Tři mrtvoly ve sklepě
a jiné

Josef Mach

Znění tohoto textu vychází z díla Tři mrtvoly ve sklepě a jiné tak, jak bylo vydáno vlastním nákladem Josefa Macha v Chicagu v roce 1919.

Text díla (Josef Mach: Tři mrtvoly ve sklepě a jiné), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 14. 2. 2025.

Příteli
Karlu Vinklárkovi
věnuje

spisovatel

Tři mrtvoly ve sklepě

Byl zasmušilý listopadový večer, jako stvořený pro lidi postižené pokročilými souchotinami. Nad údolím motolským u Prahy, které i za normálních večerů vyvolává v poutníku pochmurnou náladu, snášela se sychravá mlha, jako bledý příkrov zastírající údy nebožtíkovy, zatímco v holých větvích stromů, ne nepodobných kostrám, hučel smutně studený vítr, vanoucí od severovýchodu. Nebe bylo zahaleno v mraky, jež jen zvyšovaly truchlivou nehostinnost zapadlé této končiny, která v dobách minulých, zejména po válce třicetileté, bývala jevištěm mnohých zločinů, v době moderní pak dějištěm několika Arbesových romanet.

Není divu, že za takového počasí obyvatelé Motola i osad okolních, roztroušených po svazích, sklánějících se k památné stráni bělohorské, uchylovali se jednak do svých příbytků, nebo v teplem dýšících místnostech místních hostinců hleděli zapomenouti nepřízně teskné doby podzimní. Tehdy (asi před sedmi lety) stál v Motole u silnice výstavný hostinec pana Jana Zdenáhlíka, obstarožného to muže, jenž zde se svou manželkou a dcerou provozoval svou živnost a dosti dobře se mu dařilo. Hostinec skládal se hlavně z nálevny, kde za pochmurného onoho večera vesele praskal oheň a petrolejové lampy vrhaly své světlo na hosty, kteří seděli v koutě, zahaleni v mlčení a ponořeni patrně v myšlenky. Byli jsme celkem čtyři, kromě mne ještě tří mí přátelé, z nichž někteří snad již odpočívají v zemi někde v Haliči nebo pod skalami Dolomit. Byl to přítel Eduard Drobeček, úředník Karlo-Ferdinandovy univerzity, Vilém Kittl, úředník zemského výboru, a p. Otto Gruenwald, který pro svou svárlivost a umíněnost býval zván „posledním scholastikem“. Jinak byla hospoda prázdná a klid rušen byl jen rozvážnými kroky pana Zdenáhlíka, jehož manželka odpoledne odešla do Košíř k sestře a měla se vrátiti až druhého dne ráno. Slečna Zdenka Zdenáhlíková již spala.

Aby učinil konec dusivému tichu, jež nijak nerozptylovalo takměř příšernou náladu listopadové nepohody, přisedl konečně Zdenáhlík k nám, pokuřuje ze své dýmky prostřední délky se střapcem barvy višňové. V téže chvíli starodávné hodiny odbíjely nějak spěšně desátou a prudký závan větru nepříjemně zalomcoval nepřiléhajícími okenicemi.

„Už máme zimu na krku,“ pronesl p. Zdenáhlík po kratším přemítání, usednuv k neprostřenému stolu. Odpověděli jsme nějakou podobnou přírodní pravdou, načež přítel Kittl přerušil další trapné mlčení těmito slovy: „Vypravujte nám, pane hostinský, něco ze svého života, aby nám čas utíkal a lépe se pilo.“

Povzbuzen tímto vyzváním, zabafal pan Zdenáhlík ze své dýmky, vypustil malebné oblaky dýmu svými tučnými rty, takže jeho bledá, plná tvář na chvíli nám zmizela, načež upřel zraky na protější stěnu a počal asi takto:

„Pánové, ani nevím, co bych vám vypravoval. Můj život byl celkem neveselý a jednoduchý, než aby mohl zajímati studované lidi, jak je to na vás vidět.“

„Jenom vypravujte, ať je to cokoliv; vše je zajímavé, co odpovídá pravdě,“ prohodil poslední scholastik.

A když se Zdenáhlík dále díval na stěnu, naléhali jsme opětně na něho, aby něco povídal, a Drobeček pak náhle prohodil: „Jste zajisté již dlouho v této zajímavé krajině, kde od nešťastné bitvy 8. listopadu 1620 odehrálo se tolik různých událostí, že vaše vzpomínky musejí býti velice zajímavé.“

Tato poznámka přes jakýsi svůj anachronismus vyvolala v Zdenáhlíkovi větší zájem, a on navázav na slova Drobečkova, se rozhovořil:

„Milý pane, tady jsem teprve 11 let a živnost hostinskou provozuji teprve 13 let. Ano, právě v létě tomu bylo 13 let, co jsem najal na mladoboleslavském předměstí při silnici k Rožátovu hostinec se zahradou. Nikdy na to nezapomenu, za jakých příšerných okolností jsem se svou manželkou zahájil neblahý ten podnik, který hned od prvého dne dostal do kolébky takovou dávku hrůzy a strašlivosti. Byl to děsný den 26. srpna 1899…“

„Vypravujte!“ zvolali jsme jako jedněmi ústy, neboť neočekávaný úvod Zdenáhlíkův značně povzbuzoval naši zvědavost.

Pan Zdenáhlík, nepouštěje dýmky z úst, počal vypravovati za pošmourného onoho večera prazvláštní historii, zatímco severovýchodní vítr opíral se do oken se zlověstným hukotem a na podlaze klikatily se bizarní stíny členů naší společnosti za jednotvárného cvakání ochraptělých hodin.

„Jest vám snad známo, pánové,“ počal rovněž ochraptělý Zdenáhlík, odkašlav si, jak to mívají v obyčeji vyprávěči záhadných příběhů, „jest vám snad známo, že Boleslav jest hezké město zvláště pro hostinského, neboť vedle trojích kasáren jest tam též mnoho škol a pěstuje se tam horlivě politika a stranické spory, takže pro šenkýře je to učiněný ráj. Když sejdete po Kominických schodech na předměstí Pták, uzříte tam ještě dnes při silnici dvě hospody. Stojí naproti sobě a ta nová nalevo se jmenuje U Chmelového keře. Tu hospodu jsem já zpachtoval a tam jsme se tenkrát přestěhovali se ženou. Zdence tenkrát byly čtyři roky. Nebáli jsme se těžkých začátků, třebaže náš konkurent naproti u Zlatého jednorožce měl dobře zavedený obchod a těšil se přízni celé ulice. Ještě než jsme se do své hospody nastěhovali, pošpinil nás, jak mohl, po celé ulici, a dokonce o nás tvrdil, že jsme si pomohli z peněz, které jsme dostali za přechovávání pověstného loupežného vraha Koeglera, jenž svého času řádil na Liberecku a asi před půlrokem byl oběšen. My i náš konkurent měli jsme výletní zahrady, a není tedy divu, že jsme mu byli proti srsti.

Bylo to krásné jitro, když jsme otevřeli svůj hostinec a čekali dychtivě, kdo asi bude prvým hostem, jenž zavítá pod útulnou střechu Chmelového keře. Na stolech v nálevně všude sněhobílé ubrusy, lesknoucí se slánky a lahvičky s octem; v kuchyni kouřil a trůnil hrnec silné držkové polévky a na hladové pocestné čekaly nekonečné věnce párků a uzenic, ve sklepě naražen byl sud znamenitého kláštereckého ležáku. Jestli jste, pánové, nikdy neotvírali hostinec, nedovedete si představiti, v jakém rozrušení jsme byli oba, já a moje, když v síni ozvaly se hlučné kroky a do dveří vstupoval první host.

Vidím ho jako dnes. Byl to mladý, na první pohled pořádný muž, asi 24letý, s malými knírky pod nosem. Oblečen byl v obnošený svrchník a šedivé kalhoty byly ukryty v zaprášených shrnovacích botách. Rozhlédl se kolem, pověsil svrchník na věšák, usedl ke stolu pod obrazem korunního prince a poručil si držkovou a půllitr piva. Obsluhovali jsme ho jako nějakého hraběte a on si pak dal druhý půllitr piva, přičemž kouřil športky. Dal jsem se s ním do řeči a mluvili jsme o ledačems, až mladík poručil si třetí půllitr piva a objednal ještě čtyři športky. Tenkrát se ještě čtyři prodávaly v hostincích za šest krejcarů.

Když jsem před něho stavěl nové pivo, zpozoroval jsem, že je nějaký bledý. Vztáhl ruku směrem k uchu sklenice, ale pojednou se zadíval do prázdna vytřeštěnýma očima, a já k svému údivu viděl, jak se pomalu svezl ze židle a sjel na zem, kde zůstal bez hnutí. Vzkřikl jsem na ženu, zvedli jsme ho a položili na lavici a shledali, že je v bezvědomí. Chtěli jsme ho křísit, ale chladl nám tak rychle pod rukama, že brzy jsme viděli, že je vše marné. Byl mrtev a ještě dnes si myslím, že ho ranila srdeční mrtvice od tolika cigaret.

To bylo nadělení a pěkný začátek v nové živnosti. Nevíte, jak nám bylo. Teď se to rozkřikne, že první host nám umřel za stolem, a náš obchod bude nadobro zničen. Protější konkurent se jistě postará, aby k nám ani noha nepáchla. Radili jsme se dlouho, až konečně jsem se rozhodl: Nikdo se nesmí dovědět, že u nás ten neznámý mladík zemřel. Odneseme ho do sklepa k ledu a v noci ho vyneseme konkurentovi na zahradu. Ať si pomůže z té bryndy, jak sám za nejlépe uzná.

Věrná žena s návrhem souhlasila a ihned jsme přikročili k vykonání plánu. Společně jsme odnesli mrtvolu do sklepa, uklidili stůl a pověsili svrchník mladíkův do spižírny vedle kuchyně. Za pět minut nikdo by byl nepoznal, že se tady odehrála tak smutná událost.

Ještě jsme se pořádně nevzpamatovali ze svého leknutí, když vtom znovu se otevřely dvéře a vešel nový host. Byl to starší muž asi padesátiletý, nějaký venkovan, jehož dobrácký obličej mile se usmíval, když si dal přinést kalíšek kořalky, načež hned si objednal dva párky s křenem a pivo. Jeho veselé vzezření a hovorná povaha nás poněkud povyrazila, takže jsme při novém hostu aspoň částečně zapomněli na mrtvolu ve sklepě.

Povídavý venkovan byl pln žertů, pokuřoval doutník a brzy jsme se od něho dozvěděli, že je ze Sukorad, že v Boleslavi jest od předešlého dne a že koupil výhodně a lacino několik kusů dobytka. ‚Dnes ráno má přijít za mnou můj syn,‘ dodal pojednou, ‚a máme se zde sejít u Chmelového keře. Je mi divné, že tady ještě není. Už je půl osmé a říkal, že tady po sedmé jistě bude.‘

Do nás jako když hrom udeří. Pohlédl jsem na ženu a nic jsem se nedivil, že zbledla jako smrt. Věděla již, zrovna jako já, že mrtvola ve sklepě jest venkovanův syn.

Bodrý sedlák netušil, co se u nás dálo, a pokračoval dále: ‚To on Frantík asi pozdě vyšel a přijde později. Dá pánbůh, že se mu cestou nic nestane. Mám přece trochu starost. Má u sebe tři tisíce, mám z toho zaplatit koupené voly a pak jít do záložny. Zašil si je do podšívky u kabátu pro všechnu jistotu. No, však on přijde. Dejte mi ještě jednu.‘

A zatímco já točil venku pivo, vytratila se i žena a za několik vteřin již byla zpět u mne a šeptala mi na chodbě: ‚Je to jeho otec. Ten ve sklepě má v podšívce kabátu zašité tři tisícovky.‘ Měl jsem co dělat, abych neupustil půllitr, který jsem nesl v ruce. Ale přemohl jsem se a donesl pivo na stůl před obstarožného venkovana, jenž opět začal mluvit o svém synovi, dívaje se stále častěji na hodiny. Nepřál jsem nikomu, aby byl v mých kalhotách.

Ale to horší teprve přišlo. Druhý náš host dokuřoval již doutník, když náhle zadíval se do prázdna vytřeštěnýma očima, pomalu se svezl ze židle a sjel na zem, kde zůstal ležeti bez hnutí. Žena na můj pokřik přichvátala, zvedli jsme ho, chtěli jsme ho křísit, ale brzy jsme shledali k svému zármutku, že je vše marné. Byl mrtev, podlehnuv patrně srdeční mrtvici.

Co teď? Když jsme nechtěli, aby se nemilá příhoda rozkřikla, bylo nutno rychle jednati. Po krátkém rozmyšlení jsme se ženou byli rozhodnuti. Vzali jsme mrtvolu starého muže a odnesli ji do sklepa. Tak tam už byli dva.

Žena v kuchyni plakala, kdežto já přecházel po hostinské místnosti a přemýšlel, jak bych nepozorovaně v noci odvlékl obě mrtvoly na konkurentovu zahradu. Z myšlenek byl jsem vyrušen kvapnými kroky na chodbě a prudkým otevřením dveří. Pozvedl jsem oči a spatřil před sebou starší venkovskou ženu, která se vřítila do místnosti jako zlověstná bouře. Zraky její svítily rozčilením, vlasy byly v nepořádku a obuv i oděv svědčily o delší chůzi.

‚Kde je můj syn a můj muž?‘ volala těžce oddychujíc. ‚Hledám je a vím jistě, že se jim něco stalo. Měla jsem strašlivý sen, že je v lese zabili loupežníci, a běžím ze Sukorad rovnou sem. Tady se měli sejíti. Kde jsou, člověče, mluvte!‘

‚Milá paní,‘ řekl jsem co možno nejklidněji, ‚upokojte se! Vy se mýlíte. Zde nikdo nebyl, ani váš muž, ani váš syn. Vy jste první host, který k nám dnes vkročil. Sedněte si a počkejte chvíli, snad se někde zdrželi a přijdou později.‘

‚Ták?! A vy si myslíte, že vám to věřím? Já vím jistojistě, že tady byli a ještě tady někde jsou. Byla jsem v hospodě naproti a tam mi řekli, že je viděli sem vcházeti, nejdříve mladého a pak starého. Co jste s nimi udělal, vy vrahu? Vy jste je zavraždil a oloupil o tři tisícovky. Ale od toho je zákon. Kam jste je dal, vy lupiči, já vás roztrhám. Čípak je tamta hůl, co?‘

Ukazovala do kouta, kde stála hůl jejího manžela, kterou jsme v rozčilení zapomněli ukrýti do spižírny vedle kuchyně, jako jsme to dříve učinili se svrchníkem synovým.

Pánové, věřte mi, že jsem nebyl schopen odpovědi tváří v tvář nešťastné té ženě, která se šíleným smíchem, jenž nikdy nepřestane mi zníti v uších, vyběhla pak ze dveří: ‚Teď jdu pro policii, vrahové!‘

A já zůstal státi jako zkamenělý uprostřed šenkovny, v jejímž rohu omdlévala má žena, jako trosečník nad zříceninami svých obchodních plánů, a věru v té chvíli jsem si připadal skutečně skoro jako zločinec, vrah a vyvrhel lidstva. Na záchranu nebylo tu ani pomyšlení. Chtěl jsem jít na půdu a oběsit se, jiného východiska jsem neviděl. – A přece jsem tak neučinil a nakonec to dobře dopadlo. Co myslíte, pánové, jak ta děsná věc skončila?“

Zdenáhlík na okamžik ustal ve svém vyprávění a upřel na nás tázavě zrak. Pod dojmem vzrušujícího jeho příběhu seděli jsme ani nedutajíce a nikdo z nás neodvážil se hádati, jak vyvázl pan Zdenáhlík ze zpropadené situace. Ještě chvíli se pásl na našich rozpacích a pak pravil: „Tak já vám tedy povím, jak jsem se šikovně vyvléknul z té nebezpečné kličky.“

Zabafal pořádně ze své dýmky a my s napjatou zvědavostí dychtivě čekali na konec a rozuzlení jeho vskutku neobyčejného příběhu. Upřel své zraky opět na protější stěnu, opřel se hlavou o ruku a zdálo se, že pohřížen jest ve své vzpomínky na příšerné události před 13 lety a hledá vhodná slova, jimiž by nejlépe nám objasnil, jak dopadla událost, jež tak příšerně začala. Staré hodiny odbíjely jedenáctou.

Hleděli jsme naň zvědavě a byli jsme nemálo překvapeni, když jsme náhle zpozorovali, že pan Zdenáhlík, jehož tvář byla podezřele bledá, vytřeštil oči do prázdna, svezl se pomalu ze židle, a dříve než jsme ho mohli zachytiti, sjel na zem, kde zůstal ležeti bez hnutí. Přiskočili jsme k němu, zvedli ho ze země a položili na lavici. Shledali jsme, že je v bezvědomí a že nám nápadně rychle chladne pod rukama. Oživovací pokusy už byly také marné. Pan Zdenáhlík nám skonal pod rukama, aniž by nám mohl říci, jak jeho pohnutlivá historie skončila. Patrně ho ranila mrtvice.

Co jsme s ním měli dělat? Drobeček, Kittl, Gruenwald a já byli jsme zpočátku na rozpacích. Ale brzy nás všechny napadla stejná myšlenka. Vzali jsme mrtvolu páně Zdenáhlíkovu a odnesli ji do sklepa, kde jsme ji uložili poblíž ledu. Zdenáhlíkovu dýmku se střapcem barvy višňové jsme uložili do spižírny vedle kuchyně.

Potom jsme nastoupili zpáteční cestu ku Praze.

Prsty boží

Lidová pověst z Poděbradska

I

Při cestě z Patřína do okresního města, tam, kde se říká U Zabitého, stojí starý kříž. O něm zachovala se pověst, kterou tuto chci pro výstrahu vypravovati.

Ku konci minulého století žil v Patříně baráčník Paďourek. Člověk je divné zvíře, Paďourek byl divný člověk. Od ostatních sedláků lišil se hlavně tím, že tito hlásili se ke straně agrární, kdežto Paďourek ke straně křesťansko-lidové. Nevěřil v strašidla, věřil pouze v boha. Dával císaři, což bylo císařovo, a organizaci, cokoli od něho chtěla.

II

Byla tmavá noc. Nad celým poděbradským hejtmanstvím panovala, jako obyčejně, černočerná tma. Paďourek vracel se touto tmou z výročního trhu, který v tomto okresu bývá velice hlučný, neboť je tam mnoho dobytka. Paďourek šel po obou stranách silnice, neboť udělal dobrý obchod. Již dávno zabýval se myšlénkou učiniti změnu ve svém hospodářství: prodati totiž starší ze dvou strakatých krav a koupiti na její místo jiné dobytče. Dnes se mu to konečně podařilo: prodal krávu a koupil si opici. Proto vidíme jej v oné noci vracejícího se v tak veselé náladě k domovu. Měl hůl, okolo těla uvázaný kravský řetěz a kouřil krátký doutník. Obloha byla zatažena černými mraky. Chystalo se k prudké bouři.

Když už počtrnácté vylézal z příkopu, ocitl se tváří v tvář starému kříži. Bylo ticho. Jako bílé zjevení rýsovaly se nejasné kontury kamenného kříže s přibitým plechovým Spasitelem.

Co se teď stalo, zůstalo zahaleno rouškou černé noci. Paďourek, jehož fantazie povzbuzena nemírným požitím zdraví lidskému škodlivých lihovin horečně pracovala, v patrné nepříčetnosti a nevědomosti toho, co činí, zvedl hůl a rozpřáhl se proti kříži…

V dálce zahřmělo.

III

Druhého dne ráno ubírala se stará žebračka Marta Šemberáková do blízké vesnice, aby tam zažehnávala dcerušce prvního radního „oustřele“. Když přišla ke kříži U Zabitého, chtěla se pokřižovat, ale nad tím, co spatřila, strnula jí ruka hrůzou. Podoba Kristova byla bezbožným způsobem zohavena. Někdo mu urazil obě nohy, jež ležely na zemi. Ještě před polednem věděla o tomto rouhavém činu celá vesnice. Na místo dostavil se starosta s prvním radním a obecním policajtem a konstatovali správnost výpovědi staré žebračky.

Kdo byl pachatelem hrozného činu? A kdy byl asi vykonán tento zločin, jejž první radní trefně nazval zhovadilostí? Nebylo nesnadno uhodnout viníka.

Polní hlídač, František Bartoníček, současně jednatel hasičského sboru, viděl minulé noci zcela zřetelně baráčníka Paďourka, který se vracel o jedné hodině s půlnoci z města v nepříčetném stavu. Viděl též, že se u kříže delší dobu zastavil. Co tam dělal, neví („aby nelhal“).

Postilion Kafka viděl téže noci Paďourka v městě v hostinci U Knesplů. Pil prý strašně a při každé nové sklenici říkal prý: „Dokud nejsem pod stolem, tak to noste! Nebo vám zpřerážím nohy!“

Hlavním důkazem však byla vlastní jeho hůl, nalezená na místě činu. Pochybnost tedy byla vyloučena.

IV

Laskavý čtenář dovede si zajisté představiti zděšení, které vyvolala tato neslýchaná zpustlost po celém okolí. Všichni čekali, že čin Paďourkův ponese pro něho špatné ovoce a že za svou opovážlivost dojde od boha zasloužené odplaty.

Marta Šemberáková říkala všude: „To nemůže zůstat jen tak! Toho zpustlíka trest nemine. Však ten starý pánbůh ještě jest živ!“

„Ale musí být už hodně starý,“ odpovídal jí starý Čeleda, obecní rýpal.

V

Uplynul rok a nastávalo zase jaro. Sníh zmizel a omladlá pole se zazelenala, do kraje vraceli se cyklisti a vlašťovky. Sedláci očekávali dobrý a úrodný rok, z čehož lid usuzoval, že mouka bude dražší. V polích bylo živo a z krajů egyptských vraceli se čápi.

A jeden z nich zaklepal za krásného májového jitra na chaloupku známého nám již Paďourka, který se už vrátil z krajského vězení. Přinesl jeho věrné ženě malinké děťátko. Byl to hošíček, ale – pánbůh s námi! – beznohý.

Tak krutě dolehla ruka trestající na rouhavého baráčníka! Lidé, z jejichž paměti nevymizel dosud jeho čin z minulého roku, trnuli hrůzou a říkali: „Bůh ho potrestal! Jak si kdo ustele, tak si lehne! To má za to, že urazil Pánu Kristu nohy.“

„Prst boží! Bůh jest ještě živ,“ konstatovala stará Šemberáková od stavení ke stavení.

Dítě dostalo při křtu jméno sv. František Serafinský. Paďourek zaplatil od křtu a byl celý nešťastný. Vyhýbal se lidem, stal se málomluvným, odřekl se všech radostí a požitků světských a oddal se pití. Malý František však zemřel dříve, než se naučil chodit.

Paďourek klesal čím dále, tím více a nestaral se o své hospodářství, jež hynulo. Utrácel peníze, jako by měl za týden nastat konec světa.

To byl ten prst boží!

VI

Naši sedláci jsou velmi chytří a už Havlíček praví o nich, že si ze všeho dovedou vyhlédnouti užitek. A tak se stalo i v tomto případě. Zpočátku sice věřili, že pánbůh Paďourka potrestal, ale později počali o celé historii uvažovati střízlivě. Kalkulovali asi takto: „Bůh je všemohoucí v každém případě, jestli se nemýlíme. Když takovým způsobem potrestal Paďourka, proč by také nemohl potrestat mě? Ovšem tak, abych z toho něco měl.“

A dle toho také jednali. Poslyšte, co se pak stalo.

Chalupník Říha měl pět dětí a všecky byly zrzavé. Jest přirozeno, že se mu smál nejen celý Patřín, ale i sousední obce Skrchleby a Studečky. Spekuloval dlouho, jak by posměváčkům ucpal hubu, a konečně měl nápad. V Nymburce koupil si černou barvu a za tmavého večera bylo ho viděti, jak plíží se ke kříži U Zabitého a natírá plechovému Kristu vlasy na černo.

Pánbůh byl důsledný, potrestal ho a za rok se Říhovi narodilo černovlasé dítě. Nikdo se mu již nesmál.

Domkář Maršálek chtěl míti modrooké dítě. Stačilo trochu modré barvy, které použil podobným způsobem jako Říha – a za rok se mu za trest narodilo modrooké dítě.

A tak dále a tak dále. To byly ty ostatní prsty boží.

Tak vyzráli sedláci na boží spravedlnost.

VII

Starý Čeleda, který mi vypravoval tuto lidovou pověst, odkašlal si, když skončil, a pak řekl mi s poťouchlým úsměvem:

„Představte si, pane Mach! Dokonce první radní v Loučení chtěl takovým způsobem dostat strakaté tele. Ale to už mu pan starosta nedovolil.“

Chocholouš

Předhistorický příběh z dob, kdy ještě existovala rakouská armáda

I

Infanterista Chocholouš měl volno v sobotu odpoledne. Rozkaz se četl dříve než obyčejně. Četl ho hejtman Hillegeist, který měl záslužný kříž a hemoroidy. Četl, že plukovní lékař Hrdliczka má zdravotní službu, druhá setnina že bude čistit záchody, že jednoroční dobrovolník Dohnal má 14 dní kasárníka, poněvadž na cvičení vzal si do tornistry místo předepsaných rekvizit bábovku, a že celý batalion půjde příští týden k zpovědi. „Abyste věděli, co je to Gottesfurcht, vy křupani umazaný,“ dodal hejtman Hillegeist, čímž byla významná ceremonie ukončena.

A vojáci se rozcházeli, kupovali si v kantýně viržinky a cigarety a ubírali se do města za svým mimoslužebním povoláním.

Též infanterista Chocholouš měl ve městě holku.

II

Holka infanteristy Chocholouše jmenovala se Anna Havlasová a byla kuchařkou u pana rady Feyertaga. Pan rada Feyertag byl přísný pán a svědomitý úředník; byl však ženat, a tak je možno říci, že mimo svou domácnost byl také velmi statečný, neboť jeho paní byla ještě komisnější než on, takže záhy zešedivěl. Měli syna Oskara, který nedělal nic, jen měnil třikrát denně kravaty a utrácel tatínkovy peníze.

Anna měla plné tváře a dobré srdce. Milovala infanteristu Chocholouše a on miloval ji. Kuchyně u radů byla dobrá.

K této dívce se ubíral nyní Chocholouš, neboť věděl, že celá rodina pana rady odjela na dva dny na venkov a že Anna je sama doma.

III

Anna Havlasová uvítala svého Chocholouše několika upřímnými hubičkami a půlkou smaženého kuřete.

„Jsi beztoho hladový. Ti se vás nadřou na té vojně, viď, chudáčku?“ pravila.

Chocholouš se dal do jídla, a aby ukázal i jinak svou statečnost a neohroženost, řekl: „No, víš, mne dědek neroztrhá! Já si vždycky ňáký švindl najdu!“

Dědkem myslil hejtmana.

„Teď přijdem do Tyrol. To bude švicunk. Tam jsou kopce, že se na ně musí jít marštempem osm dní. My na ně polezem laufšritem. Ona bude válka s Taliánem, a my tam musíme být první, protože jsme nejlepší regiment. To bude rajbuňk!“

A zatímco dojídal kuře, měla jeho Andula oči plné slz.

„Ještě aby mi tě tam zastřelili. Drž se raděj zpátky,“ šeptala.

„Holka, to nejde. Jak se mašíruje ve švarmlinii, tak se zpátky nesmí! – A střílí se vostrejma,“ dodal a dal Andule hubičku.

Vtom venku zadrnčel zvonek.

IV

Zamilovaným párkem to trhlo.

„Ježíšmarjá!“ zvolala Andula Havlasová. „Páni se vrátili dřív. Já jsem to čekala, že se něco stane!“

„Co se bojíš?“ řekl Chocholouš, připínaje si bodák. „Neřvi! Já se jim omelduju.“ A stavěl se do haptáku.

„Prokristapána! Paní by mě zabila, kdyby tě tady viděla. Ty nevíš, jaká je to baba.“

Pak lomila rukama a konečně řekla: „Musíš se schovat, aby tě nenašli. – Ježíšmarjá! – Schovej se sem. Já tě pak pustím ven a nikdo se nic nedoví.“

A statečný infanterista Chocholouš schoval se tam, kam Andula ukazovala, totiž do skříně, což by se mu mohlo stát i v té nejlepší veselohře.

To bude švicunk!

V

Andula šla otevřít. Ale nebyli to „páni“, kteří přicházeli. Byli to pouze dva muži v úředních čepicích s nějakými lejstry v rukou. Usmívali se sladce a jeden řekl:

„My jsme exekuce.“ A už se hrnuli do bytu a znaleckým okem obhlídli nábytek a vůbec všecko.

„Co je to?“ vydechla Andula.

„Jo, panenko,“ řekl jeden z pánů, „to krejčí Zavadil uvalil na pana radu exekuci, že nechtěl platit toalety své paní. Ta panička ňák ho moc stojí.“

A výsledek všeho byl, že přitiskli úřední pečeť na piano, na pohovku, knihovnu a na dvě skříně. „To se nesmí strhnout, panenko,“ řekl pak jeden z nich. „To se nesmí otevřít. To je úřední pečeť.“

Andula nebyla schopna slova. Zdálo se jí, že padne do mdlob, zatímco oba úřední páni odcházeli, sladce se usmívajíce. Pak zmizeli a ona se dala do pláče.

Ne proto, že pana radu „fendovali“, ale že v jedné ze dvou úředně zapečetěných skříní se nacházel infanterista Chocholouš.

VI

Kdyby byla v tomto okamžiku vypukla válka s Itálií, bylo by to dopadlo s Rakouskem špatně, neboť nejlepší voják od nejlepšího regimentu byl by nemohl do boje, nechtěl-li přijít do konfliktu s úřady.

Seděl skrčen ve skříni na prádelním koši a čekal, až ho Andula vysvobodí. Ale slyšel pouze její pláč a nářek, z něhož prorážela slova: „Ježíšmarjá! Já jsem to věděla, že se něco stane. – Ty teď nesmíš ven! – Prokristapána!“

To trvalo více než hodinu, aniž by se Chocholouš dověděl, co se vlastně děje. Pak mu byla dlouhá chvíle; začal tedy přemýšleti, hlava se mu začala skláněti stále níže a konečně usnul.

VII

Kvečeru se vrátili „páni“. Zastihli Andulu uplakanou a vyděšenou. Vyprávěla o tom, jak zde byla exekuce, ale o Chocholoušovi se ani nezmínila.

„To je krámů! Co je vám po tom?!“ zahučel pán, kterého už nic nepřekvapovalo. A šel do pokoje, odkud bylo slyšeti, jak se hádá s paní radovou, která konečně padala do mdlob, volajíc: „Že jsem si ho tenkrát brala, takového netvora. Já jsem nešťastná a chtěla bych býti raději mrtvá.“

Anna v kuchyni připravovala večeři a do smažících se řízků kapaly slzy jako hráchy.

Když páni seděli v zamlklé náladě u večeře, bylo v pokoji skoro příšerné ticho. A do toho ticha ozval se náhle strašlivý, ohlušující řev, vycházející, jak se zdálo, odněkud z podzemí: „Kvérherrrrrraaaauss!“

Všem vypadly vidličky a nože z rukou a na tvářích objevilo se smrtelné zděšení. A v nastalém tichu bylo náhle slyšeti strašidelné zvuky, jako kdyby někdo pilou řezal ztrouchnivělá prkna vykopaných rakví na starém zámeckém hřbitově.

A hned nato ozval se chraplavý příšerný zpěv:

„Levá ruka uražená,
pravá noha od těla,
pojď, má milá, pojď a podívej se,
jaká je ta vojna zlá!“

„Tady straší,“ vykřikla paní radová. „Já tady nebudu. Já jdu spát ke švagrové.“ A už byla venku.

Pan rada, bledý a zsinalý, kýval povážlivě hlavou, vzal hůl a svrchník a šel do hospody, nevšímaje si Anny, která s vytřeštěnými zraky stála uprostřed kuchyně, jako by byla proměněna v solný sloup.

Mladý pán odešel na flám do vinárny, nepřišel taky celou noc domů, nýbrž šel spát do hotelu. A poněvadž byl obzvláště bojácný, nešel spát sám, ale vzal s sebou číšnici Lolu.

VIII

Když ráno kaprál Cibulka, který měl právě službu, odevzdával raport, oznamoval: „Infanterist Chocholouš dosud se do kasáren nevrátil.“ Hejtman Hillegeist zrudl a zvolal divoce: „A, ten svině. Ten chrapoun bude bejt zavřená, až bude černá modrá! To je skoro Desertion.“

Ubohý Chocholouši! To bude rajbuňk!

IX

Zatím ubohá Andula nespala celou noc a přemýšlela co dělat. Ráno se rozhodla a šla na policii. Tam padla na kolena a trhaným hlasem a s hrozným pláčem vypověděla vše, co se stalo. „Prosím jich, pustějí ho ven. On musí do války,“ volala.

Komisař vše uvážil, zařídil vše potřebné a v 10 hodin ráno byla úředně zapečetěná skříň úředně otevřena. V ní schoulen seděl infanterista Chocholouš a spal dosud spánkem spravedlivých. Vyskočil jako jelen a v jedenáct hodin už byl v kasárnách, kde na něho čekalo 30 dní zostřeného vězení!

Andula dostala od radů na hodinu výpověď, sebrala kufr a našla si jiné místo.

Ale s Chocholoušem přerušila známost. Přestala ho milovat, protože prý strašně mluví ze spaní, jak se přesvědčila. Namluvila si jednoho „od sanity“, s kterým to vydržela až do zahájení světové války.

Ze zašlých dob

„Znáš ten kraj, kde scházejí se
všeho druhu kumštýři,
kteří vládnou myšlenkami
více nežli halíři?
V Jungmannové jest to hnízdo –
člověk se zarazí,
jsou tam samé obrazy
sádra ze stěn opadává
loupají se obrazy – – –“

Tak zněla píseň, která před lety tak mohutně burácívala v klenuté místnosti pana Kerharta, vousatého hostinského v Jungmannově třídě na Novém Městě pražském, bývalé to Široké ulici, poblíže onoho domu, kde své doby byl zavražděn jeden starý trafikant, aniž by odvážný pachatel zločinu byl vypátrán. Pan Kerhart byl, jak řečeno, vousatý muž v prostředních letech, ačkoliv byl povahy mlčenlivé a trpělivé, mohl by mnoho povídat, jen kdyby chtěl a byl ještě naživu. Jest totiž možno, že buď padl v nedávné světové válce, nebo se utrápil hořem, neboť jest mi známo, že krátce poté, co se sběhly události, které tuto hodlám vypravovati, byl donucen učiniti nedobrovolný úpadek a vzdáti se živnosti hostinské.

Příčiny neblahého obratu byly různé, ale hlavně ta, že hostinec jeho byl hojně a denně navštěvován. Byl slušného zevnějšku (totiž ten hostinec) a skládal se ze tří částí: z výčepu, lokálu a ahá. Ve výčepu sedávali většinou obyčejní lidé, např. fiakři, domovníci, veřejní posluhové, odhadce z blízké zastavárny a jiné podobné osobnosti, s kterými se obyčejný Pražan a zejména umělec téměř denně setkává. Zato v lokále scházeli se lidé takměř neobyčejní, kteří byli stálými hosty a kteří dle souhlasného domnění různých badatelů byli hlavní příčinou obchodního úpadku mlčenlivého pana Kerharta. Byli to vesměs příslušníci veselého cechu uměleckého, mladí veleknězi, kněží, kaplanové i ministranti bohyně Umění, kterou uctívali různými oběťmi; buď úlitbami (ve formě půllitrů), nebo oběťmi zápalnými (ve formě krátkých doutníků, sportek, lulek ap.).

Společným shromažďovacím střediskem byla výše zmíněná místnost třetí. V lokále scházeli se malíři, sochaři, hudebníci a literáti, žurnalisti, žáci i absolventi malířské akademie, umprum (umělecká průmyslová škola), konzervatoře a jiných ústavů, scházeli se zde svorně a denně pod jedním stropem, aby zasedali k prostřeným stolům, u kterých po chudé, ale výživné večeři nebo bez ní postěžovali si na trampoty tohoto světa, na přílišné zbrojení, na nevídaný nedostatek peněz a uzenářského zboží, na příliš pomalou jízdu elektrických drah král. hlav. města Prahy a též na jiné věci, do kterých jim vlastně celkem docela nic nebylo – netušíce ovšem, že v dohledné budoucnosti jako zkázonosné mračno vynoří se nad Evropou, a tudíž i nad Prahou příšera války se všemi svými hrůzami, s chlebenkami, pivoňkami, tabáčenkami a s tak málo uzenkami a tlačenkami, že blíží se pomalu, ale jistě doba, kdy pražské uzenariáty (toto slovo jeho utvořeno dle analogie: sekretář–sekretariát, uzenář–uzenariát) budou prodávati své zboží sestávající z pilin, sádry a psího loje jen za krvavé peníze a proti řádně ověřeným buřtenkám, bůčenkám a jiným -enkám, kdy budou zavedeny dny bez masa, bez mouky, bez piva, a kdyby byla válka trvala o čtvrt roku déle, snad i bez šatů a prádla.

Tehdy na takovou budoucnost nikdo ani ve snách nepomyslil, zejména ne družina mladých i starých umělců, kteří se scházeli v hostinci v Jungmannově třídě a mezi nimiž byli mnozí, kteří měli krásnou budoucnost za sebou. Tehdy se jen zpívalo, pilo, mluvily se nesmyslné i smyslné řeči, půjčovaly se peníze (víc však vypůjčovaly) a vůbec se všestranně hazardovalo, což asi také bylo příčinou, proč byl lokál v hostinci páně Kerhartově nazván Monakem. Ale mohu říci, že o velké peníze se tam nikdy nehrálo z příčin nasnadě jsoucích.

Bylo to právě v Monaku, kde jsem se poprvé setkal s přítelem Laškem. Setkání naše, nemýlím-li se, padlo právě do doby, kdy jeden z příslušníků Monaka, dnes známý a uznaný malíř, dostal od České akademie pro vědy, slovesnost a umění cestovní stipendium několika set korun na uměleckou cestu do Paříže. Tehdy ještě byl živ první předseda Akademie, císařský rada Hlávka, milionář a známý mecenáš vědy a umění českého. – A právě na Hlávkovu přímluvu dostalo se našemu malíři onoho stipendia na cestu do Paříže. Šťastný stipendista již nějaký čas předem věděl, že dostane onu závratnou sumu, dosahující téměř tisícovky (jak sám pravil předtím, nikdy nevěřil, že tolik peněz by mohlo být někde na světě pohromadě), a tak se stalo, že se zatížil před obdržením stipendia nějakými většími dloužky. Když konečně stipendium dostal, tu první, co učinil, bylo, že ony dloužky ovšem nezaplatil, ale zato byl náhle neobyčejně pilným a svědomitým navštěvovatelem Monaka, kam v tu dobu přicházíval první (malíř Šrot tam vůbec nechodil, ten tam byl pořád) a zpíval stále hymnu monackou: „Že je mysl veselá – ke zdravíčku cesta – řek to starý Šalamoun – a je to stará vesta.“ Tenkráte bylo v Monaku veselo.

Ale císařský rada Hlávka se nějakým způsobem dověděl, k jakým účelům malíř užívá svého pařížského stipendia cestovního, a rozhorlen v svatém hněvu poslal mu lakonický lístek, na který napsal jediné slovo: „Paříž????“ To byla sice stručná, avšak dosti výmluvná otázka. Ale náš malíř pochopil ty otazníky jinak, dlouho se nerozpakoval, sedl a napsal císař. radovi Hlávkovi korespondenční lístek, na kterém mu také stručně, ale upřímně odpověděl: „Pařím.“

Ale tím zabíhám poněkud od věci, kterou jsem chtěl vyprávěti. Když jsem v Monaku poprvé spatřil Laška, seděl u stolu v pravém rohu, pozvedal právě sklenici a zpíval píseň, kterou předtím nikdo z nás neslyšel:

„Já se tu nic nebavím
v tom lokále špinavým,
usekněte mně hlavu,
ať mám ňákou zábavu.“

Jest přirozeno, že jsme se záhy seznámili a spřátelili.

Jaroslav Lašek byl tehdy právě vyloučen z českoslovanské obchodní akademie pro neplacení školného a ze zoufalství vrhl se na spisovatelství, z čehož jest viděti, že jest to muž velice odvážný, což snažil se dokázati i později jako vojín československé armády na Rusi.

Nejdříve začal psáti své cestovatelské zkušenosti z Karpat a Transylvánských Alp, kam, jak se mi hned první večer svěřil, hodlal se za čas podívat, aby se přesvědčil, zdali píše pravdu. Také v té době spisoval nějaké básničky společně s panem Ladislavem Hájkem-Domažlickým a vydal je v knize pod názvem Májové výkřiky, chtěje pomocí rýmů a nestejně dlouhých řádek rozbořiti stávající pořádek společenský a zavésti všeobecné sbratření pražského obyvatelstva na podkladě revolučním. Předmluvu ke knížce té měl jim tehdy napsati mladý, ale přesto již zapomenutý básník J. J. Frabša, rodák kladenský, který se tenkráte zanášel myšlenkou vydávati Světlo, časopis šířící světlo v okresu kladenském, což také později ke své vlastní škodě učinil. Předmluvu jeho však ze své knihy vypustili.

Lašek, který byl mladý muž svěžích kulatých lící a nevinných očí, dostal se brzy po našem seznámení do redakce kteréhosi sociálnědemokratického listu, kde však to dlouho nevydržel ani on, ani čtenáři téhož listu, takže zanedlouho nato přestoupil do redakce Světa zvířat, časopisu to věnovaného pěstování různých živočichů, v prvé řadě psů a papoušků. Změnu tu přišel mi Lašek osobně oznámiti se slovy: „Polepšil jsem si. Dal jsem se od sociálních demokratů ke zvířatům.“

Příčiny, proč Jar. Lašek vystoupil z redakce socialistického listu, byly různé, a jedna z nich byla dosti závažná. V době jeho působení vypukl oheň v uzenářském závodě Václava Breburdy v Palackého třídě na Král. Vinohradech a můj přítel, ponoukán neřízenou a nemístnou zpravodajskou svědomitostí a přesností, napsal ve zprávě o požáru mimo jiné: „Piliny v uzenkách páně Breburdových hořely intenzivním plamenem.“ Pan Breburda, dosti již poškozený ohněm, považoval to za další poškozování své živnosti a žádal, aby redakce listu odvolala urážlivé nařčení uzenek, což také Lašek učinil v příštím čísle, kde uveřejnil opravu asi tohoto znění: „Ke zprávě o požáru v uzenářském krámě páně Breburdově dovolujeme si učiniti malou opravu v tom smyslu, že piliny v uzenkách páně Breburdových nehořely intenzivním plamenem.“

Ve Světě zvířat, do jehož redakce Lašek pak přestoupil, vyvíjel obdivuhodnou činnost. Pomlouval zvířata, o kterých musil psáti, s neobyčejnou odhodlaností, dobře věda, že němá tvář se nemůže hájiti, vymýšlel si na každého živočicha neslýchané vlastnosti, jež kvůli přehlednosti uveřejňoval v abecedním pořadu, a vůbec špinil psy, koně, drůbež, papoušky a králíky všemi možnými výmysly, které mu napadly. On to byl, jenž objevil telefonující jezevčíky a vypěstoval rostliny tancující čtverylku, on to byl, jenž návštěvníkům ukazoval vycpanou slepici, podotýkaje: „Dalo nám to mnoho práce, než jsme tu třetí nohu přilepili,“ on to byl, jenž lapil v křivoklátských lesích dva živé vlkodlaky, které však zapomněl jednoho večera nakrmit, takže z hladu navzájem se sežrali a zbyly z nich jen dva ohony, jež choval pak v pevné železné kleci. A on to také byl, jenž první ze všech pěstitelů zvířat pojal myšlenku spářit vepře se stonožkou, doufaje, že výsledkem této kombinace budou prasátka se sto šunkami.

Ani vydavatel Světa zvířat, honosící se případným jménem Fuchs, ani odběratelé listu neměli valného smyslu pro tuto činnost Laškovu, jenž to konečně postřehl, prohlásil, že upírá p. Fuchsovi vzdělání, rozloučil se se Světem zvířat a rozhodl se založiti si na základě nabytých zkušeností samostatný obchod se psy a jinými zvířaty, popřípadě též nekalou konkurencí přivésti p. Fuchse na mizinu.

Plán svůj si dobře promyslil a vtělil záhy v skutek. Závod Svět zvířat nalézal se na Klamovce nad Smíchovem. Lašek svůj konkurenční obchod se psy založil právě pod Klamovkou ve Švédské ulici na Smíchově. Získal dobrého agenta v osobě jakéhosi Leopolda Čížka, který pro Laškův psinec nakupoval vzácnější druhy psů po Praze i okolí. Leopold Čížek si svého úkolu hleděl s neobyčejnou horlivostí, kupoval velmi lacino – až jednoho krásného dne byl zatčen a musil se zodpovídati před soudem pro drobné krádeže psů.

Laškův obchod mezitím vzkvétal, pokud lze o psinci takového výrazu užíti, a objednávky se začínaly množiti. Jednoho krásného dne dokonce přišla z Uher objednávka od Fr. Kočky, ředitele cirkusu Fr. Kočka a vdova, jenž požadoval co nejrychlejší zaslání dvou odrostlejších hyen pro svou menažerii. Lašek neměl zrovna odrostlé hyeny v zásobě, ale objednal je proti hotovému zaplacení předem od světoznámé firmy Hagenbeckovy v Hamburku. Hyeny byly zaslány obratem v dvou bednách. Lašek je po dva dny pořádně krmil a pak je v dobrém stavu odeslal do Uher řediteli cirku Kočkovi. Uplynul týden, Kočka neodpovídal, zda hyeny dostal, ani neposílal peníze. Devátého dne konečně dráha dodala obě hyeny v původních bednách zpět se stručným úředním podotknutím, že nemohly být na místo určené dodány, poněvadž p. Kočka byl v Debrecíně zatčen pro pokus zabití a jeho cirkus se rozpadl.

To byla rána a velká finanční ztráta, neboť peníze za hyeny byly v pekle a nebylo možno poslati šelmy ty zpět Hagenbeckovi do Hamburku. Horší bylo, že nastávala smutná nutnost hyeny živiti, aby nezahynuly dříve, než se náhodou vyskytne jiný koupěchtivý milovník hyen. Po dlouhém a namáhavém potloukání po rakousko-uherských železnicích, kde se o ně nikdo nestaral, byla obě zvířata vychrtlá a vyhladovělá jako vlci. Hyeny potřebovaly silné stravy, aby se vzpamatovaly a vypadaly opět k světu. Lašek byl zoufalý, když viděl, jak strašně jim chutná.

Přemítal usilovně, jak by si ulevil v této prožluklé situaci, až konečně ho napadla spasná myšlenka, že četl jako školák v kterési čítance, že krvelačné hyeny vycházejí za noci na hřbitovy, kde vyhrabávají mrtvoly a „zaživa“ je požírají. Využitkoval této hnusné vlastnosti příšerných šelem, a jak sám vypravoval, pouštěl vždycky pozdě večer, když ulice byly pusté, obě své hyeny na blízký malvazinský hřbitov, aby se tam podle svého zvyku napásly. Ráno pak je zase odvedl zpět do jejich klecí, jsa rád, že ušetřil peníze za potravu pro hyeny, které zakrátko nato však přece zahynuly.

Tato nešťastná spekulace s hyenami byla jednou z příčin, pro které se zanedlouho rozpadl Laškův obchod se psy, jenž tak mnohoslibně byl uveden v život.

To bylo na podzim r. 1908, v době, kdy nebožtík hrabě Aehrenthal, bývalý rakouský zahraniční ministr, ohlásil anexi Bosny a Hercegoviny a kdy se v Praze odehrávaly velké bouře protiněmecké a protivládní.

Právě při těchto bouřích setkal jsem se po delší době opět s Laškem za zvláštních a velice vzrušujících okolností. Na Příkopech odehrávala se srážka s policajty pěšími i koňskými, nestydatí němečtí buršáci dostávali obvyklý výprask a pohnuté scény odehrávaly se v sousedních ulicích i na Václavském náměstí.

Před muzeem spatřil jsem větší hlouček lidí, a přistoupiv blíže, shledal jsem, že několik Čechů trestá tam obtloustlého německého studenta, skládajícího se ze sádla, buršácké čepice a anglických náplastí. Urazil prý jistou českou dámu, poněvadž byla ozdobena slovanskou trikolórou.

V témže okamžiku přihnal se k hloučku mladý muž, jenž rozháněl lidi zaměstnávající se buršákem a volal rozhořčeně: „To je hanba! Nebijte ho!“

Byl to Lašek, jenž hněvivě protestoval proti tomu, aby deset Čechů vrhalo se na jednoho Němce. Hlouček se po jeho slovech jaksi zarazil a pustil Němce z rukou. Buršák si oddechl, a přiblíživ se k Laškovi, děkoval mu za zachránění. Lašek však mluvil dále k zástupu: „Načpak deset na jednoho? To je tříštění národních sil! Takovou věc mohu vyřídit já sám, na to dostačí jeden –“ (přitom dal buršákovi přes hubu) „– a vy zatím můžete pracovat jinde!“

Buršák ovšem přestal děkovati za zachránění.

Při této zajímavé epizodě byl Lašek ve společnosti malého mužíka v haveloku, asi 40letého, osmahlé, skoro černé tváře s ještě černějším plnovousem a dlouhými černými vlasy. Mužík ten měl na hlavě klobouk se širokou střechou, v ruce držel fotografický aparát a byl mi představen jakožto p. Vrba, teoretický anarchista sídlem na Žižkově.

„Vypadáte jako nebožtík Karel Marx, pane Vrbo,“ podotkl jsem, což pana Vrbu strašně rozčililo, neboť mi začal dokazovati, že vypadá jako Bakunin. „Jsem anarchista,“ pravil s důrazem, „a raděj bych nevečeřel, než abych vypadal jako Marx. Pamatujte si, hlupáku, že i mé jméno jest anarchistické. Písmeny V-R-B-A znamenají Volnost, Rovnost, Bratrství, Anarchie.“

Lašek ho v tom okamžiku opravil, řka: „Myslím, že ty tvé písmeny V-R-B-A znamenají spíše: Višňovka, Rum, Borovička, Alaš.“

Teoretický anarchista jazyka českého sídlem na Žižkově, pan Vrba, jejž jsem měl příležitost poznati při demolování německého buršáka na Václavském náměstí, byl figurou známou po celé Praze, neboť proslavil se četnými činy a projevoval neobyčejnou udatnost a neohroženost v půtkách a šarvátkách s pražskou policií, jejímž byl zapřisáhlým nepřítelem, řídě se již tehdy zásadou sebeurčení a zamítaje jakékoliv ovládání bez svolení ovládaného. Tak např. se jednoho dne setkal s policajtem na plošině pouliční tramvaje a využitkoval této příležitosti k tomu, aby řidiči vyložil zbytečnost policie asi těmito slovy: „Pamatujte si, že každý pražský policajt je padouch, bídák a holomek.“ Slova svá doprovázel významnými posuňky ruky, v níž třímal tlustou ořechovou hůl a mával jí ne zrovna přívětivě k stráži veřejné bezpečnosti. Když Vrba své názory o policii několikráte opakoval, nezbylo policajtovi nic jiného než ho zatknouti. U soudu Vrba na všecky otázky týkající se jeho osoby odpovídal důsledně vyhýbavou větou: „Já nevím.“ A to i v tom případě, když se ho ptali, má-li nějaké děti. Teprve když soudce mu sděloval, že je obžalován, poněvadž nazval pražské policisty padouchy, bídáky, vrahy a holomky, prohlásil obžalovaný muž s ořechovou holí: „To je možné, slavný soude, že jsem to řekl, já o pražské policii jinak nemluvím.“

Brzy po odpykání svého trestu upoutal na sebe opět pozornost policie, a to právě v době, když nový arcibiskup pražský, Skrbenský, slavil vjezd do Prahy, aby se ujal svého úřadu. Ulice byly naplněny zvědavými zástupy, jako svého času v Jeruzalémě, když tam vjížděl Kristus Pán na oslu. Jenže v Praze při tom Kristus Pán scházel a zbylo jen to ostatní. Policie udržovala pořádek po obou stranách ulice, ale Vrbovi, jenž se tlačil v tlačenici, podařilo se přece prodrati se až doprostřed Ferdinandovy třídy, právě když se blížil slavný průvod, a užaslým zrakům diváků i policajtů naskytla se překvapující podívaná: Uprostřed vyklizené ulice objevil se malý ten mužík ve svém strach vzbuzujícím haveloku a plnovousu a vytahoval z kapsy jakýsi tmavý předmět kulatého tvaru. Policie, která odedávna ve Vrbovi viděla pouze teoretického anarchistu a praktického alkoholika, se značně ulekla, pevně jsouc přesvědčena, že se zmýlila a že Vrba je také praktickým anarchistou a chystá se vrhnouti pumu pod kočár přijíždějící Eminence. A skutečně Vrba položil rychle onen kulatý předmět na dlažbu ve středu ulice, načež se chtěl nenápadně ztratit v davech lidu na protějším chodníku, což mu však nebylo dopřáno. Kde se vzalo, tu se vzalo – čtyřiadvacet policajtů (mezi nimi dva na koni) s tasenými šavlemi vrhlo se na Vrbu a za chvíli již ho odváděli zároveň s troskami a cáry toho, co ještě před pěti minutami mohlo se nazývati havelokem. „Puma“ byla sebrána a shledáno, že je to neškodná, prázdná láhev od rumu. Vrba se hájil, že chtěl pouze provésti „nevinný žertík“.

Jest přirozeno, že po této události nebylo o něm delší čas nic slyšeti a nikdo ho drahnou dobu neviděl. Žil prý někde v ústraní, zanášeje se plány k dalším zápasům s policií. Když se pak opět objevil na obzoru, vypadal bojovněji než kdykoliv předtím.

* * *

Společnost Monako, scházející se v hostinci p. Kerharta, jak jsme sdělili na počátku našeho vypravování, se rozpadla krátce poté, co tam začal choditi mladý muž v sametovém kabátě žlutavé barvy a se žlutavými vlasy. Do kterého cechu uměleckého patřil, nikdo nevěděl. Tvrdilo se, že je malířem, jiní říkali, že hraje v kostele sv. Štěpána na varhany, až konečně se ustálilo u všech členů společnosti přesvědčení, že myje mrtvoly v patologickém ústavě. Vypadal tak, že ho bylo možno zařaditi do kteréhokoliv z těchto odborů.

Jmenoval se Celestýn Prášek a teprve za několik neděl vyšlo najevo, že je to zjednanec malíře Koníčka, který maloval karikatury do Švandy Dudáka, Humorů a Kopřiv, ale obtížil svůj účet u těchto listů tolika zálohami, že by byl musil pro ně kreslit a malovat nejméně dva roky, aby „oddělal“ to, zač si předem vyzvedl peníze. A malovat dva roky bez vyhlídky na náležitou odměnu peněžitou, to by odrazilo i umělce a pumpaře méně geniálního, než jakým byl malíř Koníček. Aby vyvázl z této málo záviděníhodné situace, maloval a kreslil sice dále pro výše zmíněné časopisy, ale posílal po redakcích s kresbami svého přítele Práška, jenž vydával obrázky za vlastní své práce a bral za ně honoráře, jež víceméně svědomitě odváděl Koníčkovi, a tento mu v odměnu dával procenta z přinesených peněz. A přitom Ignát Herrmann a Vilímek marně čekali, kdy si na jejich listy vzpomene p. Koníček nějakým tím obrázkem.

Monako se rozpadlo, když jednoho krásného dne (vlastně večera, poněvadž ve dne de facto Monako ani neexistovalo) objevil se ve společnosti Václav Klimeš, vévoda makedonský. Jeho příchod a jeho činnost, o níž jinde bude obšírněji pojednáno, byl členům společnosti vítanou záminkou, aby se téměř beze stopy rozprchli do všech úhlů světových z útulné místnosti hostince páně Kerhartova. Hodilo se jim to znamenitě, poněvadž p. Kerhart beztoho v oné době den co den slavnostně i hrozebně se zapřísáhal, že už déle čekat nemůže a nebude.

Václav Klimeš měl to vytištěno na vizitkách, že je skutečně vévodou makedonským. Takto byl svého povolání koželuhem a přijel do Prahy z Bulharska, z města Sofie. Tenkráte byl celý Balkánský poloostrov, jak to bývalo jeho zvykem, ve varu a podobal se sopce, nebo chcete-li, sudu se střelným prachem. V Makedonii zuřilo povstání, každý týden téměř přinesly noviny zprávu, že sultán buď byl, nebo bude zardoušen. V Bulharsku tvořily se bandy komitů, které přecházely přes turecké pomezí, aby tam bojovaly proti tureckému vojsku a rozdmychovaly revoluci mezi slovanským obyvatelstvem. Václav Klimeš, který se po několik let živil v Bulharsku vyděláváním kůží, dal se k jedné takové četě, zúčastnil prý se několika bitev a byl konečně povýšen na kaprála, čemuž se v Makedonii říká „vojvoda“. Pak si vzal dovolenou, dal si natisknouti navštívenky „Václav Klimeš, vévoda makedonský“ a odjel do Prahy, aby tam mezi svými krajany verboval povstalce pro boj proti sveřepému Turčínovi. Uvidíme záhy, jaké to mělo následky.

Byl krásný májový večer. Bylo to krátce potom, co Jaroslav Lašek, spisovatel a zbankrotovaný majitel obchodu se psy a bývalý redaktor Světa zvířat, uplatňoval své žurnalistické schopnosti v odborném časopisu Knihařský obzor. Jednoho dne se mu poštěstilo napsati článek, že ze zdravotních ohledů se vázání knih nedoporučuje, poněvadž ve škrobu, kterého se užívá při vazbě knih, žijí miliardy choroboplodných bakterií. Článek ten, jak Lašek později vyprávěl, vyvolal senzaci ve společenstvu knihařů, a ubohý autor byl z redakce vyštván, přičemž ho prý dva knihaři drželi za límec. Lašek v tomto pohnutém okamžiku se zmohl pouze na prohlášení, že společenstvu knihařů upírá vzdělání, dodávaje: „Mne to neuráží, ale vás to charakterizuje.“

Po tomto nepříjemném intermezzu zbývalo mu dosti volného času k návštěvě Monaka, kde také seděl za onoho krásného májového večera, ponořen jsa ve vážný rozhovor, s jakýmsi mladičkým národním socialistou z Čes. Budějovic, jemuž se snažil dokázati, že Ibsenova dramata jsou vlastně veselohry a mají se také tak hráti, a když tomu p. Petrášek (tak se onen mladík jmenoval) nechtěl věřit, slíbil mu Lašek, že ho o půl jedné s půlnoci zfackuje.

Poté se obrátil k mladému básníku Dohnalovi, jenž se nedávno vrátil z Istrie a vyčerpával trpělivost společnosti neustálým vyprávěním o své básnické knize cestopisných nálad, kterou právě vydal a kterou chtěl každému prodat s vlastnoručním podpisem. Lašek ho dlouho se zájmem poslouchal a konečně vážně řekl: „Ohledně té vaší knihy vám, pane Dohnale, musím říci dvě věci: ‚Zaprvé jsem to nečetl a zadruhé jest to pitomost.‘“ Pan Dohnal snažil se Laškovi poukázati na logický rozpor takového tvrzení, ale Lašek se nedal, citoval na důkaz svých slov Schopenhauera a Šafaříka, spletl do svých vývodů různé narážky na racionální chov yorkshirských prasátek, prohlásil p. Dohnala za cizopasníka na zdravém stromě české turistiky a končil prohlášením, že dá p. Dohnalovi v deset hodin facku, nepřestane-li vychvalovat své básně. A skutečně mu ji v deset hodin dal, ale vzápětí si ho usmířil tím, že před tváří celé společnosti dal mu jakési zadostučinění v tom smyslu, že tou fackou nemínil pana Dohnala uraziti, s kteroužto satisfakcí se pan Dohnal spokojil, jsa přitom terčem upřímně cítěné soustrasti ze strany všech přítomných.

Lašek byl, jak vidno, onoho večera ve velmi bojovné náladě a provokoval k hádce i stařičkého Arbesa, když tento nechtěl věřiti, že Lašek se znal osobně s Karlem Hynkem Máchou. Bůhví co by se bylo ještě stalo téže noci, kdyby se nebyl krátce po desáté hodině objevil ve dveřích malíř Rubín s mužem v prostředních letech, jehož představil jako Václava Klimeše, vévodu makedonského. Víme již, jakým vévodou byl Václav Klimeš.

Stal se ihned středem pozornosti u všech pěti stolů v místnosti a záhy vzbuzoval všeobecný podiv, když začal vyprávěti o svých neuvěřitelných (a skutečně mu také nikdo nevěřil) hrdinstvích, jimiž se vyznamenal v bojích na Balkáně, a když jsa dalek nemístné neskromnosti, nikterak se netajil, že jest postrachem Turků, kteří při pouhém zaslechnutí jména Klimešova dávají se na překotný útěk. Neostříhaní umělci se znamenitě bavili i tehdy, když Václav Klimeš jako nějaká Siréna začal jim lákavými barvami líčiti krásy a slasti divokých bitev na nůž v roklinách Strumice a Marice, uváděl úžasné číslice usekaných hlav různých tureckých pašů a begů, a když snažil se přemluviti příslušníky Monaka, aby se s ním vydali na poloostrov Balkánský a tam v četách bulharských revolučních komitů nasazovali své životy za slovanské křesťanstvo. Sliboval každému flintu zdarma a slušnou, výživnou vojenskou stravu. Ale ani tato svůdná nabídka neúčinkovala, a když Václav Klimeš, vévoda makedonský, skončil svou řeč voláním „Za mnou, děti, kdo tak smejšlí!“, odpověděly mu monacké „děti“ trapným a rozpačitým mlčením. Jediný malíř Rubín, který Klimeše přivedl a nyní na jeho účet pil, byl ochoten po příkladu středověkých rytířů vzíti na se kříž a zúčastniti se toho moderního tažení proti obřezaným hrdlořezům musulmanským. A jak se nedalo ani jinak očekávati, také Jaroslav Lašek, jednak proto, že byl onoho dne ve rvavé náladě, a jednak z té příčiny, že vždycky ochotně šel za tím, do čeho mu nic nebylo, dal se ihned zapsati do makedonské bandy, prohodiv přitom historické slovo: „Bůh tomu chce.“ Pili hned s Klimešem litkup a Lašek se zavázal, že do týdne přivede šedesát dalších takových bojovníků, jako je on sám. Vévoda makedonský byl spokojen a prohlásil Monako za svůj hlavní verbířský stan. A to bylo příčinou, že stateční Monačáci se začali místnosti vyhýbati, neboť se jim patrně příčilo prolévání turecké krve. Jeden malíř pak dokonce nestoudně se omlouval, že nemůže jít na Balkán, poněvadž je zbabělec. Klimeš pozval na druhý den Laška do svého bytu, aby prý se poradili o dalších přípravách ke své vojenské výpravě.

* * *

Té doby stával v Korunní třídě na Královských Vinohradech tichý činžák označený číslem 39. V druhém poschodí tohoto domu bydlila jakási paní Otčenášková, dáma již asi 40letá, která se živila mechanickým mandlem a přijímáním studujících na byt se stravou a s celým zaopatřením. Takto byla to paní velice bystrá a širokého rozhledu a honosila se neobyčejnou sečtělostí a znalostí literatury. Nebyla však pouze pilnou čtenářkou novin a knížek, ale zajímala se i o spisovatele a básníky, považujíc za veliké štěstí, když mohla některého českého literáta poznati osobně, třeba jen zpovzdálí. A nebylo to tudíž náhodou, že právě u ní bydlila střídavě různá studující embrya spisovatelská, mladí básníci a povídkáři, budoucí to hvězdy českého písemnictví. Pí Otčenášková je ctila a vzhlížela k nim s úctou téměř posvátnou, což oni milerádi a blahosklonně přijímali jako nepatrnou zálohu své příští slávy a nesmrtelnosti. Ona pak v pečlivé paměti uchovávala každé jejich slovo a hnutí, a jsem jist, že ještě dnes si na ně s bolestí vzpomíná, neboť většina z nich jest jí doposud dlužna za byt a celé zaopatření. Takové upomínky jí ovšem málo pomohou, neboť dluhující spisovatelé na žádné upomínky nereagují.

Básníci Vilém Horejš a Josef Jaroslav Fabián bydlili tehdy u pí Otčenáškové. Uměli prý oba krásně básnit a Klimeš, vévoda makedonský, který uměl tak krásně vypravovati o svých půtkách s Turky, se k nim taky nastěhoval. Básník Horejš bydlil u pí Otčenáškové již drahnou dobu, totiž celý měsíc, což musilo překvapiti každého, kdo ho jen poněkud znal. Nevydržel totiž v žádném bytě dlouhou dobu a obyčejně asi za 14 dní, když kvartýrská ve své zabedněnosti a neznalosti literárních poměrů požadovala zapravení nájemného, sebral svých pět švestek a hledal si byt se zvláštním vchodem na zcela opačném konci král. hlav. města Prahy. Toto „stěhování“ mu nepůsobilo velkých obtíží, neboť nebyl přetížen statky pozemskými. Jednu košili odnesl zpravidla na sobě a druhou, nebyla-li právě u pradleny, v papíru pod paždím. U pí Otčenáškové však vzhledem ke svému básnickému jménu to vydržel nejdéle a to zároveň mu umožnilo, že jako očitý svědek mohl se zúčastniti revolučních makedonských piklů, jež Lašek kul s Klimešem při džbánech piva v bytě oné dobré paní. Výsledek těchto tajemných porad byl, že Václav Klimeš jednoho krásného dne opustil Prahu a Čechy a odjel do Bulharska, kamž ho Lašek slíbil v nejbližší době následovati se svými šedesáti věrnými naverbovanci. „V Sofii se sejdeme,“ tak zněla lakonická věta, již pronesl vévoda makedonský, když vstupoval do vlaku.

Lašek dostál svému slovu a vydal se na cestu do Sofie, ale dlužno podotknouti, že nevedl s sebou šedesát, nýbrž pouze tři bojovníky. Větší počet se mu jich nepodařilo zlákati. Byli to malíř Rubín, spisovatel a překladatel Steinbrecher a jakýsi Stáňa Vladyka. V prvých dnech měsíce června, když opouštěl Lašek jednou odpoledne svůj byt a teta, u které bydlil, mu kladla na srdce, aby přišel včas k večeři, že budou mít játra, odvětil: „To si pochutnám,“ a zmizel ze dveří. Téhož dne vydal se s třemi svými druhy pěšky na cestu k bulharským povstalcům v Makedonii. Vyrazili úderem druhé hodiny odpolední a ubírali se podél Tomášského pivovaru a pak Bruskou branou směrem k Unhošti.

Jest známo, že městečko Unhošť leží zcela opačným směrem od Prahy než Balkánský poloostrov, ale zarazivší se čtenář nesmí z toho vyvozovati nesprávné důsledky a domnívati se, že naši cestující bojovníci byli neznalí této základní zeměpisné pravdy a že snad již při prvém kroku z Prahy zabloudili. Cesta, nastoupená směrem k Unhošti, měla jiný účel. Jaroslav Lašek měl totiž téhož večera přednášeti v onom starobylém městě ve schůzi anarchistů o škodlivých účincích alkoholu a se svými druhy chtěl ještě do večera tam doraziti a přednášeti, aby se neřeklo, že odešel z Čech a nechal za sebou nějaké nevyplněné závazky. Byl na svou přednášku řádně připraven studiem knižním i praktickým a cestou stále si potichu opakoval: „Zkušenost i chemie nás učí, že jsou okamžiky v životě lidském, kdy člověk se podobá zvířeti,“ a jiné podobné poznatky z ovzduší alkoholu.

Byl teplý májový den a slunce hřálo, vysušujíc nemilosrdně krky bojovníků, ubírajících se přes Unhošť na Balkán. Když zahýbali kolem Tomášského pivovaru, navrhl Steinbrecher, aby se na cestu posilnili, což bylo bez rozmýšlení schváleno.

V příjemném chládku pod košatými stromy staré klášterní zahrady vypili každý dvě sklenice harmonicky tmavého piva, nikterak se neohlížejíce na to, že jejich cestovní peněžní zásoby se tím povážlivě ztenčily, a zakrátko vydali se na další cestu, těšíce se, že výtěžek z Laškovy přednášky o účincích alkoholu v Unhošti jim ztrátu stonásobně vynahradí.

„Myslím, že ti špínové ti dají za přednášku nejmíň pětku,“ prohlásil s naprostou jistotou malíř Rubín. Ostatní tomu bleskurychle uvěřili a s tím radostným pocitem kráčeli dále k Bruské bráně, za níž již kynula jim útulná a romantická hospůdka Na Panenské, jež prý byla vystavěna v jednom z minulých století.

„Když ti tedy dají v Unhošti pětku, mohli bychom se zde na chvilku zastaviti,“ prohodil lhostejně Steinbrecher, v jehož hlasu však přece zachvívala se neodůvodněná obava, že snad ostatní budou odporovati.

Byly čtyři hodiny, když opustili hostinec Na Panenské a zabočili přes Nový Svět směrem ke královským Hradčanům.

O hodinu později bylo viděti, jak vcházejí do zahradní restaurace Na Krásné vyhlídce zrovna vedle Strahovského kláštera. A od té chvíle se zprávy a ústní podání všech pamětníků nápadně různí. Většina z nich se shoduje v tom, že krátce po klekání čtyři mladí a nečesaní muži vřítili se jako lavina do místnosti hostince U Glaubiců na Menším Městě pražském, kde ztropili velikou výtržnost při plzeňském pivě a při hudbě menší kapely, která tam právě koncertovala. Ráno byl tam pod lavicí nalezen Rubínův klobouk. Další stopy vedly k vinohradské vodárně, kde o druhé hodině s půlnoci strážník službu tam konající dal se na útěk před třemi hrozivě se tvářícími postavami (čtvrtá, totiž Steinbrecher, zůstala u Zlatého litru v Balbínově ulici) zpívajícími revoluční píseň: „Milion paží v tmách se vzpjalo, starosta Groš na střechu vlít.“

Poslední zprávu o postupu výpravy balkánské, na kterou abstinenti v Unhošti marně čekali, podali obyvatelé z okolí Vysočan, kteří o půl sedmé ráno byli poděšeni střelbou z dětského revolveru s korkovými náboji. Střelbou tou na sebe upozorňovali dva poslední zesláblí a ušlí účastníci makedonského tažení. (Malíř Rubín se již asi hodinu předtím ztratil svým soudruhům v pletivu uliček mezi Poříčí a řekou Vltavou.)

Ale za dva dny nato vydali se na cestu znovu, tenkráte s větším úspěchem.

* * *

Uplynulo šest měsíců a blížila se zima, a dosud nikdo nic neslyšel o Laškovi. Pouze tři ostatní členové jeho výpravy se po několikaměsíčním putování dalekými končinami nehostinných Uher, Chorvatska a Dalmácie vrátili. Nejdříve se vrátil Steinbrecher, který se odloučil od svých druhů ještě před Budapeští, když jim marně vykládal nutnost jednotného pokladnictví a žádal, aby mu přátelé odevzdali všecky peníze, že bude kasírem celé výpravy. Po svém návratu do Prahy ostatní členy výpravy pomlouval a špinil dle svých sil a schopností: Lašek, vyzbrojený četnými doporučujícími listy na české sládky v Uhrách a na Balkáně, cestoval se Stáňou Vladykou a malířem Rubínem dále. U Nagy Kanidže odloučil se od nich Stáňa Vladyka, který na sebe uvalil veliký hněv svých přátel, když tam o výročním dobytčím trhu, jsa sám v nepříčetném stavu, koupil za posledních devět zlatek hříbě, které pak byli nuceni vléci s sebou uherskými pustami, až je konečně v Pětikostelí prodali za dvě zlatky. Malíř Rubín vydržel to až do Chorvatska, kde živil sebe a Laška tím, že kreslil portréty venkovanů za 30 krejcarů kus. V jedné vesnici byli by ho však málem lynčovali, když v rodině bohatého sedláka portrétoval malé nemluvně a na čtvrtku papíru vykreslil velkou jeho hlavičku. Sedlák s tím nebyl spokojen a zuřil, že nebude zlodějskou cenu 30 krejcarů platit, poněvadž jeho dítě na obrázku nemá ani nohy. Celá vesnice byla pobouřena a Rubín se spasil tím, že narychlo k velké té dětské hlavičce docela dole, kde při okraji papíru zbýval kousíček místa, přikreslil nepoměrně malinké nožičky. Sedlák se upokojil, ale Rubín se vzdal dalšího cestování a vrátil se do Prahy.

Lašek na své výpravě osaměl a po několik měsíců nikdo o něm v Praze neslyšel. Jednoho listopadového večera však vstoupil Lašek znenadání do bytu své tety, u níž bydlíval, a první jeho slova byla: „Tak co je s těma játrama? Jsou už hotová?“

Večer pak seděl již u Zlatého litru, kde vyprávěl svá dobrodružství. Zažil jich nemálo, než se dostal do Sofie, kde mu Václav Klimeš, vévoda makedonský, dal hned flintu a vedl ho do bitvy na hoře Garvan proti Turkům. Lašek říkal, že jich zastřelil asi patnáct. Byla by toho celá kniha, kdybychom chtěli vypsati, jak se dostal z Bulharska do Ruska, jak byl zatčen na podezření, že je špehoun z rakouského generálního štábu, jak byl vězněn v Lublině, jak se brzy nato oženil a stal se otcem malého hošíka, o kterém zprávu přinesl k „litru“ asi těmito slovy: „Narodil se mi syn 35 centimetrů dlouhý, na celém těle jemnými chloupky porostlý a jméno jsem mu dal Richard Lví srdce.“ A brzy nato zakládal již politickou stranu mírného pokroku v mezích zákona s turistickou a dramatickou sekcí, kandidoval za poslance do říšské rady, dostal 16 hlasů v druhém volebním okresu na Vinohradech, a přitom organizoval domovníky, jimž sliboval, že v případě svého zvolení se zasadí o to, aby domovníci byli zařazeni do třídy státních úředníků a byli oprávněni dostávat c. k. penzi.

To by byla již celá nová historie, která by však byla ještě delší než toto vypravování, jež autor s velikou radostí uzavírá, dobře věda, že vše to náleží již minulosti a že růžové světlo, jež kdysi tak pěkně, skrze transparent mládí, ozařovalo tyto pošetilosti a nerozvážlivosti, nad nimiž každý slušný člověk v Americe musí útrpně, nebo dokonce i opovržlivě potřásti hlavou, dávno již vyhaslo a svítí již jen ve vzpomínkách těch, kdož kdysi bývali účastníky bizarních těchto příhod, za nimiž dnes, kdy mezi nimi a přítomností leží doba dlouhých roků a celý Atlantický oceán, možno zvolati s velmistrem české poezie Jaroslavem Vrchlickým slovy jeho Balady za odcházející mladostí:

„Dost písní nevázaných nazdařbůh,
dost polibků, jež v růměnce se pojí,
dost úsměvů, jež roj jsou zlatých much,
dost vzpomínek v jich fantastickém kroji,
dost zlatých rybek ve mladosti zdroji.

Dost mladičkých na stromech pupenů,
dost na větvích hnízd, v keři lupenů,
dost dlouhých procházek i eskapád,
dost růží tu a též dost kamenů,
čas nastal všemu, všemu sbohem dát!“

Němá láska poručíka Klanga

Snad každý člověk v mladých letech snívá o absolutním štěstí a o nějakém zázraku, který se stane v dohledné budoucnosti a promění jeho život ve veselohru. V takových chvílích vidí v duchu zařízený byt o pěti pokojích, plný květin a světla a zrcadel. Vidí také bílou ruku ženy, jež hladí měkce jeho vlas. Je to žena, která se zájmem čte knihy, jež se jemu líbí. Takový přístav bývá ideálem všech srdcí citlivých, zbloudilých při neklidné plavbě životem.

Srdce citlivé může tlouci i pod císařským kabátem. Císařským kabátem míním známou součástku důstojnického stejnokroje, jenž bohužel bývá neprávem považován za viditelné znamení prononcované chudoby ducha, ač předsudek tento ani statisticky, ani prakticky není nijak odůvodněn; nanejvýš jen podepřen zvrácenými a neujasněnými názory antimilitaristů z povolání, kteří snad se domnívají, že za to dostanou Nobelovu cenu. Ale jsou na hrubém omylu.

Krásný čas, když je člověk poručíkem! To je mládí a zdraví, lehkomyslnost a radost. Výložky svítí veselými barvami, poboční zbraň řinčí tak provokativně a dobyvatelsky, smích je tak velitelský, že všechny ženy na promenádách překonávají veškeré ohledy a ohlížejí se. Garnizona vystřídá garnizonu. Roční počasy míjejí a na jaře jsou cvičení se setninou a s praporem, pochody po bílých silnicích a zelených návrších, vojenské trubky podávají si třepetavým hlasem veselé signály, ve vesnicích stojí dívky za plotem a smějí se, zatímco malý buben neúnavně zní a vojáci zpívají: „Ta tyrolská země v krásném položení.“ A pak přijdou plukovní manévry, kdy revmatický generálmajor vysloví důstojníkům svou nespokojenost a v kasině se o tom žertuje při láhvích vína, všichni jsou opilí, ale hrají hazardní hry, kde se vyplácejí závratné prohry směnkami psanými na cigaretových papírcích. Neboť to je doba, kdy cigarety jsou tak nepostrádatelny jako milenky.

Krásná dobo, kdysi jsi se usmívala i na Eduarda Klanga, poručíka pěchoty. Usmívala jsi se na něho ve všech posádkách, kam ho osud zavál. Ve špinavých městysích haličských, kde mladé Židovky svými zraky a starší Židi svými propadávajícími směnkami připravovali mladé lidi o poslední zbytek rozvahy a rozumu. V Praze, kde soustřeďují se a narážejí na sebe prudké vlny rušného života a kde nepostačíš vyhýbati se automobilům a literatuře. I v italských posádkách na jihu mocnářství, jejichž obyvatelstvo nedovede se z nepochopitelných příčin nadchnouti pro rakouskou armádu a kde malá kavárna s jedním oknem, bojkotovaná domorodým obyvatelstvem, tvoří společenské středisko vojáků, kteří tráví tam při nejemných likérech a Fremdenblattu své volné hodiny, jichž mají denně čtyřiadvacet.

* * *

V takovém hnízdě žil právě Eduard Klang, když zpozoroval, že mysl jeho ovládají ony podivné a samy o sobě nic neznamenající sny, o nichž byla učiněna zmínka na počátku tohoto vypravování. Přistihl se často při myšlence, že také jeho bude hladiti bílá ruka ženy, docela jiné, nežli byly dosavadní ženy, u kterých po příkladě ostatních rakouských důstojníků z vrozené objektivnosti nehleděl tak na osobu, jako spíše na věc.

Bílá ruka, která se mu zjevovala, náležela k osobě Matildy Bruggerové, což zajisté uhodl by jistě mnohý čtenář, kdybych byl předem nezapomenul podotknouti, že Matilda Bruggerová byla dcerou italské rodiny, u které najal poručík Klang mládenecký pokoj, aby v něm kouřil cigarety, natažen jsa na květovaný divan a hledě buď na strop, kde směsice trhlin tvořila obraz ne nepodobný poloostrovu Pyrenejskému, nebo na dvě černé rytiny na protější stěně, z nichž jedna představovala modlitbu opuštěné před obrazem Madony a druhá bol matky u hrobu. 

Ani pobyt na tomto divanu, ani ony obrazy nebyly by se staly příčinou divných snů poručíka Klanga, kdyby se nebyly otevřely v pět hodin dvéře. Jimi vstupovala Matilda Bruggerová, Italka. Zdálo se v té chvíli, že oblaky kouře, jimiž byl pokoj naplněn, proráží sluneční záře.

Sluneční záře přinášela vyprané rukavice poručíka Klanga a bylo jí devatenáct let. Její vlasy byly tmavé jako duše sebevraha, a bylo-li levé její oko Scyllou, nutno dodati v zájmu nestrannosti, že pravé bylo Charybdou, kdežto předmět, k němuž by se dala přirovnat její postava, neexistuje.

Rukavice byly nejen vyprány, ale i spraveny.

A Matilda řekla: „Spravila jsem je sama, pane. Wojczik –“ (a to byl Klangův sluha) „– to neumí a musila jsem všecko po něm rozpárat. On je ševcem, ne?“

Klang byl tak okouzlen, že zapomněl býti galantním a zůstal ležeti na pohovce, aniž by se však díval na poloostrov Pyrenejský nebo na bol matky u hrobu.

„Vy jste jakýsi anděl, slečno Matildo,“ řekl a začervenal se, poněvadž cítil, že lže. „Chtěl bych vám přinésti za to milion růží.“ A kdyby byl mluvil s jinou dívkou, byl by jistě řekl „die Rosen der Rose“ a snad by byl vypravoval i o tom Maďarovi, který tohoto vtipného výroku užil v jiné, ještě nešťastnější variantě „die Schachtel der Schachtel“ – ale takto neřekl nic, nýbrž povstal a skoro v rozpacích pravil: „Wojczik není ševcem, ale šlape v civilu hlínu v cihelně.“

„Já jsem si hned myslila něco takového. Zůstaňte jen ležet. Ale doufám, že nejste nemocen. Lidé ze severu bývají nemocní, nežli zvyknou na naše podnebí.“ Její hlas zněl jako zpěv italské národní písně smíšený s několika takty Marseillaisy.

Pod dojmem takových dvou písní nebyl schopen říci něco jiného než: „Na severu je zima a mrzne tam sedm měsíců. Všechno zamrzne, řeky, země i lidé. Jsou tam dlouhé zimní noci, plné sněhu a černých opuštěných lesů. Kdo chce viděti sluneční záři, musí na jih.“

Tomu on rozuměl dobře, když to říkal, ale ona nevěděla o ničem a sluneční záře byla pro ni pouhou sluneční září a ta je lidem na jihu něčím docela všedním. Ji zajímaly jiné věci, jak bylo viděti z její otázky:

„Je u vás také polární záře a medvědi?“

Usmál se a popřel rozhodně existenci polární záře ve své domovině. Pokud se týče medvědů, byl na rozpacích, neboť sám si připadal příliš neohrabaně v tomto okamžiku a tanulo mu na mysli, že by vlastně měl říci: „Slečno Matildo, chcete-li, můžete spravit nejen mé rukavice, ale i mé nemocné srdce.“ Ale nedostávalo se mu odvahy a řekl jenom: „Medvědi jsou u nás tu a tam, ale ti nepadají na váhu. Více je tam zajíců.“

Zdálo se, že je zklamána, a pojednou pravila vesele: „A teď už musím jít. Na shledanou!“

„Na shledanou!“ A slyšel, jak odchází chodbou, prudkými, zdravými kroky devatenáctileté sluneční jižní záře.

Jeho srdce bylo opravdu nemocné, což se stává mnohému ústrojí, jež nevykonává své funkce. A jeho srdce zahálelo již pětadvacet let. Teď se dostavovaly následky, které si ovšem poručík Klang musí přičíst sám.

Poté bylo nutno se ustrojiti, neboť von Brilly, přesazený do Mostu nad Litavou, dával dnes v kasině hostinu na rozloučenou.

* * *

Na severu bylo opravdu zima.

Ale na jihu bylo teplo, stromy byly už zelené a o slunci, které zde zahřívalo zemi, nebylo možno věřit, že je to totéž slunce, které svítilo nad planinami Klangovy vlasti.

Bylo nutno již spouštěti zelené žaluzie, jejichž skulinami padaly žluté pruhy světla na květovaný divan, kde Klang ležel a četl a přestal čísti a v polosnění naslouchal dvěma hlasům ve vedlejším pokoji. Jeden z nich byl dětský hlas, znějící jako naivní vypravování velikých a důležitých událostí, zvědavý a radostný. Patřil malé Sandrině a ozýval se jen občas, neboť byl tu ještě hlas Matildin, který vypravoval, a to opravdu veliké a důležité události. Jednalo se totiž o Rosu-Rossu a Rosu-Biancu, dvě malá děvčátka, která žila na samotě v lesní chaloupce a nic se nebála. Jest možno, že se snad přece trochu bála, ale v italské pohádce se o tom nemluvilo.

„A tak chodily Rosa-Rossa a Rosa-Bianca do lesa, kde bylo plno zlatých ptáků a květin a malí trpaslíci a víly, jejichž řeči rozuměly, a jedly med a jahody.“

„Taky zavařeninu!“ vykřikla Sandrina.

„Ovšem! – Ale jednou večer, když byly už doma a zavřely vrátka, ozvalo se ťukání na okno: Tok! Tok! – Rosa-Rossa se lekla a Rosa-Bianca se taky lekla. A ťukání se opakovalo: Tok! Tok! – A před chaloupkou stál medvěd.“

Zde učinila Matilda pauzu, a to jistě na pravém místě.

„E dopo? A co dál?“ zatikal dětský hlas.

A Klang slyšel v tlumených útržcích celou historii o Růži Růžové a Růži Bílé a o medvědu. Ale to nebyl žádný zlý medvěd – naopak, po dlouhých a napínavých událostech stal se z něho princ blízkého království, neboť to bylo jeho zakletí, z kterého ho vysvobodily Rosa-Rossa a Rosa-Bianca svou láskou. Rozumí se samo sebou, že nakonec byly dvě svatby.

„E dopo?“ bylo slyšeti Sandrinu.

Co dál? To byla už chvíle, kdy Klang byl docela zamilován a jako takový myslil samé hlouposti a chystal se konati hlouposti. Bohužel však neměl dosti odvahy, aby je také uskutečnil, neboť jako důstojník měl o sobě velmi špatné mínění, vyjímaje, když byl ve společnosti. Také v tomto případě pomyslil si, že by mohl jíti do vedlejšího pokoje a povědět slečně Matildě, že i nejhorší medvěd z českých lesů může se státi princem, najde-li svou Rosu-Rossu, která by ho vysvobodila ze zakletí.

Přišel Wojczik, který v civilu šlapal hlínu v cihelně, a poslušně hlásil, že je půl páté a že v pět hodin je čtení rozkazu.

* * *

Pitky se konaly v kasinu, i když nadporučík von Brilly nedával hostinu na rozloučenou. Příležitost, která zároveň mohla sloužiti jako motiv, se naskytovala velmi často.

Pily se kořalky tak silné jako anekdoty, jež vypravoval hejtman Schaffer, jenž byl sice bez vlasů, ale zato nepřítelem žen, a nadporučík Kohout například mluvil pouze o zahraniční politice, a to teprve v pozdních hodinách nočních, což mělo za následek, že se začaly rozbíjet láhve a sklenice. Později se pronášely dokonce přípitky. Též se říkaly vtipy, jejichž terčem byli zpravidla jednoroční dobrovolníci, rezervní lajtnanti a vůbec civilisti. Kouře z cigaret bylo mnoho a z tohoto kouře vynořovala se obyčejně o půlnoci bílá ruka a sahala měkce po vlasech poručíka Klanga, který seděl zabrán s kamarádem Schikentanzem v rozhovor o dalmatských prostitutkách. Nikdo však na Klangovi nepoznal, že je tak sentimentální.

V takových chvílích se zvedal a odcházel s úmyslem předstoupit i zítra ráno před slečnu Matildu a vyznati lásku.

Kráčel tichými, úzkými uličkami a jeho ostruhy řinčely tmou, odvážně a plny nadějí. Zrovna tak, jako když odcházel ze cvičiště s týmž předsevzetím, jež v sobě nosil již po čtyři měsíce.

Jen jednou v rozhovoru s Matildou vzmužil se tak, že začal mluviti zdaleka o podivných snech, jež mívá velmi často v poslední době, a dospěl až k zjevení bílé ruky. Tehdy zeptala se Matilda:

„Vy se zabýváte spiritismem, ne?“

Jest těžko žádati od rakouského důstojníka, aby se přiznal ke stykům s duchy, a proto odpověděl záporně, čímž byl tento interesantní dialog ukončen.

* * *

Byl jasný letní večer. V modravém vzduchu vznášely se něžné kontury hor, jejichž vrcholy byly zality měkkým světlem západního nebe. Veliký bílý mrak ležel na Monte Calisio. Ve vinicích bylo ticho, bílé selské domky dávaly tušiti večerní kouzlo odpočinku po námaze dne. Ve městě bylo živo. Lidé vycházeli z dílen, obchodů a domů do ulic v zahradách a pod stromy v alejích bylo slyšeti kroky a hovor. Mladí lidé, kteří se hledali, se scházeli.

Jasným letním večerem kráčel k domovu poručík Ed. Klang, v duchu si odříkávaje něco, co uměl nazpaměť. To, co uměl nazpaměť, začínalo asi takto: „Snad každý člověk v mladých letech, slečno Matildo, snívá o absolutním štěstí a o květech, jež nikdy neuvadnou. V takových chvílích vidí bílou ruku ženy, jež hladí měkce jeho vlas a proměňuje jeho život ve veselohru. Touží zkrátka po jižní sluneční záři, již neuzří na severu, kde je zima a zmrznou řeky, země i lidé. Vy jste byla mojí sluneční září, ač mohla byste učiniti mnohem více, totiž spraviti nejen moje rukavice, ale i mé nemocné srdce. Pak uvidíte, že medvěd severních lesů nebyl opravdový medvěd, ale pouze zakletý princ, Roso-Rosso,“ atd. Končilo to bytem o mnoha pokojích, plných květin, světla a zrcadel.

Nemohl si to přece splésti ani dostati trému.

Zastihl Matildu na chodbě a všichni můžeme býti přesvědčeni, že kdyby byl v tomto okamžiku pronesl to, co uměl nazpaměť, nebyla by se slova jeho minula jakýmsi účinkem. To všechno by se bylo jistě stalo, kdyby se byl dostal první k slovu, neboť ve skutečnosti dostala se první k slovu slečna Matilda.

„Jsem ráda, že vás vidím. Musíte dnes večer býti u nás. Máme takovou malou domácí slavnost. – Přijdete, že ano?“

„Ach, snad nejsou vaše osmnácté narozeniny?“

„Nikoli, mně už je dávno devatenáct. Ale já slavím dnes své zasnoubení. Vy to nevíte, s Eugenem. S Eugenem Schmidtem, obchodníkem.“

Klang neslyšel v této chvíli italskou prostonárodní píseň smíšenou s několika takty Marseillaisy, nýbrž hromový rachot v trosky se řítícího systému planetárního, mezi nímž vyslovoval své blahopřání, omluviv se, že nemůže přijíti. Důležité sezení v kasině prý, bude se loučiti jeden důstojník se svými kamarády. A odešel.

* * *

Sezení v kasině bylo opravdu velmi důležité, soudě dle toho, že Klang nevypil tolik vína a kořalek nikdy jindy, když sezení nebylo tak důležité. Poslouchal anekdoty Schafferovy a zahraniční politiku Kohoutovu, a když o půlnoci v oblacích tabákového kouře nezjevila se bílá ruka, urazil hrubě Schiketanza, s kterým právě mluvil o uherských prostitutkách a který ho ihned vyzval na souboj. Přijal s úsměvem a odcházel domů. V jasné letní noci, úzkými, tichými uličkami. Veliký tmavý mrak ležel na Monte Calisio.

Doma bylo veselo. Totiž ve vedlejších pokojích. Bylo slyšeti hudbu, přípitky a tanec. Matilda slavila své zasnoubení.

V Klangově pokoji bylo tma a smutno. Rozsvítil svíčku a postavil ji na stůl. Pak zadíval se vzhůru na Pyrenejský poloostrov, který však nebyl v této chvíli předmětem jeho myšlenek. Klang myslil na vojenský pohřeb kteréhosi generála, jejž viděl před třemi roky ve Vídni.

A na kus papíru, který s dvěma jinými předměty vytáhl ze zásuvky, napsal dopis za tím účelem, aby jeho němá láska aspoň zítra byla zjevena, dopis, ve kterém bylo všecko, co se naučil nazpaměť. Dopis nechal na stole a slabá rána z revolveru, jež se hned nato ozvala v pokoji, zanikla úplně ve veselé směsici hlasů smíchu a hudby, jež právě začala hráti ve vedlejších pokojích.

Okno bylo otevřeno a bylo viděti hvězdy vysoko nad horami. Občas zavanul vítr a plamen hořící svíčky zavlál třesavě, takže po stěnách pobíhaly tmavé, uděšené stíny. Opuštěná modlila se dále před obrazem Madony a bol matky u hrobu byl nezmenšený. Svíčka hořela a její světlo padalo na tvář mrtvého, která vypadala jako tvář někoho, kdo zapomněl říci cosi důležitého, než odešel. Všichni mrtví tváří se tak, jako by byli chtěli říci něco důležitého v posledních chvílích.

* * *

Druhého dne ho našli. A na stole našli dohořelou svíčku a vypálené místo v desce stolu a zbytky spáleného papíru. Byl to jeho poslední dopis, proměněný v černý troud, z kterého nikdy už nebude moci Matilda Bruggerová dočísti se o zjevení bílé ruky, sluneční záři a němé lásce poručíka Klanga.

Byl pochován s vojenskými poctami a nad jeho hrobem vypáleny tři salvy.

Za několik měsíců Matilda Bruggerová jmenovala se již Matilda Schmidtová a byla velmi šťastna. A když jednoho dne přišla se svým chotěm na hřbitov, zastavila se náhodou u hrobu, na němž bylo jméno Eduarda Klanga, a pravila: „Zde leží ten důstojník, co u nás bydlil. On se pak zastřelil pro dluhy.“

* * *

Hrob jeho je opuštěný a zanedbaný. Nikdo už neví o poručíku Klangovi a jeho historie je zapomenuta. Jiní důstojníci jdou do boje a tam bojují. Pro ně pláčou rodiče, pro něho nikdo. Jen bledé jitro máčí jeho rov stříbrnými krůpějemi a já kladu na něj tento sonet, který, byť neodpovídal všem požadavkům přísné tvorby umělecké, docela dobře vypravování mé uzavírati může:

Zde puklo čacké srdce. Sbohem, příteli!
Nechť andělé tvou zkolébají duši
v mír věčný! Tělo tvé, jež v hrobě tlí,
už nerozbolí nic a nevyruší.

O marných touhách tvých kdo dnes co tuší?
Dál světa běh jde klidně veselý
a ještě mnohý květ svou nohou zkruší,
jenž v cestu jemu padne nesmělý.

Sen jeden jediný jsi měl v svém žití,
tak bláhový a velkolepý tak,
že nemoha ho vtělit – volils mříti.

Tys pad! A žádná generace příští
si nevzpomene na tě. Zrovna tak,
jak kdybys padl v seči na bojišti.

Plavba paní Suchánkové do Ameriky

Jednoho krásného dne v měsíci květnu přinesl listonoš paní Suchánkové v Michalské ulici, Praha I, psaní.

Třicet let předtím slavila tato paní svou svatbu s panem Suchánkem. Pan Suchánek nebyl tehdy ještě tak tlustý, jako byl například dvacet let po svatbě a deset let před počátkem našeho vypravování, ale zato již tehdy měl krámek, ve kterém prodával zeleninu, nahnilá jablka, Národní politiku a syrečky. Tím nejen mohl uživiti rodinu, ale ještě ukládati do spořitelny a tloustnouti. Musím podotknout, že manželství Suchánkových nezůstalo bez následků. Narodil se jim asi za tři čtvrtě roku po svatbě syn Richard. Radost a pýchu rodičů nelze vylíčit. Malý Richard rostl jako z vody, a poněvadž jevil nadání nevšední, poslán byl v šesti letech do obecné školy, kde záhy upoutal na sebe pozornost svých učitelů svým uličnictvím. Mimo jiné věci naučil se ve škole psáti a čísti, což nezůstalo na něho bez vlivu. Ve 14 letech dán byl do učení k řezníkovi Maceškovi, poněvadž jak řekl p. Suchánek, člověk, který se naučí něco reelního, se ve světě neztratí. A tak se učil Richard zabíjet telata a vepřový dobytek, stahovati kůže a cpáti rozsekané odpadky, mouku a piliny do jitrnic a uzenic. Vpravil se do toho záhy a byl by jistě působil jen radost svému mistru i svým rodičům, kdyby se byl nedal uchvátiti vášní, která zničila celou jeho budoucnost. Dostal se mezi špatné kamarády, a ti začali mu půjčovati knížky ke čtení. Byly to většinou indiánské historie, detektivní novely a romány o loupežnících. Richard, který, jak již řečeno, naučil se ve škole čísti, ponořil se tak do této četby, že zapomněl na svět kolem sebe. Četl celé večery a noci při svíčce knihy slibných titulů: Mohykánova pomsta, Karásek a Stuelpner, nejodvážnější banditi z Krušných hor, Tajemství prérie, Upíři z Monte Carla, Mrtvola v kufru, Dějiny papežství atd. Účinky se záhy počaly jeviti. Když měl kdysi stáhnouti kůži ze šesti telat, shledal mistr Maceška, že Richard je pouze skalpoval. Prodlévalť právě svým duchem v pustinách arizonských. Jindy měl donésti koš masa k paní radové Mlčechvostové. Tato dobrá paní se ulekla nemálo, když Richard vlezl do jejího bytu v druhém poschodí oknem. Richard měl totiž toho dne fixní ideu, že je na detektivní výpravě a že schodiště domu je obsazeno šesti ozbrojenými loupežnými vrahy s černochem Samem, zvaným Grizzly, v čele. Je přirozeno, že ho pan Maceška ještě před skončením doby výuční propustil odevzdav u něho nalezený revolver panu Suchánkovi. Richard chodil ještě několik let se svými dobrodružnými sny po Praze a ve dvaceti letech ujel do Ameriky. Od té doby nikdo o něm nic nevěděl. Matka nějaký čas plakala, ale otec ji brzy ukonejšil, řka: „Kdo se v životě učil něco reelního, ten se ve světě neztratí!“ A půl roku nato zemřel, jednak ze zármutku nad ztraceným synem, jednak proto, že měl pivní srdce.

Richard nedal o sobě zpráv po celých devět let. Zmizel, jako by kámen do vody zahodil.

Paní Suchánková otevřela třesoucí se rukou dopis, ale jakmile přečetla první dvě slova, klesla leknutím na židli. Dopis byl od Richarda! Po devíti letech!

Když se vzpamatovala, četla:

Milá maminko!

Poněvadž Ti nikdo nepíše, jak se tady mám, chápu se péra já, abych Ti sdělil, jak se mi vede. Začnu třeba o počasí, to je zde pěkné, ale často prší, kukuřice je letos dost, ale nevíme, jak to bude dál, krajina je zde suchá, když jsem sem přišel před třemi lety, nebylo zde nic, musel jsem všecko začít, postavit farmu, dobytek nebyl, všecko se muselo koupit. Teď se mi vede dobře, jsem ženatý, mám už dvě děti. Na dobytku vydělám nejhlavněji, já jsem byl nejdřív v Saint Louis, Missouri, a v Nebrasce, a tak jsem si pak mohl koupit majetek. Teď už se mi vede dobře. A teď, milá maminko, přijeďte za mnou do té Ameriky, bude se Vám zde líbit, lístek vám pošlu, v Galvestonu sednete na vlak, k nám to je už jen 900 mil. Budeme na Vás čekat na dráze. Vede se mi dobře. Na loď vstoupíte v Brémách, ale musíte jet až do Brémerhafen.

Líbá Vás Váš syn Richard,
Fairville, Texas

Když paní Suchánková dočetla, plakala celý den, následujícího dne se rozhodla prodati obchod a za šest neděl vstupovala na parník Hannover, který ji měl dovézti přes Filadelfii do Galvestonu. Na lodi Hannoveru setkala se se mnou, což mělo pro ni neblahé následky.

Přiznávám se, že nejsem poslední svého rodu. Zbylo mi až do poslední chvíle dosti příbuzných, kteří z nepochopitelných důvodů jevili zájem o mé životní osudy. Tento zájem byl také příčinou, že v téže době jako paní Suchánková přijel jsem do Brém, odkud měl mne Hannover dopraviti za oceán. Rozloučení s mými přáteli bylo velmi srdečné a nebyl ode mne ani požadován závazný slib, že se nikdy do Evropy nevrátím. Ne bez pohnutí vstupoval jsem na loď a ze zádi pohlížel jsem, jak mizí za námi německé břehy a my vjíždíme do Atlantického oceánu, plného různých nebezpečí, jako jsou mořská nemoc, nuda, mnoho vody, anglická společnost atd.

Vedle Angličanů byli na lodi ještě Němci a několik Rusů. Český národ zastupovala paní Suchánková a já. A paní Suchánková neuměla ani slova německy, o angličtině ani nemluvě. Dodám-li ještě, že jsem nanejvýš zlomyslný, pochopí každý, že nyní počalo její utrpení.

Plavba byla překrásná. Míjeli jsme břehy Velké Británie za klidného počasí a teprve za ostrovy Scilly onemocněli jsme všichni mořskou nemocí. Téhož dne kvečeru zdvihl se silný severozápadní vítr, mořské vlny rostly a loď začínala se mnohoslibně houpati. Ze stolu v jídelně spadly při večeři dvě láhve s vodou, dámy polekány zalezly do svých lůžek a na palubě klečela jeptiška, sestra Athanasie, se čtyřmi bavorskými dívkami, které odvážela do Austinu, aby je tam zašantročila do jakéhosi kláštera, a modlily se řadu modliteb. Potom zpívaly kostelní písně, což nás všecky poněkud upokojilo. Byli jsme aspoň teď jisti, že nesrazíme se s ledovci, neboť jak poznamenal obchodní cestující Ungelenk, všechny ledovce, které tento zpěv uslyší, se nám z daleka vyhnou. A tak se nám opravdu nic nestalo. Stál jsem na palubě v náladě nejmrzutější, když ke mně přistoupila paní Suchánková. Obracela se vůbec při všem jen na mne, abych jí všechno tlumočil a vysvětloval. Poněvadž jsem vůbec velmi nerad, když mne někdo v mé nečinnosti vyrušuje a zdržuje, moje mrzutá nálada se zdvojnásobila.

„Viděla jsem, že jste mluvil s kapitánem. Co říkal?“

Tvářil jsem se chvíli velmi tajuplně a pak jsem řekl: „Má s tím starost.“

„S čím?“

„Cožpak nevidíte, milá paní? Blíží se obrovská bouře.“

„Jak to víte?“ A paní Suchánková zbledla.

„Říkal to kapitán. Takovou bouři, jaká se strhne této noci, prý ještě nezažil.“

„Jak to ví?“ Byla již bledá jako smrt.

„Prosím vás, takový kapitán se na moři narodil, na moři žije, ten mu rozumí. Jak se voda pohne, ví, co to znamená. Šel právě do své kajuty, psát poslední vůli.“

„A proč?“ vydechla ustrašená paní.

„Poněvadž zítra budeme všichni i s lodí na dně mořském.“

Paní Suchánková nečekala na má další slova, kterým by jistě byla taky uvěřila, a zmizela. Mohl jsem toho večera v klidu popíjeti s reverendem Lueckshoffem, teoretickým to abstinentem.

Téměř celý následující den byla paní Suchánková nemocná a stevard jí musil donést oběd do kajuty. Teprve k odpolední kávě se dostavila, přesvědčivši se, že loď se dosud nepotopila. A řekla mi: „Pane, to vám povídám, jestli se mi na lodi něco stane, že to jen tak nenechám; budu si v Americe stěžovat u policie a nepovolím, kdybych měla jít až na americké místodržitelství.“

Dal jsem jí za pravdu a rozplašil jsem její obavy, pokud se týče mořské bouře. „Ovšem nepotká-li nás něco horšího,“ dodal jsem.

„Copak, pro Ježíše Krista?“

„Po obědě se objevily na obzoru tři podezřelé lodi. Měly černé vlajky. Jsou to piráti, mořští loupežníci. Jsou obavy, že v noci přepadnou naši loď. Všechno mužstvo má noční službu.“

„Je to nebezpečné?“

„Noční služba ne. Ale piráti mohou být nebezpečni, zvláště mají-li ve službách lidojedy z ostrova Madagaskaru, jak tomu obyčejně bývá.“

„Proč je mají?“

„To je přece jednoduché. Když dobudou nějaké lodi, hodí všechny cestující napospas těmto lidojedům, aby si je upekli. Snad již ráno budeme v jejich žaludcích a bůhví, co z nás bude pozítří.“

„Co myslíte?“ šeptala paní Suchánková, třesouc se hrůzou; pokrčil jsem rameny, a opustiv ji, odebral jsem se do jídelny, kde cestující Ungelenk hrál právě karty s Mr. Kimmichem, farmářem z Oklahomy. U druhého konce dlouhého stolu seděla společnost dam a pánů, kteří si vypravovali anekdoty a dávali si hádanky. Byla tam i Miss Werber ze St. Louis, kterou dosud nikdo neslyšel promluviti během celé plavby. Zamlklé, věčně tiché stvoření. O její mlčenlivosti byl by nejlépe mohl vyprávěti lodní lékař, s kterým se za večera na přídě scházívala. Ale i tento muž byl mlčenlivý.

Pak se mluvilo o malíři Botticellim (několik Angličanů se vracelo z Itálie) a paní Seligman, která se domnívala, že se mluví o nějakém sýru, prohodila, že botticelli ještě nejedla. Trapnou pauzu vyplnil Ungelenk, jenž právě přestal hráti a přiblížil se ke společnosti, začal vyprávěti o svých cestách, o zemích, které projel, mluvil všemi možnými jazyky, které prý se na svých cestách naučil, mluvil dialektem kyrgyzským i řečí domorodců z okolí hory Kilimandžáro, líčil světová města a světové obchody, chválil Moskvu a nenáviděl Neapol, byl nadšen Cejlonem, ale o Erfurtě prohlásil, že v tomto městě našel nejhloupější lidi, což prý musí říci v zájmu pravdy, třeba tam dělal nejlepší obchody.

A tu se stal zázrak. Slečna Werberová promluvila. „Já jsem taky z Erfurtu, a nejsem hloupá,“ podotkla skromně. A to bylo to jediné, co jsme od ní slyšeli.

Současně byla zábava přerušena paní Kimmichovou, která vstoupila a zvěstovala, že Mrs. Suchánek je velmi nemocná, že křičí a naříká ve své kabině, ale že jí není rozumět, poněvadž mluví neznámou řečí.

„Snad mluví dialektem kyrgyzským!“ zvolal Ungelenk a vyletěl ven. Za ním šel mlčenlivý lodní lékař.

Paní Suchánková se svíjela na svém loži a volala strašlivým hlasem: „Už mě pečou. Zítra mě snědí. Napřed mě prošpikují. Co ze mne bude pozítří?“

Bylo těžko jí pomoci. Nikdo si s ní nevěděl rady, ani lodní lékař, který jí tudíž dal projímadlo. Strach před mořskými loupežníky poutal paní Suchánkovou dva dny na lože.

Druhého dne bylo překrásné počasí. Moře bylo klidné jako malé děcko, odpočívalo blaženě v oslňující záři sluneční, hrálo jasnými barvami a šumělo. Podivné ryby vyšvihovaly se nad hladinou. Vzduch byl teplý a všichni byli na palubě.

Téhož dne žraloci, kteří žijí v Atlantickém oceáně, podnikli útok na naši loď a prokousali se pancéřovými plotnami do lodního boku. Žraloci mají čenich ostře zašpičatělý, ploutve kromě ocasní velmi malé a zuby trojhranné, na vnitřním okraji hladké, na vnějším ostře hrbolaté. Rodí živá mláďata a jejich rod zove se latinským jménem Galeus canis. Živí se měkkýši, červy a korýši a ohryzují i mrtvá těla, mluví-li naučný slovník pravdu.

Žraloci utábořili se pohodlně v mezipalubí, kde vyčkávali noc, aby se vrhli do kajut a začali ohryzávat naše těla. Tak jsem to aspoň sdělil paní Suchánkové za tohoto krásného dne, kdy moře i nebe byly jediný úsměv a vzduch dýchal mírem a tichou radostí. Paní Suchánková by se byla jistě skácela ve mdlobách k zemi, kdyby hromada lodních provazů, u které jsme stáli, nebyla tak špinavá. Dala se dovésti ihned ke kapitánu, u kterého svým rezolutním vystoupením vymohla, že jí byl připnut záchranný pás pro případ velkého nebezpečí. S tímto ochranným pásem kolem svého objemného těla se dostavila k večeři, vzbudivši tak veliký úžas a pohoršení u všech Němců a Američanek. Cestující Ungelenk byl by se jí jistě vysmál, ale nebylo ho už mezi námi. Neboť několik hodin předtím prozradilo se, že vlastně cestuje v mezipalubí a že se mezi druhou třídu dostal neoprávněným způsobem a svou drzostí. Byl tudíž od vrchního stevarda nešetrným způsobem poslán do mezipalubí i se svým dialektem kyrgyzským a s řečí domorodců v okolí hory Kilimandžáro.

Paní Suchánková odebrala se s ochranným pasem i na lože, kde nezamhouřila oka. Po jejím odchodu promluvil reverend Lueckshoff krátkou řeč o důvěře v boha při protivenstvích na moři. Ale pí Suchánková pásu již po celou plavbu neodložila. Přišlyť ještě horší věci.

„Naše loď Hannover by se nijak nemohla porovnávati s Titanikem, který byl o mnoho pevnější, a přece utonul, sraziv se s plovoucím ledovcem,“ konstatoval pan Kimmich, kouře ze své krátké dýmky a plivaje do talíře nebo na vestu těm, kdož seděli u stolu poblíž něho.

„Jsme právě v oblasti plovoucích ledovců,“ odvětil Mr. Wolf, strkaje celý steak najednou do úst. Sestra Athanasia se přitom pokřižovala.

„Nebezpečí ovšem je, ale všichni jsme v rukou božích,“ mínil Lueckshoff. „Kapitán řekl, že Marconiho telegraf oznamuje několik ledovců v dohledu.“

„Dnes se bude na palubě tančit,“ řekla jedna z anglických slečen, a to zrovna ta nejhubenější.

Neopomenul jsem tlumočiti paní Suchánkové tuto rozmluvu, upokojiv ji dříve, že na lodi se nachází dosti záchranných člunů a že nejbližší loď, která by nám při katastrofě přispěla ku pomoci, je pouze sedmnáct tisíc mořských mil od nás vzdálena.

To však jí nijak nestačilo a ona odebrala se do své kajuty, odkud vrátila se zanedlouho se všemi svými zavazadly. Nedomníval jsem se, že chce opustit loď, ale byl jsem zvědav, kam půjde.

Oh, paní Suchánková věděla dobře, že čluny záchranné pojaly by pouze třetinu cestujících, a chtěla si předem zajistit místo.

Usídlila se v jednom záchranném člunu, a to v tom největším, zařídila se tam velmi pohodlně. Do jídelny a na palubu vůbec nevycházela a dávala si jídlo nosit do člunu. Ve člunu byla celý den, trávíc čas jednak modlitbou, jednak pletením punčoch pro svého syna v Texasu. Ve člunu také spala.

Bohužel, počasí se změnilo. Slunce zmizelo, obloha se pokryla mraky a moře zčernalo. Nastalo deštivé počasí. Pršelo po celé tři dny, než jsme šťastně přistáli ve Filadelfii. To však ji neodstrašilo. Bydlila statečně dále ve člunu, kde hromadila se voda, snášela s hrdinnou odvahou zlobu nepohody, byla celá mokrá – jen aby se zachránila, kdyby se stalo nějaké neštěstí. Žila jako obojživelník.

Když jsme přijeli do Filadelfie, shledal mlčenlivý lodní lékař, že paní Suchánkové narostly plovací blány mezi prsty. A to nejen mezi prsty u rukou, ale i mezi prsty u nohou.

Podivuhodný příběh Karla Straširybky

Skutečná událost

I

Karel Straširybka byl právě bez zaměstnání a celá jeho denní práce spočívala v tom, že špinil límce, které nosil na svém krku, a obědval i večeřel volné lunče v českoamerických hostincích. Přesto však neztrácel odvahu do budoucnosti, věda dobře, že české čtvrti v Chicagu jsou tak malé, že se v nich člověk jeho významu nemůže absolutně ztratit. Byl již delší čas v Americe, ale doposud nezbohatl, neboť v honbě za dolarem, která jest v této zemi nejoblíbenějším sportem, byl vždycky svátečním střelcem a málo toho ulovil. Zaměstnáním byl umělecký dekoratér interérů (malíř pokojů) a do Chicaga přijel ze západu, kde byl redaktorem jistého českého listu, jehož jméno z pochopitelných důvodů tuto nemůžeme uveřejniti. S vydavatelem se nepohodl, poněvadž tento od něho požadoval, aby jednal proti vlastnímu přesvědčení, to jest, aby v redakci pracoval, chce-li dostati výplatu. Straširybka se svým zásadám nikdy nezpronevěřil, a proto raději odešel, než aby se dal takovým způsobem znásilňovati. A tak se octl v Chicagu.

Po obědě u „lunche zdarma“ chodil do některého z chicagských parků, což se mu záhy stalo osudným, jak se čtenář doví, bude-li čísti dále.

Byl krásný letní den, jako v každé jiné povídce, která podobným způsobem začíná. Na širém nebi nebyl ani mráček a horká vlna řádila po celém městě, jako by se nechumelilo. V Douglasově parku vanul mírný větřík, květinky voněly, na lavičkách i na trávníku seděli lidé s dětmi, mladé dívky, z nichž mnohé byly nenalíčené, se tvářily, jako by o ničem nevěděly, a slavný český publicista Karel Havlíček Borovský, jenž napsal, jak známo, Křest sv. Vladimíra, stál ponuře na svém podstavci s rukou vzdorovitě napřaženou, jako by ještě bronzovými rty volal své heslo: „Přislibujte si mně – poroučejte si mně – oslavujte si mne – přece zrádcem nebudu!“

Karel Straširybka si sedl na lavičku poblíže pomníku svého kolegy (neboť Havlíček také býval redaktorem), a poněvadž neměl nic jiného na práci, tedy přemýšlel. Přemýšlel o své opuštěnosti a o tom, jak je horko, o špatnosti světa a o tom, kam půjde večer. Zlobil se na celý svět, který mu připadal jako veliký komediantský vůz. Z dumání svého vyrušen byl cupotem malých nožek, kteréžto nožky náležely mladé dívce s bílými šaty a černými vlasy. Tato kombinace dvou barev upoutala jeho pozornost. Sledoval postavu mladé dívky a přitom zpozoroval, že podpatky jejích střevíčků jsou poněkud sešlapané. Ale tato okolnost mu nevadila. Děvče, kterému mohlo býti asi osmnáct let, usedlo na vedlejší lavičku a vytáhnuvši z kapsy anglický román, který byl vázaný a velmi tlustý, začalo čísti, ačkoliv kniha byla vzhůru nohama. Přitom pokukovala jedním očkem po Straširybkovi. Toto očko bylo také černé. Jako každý Čech měl i Straširybka nadmíru měkké srdce a nemohl přirozeně těmto pohledům odolati, a dodav si odvahy, zeptal se krásné dívky: „Co to čtete, slečno?“

Slečna se na něho nyní podívala oběma očima a řekla s neodolatelným úsměvem:

„Co je vám do toho? Kolik je hodin?“

Nic nemohlo více přivésti Straširybku z rovnováhy než tato otázka. Hodinky neměl a za žádnou cenu by byl nedovedl odhadnouti čas podle slunce, ačkoliv toto zářilo v plné slávě na obloze. Přesto však neztratil duchapřítomnosti, podíval se pod kabátem na transfer, jenž mu zbyl v kapse u vesty, a odpověděl vážně: „Čtyři, slečno.“

Těchto několik málo slov, jež mezi sebou vyměnili, bylo mnohoslibným začátkem. Dvě mladá, nadšená srdce nepotřebují spolu mnoho mluviti, aby si porozuměla. A takové srdce měl nejen Straširybka, ale i neznámá krasavice. Neznámá dlouho nebyla, neboť Straširybka se svým redaktorským důvtipem brzy od ní dověděl, že se jmenuje Božena Krajíčková. Toto jméno jest dosti poetické a i krásnější dívka než Božena Krajíčková by se za ně nemusila styděti. Božena Krajíčková byla rovněž bez zaměstnání a nutno tudíž považovati za řízení boží, že se tyto dvě povahy, tak příbuzné, setkaly.

„Vy jste, slečno, přijetá?“ zeptal se po krátké pauze Straširybka, a to proto, poněvadž mu právě nic jiného nenapadlo.

„Co si o mně myslíte? Vy! Já jsem v Americe už čtyry roky,“ odpověděla Božena Krajíčková ne bez nádechu uraženosti, takže se Straširybka u vědomí pronesené hlouposti bezděky začervenal. Poté se dověděl, že Božena přijela do Chicaga se svými rodiči z Hořovic v bývalém kraji plzeňském. Její otec byl zde horlivým spolkovým pracovníkem a jeho jméno často bývalo vytištěno v českých novinách, posledně při té příležitosti, když v jednom saloně na 22. ulici pobodal svého krajana Josefa Plechšmída, přičemž utrpěl sám několik bodných ran, a byv odvezen do nemocnice, kde lékaři prohlásili jeho stav za málo nebezpečný, podlehl svému zranění a za několik hodin zemřel. Byl pohřben na Národním hřbitově a na den Zdobení hrobů nosí prý mu Božena na hrob květinky. Její matka má lidi na bordynku, ale Božena si jich prý ani nevšimne. „To víte…“ řekla významně.

A poněvadž to řekla tak významně, stiskl jí Straširybka rovněž významně ruku. (Nutno podotknouti v zájmu pravdy, že mezi hovorem sedl si již na lavičku vedle ní.) Potom mu slečna Božena Krajíčková sdělila, že se rovněž cítí velmi opuštěnou, poněvadž jest velice něžné povahy, a ačkoliv jest jí teprve osmnáct let, ještě prý na světě nic neužila. Straširybka ji těšil, jak uměl, a lhal přitom na plnou hubu, takže se v Douglas Parku prášilo více než obyčejně. – Její americké srdce úplně zevropštělo a změklo, když jí třesoucím se hlasem vyprávěl o svých dobrodružstvích a utrpeních na dalekém ápadě, kde pouze jeho statečné a čisté srdce ho zachránilo před úklady lstivého Osudu. Ona mu všecko věřila.

Seděli tak v tiché blaženosti celé odpůldne a již se stmívalo, když opouštěli park. Straširybka ji doprovázel domů, neboť bydlila nedaleko, a na cestě si ujednali, že zítřejšího dne sejdou se odpoledne v Lincoln Parku u pomníku Williama Shakespeara, známého to anglického spisovatele, jenž napsal nějaké divadelní hry a jest již dávno mrtev.

Chodba domu, ve kterém nová známost Straširybkova bydlila, byla i ve dne dosti tmavá, a tohoto večera byla ještě tmavější. Když si tam řekli mnoho krásných slov, nemohl Straširybka odolati a vtiskl na pravou tvář Boženinu polibek, přičemž obejmul její krásnou postavu oběma rukama. Litoval v tom okamžiku, že není opicí, aby mohl Boženu obejmouti čtyřma rukama. Přitom šeptal: „Boženko drahá, tebe jsem hledal po celý život a o tobě snil!“

Dívka se vyvinula něžně z jeho objetí. „Vy jste ošklivý!“ konstatovala, ačkoliv byla úplná tma. Následovalo ještě několik polibků na rozloučenou, a když se oba ujistili svou vzájemnou láskou, přišlo vlastní rozloučení. „Dobrou noc, Boženko,“ šeptal Straširybka roztouženě.

„Neříkejte mi Boženo, říkejte mi Bessie!“ odvětila slečna Krajíčková. „A teď už dost zatím! Good night!“ A vklouzla do domu.

Straširybka odcházel, jsa hluboce pohnut, a jistě nepřeháníme, když na něho prozradíme, že byl napolo opilý štěstím. To bylo v devět hodin večer. A když o jedné hodině noční opouštěl vinárnu pana Bernarda, byl už opilý docela. Ani nevěděl, jak se dostal do svého pelechu.

II

Druhého dne byl také krásný den. Začalo to pěkně již ráno. V noci pršelo a jitro bylo rozkošné. Též pro Straširybku tento den pěkně začal. Když vstal a umyl se (tentokráte nad obyčej pečlivě), vyšel opětně do chicagských ulic, hledaje, co by kde pohltil. Štěstěna se přidala na jeho stranu. Vyšel z domu s prázdnou kapsou, ale věděl dobře, kam se má obrátit, aby vyvázl z této ne sice neobyčejné, ale přece trapné situace. Po krátkém přemýšlení vzpomněl si na svého věrného přítele Zajíčka, který mu již několikráte v podobném případě vypomohl. Přítel Zajíček pracoval v noci a v jedenáct hodin, kdy Straširybka zaklepal na jeho dvéře, ještě spal. Uvítal Straširybku s kyselým obličejem, ale ty tři dolary mu po dlouhém zdráhání přece půjčil, ač, jak sám pravil, jsou mu prý velice milé a nerad je svěřuje cizím rukám. Straširybka se k tomu tvářil velice vážně a odcházel s ujištěním, že zítra už začne dělat a že ty tři dolary má u něho Zajíček jako v bance anebo v nedobytné pokladně. Straširybka nelhal, neboť se Zajíčkovi později nikdy nepodařilo dobýti z něho výše zmíněný obnos zpět.

Stráviv zbývající mu volný čas v kavárně, stál Straširybka přesně o druhé hodině odpolední před pomníkem Shakespearovým v Lincoln Parku. Na Boženu Krajíčkovu nečekal sice dlouho, ale zato netrpělivě. Konečně se přihnala.

„To jsou sprosťáci,“ byla její první slova.

„Kdo, smím-li se ptát?“ vyzvídal Straširybka.

„Ten Čihák. – To je náš bordynkář!“ vypravovala. „Já ho nemohu ani cítit. On si mě namlouvá a maminka chce, abych si ho vzala. To se raději otrávím gásem.“

Straširybka při těchto slovech začal se tvářiti tak smutně, jako by seděl co zástupce ve Sboru útulny a sirotčince a naslouchal, jak se projednává žádost za přijetí sirotka.

„Drahá Bessie,“ řekl konečně, „znáte mě zajisté dostatečně a víte, že já nejsem žádný z těch lidí, kteří by se chtěli stavět v cestu vašemu štěstí. Podal jsem vám sice doposud malý důkaz své lásky, ale poskytnete-li mi příležitost, abych vám mohl podati důkazy další a větší, poznáte, že láska má byla nejen nezištná, ale i horoucí. Myslíte-li však, že byla byste šťastna po boku toho Čiháka, kterého ani neznám, a nemohu tudíž říci o něm nic dobrého – pak, drahá Bessie, řiďte se hlasem svého srdce a nedbejte, že rozdrtíte takovým jednáním srdce, které by vás bylo zbožňovalo a na rukou nosilo.“

Když pronesl tuto delší řeč, obrátila se k němu Bessie svým krásným zrakem, a nejsouc patrně příliš dojata jeho slovy, řekla prudce: „Ale dejte mi s tím pokoj! Vždyť já vám ani nerozumím. Ten Čihák ať si dá pozor! Já ho nemohu ani vidět! Já jsem ještě celá rozčilená! To jsou sprosťáci!“

A šli na ice cream. Při té příležitosti jí koupil Straširybka za čtvrťák candies. Potom si vzpomněla, že by ráda plula lodí po jezeře, ale Straširybka se toho lekl a vymluvil jí to, rozhlédnuv se pátravě po obloze i po hladině vodní a prohlásiv, že zanedlouho dostaví se velká bouře, a že je tudíž lépe zůstati na pevné zemi. Navrhl, aby se šli dívat na zvířata.

Mezi zvířaty ji to moc nebavilo. U lví klece prohodila, že ta potvora vypadá jako opice, a dívajíc se na šimpanze, shledala, že je nápadně podoben Čihákovi. Pak se zeptala Straširybky, pojedou-li nazpět automobilem. Byl nucen jí oznámiti, že ze zásady v automobilech nejezdí, a že nežli by se prohřešil proti svým zásadám, raději jí toto potěšení odepře, třeba se musí obávati, že snad tímto svým rozhodnutím ztratí její lásku.

Ona mlčela, a toto mlčení bylo pro Straširybku nanejvýš trapným, neboť pojala ho náhlá hrůza při pomyšlení, že jeho Bessie nyní si vzpomene na aeroplány a bude chtít letět vzduchem. Ale to se nestalo. Napadlo ji, že chce do divadla.

Není nesnadné dostati se z Lincoln Parku pouliční károu do města a tam je dost divadel. Po dobu jízdy Bessie zarputile mlčela a pouze jednou jako mimochodem podotkla Straširybkovi, že je bačkora. „Bačkora“ se bolestně usmál, ale snesl trpělivě tuto výtku, neboť, jak bylo výše praveno, měl statečné srdce. Představení mělo název Kovbojská láska a probudilo v srdcích milenců různé myšlenky, které by snad byly jinak zůstaly utajeny. Mimo kovbojskou lásku zajímali Bessie tancující černoši a cvičení se psi, z nichž jeden ovšem zas vypadal jako Čihák.

Byl již večer, když se dostali do Plzně. Náš hrdina, smíme-li Straširybku takto nazývati, pojat byl náhlou úzkostí, že by Bessie mohla míti laskominy na chop suey v čínském restaurantu, a aby tomu zabránil, odvedl ji co nejrychleji do restaurace v české Plzni, kde doufal, že to ještě jeho povážlivě se ztenčivší finance mohou vydržeti. Ale to ještě neznal Boženu.

Drzost této dívky, jak on to v duchu již začal nazývati, byla čím dál tím větší. Objednala si to nejdražší, co bylo na jídelním lístku, a ještě před večeří vypila jednu plzeňskou (tenkrát ještě bylo).

Přitom se pletla do všeho. Když si Straširybka objednal hovězí jazyk s polskou omáčkou, řekla mu, že by ho neměl jíst, poněvadž prý ho měl již jiný vůl v hubě. Byla to patrně dívka beze všeho vychování a tento výrok zaslechla podle všeho v kupletu přednášeném na některém spolkovém pikniku. Vypila po večeři ještě dvě plzeňské a donutila svou roztomilostí Straširybku k tomu, že vhodil několik pěťáků do hracího stroje, takže když po zaplacení útraty odcházeli, měl v kapse zrovna desák.

Bessie Krajíčková ujednala si s ním schůzku na příští den na nároží Blue Island ave. a 18. ulice, k čemuž on rezignovaně svolil, ačkoliv myslil přitom na tři dolary a na to, co se s nimi stalo.

Před domem pravila: „Tedy zítra se sejdeme, ale musíte být hodnější než dnes!“ Tomu on dobře nerozuměl – ale než mohl promluviti, vběhla ona do domu, nečekajíc ani na podobné důkazy lásky, jaké jí dal na tomto místě včera.

Když ulehl na své mládenecké lože, dumal chvíli a pak řekl: „To dále nepůjde. V této věci se musí státi změna.“ A na mysli zatanul mu jeho dobrý přítel Kratuška, kterého se chytil jako tonoucí ochranného pásu. S myšlenkou na Kratušku usnul.

III

Kratuška seděl ve svém bytě se svým spolubydlícím Zelenkou a konali důležitou poradu o novém týdeníku, který chtěli na podzim začít vydávat, jednak z toho důvodu, že prý mezi Čechy americkými je toho třeba, a jednak proto, že doufali tímto způsobem vydělati nějaké peníze, se kterými chtěli si potom zaříditi grocerii, kterých je sice mezi Čechy americkými dosti, ale které se přesto stále ještě vyplácejí.

Kapitál pro nový týdeník ještě neměli, ale zato už věděli o dobrém sběrateli oznámek a o celé řadě spolupracovníků, kteří by byli ochotni přispívati k povznesení svých krajanů za přiměřený honorář. Mezi jinými počítali na známého nám Straširybku.

Právě když Kratuška vyslovil jeho jméno, otevřely se dvéře a do pokoje vstoupil Straširybka.

„Tak vida!“ zvolal Zelenka, který byl vůbec nezdvořilý. „My o vlku a osel za humny. Děláš?“

„Nedělám,“ odvětil Straširybka dutým hlasem, který zdál se vycházeti z hrobu.

„Z toho si nic nedělej, že neděláš,“ povzbudil ho Zelenka. „Za krátkou dobu budeš mít práce dost a peněz jako hadrů.“

Nato ho s Kratuškou zasvětil do rodícího se časopiseckého podniku. Straširybka byl plánem tímto nadšen a prohlásil, že bez nového týdeníku byl by již život nesnesitelným. Přesvědčiv se, že peněžité zálohy na budoucí příspěvky se ještě nevyplácejí, převedl řeč na jiný předmět. Zelenka mezitím odešel.

Po odjezdu svěřil se Straširybka Kratuškovi se svým žalem a dlouho se s ním radil tichým hlasem. Výsledek jejich porady byl ten, že Kratuška projevil souhlas s návrhem, který mu učinil Straširybka. Byl to návrh, který se nijak netýkal týdeníku. Potom šli to oba přátelé zapít do nejbližšího hostince, kde Kratuška poručil dvě sklenky whisky.

„Mně dejte taky dvě!“ řekl spěšně Straširybka hostinskému.

Výsledek jejich tajemné rozmluvy byl ten, že odpoledne čekal na rohu Blue Island ave. a 18. ul. Kratuška a pátravým zrakem díval se na všecky strany, až spatří slečnu Boženu Krajíčkovou, kterou mu Straširybka tak důkladně popsal, že se nemohl mýliti. Opakoval si v duchu stále: Bílé šaty, černé vlasy, malá bradavička pod levým uchem, sešlapané podpatky, náušnice z napodobených briliantů a klobouk se zeleným pérem. Nositelka těchto ušlechtilých zvláštností se brzy dostavila.

Kratuška k ní přistoupil, co nejpružněji mohl, a zeptal se: „Vy jste zajisté slečna Krajíčková. A v tom případě se nelekejte. Přináším vám truchlivou zprávu.“

Dívka se opravdu nelekla, jen se udiveně dívala na Kratušku.

Tento pokračoval:

„Můj přítel Straširybka, který vás zde měl očekávati, jest těžce nemocen. Leží na svém loži, hlava mu třeští a jeho bordynbáska mu dává na tělo studené obklady. Nemůže přijíti a poslal mě, abych ho omluvil.“

„Copak ten, to je vůbec bačkora!“ řekla Božena, nejsouc pranic dojata, a upřela na Kratušku svůj nejkrásnější pohled. „A kdo jste vlastně vy?“

Kratuška neměl nijaké příčiny, aby před tímto rozkošným stvořením tajil své jméno, a představil se. V tom okamžiku cítil již v srdci pověstné ono pohnutí, od něhož k lásce nebývá nikdy daleko.

Během dalšího rozhovoru seznámili se ještě více a koneckonců vydali se spolu do Riverview Parku. Tam jest dostatečný počet atrakcí všeho druhu a Bessie jevila v užívání jich vzácnou neskromnost, a poněvadž Kratuška neměl tak statečné srdce jako Straširybka, zaplatil na zpáteční cestě také automobil, a když přijeli domů, zpozoroval, že přišel se svojí láskou během onoho zábavného odpoledne o sedm dolarů, veškeré to své jmění, které si pracně uspořil během své osmileté redaktorské činnosti v Americe. Byl zkrátka na mizině, a tak se stalo, že toho podzimu nevyšel nový český týdeník, kterého je mezi americkými Čechy tak třeba a bez něhož život zdá se zde býti nesnesitelným.

Zato však byl vyléčen ze své lásky k slečně Bessii a na nedělní schůzku, kterou si s ní umluvil, poslal svého přítele Horáka, který byl znám jako veliký přítel mladých dívek a mimoto o něm roznášena byla pověst, že je majitelem lotu v Morton Parku. Na výlet s Boženou vyšel si Horák dvakrát a díky její marnotratnosti a vyvinutým schopnostem k utrácení peněz pověst o jeho lotu ihned utichla.

Když se vrátil z druhého výletu s Boženou, musil si už vypůjčiti na večeři a záhy bylo o něm známo, že žije ve velké bídě.

Horák podle osvědčených vzorů svých předchůdců předal Boženu do ochrany svého ještě bohatého přítele, pozemkového jednatele Rakusického, který prý zbohatl tím, že prodával bažiny v jižních státech těm přistěhovalcům, kteří se chtěli v této nové vlasti usaditi na dobré a výnosné farmě. Ale Božena byla velmi vynalézavou a dovedla se vpraviti do poměrů sebenádhernějších. Také Rakusický byl při ní brzy hotov se svými penězi a konečně, vida, že mu ještě zbývá na revolver několik dolarů, odhodlal se k sebevraždě. Zbývajících několik dolarů propil a odstěhoval se na jižní stranu, kde našel práci v jatkách. Zanechal dopis svému příteli Hromádkovi, ve kterém ho prosil, aby se ujal jeho opuštěné přítelkyně Boženy Krajíčkové. Byla to rafinovaná škodolibost od něho.

Jan Hromádka byl malým obchodníkem, ale vyplnil poslední přání zoufalého druha, seč jeho úvěr stačil. Když to skončilo zase úplným jeho ochuzením, svěřil Boženu herci Stonožkovi, od něhož přešla Božena k agentovi Meyersteinovi, který ji zase seznámil s doutníkářem Skočdopolem.

A tak dále a tak dále.

Straširybka mezitím již dávno zapomněl na svou známost, jež kdysi tak mnohoslibně začala v Douglas Parku, prožil zatím mnoho krušných dní, ale konečně dostal pěkné místo v bance, kde se uchytil a zapomněl úplně na redaktorství i na ostatní životní útrapy.

Byl však nemálo překvapen, když jednoho dne přišla do banky elegantně oděná dáma, která si tam ukládala větší obnos peněz. Byla mu nějak povědomá. Když se mu podařilo nahlédnouti pod obrovský klobouk, zazářily mu vstříc dvě krásné černé oči a tyto oči náležely jeho bývalé lásce Boženě Krajíčkové! Dal se s ní do řeči, a když viděl, že v bance má uloženy velké peníze, které si při vší své lehkomyslnosti ukládala, poznal náhle, že ona byla vlastně jedinou ženou, kterou kdy v životě opravdu miloval a dosud miluje. Dal jí to najevo, a též ona projevila své staré sympatie, když se dověděla, jaký má plat.

Straširybka byl chytrý a hezký. Jako takový stál již za měsíc s Bessií v radnici před soudcem, který je oddal. Jsou prý spolu šťastni, jak ani jinak býti nemůže po tak strastiplné, ale vytrvalé lásce.

Neboť láska je jako malý ptáček, který přilétá, když nejméně jest očekáván, a zaťuká svými křidélky na bránu lidského srdce, ve kterém rozezvučí ty nejkrásnější písně lásky a radosti.

Tato poslední věta mého vypravování jest opsána z jedné divadelní hry Shakespearovy, o kterémžto spisovateli byla výše učiněna zmínka.

Duch nebožtíka Hroudy

Pražské nokturno

Sešli jsme se zase jednou v přítelově bytu v Menším Městě pražském (na Malé Straně).

Byl smutný, pochmurný večer v podzimu, jaký bývá ve všech povídkách o duchách nebožtíků. Také tma byla taková a korouhvičky na střechách příšerně vrzaly, neboť vál studený vítr severovýchodní. Sychravý nevlídný počas vyprazdňoval ulice, jež opanovala ke všemu ještě chladná a nezdravá mlha, na kterou si s oblibou naříkají souchotináři a strážníci, mající právě službu. Tma vlekla se tiše a tajuplně přítmím starých domů, prolézala a vnikala do všech koutů, tlumila a dusila zář svítilen. Mrtvé ticho zvyšovalo tuto divnou náladu, ponoukající nerozvážné mladíky ke vstupu do Klubu Za starou Prahu.

Ale my seděli jsme v teple v malém pokojíku přítelově (pálil v kamnech právě korespondenci své třinácté lásky, kterou opustil pro svou nevěru) a slavili v útulném přítmí černou hodinku. Byl tu přítel Červinka, náš hostitel, který přesto, že bylo mu na jaře už dvacet osm let, píše dosud lyrické básně a řeší hádanky ve Vydrových Besedách. Za rozřešení dostal také už cenu, a to šest kávových šálků z továrny Vydrovy, kteréžto šálky budou ku konci této strašidelné historky hráti svou úlohu. Dále Červinkův spolubydlící Hradecký, krátkozraký idealista, také básník, neznámý však ještě v širší veřejnosti, poněvadž, jak se sám vyjadřuje, byl tisknut doposud pouze nepřízní osudu. Na pohovce usedl Průcha, vždycky střízlivý, dobrý znalec hláskosloví ve všech řečích, nářečích a podřečích uralsko-altajské skupiny jazykové; mluví vždy velmi lakonicky a je jinak úplně neškodný. Takto se mu říká „pan rada“, poněvadž radí v Tůmovce hráčům při ferblu. Vedle něho Josef Spěšný, umělec, přesto však velice rozvážný. Neukvapí se nikdy se svým úsudkem, a než něco řekne, pořádně o tom dříve přemýšlí. Pak to obyčejně zorá. Říkali jsme mu proto „Přemysl Oráč“. Konečně moje maličkost, v truchlivé listopadové náladě, jako obyčejně, když je vysoké datum. Dohromady tedy pět kusů.

Hovořilo se o ledačems. Takové večerní povídání, kdy zešeřelá nálada důvěrné chvíle rozvazuje lidem jazyky.

A tu se stalo, že přišla řeč na duchy, na všechny možné strašidelné historky s epilogem mrazivého přejíždění po zádech, o všech možných zjeveních, snech a předtuchách, o mrtvých babičkách, useknutých rukách, výstřelech, slyšených za tmavých nocí, a hlasech ze záhrobí.

Začlo to takhle: Průcha prohlásil, že si koupí nové kšandy. Ostatní konstatovali, že když má člověk peníze, může si koupiti všecko, což připustil i Spěšný po zralé úvaze. Přes ty kšandy dostali jsme se ke kalhotám a bylo odhlasováno, že za spisovatelský honorář nelze si koupiti ani pořádné kalhoty.

Poté mluvilo se o tom, že za peníze lze všecko koupit, a když už byla řeč o literatuře, začal hostitel citovati. Ne duchy – právě naopak, české spisovatele. Řekl jsem mu, aby nestrašil, a tak se rozhovor přesunul na strašidla. A už jsme byli v tom.

Každý vynášel ze studnice své paměti na povrch nějaký případ víceméně záhadný. Mám rád takové hrůzy a pokládám za ucházející požitek to mimovolné zatajení dechu, mrazivé zavanutí děsu do obličeje a podvědomé vytřeštění zraku s tím spojené… Ale to nepatří k věci.

Průcha vypráví právě o své tetě, které se zjevil mrtvý lesník Davídek, s kterým měla v mládí poměr, jenž, jak vidno, též po jeho smrti nezůstal bez následků. Jeho duch vylil jí v noci štědrovečerní na hlavu hrnek čaje.

„Nelze těchto věcí dokázati,“ míní Spěšný, který po záporném slovese užívá druhého pádu. „Nevěřím v zjevení a duchy, poněvadž na to nemám času, a pak to odporuje zdravému rozumu.“

„A co ty o tom soudíš?“ obrací se Hradecký ke mně.

Já však nechci mít se soudy opletání, a proto nesoudím nic. Hradecký se tomu diví a dušuje se, že měl skutečné vidění, když mu zemřela dívka, kterou vášnivě miloval. Probudil se jednou v noci, a tu zdálo se mu, že někdo stojí u jeho lože. Prudce otevřel oči a vykřikl hrůzou.

Na peřině ležela mrtvá bílá ruka. Byla to ona, milovaná zemřelá dívka. A v té ruce držela citeru. „Vím jistě, že jsem nesnil, a nedám si nikdy od nikoho namluvit, že bych byl snad obětí přeludu!“

„Hm!“ uvažuje Spěšný.

„A proč zrovna citeru?“ ptá se Průcha.

„Přátelé,“ praví Červinka, „když už jste se dali do těch duchamorných povídek, povím vám také jednu podobnou historii ze svého života, za jejíž pravdivost vám ručím veškerým svým jměním a také svou ctí. Ale zatím uvař, Hradecký, čaj – v takové zimě! Nemám už žádné dopisy od dívek na udržování ohně v kamnech.“

A zatímco Hradecký připravoval samovar, přítel Červinka zapálil si doutník, zamyslil se a počal vypravovati:

„Je tomu již několik let. Bydlil jsem ve starém domě v Hluboké cestě pod Strahovem. Tento starý dům byl plný temných zákoutí, dlouhých pustých chodeb a německých myší. Slabší člověk by se tam bál bydleti. Také já, když jsem se ubírával za tichých nocí po opuštěných tmavých schodech do svého nevlídného útulku, cítíval jsem, jak mi jde mráz po zádech. Zvláště v zimních měsících.

Bylo to právě v té době, kdy tak tragicky skonal Hrouda, kterého jste myslím znali. Pamatuji se na to dobře. Jedné soboty řekl jsem mu, že je zneuznaný ignorant, a sedm dní nato se zastřelil pro dluhy. Byl mým nejvěrnějším přítelem. Smrt jeho velice mne dojala a já upadl ve stav jakési zvláštní vzpomínkové a rozjímavé melancholie. Myšlenky mé ustavičně zalétaly k zesnulému, a tak se stalo, že zvykl jsem si zabývati se posledními věcmi člověka a životem záhrobním. Kteréhosi dne zastihla mne půlnoc ještě bdícího. Vzpomínal jsem zase jako obyčejně na Hroudu a chystal jsem se ke spaní. Uspořádám své věci na stole, stáhnu poněkud světlo lampy, takže všechny předměty tonuly v tajemném přítmí – a co se teď stalo, to nikdy nevymizí mi z paměti.“

Červinka se chvíli odmlčel. Nikdo jsme ani nedutal. Červinka si odkašlal a pokračoval:

„Právě hotovím se zhasnouti a ulehnouti, když vtom silná rána na podlahu zahřměla pokojem. Zůstal jsem leknutím přímo bez sebe. Po chvíli jsem se vzpamatoval a pátral po příčině. Vidím, že těžké kovové závaží starých hodin snad následkem přetržení zavěšovacího kroužku vysmeklo se z řetízku a způsobilo pádem na zem onu ránu. Zasmál jsem se svému leknutí a chtěl závaží opět zavěsiti. Jaký však byl můj údiv, když jsem shledal, že kroužek, na němž závaží visí, je úplně neporušen. Nebylo pochyby! Neviditelná jakási ruka pozvedla závaží z původní polohy a pustila na zem. Krev mi stydla v žilách. Ovanul mne pocit děsu a zároveň nepochopitelné úzkosti. Upevnil jsem závaží dobře do původní polohy a blížil se opět ke stolu. Neučinil jsem ani dva kroky, když táž rána ozvala se za mnou. Závaží opět na zemi, kroužek zase neporušen! Samo sebou nemohlo vyšinutí nastati. Zmocnil se mne strašlivý děs, jejž dnes vám už nemohu vylíčiti. – ‚Toť nějaké znamení!‘ prolétlo mi hlavou. ‚Snad duch zastřeleného Hroudy, na nějž jsem právě v posledních chvílích myslel, je zde přítomen a dává mi znamení, nebo výstrahu!‘ Nechal jsem všeho, vrhl se na lože a probděl noc nezamhouřiv oka. – Přátelé, přesvědčil jsem se příliš záhy pod dojmem jiné truchlivé události, že Hrouda byl skutečně u mne a rány závaží byly strašlivým mementem, hroznou výstrahou, kvůli které opustil nešťastný Hrouda říši stínů, aby mne varoval.“

Zde učinil Červinka další pauzu.

„Co se stalo?“ vydechl Průcha, Přemysl Oráč.

Červinka si zase odkašlal (jeho kašel zněl už jako stony z astrálních plání, kde úpí duše odsouzené k pětinásobnému vtělení) a zřejmě dojat řekl pak s bolestnou melancholií, kterou nikdo z nás neopovážil se znesvětit sebemenším hnutím nebo poznámkou:

„Věřte mi nebo ne, třeba se mi vysmějete, ale mohu to odpřisáhnout při památce svého dědečka, za čtrnáct dní po této strašlivé události zemřel na Vyšehradě jeden veřejný posluha.“

V pokoji zavládlo strašidelné ticho. Nato se mihlo vzduchem osm paží, které Červinku násilně, ale šetrně vynesly z jeho vlastního bytu.

Nato jsme pili jeho čaj z jeho šálků. Byl taky velmi špatný.

Jak vraždila rakouská byrokracie naše nejlepší lidi

Až do roku 1907 byl nejsvědomitějším úředníkem u berního úřadu v Jičíně Norbert Kocourek. Zastával řádně všecky své povinnosti k úplné spokojenosti svých představených, ač se tím nikdy nechlubil, jak to bývá u mnohých jiných úředníků, kterým neustále lítá z huby sebevědomá věta: „Konám svůj úřad dle nejlepšího vědomí a svědomí.“ Věděl pan Norbert Kocourek, že ono vědomí bývá zhusta velmi úzké, naopak zase svědomí velmi široké.

Norbert Kocourek byl ženat a všechna čest stranou, nutno říci, že byl vzorným otcem rodiny a něžným manželem. Manželka jeho nebyla sice hezká, ale zato hloupá, což je pohodlné pro každého, tím spíše pak pro berního úředníka. Pan Kocourek byl všestranně svědomitý a jeho přesnost, dochvilnost a spolehlivost mohla by býti příkladem mnohým lehkomyslným mladíkům, kteří se mylně domnívají, že úřad je místo, kde člověk má se snažiti zabíjet čas spaním, kouřením, hraním mlejnku a koketováním se šičkami v oknech protější dámské konfekce.

Pan Kocourek měl sedm dětí, což není mnoho, povážíme-li, že už byl devět let ženatým a pouze jedno mu zemřelo. Svým dětem poskytoval všech vzdělávacích vymožeností moderního školství národního, řídě se patrně zásadou: Co se člověk v mládí naučí, k stáru to zapomene.

Předcházející řádky byly jakýmsi úvodem, jehož účelem bylo seznámiti laskavého čtenáře s jednajícími osobami. Teď přijde vlastní událost: Norbert Kocourek se zastřelil z revolveru. To se stalo asi takto. Jednoho dne přišel pan Kocourek z úřadu nanejvýš zamlklý a na jeho čele mohl zkušený pozorovatel číst známky veliké starosti, která hlodala v jeho nitru. Na otázky ženiny neodpovídal a svoje zamilované jídlo, cezené nudle sypané perníkem, nechal netknuto. Pak se zavřel do svého pokoje a bylo slyšeti kroky přecházející pokojem, což svědčilo o rozčilení a přemýšlení. Jeho žena počínala mít obavy.

Den nato se opakovalo totéž a tak po celý týden. Pak se věc zhoršila. Pan Kocourek chodil pozdě z úřadu a nosil s sebou domů všelijaká akta úřední, dále stanovy, zákony a nařízení týkající se finančnictví, poštovní předpisy, zákoníky, jízdní řády, brožury, poštovní knížky, algebraické učebnice, logaritmické tabulky a jiné podivné tiskoviny. Když se jeho choť ptala, co to znamená, zamračil se a řekl, že jí do toho nic není, aby mu dala pokoj, že toho má plnou hlavu. Paní Kocourková trnula v úzkostných obavách a nejstarší synek pronesl mínění, že se tatínek zbláznil. Byl však na omylu.

Situace byla čím dál trapnější a záhadnější. Pan Norbert Kocourek začínal chodit do úřadu i odpoledne a v noci seděl až do čtyř hodin nad svými lejstry. Potom už nespal vůbec. Konečně došlo to tak daleko, že už vůbec s nikým nemluvil, nejedl, chodil jako stín a vůčihledě hynul. Třicátého dne pak celou noc psal, jak paní Kocourková viděla klíčovou dírkou jeho pokoje. K ránu se zastřelil.

Nebudu líčiti žal jeho příbuzných, známých, představených a kolegů z úřadu. Nikdo si nemohl vysvětliti jeho čin, neboť byl znám jako svědomitý a řádný muž, který neměl příčiny násilně rozloučiti se se světem. V sousedstvu se sice rozneslo, že prý se zastřelil pro nepořádky v úřadě, dokonce se mluvilo o milionové defraudaci, ale kdo znal Kocourka, věděl, že takové věci jsou vymyšleny a nepravdivy. Zdálo se již, že příčina jeho tragické smrti zůstane nerozřešenou záhadou, když vtom byla nenadále objasněna, a to tak neobyčejným způsobem, jenž musil každého uvést i v úžas.

V zásuvce psacího stolku v jeho pokoji nalezl se dopis psaný jeho rukou a adresovaný jeho ženě. Třesoucí se rukou jej otevírala a čtla, jak následuje:

„Milá ženo! Píšu Ti poslední dopis. Vím, jaký zármutek Ti způsobím, ale přece nemohu jednati jinak, nechci-li se státi zlodějem, člověkem bezectným, zločinným úředníkem! Nemohu snésti strašlivý příval, který se snesl nad mou hlavou a jenž mne dohání k šílenství a vtiská mi do ruky smrticí zbraň. Osudné okolnosti spikly se proti mně, a já přišed do strašlivého rozporu se svou svědomitostí, poctivostí a přesností, nenalézám jiného východiska než chladnokrevnou smrt. Jedná se o toto: Před měsícem měl jsem poslati jakémusi Františkovi Rejnholcovi v Dětěnicích z úřadu zpět 20 K 11 haléřů, o které zaplatil více při odvádění daní. A tu dostal jsem se do hrozné nesnáze, při níž moje svědomitost byla v koncích. Maje zaslati obnos přes 20 korun, věděl jsem, že je nutno zaplatiti porta 20 haléřů, jež se platí z obnosu náležejícího Františku Rejnholcovi. Z obnosu menšího než 20 K platí se jen 10 haléřů. V tom případě však bylo by to pouze 19 K 91 h, jež bych zasílal a frankování 20 haléři by bylo přílišné, zbytečné a nesvědomité. Zaplatil-li bych porto 10 haléřů, zbývá 20 K 1 haléř, a tu zase porto 10 haléřů nestačí. V každém případě bych byl jednal nesprávně a okradl buďto sebe, nebo erár, nebo Františka Rejnholce. To však jako svědomitý, řádný a poctivý muž nemohl jsem srovnati ani se svým svědomím lidským, ani úřednickým. Přemýšlel jsem o strašlivém případu tom celý měsíc a nepodařilo se mi nalézti rozuzlení. Nemohu déle žíti. Umírám, ale svědomitě. Odpusť mi to. Nezapomeň zaplatiti krejčímu Pivoňkovi 60 kr. od vyžehlení kalhot (k mé svatbě před devíti lety). Odporoučím Ti děti, starej se o ně pečlivě a hleď, aby jim nescházelo nic, co budou potřebovati, zejména co se týče vzdělání. Neboť co se člověk v mládí naučí, k stáru jako když to najde. Odpusť svému Norbertovi Kocourkovi.“

Ediční poznámka

V textu díla převzatém z uvedeného knižního vydání (1919) jsme kromě oprav zjevných chyb a omylů provedli jen běžné pravopisné aktualizace (zejména užití velkých písmen: např. hostinec U Chmelového keře m. U chmelového keře; psaní cizích slov: např. tramvaj m. tramway, teorie m. theorie, vizitka m. visitka; preference předložek z/ze ve 2. p.).

Redakce MKP

Josef Mach
Tři mrtvoly ve sklepě a jiné

Ilustrace na obálce Viktoriia_P / Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 14. 2. 2025

ISBN 978-80-274-4426-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4427-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4428-1 (prc)