jasná sluncem,

do vzbouřeného padne moře!

Tak často v černých myšlenkách mi připadlo,

že zvláštní jakés bezpráví jej stihlo,

malého tvora, že se narodil

v národě pokopaném!

Záře rasy nesvítá mu v duši,

nekolují krví prvky vědomí o síle,

hotová zralá kultura velkých národů

nebude mu údělem.

Přišel jen mezi nezkušené plavce,

kteří plachty vyvěšují do špatné pohody.

Přišel mezi zištné snahy, chytráctví i nerozum,

který chce slovy spoutati bouři živelních pohrom.

Tak slabým tónem v koncertu všelidstva

a přehlušený přesilou se ztrácí

křik šesti milionů, jejichž dítětem

mu osud určil býti!

Tam pracovat, kde jiní národové

již všeho nabyli. Tam se hrdlit,

kde jasné právo každý slepec vidí.

Tam očišťovat mechy cizáctví!

Tam ještě vzbouzet slovem křísícím

svědomí vlažných mas,

kdy mozek, který předběh události

po pozitivní práci křičí!

Tam zvykat si na paskvil přátelství

sbratřených rodů, horších nepřátel?

To všecko čeká na něho, a on se usmívá?

Snad příliš černě vidím. —

Kde skoky čekal jsem, hlemýžď se vleče…

Snad srdce mé, poraněno neprůhlednou dobou,

v níž zvůle mocných rodí násilné skutky,

snad přílišná láska oči mé kalí,

snad hnisají ve mně nezdary časových otázek?

Nastala doba, kdy ve voze šosáků jako hlemýžď vleče se

pokrok a pokoj státu. Zpátečnictví nabubřelý duch

otěží vládne na nedohledné doby,

trpasličí politika ve vnitru národa

kramářskými kejkly mámí hladové duše,

bezhlavě diktuje, neseje, nežne,

a cesty, cesty naší neubývá!

Zde v bázni o ztrátu vlastního blaha

zašlápli hlupci myšlenku:

„Popřejte chleba! Zbudujte silnou kulturu!

Dbejte o své duchy! Pracující ruce! Tak ani píď prsti,

žádná lavina, žádné převlnění odpadlíků zcizených,

žádná moc, žádná bouře nenadálá

neodnese širokým řečištěm dějin!“

Ten však, jenž zde se usmívá,

nechť roste s mládeží, jež vše to pochopí!

Ať právem zasměje se mému zoufání!

Rty odhrne nad žalem neposvěceným

podrážděného diváka století přešlého

a soud můj váží jako výkřik v mlhách,

dožité, nezdravé minulosti…

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text sbírky Zlomená duše tak, jak byla vydána nakladatelstvím Aventinum (Ot. Štorch Marien) v Praze v roce 1922 (3. vydání) jako 3. svazek edice Díla Antonína Sovy.

Při převodu do elektronické podoby jsme v textu provedli aktualizace pravopisu podle současné normy, zejména v oblasti psaní slov cizího původu, spřežek a velkých písmen. Upravujeme též psaní předložek a předpon s/z a vz a psaní zdvojených souhlásek. Drobné úpravy jsme provedli též z hlediska interpunkce (rušení apostrofů, opravy uvozovek, doplnění čárek mezi větnými celky aj.).

Redakce MKP

Antonín Sova

Zlomená duše

Edice Poezie

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 7. 2. 2025

ISBN 978-80-274-4402-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4403-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4404-5 (prc)

Table of Contents

I / Kapitola z mládí

II / První láska

III / Pražský román

IV / Intermezzo: Smetanovo kvarteto „Z mého života“

V / Smutky peripatetika

VI / S rozpitvanými nervy

VII / In urna perpetuum ver

Ediční poznámka