Milionářka

Johnsonovská komedie o čtyřech dějstvích
od člena Královské literární společnosti

George Bernard Shaw

Přeložil Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Milionářka tak, jak bylo vydáno Československým divadelním a literárním jednatelstvím v Praze v roce 1954.

Text díla (George Bernard Shaw: Milionářka), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 21. 2. 2025.

OSOBY

JULIUS SAGAMORE

EPIFANIE FITZFASSENDENOVÁ

ALASTAIR FITZFASSENDEN

PATRICIE SMITHOVÁ

ADRIAN BLENDERBLAND

EGYPTSKÝ LÉKAŘ

MUŽ

ŽENA

ŘEDITEL

PRVNÍ DĚJSTVÍ

Pan JULIUS SAGAMORE, švihácký mladý advokát, sedí ve své kanceláři v Lincoln’s Inn Fields. Je krásné májové ráno. Pan SAGAMORE sedí zády obrácen k oknu a ukazuje nám svůj levý profil. Kancelář, starý táflovaný pokoj, je uspořádána tak, že pan SAGAMORE je chráněn svým psacím stolem před příliš intimním stykem se vzrušenými klienty, stejně jako před tím, kdyby některý zuřivý nebo šílený návštěvník na něho podnikl útok, což není vyloučeno. Dveře jsou po Sagamorově pravici ve vzdálenějším rohu pokoje. Díky tomuto uspořádání tváře návštěvníků jsou osvětleny světlem z okna, zatímco on sám zůstává ve stínu. Proti němu je krb Adamsova typu. Nad krbem visí zčernalý portrét nějakého soudce. Ve stěně po Sagamorově pravici blíže rohu, který je od něho nejdál, jsou dveře s trojúhelníkovým výklenkem nahoře, v němž stojí busta nějakého jiného soudce. Ostatek zdi zaujímají police plné právnických knih vázaných v teletině. Zeď za zády pana SAGAMORA je vyplněna černými cínovými krabicemi, na nichž jsou nalepena jména klientů.

Díky tomu všemu by se zdálo, že jsme v osmnáctém století, ale protože se píše rok 1935 a protože pan SAGAMORE nemiluje ani prach, ani plíseň, a poněvadž naopak vyžaduje, aby jeho kancelář působila dojmem zámožnosti, v níž jeho dámské klientky by se nejlíp vyjímaly, všechno je dokonale oprášeno a vyleštěno. Zelený koberec je nový, drahý a tlustý: a půltucet židlí, z nichž čtyři jsou postaveny před knihovnou, jsou nejnovější napodobenina starých chippendalek. Ze zbývajících dvou na jedné sedí sám a druhá stojí uprostřed mezi jeho stolem připravena pro klienta.

Telefon, stojící na stole na dosah ruky, zvoní.

SAGAMORE (poslouchá): Ano? … (Zřejmě uslyšel něco významného.) Pošlete ji hned ke mně!

Do pokoje se vřítí ŽENA tragického vzezření a atletické postavy, která je velmi nákladně oblečena. SAGAMORE slavnostně vstane.

DÁMA: Jste vy Julius Sagamore, ničemný synovec mého zemřelého právního zástupce Pontifexe Sagamora?

SAGAMORE: Ve svých reklamních oznámeních označuji se jinak, ale Pontifex Sagamore byl můj strýc a já jsem se vrátil z Austrálie, abych se ujal zastupování tolika jeho klientů, kolik se mi kdy jich podaří udržet.

DÁMA: Slyšela jsem ho o vás mluvit. Protože vás poslal do Austrálie, přirozeně jsem si domyslila, že musíte být ničema. Ale na tom konečně nezáleží. Jde mi o velmi jednoduchou věc. Chci napsat svou poslední vůli, v níž odkazuji všecko, co mám, svému manželovi. To přece nemůžete poplést.

SAGAMORE: Vynasnažím se, abych vám vyhověl, jak nejlépe dovedu. Prosím, posaďte se!

DÁMA: Ne; já jsem hrozně neklidná. Sednu si, až budu unavena.

SAGAMORE: Jak je libo. Ale dřív než začnu psát vaši poslední vůli, potřebuji vědět, kdo je váš manžel.

DÁMA: Můj manžel je blázen a ničema. To musíte v mé vůli výslovně podotknout, a k tomu dodáte, že jen jeho chování mě donutilo k tomu, abych spáchala sebevraždu.

SAGAMORE: Ale vy jste nespáchala sebevraždu!

DÁMA: Ale budu to muset udělat, až podepíšu svou poslední vůli.

SAGAMORE: Ale ovšem, ovšem, to se přece rozumí. A jak se, prosím, jmenuje?

DÁMA: Jeho odporné jméno zní Alastair Fitzfassenden.

SAGAMORE: Jakže? Ten slavný tenisový přeborník a boxer střední váhy?

DÁMA: Copak vy ho znáte?

SAGAMORE: Každé ráno spolu plaveme v klubovním bazénu.

DÁMA: Řeknu vám, že tato známost vám dělá pramalou čest.

SAGAMORE: Dovolíte, abych vám přímo řekl, že jsme s vaším manželem velcí přátelé, paní Fitzfassend…

DÁMA: Nenazývejte mě tímto ohavným jménem. Zapište si mě pod mým dívčím jménem – Epifanie Ognisanti di Parerga.

SAGAMORE (se ukloní): Ó, opravdu veliká čest. Račte se, prosím, posadit.

EPIFANIE: Sedněte si sám a neotravujte mě!

SAGAMORE: Přejete-li si to, prosím. (Usedne.) Madame, váš otec byl opravdu obdivuhodný muž.

EPIFANIE: Můj otec byl největší člověk své doby. A umřel jako chuďas. Což já světu nikdy neodpustím.

SAGAMORE: Chuďas? Vy mě matete. Říkalo se, že svému jedinému dítěti, to jest vám, zanechal třicet milionů liber.

EPIFANIE: No, a co to bylo pro něho třicet milionů? Prospekuloval sto padesát milionů. A slíbil mi, že mi odkáže dvě stě milionů. A nechal mi žebráckých třicet. Není divu, že mu to zlomilo srdce.

SAGAMORE: Nicméně, příjem půl druhého milionu ročně, to –

EPIFANIE: Člověče, copak jste zapomněl na dědickou daň? Vynáší mi to s bídou sedm set tisíc liber ročně. A víte, co to znamená pro ženu, která byla vychována při ročním příjmu převyšujícím milion? To je přece strašné ponížení!

SAGAMORE: Madame, jsem úplně bez dechu.

EPIFANIE: Protože já sama budu co nejdřív bez dechu, nemám kdy, abych na to brala ohled.

SAGAMORE: Ale ovšem, vždyť já jsem zapomněl na vaši sebevraždu.

EPIFANIE: Opravdu? No, buďte tedy tak laskav a trochu na to myslete! A připravte mi k podpisu mou poslední vůli, v níž všechno odkazuji Alastairovi!

SAGAMORE: Vy ho chcete pokořit?

EPIFANIE: Ne. Chci ho zničit. Poplést mu hlavu, aby se utopil ve vlastních pošetilostech. Vím ze zkušenosti, že peníze mu vždycky stoupnou do hlavy.

SAGAMORE: To už tak bývá. Ale člověk si nikdy nemůže být tím jist. Což když se potom ožení s nějakou rozumnou ženou?

EPIFANIE: Máte pravdu. Napište tam, že dědictví mu připadne jen tehdy, když si za měsíc od mého pohřbu vezme ženštinu, jež se jmenuje Polly Punčošková.

SAGAMORE (si to poznamenává): To je legrační jméno!

EPIFANIE: Ve skutečnosti se jmenuje Patricia Smithová. Ale všechny dopisy, které Alastairovi psala, podepisovala Polly Punčoška; byla to patrně narážka na to, že by potřebovala nové punčochy.

SAGAMORE (si vezme druhý list papíru a píše): S tou Polly bych se rád seznámil.

EPIFANIE: A prosím vás, proč?

SAGAMORE (mluví, zatímco píše): No, stojí-li za to, abyste kvůli ní spáchala sebevraždu, stojí jistě za to, aby ji člověk poznal. Ostatně, jistě mi ji Alastair představí. Bude to chvilku trvat, než dám poslední vůli opsat a než opatřím pár svědků. Zatím si můžete u drogisty koupit tohleto. (Podá jí to, co právě napsal.)

EPIFANIE: Co je to?

SAGAMORE: Chci vám umožnit sebevraždu! Budete se muset podepsat a udat svou adresu, protože jinak by vám kyanid nevydali. Řekněte, že to potřebujete, abyste vykouřila v zahradě vosí hnízdo. Kyselina vinná sama o sobě je úplně neškodná. Drogista si bude myslet, že si z ní chcete udělat limonádu. Oba tyto prášky nasypete každý zvlášť do trošku vody, aby se rozpustily. Pak oba roztoky smíchejte. Kyselina vinná se smísí s potaší a vytvoří vínan draselnatý. Protože je to sloučenina nerozpustná, zůstane u dna sklenice. A tekutina nad tím bude čistá kyselina kyanovodíková, stačí, abyste si jí srkla, a svalíte se, jako kdyby do vás uhodil hrom.

EPIFANIE (si hraje zmateně s receptem): Pane Sagamore, zdá se, že berete moji smrt na lehkou váhu.

SAGAMORE: Jsem na to zvyklý.

EPIFANIE: Máte snad tolik zoufalých klientů, že tu máte pro ně už připravené recepty, aby si mohli opatřit jed?

SAGAMORE: Ano, je to recept, který nezklame. –

EPIFANIE: Jste si jist, že všichni zemřeli bez bolesti a okamžitě?

SAGAMORE: Ne, všichni jsou živi.

EPIFANIE: Á, rozumím. Váš recept je neškodný podvod.

SAGAMORE: Nikoli. Je to smrtící jed. Ale nikdo ho nepoužil.

EPIFANIE: Proč?

SAGAMORE: Já nevím. Ale už je to tak.

EPIFANIE: Já ho tedy použiju. A doufám, že vás pověsí za to, že jste mi ho dal.

SAGAMORE: Jednám jako váš právní poradce. Říkáte, že chcete skončit sebevraždou; a přicházíte ke mně na poradu. Dělám pro vás, co mohu, abyste mohla zemřít, aniž byste vyplýtvala spoustu svítiplynu nebo skákala v parku do rybníka. Vykonavatel vaší poslední vůle mi za to nezaplatí víc než šest šilinků a osm penny.

EPIFANIE: Za to, že jste mi poradil, abych se zabila?

SAGAMORE: Ale nedělejte to dnes, nýbrž až zítra.

EPIFANIE: Proč bych to měla odkládat na zítřek?

SAGAMORE: No, je to přece jedno, stane-li se to zítra nebo dnes. A dnes večer se vám může přihodit zrovna něco zábavného, anebo to může být zítra večer. Není vůbec třeba spěchat –

EPIFANIE: Jste hrubián, zvíře a čuně. Na mém životě vám vůbec nezáleží; ani vás nenapadlo se zeptat, co mě dohnalo k mému rozhodnutí. Vám stačí, že na smrti svých klientů vyděláváte.

SAGAMORE: Máte pravdu. V souvislosti s vaší smrti budu mít hromadu práce. Jsem přesvědčen, že Alastair se na mne obrátí, abych uspořádal jeho záležitosti.

EPIFANIE: A vy si myslíte, že já se budu zabíjet proto, abyste vy vydělal peníze?

SAGAMORE: Nemýlím-li se, byla jste to vy, kdo ve mně vzbudil toto očekávání.

EPIFANIE: Bože na nebesích, slyšíš toho člověka? Což vás nikdy nenapadlo, že žena, jejíž život je zničen, spíše než lahvičku jedu potřebuje trochu soucitu?

SAGAMORE: Sebevražda ve mně nevzbuzuje žádný soucit. Nemohu si prostě pomoci, ale má-li se to stát, ať se to radši stane hned a vědecky.

EPIFANIE: Vy jste se ani nezeptal, co mi vlastně Alastair udělal.

SAGAMORE: Až budete mrtva, už to bude jedno. Tak nač se mám s tím trápit?

EPIFANIE: Dovolte, abych vám řekla, Julie Sagamore, že jste nepolepšitelný halama.

SAGAMORE: Proč byste si se mnou lámala hlavu? Ten recept vyléčí vše.

EPIFANIE: Čert vezmi váš recept! Abyste věděl! (Roztrhá recept a hodí mu zbytky do tváře.)

SAGAMORE: Výborně! Takhle to dopadlo pokaždé. A teď, když jste si ulevila, snad byste si mohla sednout a něco mi o sobě povědět.

EPIFANIE: Vy říkáte výkřiku zmučeného srdce, že jsem si ulevila?

SAGAMORE: No, a jak byste to nazvala?

EPIFANIE: Vy nejste člověk, vy jste nosorožec. A jste taky blázen.

SAGAMORE: Jsem jenom advokát.

EPIFANIE: Jste ničemný advokát. A jste hrubián. Jsem v nesnázích a vy mě urážíte. Bráníte mého manžela proti mně. Chybí vám slušnost a nemáte pro nic pochopení. Jste ryba s duší švába. Slyšíte?

SAGAMORE: Zajisté! A blahopřeji si. Jste asi často žalována pro urážku na cti. Poctíte-li mě tím, že se dáte mnou zastupovat, budu mít o práci postaráno.

EPIFANIE: Mýlíte se. Já nikdy nikomu neposkytnu příležitost, aby mě žaloval pro urážku na cti. Můj otec mě pečlivě poučil o tom, co jsou to urážky na cti. Kdybych pochybovala o tom, jste-li solventní, byla ty to urážka na cti. Kdybych se zmínila o tom, že jste nevěrný své ženě, byla by to urážka na cti. Ale řeknu-li, že jste rinoceros, což také jste a to naprosto nepolepšitelný rinoceros, je to jenom obyčejná nadávka. Dávám si dobrý pozor, abych se omezila jen na obyčejné nadávky, a díky tomu jsem ještě nikdy nebyla žalována pro urážku na cti. Tak co, rozumím zákonům, nebo ne?

SAGAMORE: Já opravdu nevím. Musím se podívat do zákoníku.

EPIFANIE: Je to zbytečné. Ujišťuji vás, že takový je zákon. Můj otec vždycky, kdykoli udělal cokoli neobyčejného, musel poučovat své advokáty o tom, co se smí a co se nesmí. Advokáti nemají o zákonech ani ponětí. Hodí se jen k tomu, aby tahali z lidí peníze. Můj otec byl veliký muž. Každý den udělal něco, co by jiného ani ve snu nenapadlo. Možná, že já nejsem velká žena, ale jsem jeho dcera a jako taková jsem neobyčejná žena. Proto uděláte nejlíp, když se dáte mnou poučit a uděláte přesně to, co vám řeknu.

SAGAMORE: To náramně zjednoduší naše vztahy, madam.

EPIFANIE: A zapamatujte si ještě toto: Nemám vůbec smysl pro humor. Nedovolím; aby se mi někdo vysmíval.

SAGAMORE: Ani ve snu by mě nenapadlo, abych se vysmíval klientovi, který má roční příjem tři čtvrti milionu liber.

EPIFANIE: Máte vy snad smysl pro humor?

SAGAMORE: Snažím se jej držet na uzdě. Myslím však, že ho mnoho nemám. Ale vy ho ve mně probouzíte.

EPIFANIE: Pak vám tedy musím s rozvahou a s plným vědomím odpovědnosti prohlásit, že jste bezcitný ničema. Mé nesnáze, mé zneuctění, moje pokoření, ta hrozná ostuda, zkrátka můj celý ztroskotaný život, to je vám všechno k smíchu.

SAGAMORE: Promiňte, drahá dámo, ale já nevím nic o vašich nesnázích, o vašem zneuctění, o hrozné ostudě a všem ostatním, co jste udělala ze svého života. Jak se mohu vysmívat věcem, které neznám. Jestliže se směju – a myslíte, že se opravdu směju? – ujišťuji vás, že se nesměju vašim nehodám, ale vám.

EPIFANIE: Opravdu? Což působím ve své bídě tak směšně?

SAGAMORE: Ale čemu říkáte bída? Prosím vás, sedněte si!

EPIFANIE: Zdá se, že máte v hlavě jedinou myšlenku, a ta jest přimět své klienty, aby si sedli. No, abych vám udělala radost. (Usedne, jen to plácne, a opěradlo s hlasitým prasknutím se ulomí. EPIFANIE vyskočí.) Ó, člověk si ani nemůže sednout, aby nerozbil židli. Mám to opravdu pekelnou smůlu.

SAGAMORE se opře o stůl, otřásaje se smíchem, který nemůže přemoci.

EPIFANIE: Á, jen se smějte, jen se smějte! Blázne! Šašku!

SAGAMORE (rozhodně vstane a vezme jinou židli od stěny): Udělala jste mi škodu pět liber, které připíšu na vás učet. (Přistaví jí židli.) A teď si, prosím vás, sednete tak opatrně, jak jen můžete, a přestaňte mi nadávat. Pak mi můžete říci, co se vám vlastně stalo, jestli ovšem budete chtít. (Sebere ulomené opěradlo židle a položí je na stůl.)

EPIFANIE (důstojně usedne): To, že jsem zlomila tu židli, mně nějak ulevilo a uklidnilo. Mám pocit, jako bych zlomila vaz vám. A to jsem právě chtěla. A teď mě poslouchejte!

SAGAMORE k ní přistoupí a vážně se na ni dívá.

A nestůjte takhle nade mnou! Sedněte si na to, co z té vaší podvodné chippendejlky zbylo!

SAGAMORE: Jak je libo. (Usedne.) Prosím, poslouchám.

EPIFANIE: Můj otec byl největší muž své doby. Byla jsem jeho jediným dítětem. Obával se jediného, že se nerozumně vdám a že tak přijdu o těch pár krejcarů, které mi bude moci zanechat.

SAGAMORE: O těch třicet milionů. Rozumím.

EPIFANIE: Nepřerušujte mě! Musela jsem mu slíbit, že kdykoli mě někdo požádá, abych si ho vzala, musí to být pod jednou podmínkou.

SAGAMORE (se zájmem): To je velmi zajímavé. Pod jakou podmínkou?

EPIFANIE: Dám mu sto padesát liber a řeknu mu, že když během šesti měsíců promění sto padesát liber v padesát tisíc liber, budu jeho. Jestliže se mu to nepodaří, nikdy se už s ním nesmím sejít. Pochopila jsem, jaká v tom byla moudrost. Nikdo kromě otce by si nemohl vymyslet takovou opravdovou neklamnou a nesentimentální zkoušku. Slavnostně jsem mu slíbila, že to věrně splním.

SAGAMORE: A svému slibu jste nedostála. Už rozumím.

EPIFANIE: Co tím chcete říci, že jsem svému slibu nedostála?

SAGAMORE: No, vzala jste si Alastaira. Alastair je jistě báječný chlapec – jeden z nejlepších svého druhu – ale nebudete mi přece vykládat, že Alastair dokázal udělat ze sto padesáti liber za šest měsíců padesát tisíci liber.

EPIFANIE: Ovšem že to udělal. Můj otec, který byl moudrost sama, mě varoval, že devadesát procent našich novopečených milionářů jsou zločinci, kteří vsadili na jednu proti pěti stům a vyhráli jen šílenou náhodou. No, Alastair byl pravě takový zločinec.

SAGAMORE: Ale to snad ne – zločinec snad ne. Možná, že v obchodním jednání je to blázen, ale nikdy ne zločinec.

EPIFANIE: Vy si myslíte, že víte o mém manželu víc než já: to mě nepřekvapuje, protože si to myslí všichni advokáti. No, říkám vám, že za šest měsíců se Alastair objevil a místo těžkého žaláře, který nesporně zasloužil, přinesl padesát tisíc liber. Je to úžasné, jaké ten člověk má štěstí. Vždycky vyhraje. Vyhrává v tenisu, vyhrává v boxu a vyhrál i mne, nejbohatší dědičku Anglie.

SAGAMORE: Ale vy jste s tím přece souhlasila? Proč jste ho tedy zkoušela? Proč jste mu dávala těch sto padesát liber, aby zkusil své štěstí?

EPIFANIE: To udělal ten box.

SAGAMORE: Co tím chcete říci – jaký box?

EPIFANIE: Můj otec mě dal vyučit boxu. Mně se to hrozně líbilo a mohu říci, že boxuju velmi slušně. Stal se ze mne boxerský fanoušek a chodím na všechny zápasy. A při jednom takovém zápasu viděla jsem Alastaira vyhrát amatérskou soutěž těžké váhy. Má takový úder na solar, že složí každého.

SAGAMORE: A vy jste se vdala za něj proto, že má vynikající úder na solar?

EPIFANIE: No, je to hezký hoch. Nemohu říci, že bych neměla smysl pro osobní přitažlivost, naopak.

SAGAMORE (spěšně): Ovšem, ovšem, není třeba, abyste toto téma rozváděla.

EPIFANIE: Když budu chtít, tak o tom budu zrovna mluvit. Jako můj advokát musíte znát detaily. Propadla jsem docela běžnému omylu. Myslela jsem si, že ten neodolatelný atlet bude vášnivý milenec, a to on právě nebyl. Všechna jeho vášeň byla jen v jeho pěstech. Nikdy nezapomenu, jak jednou v době líbánek mě jeho chladnost tak rozzuřila, že jsem na něho šla pěstmi. Ale on mě složil tím zatraceným úderem už v prvním kole. Už jste někdy byl knokautován ránou na solar?

SAGAMORE: Zaplať pánbůh, ne. Nejsem boxer.

EPIFANIE: Je to něco jiného než rána do čelisti, která vás uspí. Když Alastair viděl, že mám tvář zkroucenou bolestí a že se svíjím na zemi, byl zděšen. Udělal prý to automaticky. Staví prý se tak vždycky proti soupeři úplně instinktivně. Ale to mu nijak nebrání, aby mi vyhrožoval, že to udělá zas, kdykoli se přestanu ovládat.

SAGAMORE (starostlivě): To je ovšem vážné. A je to hrubství. Nikdy bych nevěřil, že by toho byl Alastair schopen.

EPIFANIE: Pah! Já jsem si o to říkala. Je to jediný způsob, jak mohu ovládat svůj temperament. Je to jedna z jeho mála dobrých vlastností, protože v tom je opravdu působivý. Bere to vážně a znamenitě se v tom vyzná. Mám proto k němu skoro úctu.

SAGAMORE: A proč jste sem tedy přišla? Proč se ho chcete zbavit?

EPIFANIE: Chci se zbavit sebe samé. Chci se potrestat za to, že jsem si zkazila život tím, že jsem se vdala za hlupáka. Já, Epifania Ognisanti di Parerga, já si namlouvala, že jako nejobdivuhodnější žena v Anglii si beru nejobdivuhodnějšího muže. A ve skutečnosti jsem byla husa, která se vdává za králičího samečka. Co mi tedy zbývalo jiného než smrt? A teď vy jste mě zmátl svými kejkly. A já nevím, co vlastně chci. To je opravdu hrozné duševní rozpoložení. Jsem žena, která si vždycky musí něco přát a vždycky to musí dostat!

SAGAMORE: Jste zištná žena. Správně, výborně! (Telefon zvoní, SAGAMORE vstane.) Promiňte! (Jde ke stolu, poslouchá.) Ano…? (Spěšně.) Okamžik. Nezavěšujte. (K EPIFANII.) Dole čeká váš manžel a je s ním nějaká žena. Chtějí se mnou mluvit.

EPIFANIE (vstane): Ta osoba! Ať sem okamžitě přijdou!

SAGAMORE: A slibujete mi, že se ovládnete?

EPIFANIE: Můžete spolehnout na Alastairovy pěsti. Říkám vám, ať jdou nahoru. Já se musím podívat na Punčošku.

SAGAMORE (do telefonu): Pošlete pana Fitzfassendena a tu dámu ke mně.

EPIFANIE: A teď uvidíte ženštinu, pro kterou opustil mne!

SAGAMORE: Jsem vzrušen. Čekám, že se stane něco zázračného.

EPIFANIE: Nebuďte blázen! Čekejte něco naprosto obyčejného!

ALASTAIR FITZFASSENDEN s PATRICIÍ SMITHOVOU vstoupí. ALASTAIR je skvostný atlet, který má většinu své inteligence ve svalstvu. PATRICIE je příjemná, pokojná ženuška, typ samostatné ženy. Jde klidně ke stolu, ponechávajíc ALASTAIROVI možnost, aby si promluvil se svou ženou.

ALASTAIR: Epičko! Co tu děláš? (K SAGAMOROVI.) Proč jste mě nevaroval? –

EPIFANIE: Představte mi tu ženštinu!

PATRICIE: Jmenuji se Patricie Smithová, paní Fitzfassendenová.

EPIFANIE: Myslím, že své dopisy podpisujete jinak.

ALASTAIR: Poslyš, Epičko, nehádej se zas –

EPIFANIE: Ty mlč! Já jsem to neříkala tobě. Říkala jsem to téhle osobě.

ALASTAIR (dopálen): Nemáš práva mluvit o ní jako o osobě.

PATRICIE: Ale, ale, Alouši. Slíbil jsi mi…

EPIFANIE: On vám něco slíbil? Jakým právem vám něco slibuje? Jak se opovážil vám něco slibovat? Jak jste se mohla opovážit přinutit ho, aby vám něco slíbil?

ALASTAIR: Nedovolím, abys Polinku urážela…

SAGAMORE (dobrosrdečně): Doufám, že vám to nevadí, slečno Smithová.

PATRICIE (lhostejně): Ale ovšem že ne. Moje sestra vyvádí někdy stejně.

EPIFANIE: Vaše sestra? A vy se odvažujete srovnávat svou sestru se mnou?

PATRICIE: Jen, když se zapomene a pustí se z řetězu. Ale nesmíte na mne dbát. Vím, že je to krásný pocit, když si člověk, který to potřebuje, může ulevit. Představ mi toho pána, Aloušku.

ALASTAIR: Promiň, zapomněl jsem. To je pan Julius Sagamore, můj právní zástupce. A starý kamarád k tomu. Slečna Smithová.

EPIFANIE: Jinak Polinka Punčošková.

PATRICIE: To je jenom moje přezdívka, pane Sagamore. Mé rodinné jméno je Smithová. Mám je po svém moudrém starém otci.

EPIFANIE: Ona předstírá, že má moudrého otce. No, to už ale opravdu přestává!

SAGAMORE: Prosím, posaďte se, slečno Smithová! (Jde jí přinést židli od stěny.)

PATRICIE: Ale? Copak se přihodilo téhle židli?

EPIFANIE: Já jsem se přihodila té židli. Ať je vám to varovným poučením!

SAGAMORE postaví židli pro PATRICII ke stolku. ALASTAIR odstrčí zlomenou židli nohou z cesty. Uchopí jinou židli od stěny a chystá se usednout vedle PATRICIE, když vtom si na židli, kterou on tak připravil, usedne EPIFANIE a ukáže mu, aby se posadil na její židli, takže sedí mezi nimi oběma, majíc PATRICII po levici a ALASTAIRA po pravici. SAGAMORE se vrátí a usedne u svého stolu.

PATRICIE: Víte, pane Sagamore, věc se má takto. Alastair –

EPIFANIE: Nemusíte mu nic vykládat. Já jsem už to panu Sagamorovi všechno vyložila. A budete mít laskavě tolik slušnosti, abyste v jeho a mé přítomnosti mluvila o mém manželovi jen jako o panu Fitzfassendenovi. Jak se jmenuje křestním jménem, po tom vám vůbec nic není.

ALASTAIR (hněvivě): No ovšem, Epičko, když nedovolíš nikomu, aby mluvil…

EPIFANIE: Já nebráním ani tobě, ani nikomu, aby mluvil. Máš-li sám něco na srdci, mluv!

PATRICIE: Promiňte, když on má ale tak dlouhé jméno. V našem kroužku nikdo mu neřekne jinak než Alouš.

EPIFANIE (zlostně vycení zuby): Slyšel jste, pane Sagamore. Ti lidé třetího řádu nazývají mého manžela Alouš. Jakým právem se o něm vůbec zmiňují? Copak já to musím snášet?

PATRICIE (konejšivě): Ano, my víme, že musíte snášet spoustu nepříjemných lidí, drahoušku.

EPIFANIE (dupne): Drahoušku!!

PATRICIE (pokračuje): Ale tak už to na světě chodí.

EPIFANIE: Tak to na světě chodí s lidmi, kteří jsou takoví. Váš svět není můj svět. Každá žena nosí svůj svět ve svém nitru. Poslouchejte mě dobře, pane Sagamore. Vdala jsem se za tohoto muže, vpustila jsem ho do svého světa, který má obraznost zalidnila samými hrdiny a světci. Nikdy jsem tam nepustila žádného skutečného člověka. Domnívala jsem se, že Alastair je hrdina, světec a milenec v jedné osobě. A co on ve skutečnosti je, to vidíte na vlastní oči.

ALASTAIR (vyskočí, zatne pěsti a zrudne): Ať mě hrom, jestli si tohle mám dát líbit.

EPIFANIE (vstane a dívá se na něho v póze mučednice): Prosím, jen mě uhoď. Předveď jí svůj knokautový úder. Ať vidí, jak zacházíš se ženami.

ALASTAIR (poražen): Zatraceně. (Usedne.)

PATRICIE: Nerozčilujte se, Alouši, budete se před panem Sagamorem jenom blamovat. Nejlíp, když půjdete domů a necháte mne, abych si to s ní vyřídila.

EPIFANIE: Buďte tak laskava a nemluvte o mně jako o „ní“. Já jsem paní Fitzfassendenová. Já nejsem žádná náměstka osobní. (Povýšeně usedne.)

PATRICIE: Promiňte, ale na vašem jméně by si člověk zlomil jazyk. Nemyslíte, pane Sagamore, že by Alouš měl radši odejít? Není to hezké, že tu sedíme a že se před ním o něho přeme. A mimo to je strašně utahán; celou noc nezamhouřil oka.

EPIFANIE: A jak to víte, smím-li se ptát?

PATRICIE: Na tom nezáleží, jak to vím. Vím to.

ALASTAIR: Bylo to docela nevinné. Ale kam jsem měl jít, když jsi mě vyhnala z domu svými vzteklými záchvaty?

EPIFANIE (mimo očekávání pobavena): Ty jsi šel k ní?

ALASTAIR: Šel jsem ke slečně Smithové; víš, ona není žádná náměstka osobní. Šel jsem prostě tam, kde mě čeká klid a laskavost, šel jsem ke své drahé, sladké Polince. A teď to víš!

EPIFANIE: Nemám žádný smysl pro humor, ale to se mi zdá žertovně směšné. Ty jsi odešel ode mne, abys strávil noc v náručí slečny Punčošky?

ALASTAIR: Ne, mýlíš se. Opakuji ti, že to bylo docela nevinné.

EPIFANIE (k PATRICII): Byl ve vašem náručí, anebo ne?

PATRICIE: Ale ovšem, že v mém náručí na chvilku byl. Ale ne v tom smyslu, jak vy si to představujete.

EPIFANIE: Pak je ještě bezpohlavnější, než jsem si myslela. Ale muž, který je schopen utéci z domova, když jsem se právě chystala, že mu odpustím a že mu poskytnu noc zákonité blaženosti, takový muž je ovšem schopen každé pitomosti.

ALASTAIR: Že mi odpustíš? A cos mi chtěla odpustit? Co jsem ti udělal, když jsi na mne tak vyletěla?

EPIFANIE: Já jsem na tebe nevyletěla. Nikdy, ani když se mi nejvíc křivdilo, jsem neztratila svou důstojnost.

ALASTAIR: Tobě přece nikdo nekřivdil. Ty jsi mě vyhnala z domu.

EPIFANIE: Nevyhnala. Nikdy jsem nechtěla, abys odcházel. Bylo to od tebe strašlivé sobectví. Mohl jsi jíti ke své Punčošce; ale já jsem neměla nikoho, protože Adrian nebyl v Londýně.

SAGAMORE: Adrian! To je zcela nová komplikace! Kdo to je, ten Adrian?

PATRICIE: Adrian je sváteční manžel paní Fitzfassendenové, pane Sagamore.

EPIFANIE: Co jste řekla, že to je můj?

PATRICIE: Váš sváteční manžel. Rozumíte mi přece? Jde přece o to, čím je vám pan Adrian Blenderbland.

SAGAMORE: Tomu dobře nerozumím. Čím je vám pan Blenderbland, paní Fitzfassendenová?

EPIFANIE: Je to pán, s kterým hovořím o věcech, jež krajně omezený mozek mého manžela nemůže pochopit!

ALASTAIR: Je to chlapík, který si myslí, že je intelektuál, protože jeho táta je náhodou nakladatel. Dvoří se Epičce a předstírá, že je do ní zamilován, ačkoliv to dělá ve skutečnosti jen proto, že se u nás dobře vaří; ale já už jsem jí řekl, že mu nejde o nic jiného než o žaludek. Chodí na návštěvy vždycky před obědem nebo před večeří. Je to takový vyžírka. A s takovýmto tvorem se mám smířit? Ale běda mi, kdybych se odvážil jen podívat na Polinku! To by bylo!

EPIFANIE: To jsou naprosto rozdílné případy. Adrian zbožňuje půdu, po které chodím, to je docela jisté. Ale jestli si myslíš, že tady Punčoška zbožňuje půdu, po které ty chodíš, pak si hrubě lichotíš. Ona tě snáší a mazlí se s tebou, protože jí kupuješ punčošky a nepochybně také jiné věci, které potřebuje.

PATRICIE: Já se ze zásady s nikým nepřu, protože jsou z toho jenom nepříjemnosti, a myslím si, že ho opravdu stojím moc peněz, protože Alouš chce, abych nosila hezké věci, na které nemám peníze!

ALASTAIR (láskyplně): Ale jděte, Polinko, vždyť to není pravda, vždyť vy jste úplné zlato. Nutím vás pořád do něčeho a vy si jakživa nic nevezmete. Vy jste na moje peníze opatrnější než já sám.

EPIFANIE: Zdalipak to není dojemné. Zdá se mi, že vy jste jeho sváteční žena.

PATRICIE: Ne; řekla bych, že vy jste jeho sváteční žena, paní Fitzfassendenová. To já musím dohlížet na jeho šaty a dbát o to, aby se dal ostříhat.

EPIFANIE: Myslím, že tak inteligentní je, aby aspoň o tohle se postaral sám.

PATRICIE: Vy muže nechápete; zajímají je jiné věci a sami sebe zanedbávají, dokud nenajdou ženu, která by se o ně starala. Víte, pane Sagamore, to je tak. Na světě jsou dva druhy lidí. Jednak ti, s kterými se snese každý, a pak ti, s kterými se nesnese nikdo. Ti druzí mohou být velmi hezcí, plní života, mohou skvěle vypadat, mít plno temperamentu, být romantičtí a tak dále. Když jsou spokojeni sami se sebou a když mají dobrou vůli být příjemní, pak opravdu mohou druhého udělat na půl hodiny šťastným: ale jestli se pokusíte s nimi žít, tak vám prostě zničí život. Musíte se neustále kolem nich točit anebo se s nimi hádat anebo se jimi jinak zabývat. Nemáte zkrátka ani chvilku pro sebe. Jakožto sváteční manželé nebo ženy, s kterými člověk může užít příjemně lásky anebo se zase strašlivě pohádat, anebo nejčastěji provádět obojí, jedno po druhém – řekneme tak jednou měsíčně – to by ještě ušli. Ale jako každodenní společníci jsou prostě nemožní.

EPIFANIE: Tak já jsem tedy sváteční manželka. (K PATRICII, s opovržením.) A prosím vás, co jste vy?

PATRICIE: Já jsem domácí anděl.

ALASTAIR (dojatě): To jste, miláčku, to jste!

EPIFANIE (k PATRICII): Vy jste jeho rohožka. To jste!

PATRICIE: Rohožka je moc užitečná věc, když chce člověk mít čistý byt, drahoušku.

Telefon zvoní, SAGAMORE zvedne sluchátko.

SAGAMORE: Ano… Říkáte Blenderbland?

EPIFANIE: Adrian? Jak se jen dověděl, že jsem tady?

SAGAMORE: Řekněte tomu pánovi, ať počká. Snad byste mi mohla něco říci, paní Fitzfassendenová. Není ten pán předsedou správní rady Blenderblandova literárního nakladatelství laciných knih?

EPIFANIE: Ne, to je jeho otec, který založil firmu. Adrian je členem správní rady, ale nemá vůbec obchodních schopností. Díky postavení svého otce je členem patnácti jiných správních rad, do kterých nikdy, alespoň pokud vím, nepřišel s jediným nápadem.

ALASTAIR: Nesmíš být k němu tak nespravedlivá, Epinko. Nikdo v celém Londýně neumí vybrat lepší večeři než on. Z toho také pramení jeho společenský prestiž.

SAGAMORE: Děkuji vám, umím si ho již docela dobře představit. Mám ho pozvat sem?

EPIFANIE: Ovšem, chci vědět, co tu dělá.

ALASTAIR: Mně je to jedno. Rozumí se ovšem, že já nevím vůbec nic o jeho vztazích k mé žene, ať jsou jakékoliv.

EPIFANIE: Jsou doposud dokonale nevinné. Nejsem si docela jista, že bych Adriana milovala. Umí být příjemný, toť vše.

SAGAMORE (do telefonu): Pošlete sem pana Blenderblanda!

Chvíli ticho, všichni sedí a vypadají sebevědomě, ačkoliv se snaží, aby to na nich nebylo znát. ADRIAN BLENDERBLAND, muž v nejlepším věku, s vousem podle viktoriánské módy, velmi hezký a dobře oblečený, vstoupí. SAGAMORE vstane, ADRIAN se poleká, když spatří celou společnost, ale v okamžiku se ovládne a s úsměvem jde dál.

ADRIAN: Dobrý den! Kde se tu všichni najednou bereme? Dobré jitro, paní Fitzfassendenová. Jak se máte, Alastaire? Pan Sagamore, nemýlím-li se? Přisel jsem se s vámi poradit. Nevěděl jsem, že máte návštěvu.

SAGAMORE: Děkuji vám, pane. Přicházíte zrovna vhod. Posadil byste se laskavě? (Přistaví mu židli, kterou postaví ke stolu po své pravici a po Patriciině levici.)

ADRIAN (usedne): Děkuji vám. Smím se vás zeptat, zdali udělujete svoje právnické rady vždycky kolektivně?

SAGAMORE (usedne): Někdy se to docela hodí, pane.

ADRIAN: Zcela správně. Ale možná, že zde překážím této dámě.

PATRICIE: Naprosto ne. O mne se vůbec nestarejte.

SAGAMORE (představuje): Slečna Smithová, intimní přítelkyně pana Fitzfassendena.

PATRICIE: Jsem opravdu potěšena, že vás poznávám.

ADRIAN se jí ukloní; pak se obrátí k SAGAMOROVI.

ADRIAN: Paní Fitzfassendenová se zmínila o vás jako o svém novém advokátovi. A tak jsem si řekl, že sám bych lepšího právního zástupce sotva našel.

SAGAMORE (se ukloní): Děkuji vám, pane. Ale – promiňte, což nemáte svého advokáta?

ADRIAN: Milý pane Sagamore, člověk se nikdy nesmí spokojit s jedním názorem. Když mi není dobře, dám se prohlédnout alespoň od půl tuctu lékařů. Rozdíl jejich diagnóz a léků, které předepíší, mě vždycky přesvědčí o tom, že bude líp, když se budu léčit sám. A když mám před sebou nějaký právnický problém, vždycky se poradím se šesti advokáty a výsledek je stejný.

EPIFANIE: Adriane, já nemám vůbec smysl pro humor; a víte dobře, jak mě to dopaluje, když mluvíte takové nesmysly, o nichž si myslíte, že jsou zábavné. Přišel jste se poradit s panem Sagamorem kvůli mně?

ADRIAN: Ano. Ale mám-li být upřímný, myslel jsem, že tu budu sám.

PATRICIE: A zatím jste tu našel celou naši bandu.

EPIFANIE: Mluvila jsem s panem Blenderblandem, a nikoli s vámi. A potom: nepatřím naprosto k tomu, čemu vy říkáte vaše banda.

PATRICIE: Promiňte, drahoušku, ale já jsem vás chtěla jen upozornit na to, abyste nezapomněli na to, že tu poslouchám.

SAGAMORE: Souvisí to, proč jste chtěl se mnou mluvit, nějak s rodinným kruhem pana Fitzfassendena?

ADRIAN: Ano.

SAGAMORE: Je to věc toho druhu, že dříve nebo později bude nutno o ní hovořit se všemi dospělými členy tohoto rodinného kruhu?

ADRIAN: No snad. Myslím, že ano. Ale neměli bychom si o tom dříve promluvit mezi čtyřma očima?

EPIFANIE: Nic takového neuděláte. Nedovolím nikomu, aby hovořil o mých věcech, ať soukromých, ať veřejných, protože se týkají jenom mne.

ADRIAN: Promiňte, mám přece právo projednat věci, které se týkají také mne. Snad mi dovolíte, abych si pohovořil o svých věcech?

EPIFANIE: S mým advokátem nikoliv. To nedovolím.

ALASTAIR: No tak ji slyšíte! Už je v tom zase až po krk. To můžeme jít rovnou domů.

EPIFANIE (nepokojně vstane): Až po krk, až po krk! Zač by život stál, kdybychom v něm nebyli až po krk! Alastaire, ty jsi štěně. (Chytne ho za hlavu, a jak jde kolem něho, rozcuchá mu vlasy.)

ALASTAIR: Nech si to! (Pokouší se uhladit si vlasy.)

EPIFANIE (k PATRICII): Učesejte si ho, domácí anděli!

PATRICIE (přistoupí k Epifaniině židli a uhlazuje ALASTAIROVI vlasy): Neměla jste ho takhle cuchat.

SAGAMORE: Pane Fitzfassendene, proč jste se oženil s paní Fitzfassendonovou?

EPIFANIE: Proč!!! Což je k tomu třeba nějakého důvodu? Přece jsem vám už vyložila, proč jsem si ho já vzala.

ALASTAIR: Možná, že tomu nebudete věřit, ale když ona chce, dovede být úžasně okouzlující.

EPIFANIE: Proč by tomu neměl věřit? Co tím chceš říci?

ALASTAIR: Však on mi rozumí.

EPIFANIE: To bude zas nějaký hloupý žert.

ADRIAN: Nebuďte blázen, Fitzfassendene. Neznám na světě nikoho, kdo by byl více hoden zbožňování, ne? Než vaše žena.

EPIFANIE: Počkejte s tím, Adriane. Tady to nejde. Chcete-li takhle pokračovat, tak si mě odvezte někam, kde budeme sami.

ALASTAIR: Proboha vás prosím, udělejte to! A hned, anebo se z ní všichni zblázníme.

SAGAMORE: Klid! Klid! Nevím, kde mi hlava stolí. Všichni jste se přišli poradit se mnou; a nikdo z vás mi vlastně neřekl, co chce. Nebylo by nejlíp, kdybyste se dali všichni rozvést?

EPIFANIE: A z čeho má být chudák Alastair živ? Je bez krejcaru. Byl by se býval stal boxerem z povolání anebo profesionálním tenistou, nebýt toho, že jeho strýc ho dostal do jedné pojišťovny, kde se ovšem k ničemu nehodil.

ALASTAIR: Podívej se, Epinko, tohleto všechno Sagamora nezajímá.

EPIFANIE: I zajímá a uslyší to. Buď zticha! Když se o mne Alastair ucházel – byl přílišný hlupák, aby pochopil, jaká to byla odvážlivost. Splnila jsem svůj slib, který jsem dala otci. Dala jsem Alastairovi šek na sto padesát liber a řekla jsem mu: „Udělejte z toho do půl roku padesát tisíc a budu vaše!“

ALASTAIR: To jsi mně nikdy neřekla!

EPIFANIE: A proč bych ti to také měla říkat? Vždyť je to úplně nechutné!

ALASTAIR: Co je na tom nechutného? Měl jsem úspěch, anebo jsem neměl úspěch? Řekni sama, jestli jsem nezkusil úplné peklo, abych ty peníze vydělal a tebe získal, nebo jestli to šlo jen tak!

ADRIAN (s úžasem): Chcete tím říci, Alastaire, že jste vydělal za šest měsíců padesát tisíc liber?

ALASTAIR: A proč ne?

EPIFANIE: Třeba tomu nebudete věřit, Adriane, ale on to opravdu udělal. Ano; ten pitomeček vydělal padesát tisíc a získal tak ruku Epifanie Ognisanti di Parerga. Vy mi nebudete věřit, když vám řeknu, že majetnictví těch peněz a vědomí, že je sám vydělal, mu dodalo určité velikosti. Jsem žena, která jedná vždy podle prvního popudu. Dostála jsem slovu a hned jsem se za něho vdala. A pak, až už bylo příliš pozdě, jsem se dověděla, jak ty peníze vydělal.

ALASTAIR: No, a jak jsem je vydělal? Vlastní inteligencí.

EPIFANIE: Vlastní inteligencí! Vlastním bláznovstvím! Nevědomostí! Dík zločinným instinktům a štěstí, kterému se těší chudí duchem, dostalo se ti mé ruky, po které na kolenou dychtila cela Evropa. A zatím bys byl právem zasloužil pět let káznice.

ALASTAIR: Pět let! Spíše patnáct! Tolik jsem totiž rozhodně riskoval, abych tě dostal. A co jsem tím získal? Život s tebou byl horší než ta nejhorší káznice.

EPIFANIE: Byl by to býval pro tebe ráj, kdyby tě byla příroda k životu se mnou uzpůsobila. Ale co to znamenalo pro mne? Předtím žádný muž mi nebyl dost dobrý. Byla jsem jako princezna v pohádce, jež nabízí komukoli svou ruku a své bohatství, jestliže se mu podaří za šest měsíců stopadesátilibrový šek proměnit v kapitál padesáti tisíc. Vynikající muži, skvělí muži, potomci nejvznešenějších rodin, buď odmítli podstoupiti tuto zkoušku, anebo se jim nepodařila. A proč? Protože byli příliš počestní nebo příliš hrdí. A tomuto tvoru se to podařilo; výsledek byl, že jsem byla na celý život připoutána k takovému hmyzu.

ALASTAIR: Říkej, co chceš, ale byla jsi do mne právě tak zamilována jako já do tebe.

EPIFANIE: Přirozeně. Byl jsi mladý, měl jsi dobrou figuru; hrál jsi znamenitě tenis a výtečně jsi boxoval; tělesný styk s tebou mě vzrušoval.

SAGAMORE: Je opravdu nutné, abychom se zabývali takovými podrobnostmi, paní Fitzfassendenová?

EPIFANIE: Julie Sagamore, možná, že vy máte v sobě drtiny, ale já jsem žena z masa a krve. Alastair mě tělesně přitahuje. A tím se omlouvám, jedině tím, že jsem si ho vzala. Anebo odvážil byste se snad předstírat, že má nějaké duševní půvaby?

ADRIAN: Ale jak dokázal vydělat padesát tisíc liber? Spekuloval snad na burze?

EPIFANIE: Nesmysl. Ten tvor nepozná přednostní akcii od obyčejné. Nevěděl by ani, jak začít.

ADRIAN: A jak tedy začal?

EPIFANIE: Řeknu vám, jaký byl první jeho krok, protože ho z toho poznáte celého.

ALASTAIR: Ale Sagamore na to není vůbec zvědav, Epfinko. A Adrian také ne. Nejdříve jsem se stal obětí podvodu, ale potom jsem se z toho dostal. A jen bůh sám ví, co všechno jsem dal v sázku a co všechno jsem vytrpěl.

EPIFANIE (pokrčí rameny): Jak je ti libo. Teď už na tom pramálo záleží.

ADRIAN: Mně však na tom záleží. Moje bankovní konto je dnes něco kolem sto padesáti liber. Strašně rád bych se dozvěděl, jak je možno z nich udělat padesát tisíc. Vy jste, Epifanie, tak bohata, že každý slušný člověk, který se vám přiblíží, má pocit, že je dobrodružný vyděrač. Vy vůbec nevíte, jak je člověku, pro něhož sto liber znamená velké peníze, v objetí ženy, pro kterou milion neznamená nic.

EPIFANIE: A vy zas nevíte, jak je ženě v náručí muže, o němž ví, že by si ho mohla dvacetkrát koupit se vším všudy a nebyla proto o nic chudší.

ADRIAN: Kdybych vám dal svých sto padesát liber, byla byste ochotna je nějak výhodně investovat?

EPIFANIE: Sto padesát liber nestojí za investici. Na burze nemůže vydělat nikdo, kdo nemá týdenní obrat aspoň sedmdesát tisíc liber. Adriane, radím vám, nepleťte se do peněžních věcí! Tomu vy nerozumíte. Dostanete ode mne všechno, co potřebujete.

ADRIAN: Děkuji, nechci. Ztratil bych všechnu sebeúctu. To raději si dovolím jako chudý člověk přepych platit za vás taxíky, květiny, vstupenky do divadel a večeře v Ritzu a půjčovat vám drobné, kdykoli potřebujete, jsme-li pohromadě.

Všichni vyvalují oči na tuto stránku Epifaniných zvyků.

EPIFANIE: Máte docela pravdu. Nenosím s sebou nikdy peníze. Jistě jsem si už od vás vypůjčila za miliony pětilibrových bankovek. Nařídím svým bankéřům, aby vám poukázali tisíc liber.

ADRIAN: Ale to já nechci. Hrozně rád vám půjčuji pětilibrovky. Ale protože tím pouštím svým skromným prostředkům intenzivně žilou, opravdu rád bych se od Alastaira naučil, jak je možno měnit stovky v tisícovky.

PATRICIE (nešťastně): Přece nemůžete popřít, paní Fitzfassendenová, že Alastair začal docela počestně.

EPIFANIE: Ó, ano. Na každé své narozeniny dostal od tetičky gramofonovou desku se slavným tenorem Enricem Carusem. Musím vám připomenout, že příroda v jednom ze svých nevypočitatelných rozmarů obdařila Alastaira úžasně silným hlasem skoro nadpřirozeného rozsahu, protože on dokáže zpívat tak vysoké tóny, že se mu nikdo nevyrovná. A tak milý Alastair shledal, že může pohodlně napodobit gramofonovou desku. A začal být přesvědčen, že může udělat štěstí jako operní tenor. A víte, k čemu použil těch sto padesáti liber, které jsem mu dala? Dostal je od něho ředitel jakési ubohé, beznadějné skomírající malé opery, která tehdy zrovna doklepávala po předměstích, za to, že ho nechal jednou vystoupit v jedné z Carusových nejpopulárnějších rolí. Dokonce jsem musela jít na to představení.

ALASTAIR: Za to jsem nemohl. Kam by se na mne Caruso hrabal. Ale stal jsem se obětí spiknutí. Tenor té společnosti, kde jsem hostoval, chudák, který nedokázal zazpívat ani vysoké „B“, aniž by si ukroutil krk, zaplatil několika rošťákům na galerii, aby mě vypískali.

EPIFANIE: Milý Alastaire, pravda je, že příroda, která tě nadala tvým úžasným hlasem, naneštěstí opomněla tě obdařiti také hudebním sluchem. Je pravda, že můžeš bučet tak hlasitě, že přehlušíš deset tisíc volů. Ale přitom je to vždycky alespoň o čtvrt tónu níž nebo výš, než to má být. Tenkrát na tom představení jsem se tak smála, že jsem spadla ze židle a svíjela se v lóži na podlaze. Obecenstvo dupalo a syčelo. Ale co to bylo platné. Ty jsi řval a řval, až jsi je všechny překřičel. Konečně se podařilo sboristům vytáhnout tě z jeviště a jejich tenor dokončil představení. Nakonec se shledalo, že jejich ředitel sebral mých sto padesát liber a práskl do bot, takže společnost tam zůstala bez haléře. Kromě toho primadona ohluchla na levé ucho; bylo to právě to ucho, do kterého jsi jí zpíval. Musela jsem je všechny vyplatit a poslat je pak domů.

ALASTAIR: Opakuji, že to bylo spiknutí. To bych rád věděl, proč by se lidem neměl líbit můj zpěv? Mohu zpívat hlasitěji než kterýkoli divadelní tenor. A dokážu také zazpívat výš než samotný Caruso.

EPIFANIE: Alastaire, to máš těžké; když je v tom spiknutí proti tobě cely svět, nedá se nic dělat.

ADRIAN: Ale to mi pořád nevysvětluje, jak Alastair vydělal padesát tisíc.

EPIFANIE: Ať vám tu hanebnost vypráví sám. Myslím, že je na to dokonce hrdý. (Usedne opovržlivě do volné židle.)

ALASTAIR: No, dopadlo to docela dobře, ale mohl jsem si při tom taky zlomit vaz. Po tom maléru s operou zbylo mi sto liber. Seznámil jsem se s jedním Američanem, řekl jsem mu, že jsem zamilován do jedné ženy, která si mě nevezme, jestliže nevydělám za půl roku padesát tisíc a že mám jen sto liber. Američan vyskočil a povídá: „Člověče nešťastná, když máte sto liber, můžete si otevřít bankovní konto a dostanete na to šekovou knížku.“ Já mu na to povídám: „A k čemu je potřeba šekové knížky?“ Na to on zase: „Dělíme se na padesát procent?“ Já na to: „Ano.“ Co jsem měl jiného říci? A ještě tentýž den jsme začali. Uložili jsme peníze a dostali jsme šekovou knížku se sto šeky. Najali jsme divadlo, angažovali jsme prvotřídní herce, koupili jsme hru, připravili ohromné představení, výprava byla rozkošná: girls byly okouzlující a první milovnice byla upíří stvoření s podivným cizím hlasem a hollywoodským přízvukem. Zrovna ten typ po jakém obecenstvo blázní. Byli jsme v tom až po krk a dělalo to tisíce a tisíce.

ADRIAN: A jak jste to všechno zaplatili?

ALASTAIR: Našimi šeky. Copak jsem vám neřekl, že jsme měli šekovou knížku?

ADRIAN: No, ale ne tisíce! Když jste vyčerpali těch sto liber, ty ostatní šeky přece byly bezcenné.

ALASTAIR: Vůbec ne. Opatřili jsme falešné krytí. Ale byla s tím zoufalá práce.

ADRIAN: Tomu nerozumím. Čemu říkáte falešné krytí?

SAGAMORE: Je to docela jednoduché. Dělá se to tak, že zaplatíte šekem, když už jsou banky zavřeny, nejlépe je to udělat v neděli anebo ve svátek. Řekněme, že šek zní na sto liber, a že už nemáte v bance ani halíř. Musíte pak přinutit nějakého přítele nebo ředitele hotelu, aby vám proplatil jiný šek na dvě stě liber. Tak jste si opatřili peníze na krytí prvního šeku. Ale nutí vás to pod trestem půl druhého roku těžkého žaláře, abyste přiměl jiného přítele anebo hotelového ředitele, aby vám proplatil další šek na tři sta liber. No, a tak to vedete dál a falešné krytí roste ze set do tisíců a nebezpečí půl druhého roku vězení vzrůstá do výše pěti, deseti a dokonce patnácti let.

ALASTAIR: Jestliže si myslíte, že to bylo něco pohodlného, tak to zkuste sám. Někdy se mi o tom v noci zdá. Tlačí mě to jako můra. Ani já, ani můj společník jsme nikdy to divadlo neviděli. Neměli jsme ponětí, jaká je to hra. Až jsme přišli na premiéru. Do té doby jsme podpisovali šeky a falešně kryli jeden druhého. Za nějaký čas to ovšem bylo lehčí, protože bylo o nás známo, že jsme všechno zaplatili, a tak jsme snadněji dostali úvěr; a největší sumy jsme museli hradit až po premiéře hry, když jsme z ní měli už příjem. Byl bych to všecko dokázal za poloviční sumu, ale ten Američan by to byl nevydržel, nebýt toho, že všechno platil dvojnásob a že rozdával lidem podíly pro nic a za nic. Když se začaly peníze hrnout, bylo už všechno jedno. Pane bože! To byl příval! Celé město se zbláznilo do toho hollywoodského upíra. Koupali jsme se prostě v penězích. Byl jsem z toho opilý. Američanovi to stouplo do hlavy. A stouplo to taky do hlavy americkým přátelům mého Američana. Koupili všecka provozovací práva, filmová práva, práva překladu, práva pohostinských her, zkrátka všechna možná práva, o nichž jsem vůbec nevěděl, že existují, – a začali je prodávat jeden druhému, až v tom byl v Londýně, v New Yorku a v Hollywoodu kdekdo namočen. A pak ten můj Američan skoupil všechna práva zpátky za pět set tisíc dolarů a prodal je jednomu americkému syndikátu za milion dolarů. Potřeboval k tomu šest jiných Američanů, z nichž každý měl svou provizi. Ale já jsem nechtěl nic jiného než padesát tisíc liber; jakmile jsem je dostal, nechal jsem to být a pyšně jsem si šel pro Effinčinu ruku. Ona si myslela, že jsem velký muž. A já jsem byl velký, peníze mě udělaly velkým. Byl jsem tím opilý. Stal se ze mne jiný člověk.

EPIFANIE: Je to docela pravda. To stvoření nebylo zvyklé mít peníze, a proto ho to docela změnilo. Pro mne, která byla zvyklá mít miliony už od kolébky, bylo to ovšem něco docela obyčejného.

SAGAMORE: Ale před chvílí, když jsem se zmínil o rozvodu, jste se ptala, z čeho bude živ? Co se stalo s těmi padesáti tisíci librami?

EPIFANIE: Přišel o ně do tří neděl. Koupil si za ně cirkus. Myslel, že čeho se dotkne, promění se ve zlato. Za měsíc jsem se do toho musela vložit a celou věc s cirkusem likvidovat. Zakročila jsem právě včas, když chtěl otevřít klece a pustit všechny ty šelmy na svobodu. Ztratila jsem při té transakci čtyři sta třicet liber, šestnáct šilinků a sedm pencí.

ALASTAIR: Copak jsem za to mohl? Nebyla to moje vina, že slon dostal chřipku. Ministerstvo zdravotnictví mi cirkus zavřelo a nedovolilo mi, abych se hnul z místa, protože byla obava, že zvířata mají slintavku a kulhavku.

EPIFANIE: V každém případě čistý výsledek toho byl, že místo aby on vydělal padesát tisíc liber, já jsem ztratila čtyři sta třicet. Místo, aby mi přinesl příjmy knížete a hrdiny, připravil mě o hromádku mých vlastních peněz. A teď má ještě tu drzost, že se chce dát se mnou rozvést.

ALASTAIR: To není pravda. Byl to návrh Sagamorův. Já si přece nemohu dovolit dát se s tebou rozvést. Jako tvůj manžel mám význačné společenské postavení; a kdekdo mi poskytuje neomezený úvěr.

EPIFANIE: Mimo jiné také k zakupování punčoch pro všelijaké ženštiny.

PATRICIE (pláče): Copak ona platí moje punčochy, Aloušku?

ALASTAIR: Nic si z toho nedělej, miláčku. Dokázal jsem, že když se do toho dám, umím vydělat veliké peníze, dokážu to znovu a pak ti koupím z vlastních úspor tolik punčoch, kolik jich budeš chtít. (Vstane, jde k její židli a vezme jí hlavu do rukou.) No tak, miláčku, neplač!

EPIFANIE: No tohle! Vždyť oni se chovají, jako kdyby už byli svoji!

SAGAMORE: Pane Fitzfassendene, na vás to všechno nezáleží. Paní Fitzfassendenová se může dát s vámi rozvést, ať se vám to líbí nebo ne. Proti vám svědčí to, že jste nedávno opustil svou ženu a uchýlil se do náručí slečny Smithové. Každý soud na základě toho musí žádosti paní Fitzfassendenové vyhovět.

PATRICIE (utěšena a s odvahou): Aťsi. Mohu Alastaira vydržovat, dokud nevydělá nové jmění. Vy všichni si o něm myslíte, že je blázen. Ale on je to báječný chlapec. Je mi z toho špatně, jak jste všichni proti němu a jak se jeho žena k němu chová, jako kdyby byl její ošlapek. Ráda bych věděla, co by z ní bylo, kdyby nebyla zdědila peníze.

EPIFANIE: Bez peněz není nikdo nic, Punčoško. Můj starý dobrý otec mi to dobře vyložil. Říkával: drž se svých peněz a všechno ostatní ti bude přidáno. Říkal, že to tak stojí v bibli. Nikdy jsem si to sice v Písmě neověřila, ale nikdy jsem také nezapomněla. Držela jsem se svých peněz a budu se jich držet vždycky. Ačkoliv jsem bohatá, nemohu Alastairovi prominout, že jsem díky jemu přišla o čtyři sta třicet liber.

ALASTAIR: Nezapomeň ještě šestnáct šilinků a sedm pencí, krkoune jeden. Však já ti to splatím.

PATRICIE: Ovšem, že jí to splatíš, miláčku. Prodám svoji pojistku, a co za ni dostanu, bude tvoje.

EPIFANIE: Dala byste mi to laskavě písemně, slečno Smithová?

ALASTAIR: Měla by ses stydět, ty hamižnice. Beztoho jsi to všechno zavinila. Pročpak jsi prodávala toho slona za třicet liber, když mě stál dvě stě?

SAGAMORE: Držme se věci. Co je pryč, to je pryč! I když se jedná o slona.

EPIFANIE: A o jakou věc běží, pane Sagamore? Oč vlastně jde? Nevím, o čem mluvíte.

SAGAMORE: Jde o to, že se můžete dát rozvést, jestliže pravdu chcete.

EPIFANIE: Ale já nechci. Myslíte, že se nechám vláčet před rozvodový soud a že chci být s tímhle netvorem na jedné fotografii ve všech novinách? A kromě toho, být vdána je docela pohodlné. Je to postavení, v kterém se člověk dočká i úcty. Nutí to ostatní muže, aby se chovali slušně, a člověku to dodá tolik svobody, kolik si jí nemůže žádná svobodná žena dopřát. Já jsem si zkrátka zvykla na to mít manžela. Ne, rozhodla jsem se definitivně, že se nedám s Alastairem rozvést – alespoň do té doby ne, dokud nenajdu za něho náhradníka, který by se mi opravdu hodil.

PATRICIE: Vy byste se také s ním nemohla dát rozvést, dokud by on sám nechtěl. Alastair je příliš dobře vychován, než aby o tom mluvil, ale vy víte sama velmi dobře, že vaše vlastní chování nebylo docela tak klášternické, abyste se jím mohla před soudem chlubit.

EPIFANIE: Alastair byl první muž, kterého jsem milovala, a doufám, že nebude poslední. Ale pro lidi, kteří mají peníze, není žádných právních překážek. V každém případě, jelikož Alastair si nemůže dovolit dát se se mnou rozvést a já takového úmyslu nemám, je otázka vyřízena. Kolik je hodin?

ALASTAIR: Poslyš, Effičko, měla by sis už přece jen koupit náramkové hodinky. Říkám ti to při každé příležitosti.

EPIFANIE: Nač mám vyhazovat peníze za náramkové hodinky, když je má kdekdo. A mně stačí, když se zeptám, kolik je hodin. Já jsem se obešla bez hodinek od té doby, co jsem ztratila klíček od remontérek, které jsem zdědila po tatínkovi.

PATRICIE: Bude za pět minut čtvrt na jednu.

EPIFANIE: Panebože! To to uběhlo! Proč jsem sem vlastně přišla?

SAGAMORE: Abych vám napsal poslední vůli a abyste spáchala sebevraždu.

EPIFANIE: Nesmysl! Proč bych měla dělat novou poslední vůli? Proč bych měla páchat sebevraždu?

SAGAMORE: Já nevím. Důvody, které jste uváděla, byly velmi nejasné.

EPIFANIE (najednou celá zazáří): Byl to asi jeden z mých vrtochů. (K ADRIANOVI.) Pojď, Adriane, vyjedeme si někam na venkov a poobědváme tam. Znám jedno takové roztomilé hnízdečko u řeky. Sbohem, pane Sagamore, sbohem, Punčoško. Dejte za mne na Alastaira pozor! Vypadá tak dobře, že při každém pohledu na něho se musíte svíjet blažeností.

SAGAMORE (mezitím co ADRIAN jde za ní): Mimochodem, pane Blenderblande, proč vy jste sem přišel?

ADRIAN: To jsem už docela zapomněl. Bylo toho dnes na mne příliš mnoho. (Odejde, aniž pozdraví.)

SAGAMORE (k ALASTAIROVI): Vaše paní je opravdu neobyčejná dáma.

ALASTAIR tiše zaskučí.

PATRICIE: Chudáček, neví, co o ní říci. Nevěděl to nikdy.

SAGAMORE: A teď, pane Fitzfassendene, řekl byste mi laskavě, proč vy jste ke mně přišel?

ALASTAIR: Já nevím. Jakmile poslouchám Effinku pět minut, nikdy nevím, co se se mnou děje. Jestli stojím na hlavě nebo na nohou.

PATRICIE: Šlo přece o rozvod. Vzpamatuj se trošku, miláčku!

ALASTAIR: O rozvod! Právě tak dobře byste se mohla pokusit dát se rozvést s bouřkou. (Začne řečnit.) Poslyšte, Sagamore, jsem jeden z těch nešťastných lidí – znáte jich jistě spoustu – u tohoto stolu jistě seděli mnozí z nich a mluvili s vámi tak, jako teď já –

SAGAMORE (když marně čekal, až ALASTAIR dokončí větu): Ano, a co dál –?

PATRICIE: Vzpamatujte se, Alíčku. Řekněte panu Sagamorovi, jaké lidi jste měl na mysli?

ALASTAIR: Lidi, kteří si ukousli víc, než mohou rozžvýkat. Průměrní chlapíci, kteří si vzali neobyčejné ženy. Obyčejné ženy, které se provdaly za neobyčejné muže. Ti i ony mysleli, že to vyhráli. Ale já vám říkám, Sagamore, ožeňte se vždycky ve své vlastní třídě! Abyste mi rozuměl. Tím nemyslím ani společenskou třídu, ani peníze. Myslím tím, co tím myslím –

PATRICIE (jde mu na pomoc): On chce říci, že lidé, kteří se spolu žení, by měli myslet na stejné věci a že by měli mít rádi stejné věci. Že by neměl jeden být nad druhého povznesen. Rozumíte mi?

SAGAMORE: Naprosto. Mám z toho vyrozumět, že Alastair se nejdřív zmýlil a že později – naneštěstí příliš pozdě – objevil ve vás – smím říci – duševní družku?

ALASTAIR: Ne. Víte, to zní hloupě a hrozně literárně.

PATRICIE: Spíše bych řekla, intelektuální družku.

SAGAMORE: Zcela správně. Děkuju vám. Intelektuální družku, u které mu je docela dobře.

ALASTAIR (uchopí vášnivě Sagamorovu ruku): Děkuju vám, Sagamore, jste opravdový přítel. Teď jste na to přišel. Rozmyslete si to o nás. Punčoško, miláčku, pojď! Nesmíme zdržovat tak zaměstnaného člověka. (Odejde, nechávaje PATRICII a SAGAMORA o samotě.)

PATRICIE (vstane a jde ke stolu): Pane Sagamore, viďte, že budete při nás? Viďte, že zachráníte Alouška od té hrozné ženy? Viďte, že ho zachráníte pro mne?

SAGAMORE: Myslím, slečno Smithová, že na ni nestačím. A nejhorší je, že ona pohodlně stačí na mne. Především si nemohu dovolit urazit tak bohatou klientku a za druhé její strašná vůle mě docela ohromuje. Víte, v té ženě je něco geniálního.

PATRICIE: Jen se jí nebojte, pane Sagamore! Ona je geniální, jen pokud jde o to, jak vydělávat peníze. Nemůže za to, má to po tatíčkovi. Ale já mám také kousek svého génia. – Mne ohromit, to se jí nepodaří.

SAGAMORE: A jaké je to vaše geniální nadání, slečno Smithová, smím-li se ptát?

PATRICIE: Dělat lidi šťastnými. To je pro mne něco tak přirozeného, jako pro ni vydělávat peníze.

SAGAMORE: To je velmi hezké, slečno, ale nemyslím, že by vaše vůle byla silnější než její.

PATRICIE: Také že není, pane Sagamore. Já nemám vůbec žádnou vůli. Ale vždycky nějak dostanu to, co chci. Však uvidíte.

ALASTAIR (křičí zvenku): Punčoško, pojď už!

PATRICIE: Už jdu, miláčku! (K SAGAMOROVI.) Sbohem, pane Sagamore! (Rychle si stisknou ruce, ona spěchá ke dveřím.) Však uvidíte! (Odejde.)

SAGAMORE (k sobě): Myslím, že mi nic jiného nezbývá než čekat, až se dočkám. (A pokračuje ve své práci.)

Opona.

DRUHÉ DĚJSTVÍ

Ponurá, stará kavárenská místnost starobylé hospody na pobřeží Temže. Přes celou zadní stěnu se prostírá obrovská ohavná skříňová police z nejošklivějšího mahagonu. Nad ní visí místo obrazu dvě tabule, věkem téměř zčernalé. Na jedné je znak majitele panství, k němuž náleží hospoda, a na druhé je vidět prasnici, jak vzpřímena stojíc, hraje na klarinet. Pod tím je napsáno vysokými písmeny: „Prasátko s píšťalkou.“ Mezi těmito oběma uměleckými předměty visí zasklená skřínka s ohromnou vycpanou rybou nejméně sto let starou.

V pravém úhlu k polici zaujímají téměř celou šířku pokoje dva odlehlé stoly, dlouhé, na každém z nich je prostřeno pro tucet lidí. Židle, nacpané těsně vedle sebe, jsou z obyčejného dřeva, tvrdé a nepohodlné. Příbory jsou laciné kuchyňské zboží, jemuž mají dodat lepšího zdání otlučené stříbrné nádobky a slánky. Ubrus a ubrousky jsou z hrubého plátna a už nebyly dlouho prány. Zdi jsou polepeny ošklivou papírovou viktoriánskou tapetou, která kdysi měla vzorkem fádní purpurové věnce na špinavě žlutém pozadí, ale nyní je to bezbarvá, zoufale deprimující míchanina mušinců. Místnost je bez koberce. Dveře, které jsou dokořán otevřeny a mají nápis „Kavárna“, jsou napravo, díváme-li se na polici z protější strany. U dveří stojí přitištěn ke zdi staromódní stojan na klobouky a na něm visí klobouk a lehký převlečník pana ADRIANA BLENDERBLANDA. Tento pán sedí s EPIFANIÍ na konci stolu, který je nejdál ode dveří. Pravě dojedli. Na stole je ještě sýr a biskvity. EPIFANIE vypadá plně zaujata. ADRIAN je krajně dopálen.

EPIFANIE: Bylo to báječné.

ADRIAN (rozhlížeje se s opovržením): Teď jsem přesvědčen, že musím být opravdu přitažlivý muž.

EPIFANIE (vykulí oči): Ale. Ne, že bych to chtěla popírat, ale jak to souvisí s tím, co jsem právě řekla?

ADRIAN: Řekla jste, bylo to báječné! Prohlédl jsem si dobře tento hnusný starý hostinec, který by rád dělal dojem výletního pobřežního hotelu. Právě jsme dojedli odporný oběd, totiž čaj z rajských jablíček, kterému říkají polévka, zbytky nedělní kýty, kapusty, brambor, jablkového závinu z jakéhosi zvětralého amerického syntetického sýra. Když tohle strpíte a ještě nakonec řeknete „bylo to báječný“, pak musí být tady něco neobyčejně přitažlivého, a já tu nemohu kromě sebe najít nic, co by nebylo naprosto odporné.

EPIFANIE: Což vám se nelíbí taková roztomilá staromódní hnízda?

ADRIAN: Ne. Měla by se všechna strhnout a spálit až do základů. Váš byt na londýnském nábřeží stál jen na zařízení víc, než stojí tohle hnízdo od sklepa až po střechu. A v tom vašem bytě stačí, abyste zatelefonovala, a přinesou vám tam znamenitý oběd, a k tomu dokonale upravený. Váš luxusní vůz vás odveze mžikem do některého z tuctu prvotřídních hotelů s báječným okolím, a místo toho vy si vyberete tuhle všivou starou hospodu a ještě si pochvalujete, jak je to tady báječné. Nač jste vlastně milionářka?

EPIFANIE: Tomu právě vy, jako všichni chudí lidé, nerozumíte. Peníze, příteli, se nesmějí oceňovat tak, jak je oceňují chudí. Můj otec, když už měl sto milionů liber, cestoval třetí třídou a nikdy nehostil nikoho, leda kdo mu byl užitečný. Nemohu přece jíst více, než jedí druzí. A pít také nemohu víc. Víc šatů také nemohu nosit. Ale peníze miluji. Peníze jsou moc. Peníze jsou jistota. A mimo to je tu rozkoš vydělávat stále víc a více, což je docela snadné, když člověk má dost peněz do počátku. Já udělám z jednoho milionu dva snadněji, než se podaří nějaké chudé ženě proměniti pět liber v deset. I kdyby od někoho těch prvních pět liber dostala. Moje peníze vlastně už vydělávají samy.

ADRIAN: Pro mne peníze znamenají starost, která ničí duši. To se ví, že je potřebuju, ale nemám je rád. Nikdy na ně nemyslím, pokud to není nezbytné.

EPIFANIE: A na co tedy myslíte, když nemyslíte na peníze? Na ženy?

ADRIAN: Přirozeně. Ale myslím také na jiné věci.

EPIFANIE: Na jídlo?

ADRIAN: No, na jídlo pořád nemyslím, ale dám si na něm záležet. Přiznám se, že jsem se těšil na lepší oběd, než (ukáže na stůl) bylo tohle.

EPIFANIE: Aha! Tak to vás tedy rozladilo?

ADRIAN (dopáleně): Promiňte, ale myslím, že nejsem nijak rozladěn, ale vy jste mi slíbila, že mě báječně pohostíte. Řekla jste mi, že jste objevila nahoře proti proudu řeky okouzlující místo, kde budeme sami a kde budeme moci v primitivní blaženosti pojíst rozkošný venkovský oběd. Kde vidíte jaký půvab v téhle začouzené díře? A jedla jste už někdy něco ohavnějšího? Nemáme ani pokoj pro sebe. Každou chvíli sem může někdo přijít. Byli bychom se měli mnohem líp někde v Richmondu nebo v Maidenheadu. A teď ke všemu ještě prší.

EPIFANIE: Copak za to mohu?

ADRIAN: Tím je dovršena vaše představa šťastného dne v hostinci na břehu řeky. Jak to přijde, že lidé, kteří by věděli, jak užívat peněz, nemají ani krejcar, zatímco lidé, kteří se v penězích válejí, nikdy nevědí, co s nimi počít?

EPIFANIE: Jestli si myslíte, Adriane, že jste nějak zvlášť příjemný, to se mýlíte.

ADRIAN: Nemohu říci, že byste se nějak zvlášť snažila mě bavit. Pro pánaboha, vlezme si do auta a projedeme se. Bude to pohodlnější a příjemnější než v téhle hnusné, začouzené hospodě a budeme tam víc sami.

EPIFANIE: Mne už moje auto nebaví.

ADRIAN: Mne zas ano. Přál bych si, abych si mohl takové koupit.

EPIFANIE: Já jsem si bláhově představovala, že vás to bude těšit sedět v tomhle zblázněném vystrkově a mluvit se mnou. Ale vidím, že jste zkažený starý mládenec, který se stará jen o to, aby se dobře najedl a měl pohodlí. Jste protivnější než Alastair. Ten aspoň uměl mluvit o boxu, o golfu a o tenise.

ADRIAN: A vy zas umíte mluvit jen o penězích.

EPIFANIE: A vy si myslíte, že peníze nejsou zajímavá látka k hovoru? Kdybyste jen byl znal mého otce!

ADRIAN: Jsem opravdu rád, že jsem ho neznal.

EPIFANIE (se rázem stane nebezpečnou): Co jste to řekl?

ADRIAN: Má milá Epifanie, máme-li zůstat přáteli, musím k vám být upřímný. Všecko, co jsem od vás slyšel o vašem otci, mě přesvědčuje, že to byl nepochybně milující rodič, dost příjemný – jak jinak pochopit váš otravný otecký komplex, jak by to nazval doktor Freud – ale byl to současně nejúžasnější otrava, jaký kdy byl postrachem nějakého rotariánského klubu.

EPIFANIE: Můj otec! Vy se odvažujete takhle mluvit o mém otci!! Vy nekonečná nulo! Můj otec vydělal sto padesát milionů liber. A vy jste se jakživ nezmohl ani na půl milionu.

ADRIAN: Milá dívko! Váš otec nevydělal nikdy nic. Dovedu si představit, jak získal právo na takové množství statků, které jiní lidé vyrobili; vím však dobře, že ztratil čtyři pětiny ze svého nahrabaného mamonu. A dobře mu tak. Jak jen mohl skoupit panství ruské šlechty v pošetilé víře, že Anglie smete sovětskou revoluci! Umíte si představit někoho, kdo by se mohl dopustit pitomějšího omylu? Myslete si o mně třeba, že jsem blázen, ale já bych takovou pitomost neudělal. Zkrátka a dobře, Epifanie, na světě by se bylo vůbec nic nezměnilo a svět by nebyl o nic chudší, kdyby váš pan otec nikdy nebyl existoval. Doufám, že je vám to jasné.

EPIFANIE (vyskočí a útočí na něho): Už toho mám dost. Braňte se, ničemo. Připravte se. Ukažte, že máte ruce!

ADRIAN (užasle vstane, ale stále si ještě plně neuvědomuje nebezpečí): Epifanie, nemá smyslu, abyste se tak rozčilovala…

EPIFANIE (udeří ho přímým levým hákem do brady): To je za to, že jste řekl o mém otci, že je otrava. (Vzápětí následuje prudký úder její pravicí.) A tohle máte za to, že jste řekl, že jakživ nic nevydělal.

ADRIAN (se sveze k zemi): Pomoc! Policie! Vražda! (Je neschopen vstát a kutálí se, leze po čtyřech ke dveřím, žalostně lapaje po vzduchu.)

EPIFANIE (přistoupí k němu, když vstává, a vyrazí ho strašlivým kopancem ze dveří): Mizero! Lumpe! Hade! (Chytne jeho klobouk a kabát ze stojanu a vyhodí to za ním, zatímco je slyšet, jak on padá ze schodů.)

ADRIAN (zoufale): Pomoc! Pomoc!

EPIFANIE (zavrávorá, zbledlá a vyčerpaná, k nejbližšímu stolu a svalí se na něj): Vy surovče jeden! Vy jste mě zabil! (Omdlí a sveze se ze stolu na zem.)

Mladší muž vážného vzezření v dlouhém černém kabátě a s fezem na hlavě, který mluví příliš dokonale anglicky, aby ho někdo mohl pokládat za Angličana, vběhne do pokoje.

EGYPŤAN: Co to znamená? Co se stalo? (Spatří EPIFANII ležet na zemi.) Haló! (Poklekne k ní a zkouší jí tep.)

EPIFANIE sebou pohne.

Nehýbejte se, ležte klidně, nezvedejte hlavu, omdlela jste. V okamžiku vám zas bude dobře. Pomodlete se!

EPIFANIE (pomalu otevře oči a hledí na něho vyjeveně): Kdo u čerta jste?

LÉKAŘ: Jsem egyptský lékař. Slyšel jsem velký hluk, sešel jsem dolů zjistit, oč běží, našel jsem vás tu ve mdlobách. Kdo u čerta jste?

EPIFANIE: Co je vám po tom?

LÉKAŘ: Nic. Výtržnost je skončena, můžete vstát, už je vám docela dobře. Sbohem.

EPIFANIE: Počkat, není mi ještě dobře. Jsem na smrt nemocna. Potřebuji lékaře. Mám spoustu peněz.

LÉKAŘ: V tom případě vám nebude dělat žádné potíže nalézt si anglického lékaře, který bude žít z vašich pomyslných chorob. Je tu snad ještě někdo, kdo by potřeboval mou pomoc? Byl jsem nahoře a slyšel jsem zvuky, jako by padal někdo ze schodů. Mohl si třeba polámat kosti. (Rázně odejde.)

EPIFANIE (namáhavě vstává a křičí za ním): Nechte ho být! Jestli si polámal všechny kosti, tak je to pořád málo. Okamžitě se vraťte, potřebuji vás, vraťte se mi! Vraťte se!

LÉKAŘ (se vrátí): Hostinský odváží toho pána ve vašem autě do okresní nemocnice.

EPIFANIE: V mém autu! To nedovolím! Ať mu sežene ambulanc!

LÉKAŘ: Už odjel. Nebuďte tak dětinská. Měla byste se radovat, že vaše auto je k něčemu dobré.

EPIFANIE: Máte mě léčit, a ne mi tu dělat přednášku!

LÉKAŘ: Nejsem váš lékař. Neprovozuji praxi. Mám kliniku pro nemajetné mohamedánské uprchlíky a pracuji v nemocnici. Nemohu se o vás starat.

EPIFANIE: Jakživa jsem neslyšela takovou pitomost. Můžete se o mne starat. Musíte mě ošetřit. Což mě chcete tady nechat umřít?

LÉKAŘ: Vy neumíráte. Alespoň ještě ne. Ošetří vás váš vlastní lékař.

EPIFANIE: Vy jste můj lékař. Říkám vám, že mám opravdu spoustu peněz. Lékařské honoráře pro mne vůbec nic neznamenají. Můžete si říci, co chcete. Ale musíte mě ošetřit, a vy mě také ošetříte. Jste neslýchaně hrubý, ale jako lékař budíte důvěru.

LÉKAŘ: Kdybych ošetřoval všechny, v nichž budím důvěru, za týden bych se zničil. Musím se šetřit pro lidi chudé a užitečné.

EPIFANIE: Pak jste buď blázen, anebo bolševik.

LÉKAŘ: Jsem, co jsem.

EPIFANIE: A to zrovna nejste. Jste můj lékař, slyšíte? Jsem nemocna. Nemůžete mě přece nechat zemřít v tomhle ničemném hnízdě.

LÉKAŘ: Nevidím na vás příznaků žádné nemoci. Bolí vás něco?

EPIFANIE: Ano, mám strašné bolesti.

LÉKAŘ: Kde?

EPIFANIE: Nechte si svůj křížový výslech, jako kdybyste mi nevěřil. Vyvrkla jsem si patrně klouby v zápěstí na bradě toho ničemy.

LÉKAŘ: Na které ruce?

EPIFANIE (mu podává levičku): Na téhle přece.

LÉKAŘ (jí vezme ruku odborně do své a obrací ji prsty v zápěstí): Všechno je v pořádku.

EPIFANIE: Jak to můžete říkat? Je to moje ruka, a ne vaše.

LÉKAŘ: Kdybyste měla vymknuté zápěstí, ječela byste jako ďábel. Vy simulujete – lžete. Proč? Chcete se tím udělat zajímavá?

EPIFANIE: Já že se tím chci udělat zajímavá? Člověče! Já jsem zajímavá!

LÉKAŘ: Z hlediska lékařského vůbec ne! Jste snad zajímavá z nějaké jiné stránky?

EPIFANIE: Jsem nejzajímavější žena v Anglii. Jsem Epifanie Ognisanti di Parerga.

LÉKAŘ: Jakživ jsem o ní neslyšel. Asi nějaká italská šlechtična.

EPIFANIE: Šlechtična? Copak mě máte za blázna? Moji předkové půjčovali před pěti sty lety peníze celé Evropě. A teď je nám dlužen celý svět.

LÉKAŘ: Jste tedy Židovka, že?

EPIFANIE: Árijka do poslední kapky krve. Židé vyhazují polovinu svého jmění na různé milosrdné instituce a koníčky, jako je například sionismus. Když jde o vydělávání peněz, tak ten nejhloupější di Pererga vyzraje bez námahy nad nejchytřejšího Žida. My jsme jediná pravá světová aristokracie. Aristokracie peněz.

LÉKAŘ: Vlastně plutokracie.

EPIFANIE: Jak je vám libo. Jsem opravdu největší plutokratka.

LÉKAŘ: Lituji, ale tuto chorobu já neléčím. Jediný známy lék proti ní je revoluce. Ale procento úmrtnosti při té léčebné kúře je vysoké a někdy, když je to nesprávný druh revoluce, jako například fašismus…, choroba se tím jenom zhorší. Nemohu vám pomoci. Musím se vrátit ke své práci. Sbohem.

EPIFANIE (ho zastaví): Ale já jsem vaše práce. Copak můžete mít důležitějšího?

LÉKAŘ: Na světě je mnohem více práce než ošetřovat bohaté pomyslné invalidy.

EPIFANIE: A co když vám dobře zaplatím?

LÉKAŘ: Tu trochu peněz, kterou potřebuji, si vydělám prací, kterou pokládám za důležitější.

EPIFANIE (ho odstrčí, roztržitě chodí po pokoji): Jste mizera a zvíře a bolševik. Nechat mě tady v takových nesnázích je to nejohavnější, co můžete udělat. Mé auto odjelo, peníze u sebe nemám, protože je nikdy s sebou nenosím.

LÉKAŘ: Proč?

EPIFANIE: Abych neutrácela.

LÉKAŘ: Vaše auto se za chvilku vrátí a můžete si pak vypůjčit, co budete potřebovat, od svého šoféra.

EPIFANIE: Jste nepolepšitelný hippopotamus. Jste bašibozuk. Měla jsem si to hned uvědomit, když jsem viděla váš směšný fez. (Srazí mu jej z hlavy a dupe po něm.) Mějte aspoň tolik slušnosti, abyste tu se mnou zůstal, dokud se nevrátí můj šofér.

Je slyšet automobilovou houkačku.

LÉKAŘ: Váš šofér se vrátil!

EPIFANIE: Hrom do něho! Nemohl byste počkat, dokud si nevypije čaj a nevykouří cigaretu?

LÉKAŘ: Ne. Zvedněte ten fez!

EPIFANIE (náhle plna laskavosti): Ano, drahoušku. (Zvedne fez, opráší jej ubrouskem a něžně mu jej dá na hlavu.) Slyšte mě! Prožíváte dobrodružství. Což není ve vás vůbec romantičnosti? Což ve vás není ani obyčejná zvědavost? Což nechcete vědět, proč jsem vyrazila toho ničemu ze dveří? A nechcete jednou praštit se svou protivnou prací a strávit odpoledne u řeky se zajímavou a přitažlivou ženou?

LÉKAŘ: Ženy mě nezajímají, ani nepřitahují, leda když jsou nemocny. Znám je příliš dobře. Zevnitř i na povrchu. A vy jste dokonale zdráva!

EPIFANIE: Lháři! Nikdo není dokonale zdráv! A nikdo nebyl a nikdo nebude! (Trucovitě usedne.)

LÉKAŘ (poprvé zaujat): To je pravda. (Usedne proti ní.) Vzpomínám si, že když jsem jako mladý chirurg začínal, zabil jsem několik pacientů svými operacemi jen proto, že mi bylo řečeno, že musím řezat tak dlouho, až nezbude nic než dokonale zdravá tkáň. Protože však něco takového jako dokonale zdravá tkáň vůbec neexistuje, byl bych své pacienty úplně rozřezal, nebýt toho, že mě ošetřovatelka zarazila, dřív než mi zemřeli na stole. Rozumí se, že zemřeli stejně za několik hodin po tom. Ale protože z mého operačního stolu byli odneseni živí, mohl jsem se chlubit, že se operace zdařila.

EPIFANIE: No tak vidíte, co jsem vám říkala?

LÉKAŘ: Jste vdána?

EPIFANIE: Ano. Ale nemusíte se bát. Můj manžel je mi veřejně nevěrný a nemůže vás vůbec žalovat, když si mě budete namlouvat. Naopak zas, bude-li to nutné, já se mohu dát s ním rozvést.

LÉKAŘ: A kdo byl ten muž, kterého jste vyhodila ze dveří? Člověk neshazuje své manžely ze schodů. Byl k vám dotěrný?

EPIFANIE: Nikoliv. Urazil památku mého otce, protože mu tady nechutnal oběd. Když si vzpomenu na svého otce, všichni průměrní muži mi připadají jako prašivé smetí. Vy však nejste obyčejný muž. Ráda bych se s vámi lépe seznámila. Teď, když jste se mne vyptal na různé intimnosti týkající se mé rodiny a když jsem vám všechno pověděla, nemůžete už předstírat, že nejste mým rodinným lékařem. A tím je to vyřízeno.

LÉKAŘ: Řekla jste, že běží o otcovský komplex.

EPIFANIE přikývne.

A přespříliš mnoho peněz?

EPIFANIE: Jenom o žebráckých třicet milionů liber.

LÉKAŘ: Psychologická zvláštnost. Rozmyslím si to.

EPIFANIE: Tak vy si teprv rozmyslíte? Chcete-li co vědět, vy se můžete cítit jen poctěn, potěšen a nadšen.

LÉKAŘ: Aha! Nesmírné sebevědomí! Bezmezná odvážlivost! Nezdravý egotismus! Zřejmá bezpohlavnost!

EPIFANIE: Bezpohlavnost! Kdo vám řekl, že jsem bezpohlavní?

LÉKAŘ: Mluvíte se mnou, jako kdybyste byla muž. Zřejmě muž pro vás nemá žádné tajemství. Žádné přitažlivosti a nic svatého. Muž neznamená pro vás zřejmě nic jiného než samečka vašeho druhu.

EPIFANIE: Naprosto se mýlíte. Muži jsou naprosto jiný druh a přitom druh velmi nízký. Pět minut rozhovoru s mým manželem vás přesvědčí, že on a já naprosto nepatříme ke stejnému biologickému druhu. Nicméně však se najdou někteří velcí mužové, jako například můj otec. A někteří dobří lékaři, jako například vy.

LÉKAŘ: Děkuju vám. Nebudu se plést do řemesla vašemu domácímu lékaři. Nicméně bych rád s vaším svolením pokračoval v naší známosti, abych vás mohl pozorovat. Vlastně, co o vás soudí váš domácí lékař?

EPIFANIE: Nemám žádného domácího lékaře. Kdybych nějakého takového lékaře měla, jistě bych se musela dát každý týden operovat tak dlouho, až by nezbylo nic ze mne ani z mé bankovní hotovosti. Nečekám od vás, že byste mě proklepával a vyšetřoval stetoskopem, jestli se snad toho bojíte. Mám plíce jako velryba a žaludek jako pštros. Všechna má vnitřní ústrojí pracují bezvadně jako hodinky. Spím denně osm hodin jako zabitá. A když dostanu na něco chuť, tak to vždycky dostanu.

LÉKAŘ: Po čem toužíte nejvíc?

EPIFANIE: Přijde na to. Po všem. Po čemkoli. Sjede to na mne jako blesk. A pak už mě nic nezastaví.

LÉKAŘ: Všecko a cokoliv není nic.

EPIFANIE: Před pěti minutami jsem chtěla mít vás. A teď už vás mám.

LÉKAŘ: Ale jděte! Lhát svému lékaři, to není nic jiného než plýtvání časem. Stejně tak byste mohla chtít slunce a měsíc a hvězdy. Ale dostat je nemůžete.

EPIFANIE: Proto také si dávám dobrý pozor, abych je nechtěla. Chci jenom to, co mohu dostat.

LÉKAŘ: Výborně. Praktický intelekt. A co například byste ráda teď?

EPIFANIE: To je právě ta hrůza. Člověk si přece nemůže přát nic jiného než ještě více peněz.

LÉKAŘ: A co takhle ještě více mužů?

EPIFANIE: Více Alastairů! Více Blenderblandů! To nejsou žádné hluboké touhy. Teď zrovna toužím po motorové jachtě.

LÉKAŘ: V tomto hnízdě nic takového nenajdete.

EPIFANIE: Řekněte hostinskému, ať zastaví první, která popluje kolem, ať ji koupí!

LÉKAŘ: To je nesmysl! Nikdo přece neprodá svou loď.

EPIFANIE: Už jste to zkusil?

LÉKAŘ: Ne.

EPIFANIE: Já ano. Když mám chuť na nějaké auto nebo na motorový člun nebo na jachtu, anebo na cokoliv takového, jdu a koupím to rovnou na silnici, anebo na řece, anebo v přístavu. Tyhle všecky věci, když jsou nové, stojí tisíce a tisíce; ale již druhý den vám za ně nikdo nedá ani padesát liber. A když takovému majiteli nabídnete tři sta liber, neodváží se odmítnout, protože ví, že podruhé už mu nikdo takovou nabídku neučiní.

LÉKAŘ: Aha! Vy jste psycholog! Teď to začíná být opravdu zajímavé.

EPIFANIE: Nesmysl! Umím kupovat a prodávat. To jste snad chtěl říci.

LÉKAŘ: To jen vysvětluje, proč dobří psychologové umějí vydělávat peníze.

EPIFANIE: A co vy? Vy jste nic nevydělal?

LÉKAŘ: Ne, nestojím o peníze. Stojím o vědění.

EPIFANIE: Vědění bez peněz nemá ceny. Jste ženat?

LÉKAŘ: Ano. Moje žena je věda. A jedna žena mi stačí, ačkoliv mé náboženství mi vlastně dovoluje čtyři.

EPIFANIE: Čtyři? Co tím vlastně chcete říci?

LÉKAŘ: Jsem to, čemu vy říkáte mohamedán –

EPIFANIE: Řeknu vám rovnou, že se budete muset spokojit jen s dvěma, až si vezmete mne.

LÉKAŘ: Ó! Jak jste došla k takové možnosti?

EPIFANIE: Zcela prostě. Chci si vás vzít.

LÉKAŘ: Marná sláva, dámo. Moje nevěsta se jmenuje věda.

EPIFANIE: Vědu si můžete klidně nechat; na tu žárlit nebudu. Ale já jsem slavnostně slíbila svému otci, když ležel na smrtelné posteli…

LÉKAŘ (ji přeruší): Počkat. Myslím, že bude líp, když vám řeknu, co já jsem slavnostně slíbil mé matce, když ležela na smrtelné posteli.

EPIFANIE: Cože?

LÉKAŘ: Má matka byla moudrá žena. Musel jsem jí přísahat, že setkám-li se s nějakou ženou, která by si mě chtěla vzít, a já byl v pokušení přijmout její nabídku, že jí dám dvě stě piastrů, a nedokáže-li sebrat se a sama bez cizí pomoci se živit šest měsíců, že si jí už nikdy nevšimnu.

EPIFANIE: A což kdyby v takové zkoušce obstála?

LÉKAŘ: Pak si ji musím vzít. I kdyby to byla největší šereda na světě.

EPIFANIE: A vy se odvažujete mne, Epifanii Ognisanti di Parerga žádat, abych se podrobila této zkoušce – abych se vůbec něčemu podrobovala?

LÉKAŘ: Já jsem to matce odpřisáhl. Trpím mateřským komplexem. Je to vůle Alláhova.

EPIFANIE: Čím byla vaše matka?

LÉKAŘ: Pradlena. Vdova. Vychovala jedenáct dětí. Já jsem nejmladší. Benjamínek. Ostatních deset se poctivě živí prací svých rukou. S jejich pomocí udělala ze mne učence. Její ctižádost byla mít syna, který by uměl číst a psát. Modlila se za to k Alláhovi, a proto Alláh mě obdařil potřebným nadáním.

EPIFANIE: A vy si myslíte, že já se nechám porazit od nějaké staré pradleny?

LÉKAŘ: Myslím, že už to tak bude. V té zkoušce byste nikdy neobstála.

EPIFANIE: Ale! A co bude se zkouškou, určenou mým otcem pro muže, který by byl hoden stát se mým manželem?

LÉKAŘ: Ó! Tak manžel musí také dělat zkoušku? Vidíte, to mě nikdy nenapadlo.

EPIFANIE: Zdá se, že vaši matku také ne. No, teď víte, na čem jste. Musím vám dát sto padesát liber. Za šest měsíců musíte je proměnit v padesát tisíc liber. Co říkáte této zkoušce?

LÉKAŘ: Že je zcela průkazná. Za šest měsíců nebudu mít z těch sto padesáti liber ani penny. Alláh buď za to pochválen.

EPIFANIE: Doznáváte přitom svou porážku.

LÉKAŘ: Naprosto a dokonale.

EPIFANIE: A vy si myslíte, že já jsem také poražena?

LÉKAŘ: Beznadějně. Nemáte ponětí, co to znamená být chudá a nemít, kam složit hlavu; a milosrdný Alláh se postará, abyste to nikdy nepoznala.

EPIFANIE: Kolik je to, dvě stě piastrů v našich penězích?

LÉKAŘ: Při kurzu, který měla moje matka na mysli, něco kolem pětatřiceti šilinků.

EPIFANIE: Sem s nimi!

LÉKAŘ: Bohužel, moje matka zapomněla se postarat o tento základní kapitál. Lituji, ale já nemám těch pětatřicet šilinků. Musím si je vydlužit od vás.

EPIFANIE: Já nemám s sebou ani penny, ale to je jedno. Vypůjčím si je od svého šoféra. Odvážíte-li se ho požádat, on vám půjčí na moje konto sto padesát liber. Sbohem, a za šest měsíců na shledanou. (Odejde.)

LÉKAŘ: Není jiné moci a jiné velebnosti než tvoje moc a velebnost, ó Alláhu! Ale, Nejmocnější a Nejslavnější, není tohle zas jeden z Tvých strašlivých žertů?

Opona.

TŘETÍ DĚJSTVÍ

Podzemní byt na londýnské periferii. Starší MUŽ, malý, chudý a podobný kryse, sedí se svou ŽENOU za stolem. Je pohřížen do účetnictví, jeho ŽENA sedí vlevo a přišívá knoflíky na kabát, pracujíc velmi rychle. Na stole po její pravici je hromada kabátů, na něž bude přišívat knoflíky, a po její levici je jiná hromada s knoflíky už přišitými. Stůl je pokryt šedivým ubrusem, který sahá až na zem. Kamennými schody vpadá do místnosti trochu denního světla, ale nedosahuje tak daleko, aby stůl; u kterého dvojice sedí, nemusel být osvětlován elektrickou žárovkou, která visí ze stropu na drátě. Mezi schody a stolem visí před vchodem do druhé místnosti špinavá stará spravovaná záclona.

Cinkne zvonek. ŽENA okamžitě přestane šít a ukryje obě hromady kabátů pod stolem. EPIFANIE ve starém dešťáku, který přikrývá její šaty z předcházejícího dějství, a v klobouku, zřejmě úmyslně zmačkaném, vejde po schodech. Podívá se na dvojici u stolu, rozhlédne se, pak jde k zácloně a podívá se za ni. Stařec rychle vyskočí, aby jí v tom zabránil, ale už je pozdě. Alespoň jí vytrhne záclonu z ruky a postaví se před ní.

MUŽ: Co chcete? Co to děláte?

EPIFANIE: Hledám práci. Jedna žena mi řekla, že ji tady dostanu. Jsem úplně bez prostředků.

MUŽ: Takhle se to nedělá, když chce člověk dostat zaměstnání. Strkat nos tam, kde nemáte dělat. Jděte pryč. My tu žádné ženy nezaměstnáváme.

EPIFANIE: Lžete. Vždyť tamhle pracuje šest žen. Kdo je zaměstnává, když ne vy?

MUŽ: Co si to dovolujete, takhle na mne mluvit? Vy se cítíte nějak důležitá. Co si o mně myslíte?

EPIFANIE: Že jste červ.

MUŽ zuřivě posunkuje.

Dejte si pozor. Umím boxovat. Když bude potřeba, budu střílet.

ŽENA (utíká k MUŽI a chytne ho): Dej si pozor, Pepo. Vždyť je to inspektorka. Jen se jí podívej na boty.

EPIFANIE: Nejsem inspektorka. A co, prosím vás, vidíte na mých střevících?

ŽENA (uctivě): Víte, milostpaní, žena, která hledá práci, za kterou se platí dva a půl pence za hodinu, nemůže si dovolit takovéhle elegantní boty. Ujišťuju vás, že tu žádné ženy nezaměstnáváme. Máme jenom domovnictví.

EPIFANIE: Ale já jsem přece viděla šest žen.

MUŽ (poodhrne záclonu): Kde? Není tam ani duše. Můžete si, sakra, prohlédnout celej suterén.

ŽENA: Pst. Pst, Pepo. Nesmíš takhlenc s dámou mluvit. Jak vidíte, milostpaní, nikdo tam není.

EPIFANIE: Ale páchne to tam po nich. Vy jste jim dali znamení, aby zmizely. Porušujete zákon. Buď mi dáte práci, anebo vás udám u ministerstva vnitra.

MUŽ: Podívejte se, dámo, snad bychom se mohli dohodnout. Co z toho budete mít, když mě dostanete do nepříjemností a když budu muset ten svůj krámek zavřít?

EPIFANIE: A co z toho budu mít, když budu mlčet?

MUŽ: Co byste říkala takhle půl třetímu šilinku týdne?

EPIFANIE: Za půl třetího šilinku týdně nemohu být živa.

MUŽ: Proč byste nemohla? Když to vezmete pořádně do ruky? Přece víte, že je takových živností, jako mám já, víc.

EPIFANIE: Dejte mi adresy těch druhých. Mám-li se živit vyděračstvím, musím mít široký okruh působnosti.

MUŽ: No, když musím platit já, proč by neměli platit ty vostatní. Vezmete si toho půl třetího šilinku? (Ukazuje jí půlkorunu.) Jen se podívejte! Podívejte se na to! A poslechněte si. Je to stříbro. (Hodí peníze na stůl.) A je to vaše. A každou středu dostanete stejnej peníz, jestliže mě neudáte inspektorovi.

EPIFANIE: Je to úplně zbytečné, abyste přede mnou zvonil půlkorunou. Jsem na ně zvyklá. A jsem přesvědčena, že když na tom budu trvat, zaplatíte pět šilinků.

ŽENA: Milostpaní, prosím vás, mějte s námi soucit. Vy ani nevíte, jak se člověk nadře, aby se uživil.

MUŽ (drsně): Počkej. Nejsme žádní žebráci. Zaplatím tolik, kolik obchod vynáší, a ani vo penny víc. Jak vidím, víte, že si můžeme dovolit platit pět šilinků. No, když to víte, víte také, že víc to nevynáší. Vemte si svých pět šilinků a čert vás vem. (Hodí dvě půlkoruny na stůl.)

ŽENA: Ale, Pepo, nesmíš být takový hr!

MUŽ: Ty mlč! Ty si myslíš, že můžeš uprosit jeden nebo dva šilinky. Ale to se mejlíš. To já poznám, s kým mám co dělat, a ani sem se jí nemusel koukat na boty. Dostala nás; a vona to ví.

EPIFANIE: Mně se tohle vyděračské zaměstnání vůbec nelíbí. No, ale když to jinak nejde, tak pak není vyhnutí. Ale nemohli byste mi dát nějakou práci?

MUŽ: Vy chcete poznat naši branži trochu hloub, že jo?

EPIFANIE: Já už jsem tak hluboko, jak jen možno. Zaměstnáváte tu tajně šest žen. Máte tam plynový motor, tedy spadáte jako dílna pod zákon. Až na to, že zdravotní podmínky jsou tady pravděpodobně strašlivé, nepotřebuju nic jiného vědět. Mám vás zkrátka v ruce. Buď mi dáte nějakou práci, která mě uživí, anebo vás dám vykouřit jako vosí hnízdo.

MUŽ: Mám velkou chuť se odsaď klidit a usadit se někde, kde byste mě tak snadno nenašla. Já jsem zvyklej na to měnit adresu.

EPIFANIE: To je váš největší trumf… Máte obchodní nadaní. Řekněte mi, proč mi nemůžete dát práci, abych se mohla živit, jako ji dáváte těm ženám, které jsem tam viděla?

MUŽ: Nechci, aby lidi, který zaměstnávám, toho moc věděli.

EPIFANIE: Já vím, aby vás neudaly inspektorovi.

MUŽ: Aby mě neudaly inspektorovi! Vy jste leda blázen, protože ty se bojej inspektora víc než já.

EPIFANIE: Proč? Což nechtějí být chráněny zákonem?

ŽENA: Já vám něco povím, milostpaní. Ten inspektor by je vůbec neochránil. Von by nám to tady jenom zavřel a voni by tak přišly jenom vo práci. Kdyby voni věděly, že byste byla tak nemilosrdná a že byste je udala, no tak by před váma padly na kolena, abyste to nedělala.

MUŽ: Když toho víte tolik, víte taky jistě dobře, že takovejdle podnik si nemůže dovolit žádnej přepych. Je to podnik s lacinejma pracovníma silama. Pokud můžu dostat ženský, aby mi pracovaly za vobvyklou mzdu, tak můžu existovat. Ale nezapomeňte, žádnej přepych. Žádný mzdy podle kolektivní smlouvy. Žádný zdravotní zařízení, jak vy tomu říkáte. Žádný bílení vápnem každýho půl roku. Žádný voddělený jídelny. Žádný vochranný zařízení před životu nebezpečnejma strojema. Ne, že by mi na tom nezáleželo; protože já tam vedle mám jenom starej plynovej motor, kterej by neublížil ani mouše, ačkoliv právě kvůli němu spadám pod zákon vo pracovních provozovnách, jak vy ste hned šikovně vyšpehovala. Nemám žádný velký stroje. Ale musím prodávat lacinějc než ty, který ty stroje mají. Dybych zvýšil svoje ceny jen vo čtvrt penny, spustili by ty druhý svoje mašiny naplno a já bych z toho vypad. To byste zrovna tak mohla na mně chtít, abych platil podle kolektivní smlouvy mzdy, jako abych udělal všechno, co by inspektor nařídil. Za tejden bych byl bez práce. –

EPIFANIE: A čemu říkáte obvyklá ženská mzda?

MUŽ: Dva a půl penny za hodinu při dvanáctihodinovej práci.

EPIFANIE: To je otroctví.

ŽENA: Ba ne, milostpaní. Vo tom by nikdo nemoh říct, že to je votroctví. Dobrá pracovnice vydělá při tom dvanáct až patnáct šilinků tejdně a má to jistý celej rok.

MUŽ: Tolik platila přece vláda na začátku války, když byly všecky ženský zmobilizovány. Snad byste nechtěla, abych platil víc než britská vláda?

ŽENA: Ujišťuji vás, milostpaní, že to je správná a slušná mzda a že to tak vždycky bylo.

MUŽ: To je jako pětiprocentní úrok, kerej platí anglická banka. Ať si říkaj vaši inspektoři, co chtěj, tohleto je docela poctivá živnost.

EPIFANIE: A může být žena živa s dvanácti šilinky týdne?

MUŽ: Aby nemohla. Co by jí v tom bránilo?

ŽENA: Koukejte, milostpaní, když já jsem byla mladá, tak jsem pracovala v sirkárně za pět šilinků týdně. Pro mou matku to byl jako dar z nebes. A děvče, který nemělo příbuzný, vždycky našlo rodinu, která ji za čtyři a půl šilinků vzala na byt a stravu a kde se k ní chovali líp, než kdyby byla u rodičů.

MUŽ: Já vám najdu ještě dneska rodinu, která by to ochotně udělala, přes všecky zatracený podpory v nezaměstnanosti a mzdový poradny, který všecko vobrátily vzhůru nohama.

EPIFANIE: Chci pracovat i za tuhle mzdu. Abych ukázala, že pracovat umím a že se sama uživím. Tak už nechme povídání a sem s prací!

MUŽ: Kdo začal povídat, já nebo vy?

EPIFANIE: Já. Děkuju vám za ty informace. Velmi jsem se poučila a hodilo se mi to. Doufám, že je to dostatečná omluva. A teď do práce, do práce! Hrozně spěchám, abych už začala pracovat.

MUŽ: No a co umíte dělat?

ŽENA: Umíte šít? Umíte dělat dírky?

EPIFANIE: Vůbec ne. Tomu já neříkám práce.

MUŽ: No a jakou tedy práci hledáte?

EPIFANIE: Duševní práci.

MUŽ: Vona je praštěná.

EPIFANIE: Vaši práci. Zprostředkovatelství. Plánování. Organizátorskou práci. Ukažte mi, co tu vlastně děláte! Řekněte mi, jak se to dělá!

MUŽ (k ŽENĚ): Můžeš už zase začít šít. Ať to vidí! (K EPIFANII, zatímco ŽENA vytáhne hromadu kabátů zpod stolu a rezignovaně se dá do šití.) A až bude vaše zvědavost upokojena, no tak snad si vezmete těch pět šilinků a pudete.

EPIFANIE: A proč? Copak můj příchod nebyl pro vás v téhle díře příjemným dobrodružstvím?

MUŽ: Jakživ jsem vod nikoho neslyšel takovýhle drzosti. (Usedne ke svému účetnictví.)

EPIFANIE (k ŽENĚ, ukazujíc na hromadu kabátů): Co děláte s těmi kabáty, když jste hotova s přišíváním knoflíků?

ŽENA (mluví při práci): Přijede sem člověk s náklaďákem a odveze si je.

EPIFANIE: A to vám za ně platí?

ŽENA: Kdepak. Dá nám jenom potvrzení. Na konci týdne deme k panu Zbytečnýmu a ten nám za ty potvrzenky dá peníze.

EPIFANIE: A co dělá pan Zbytečný s těmi kabáty?

ŽENA: Odveze je k velkoobchodníkovi, který mu dodává sukno. To sukno nám přivezou náklaďákem, když jedou pro ty došitý šaty.

EPIFANIE: A proč nepracujete pro velkoobchodníka přímo?

ŽENA: A to nejde, to by nebylo správný, my ani ty velkoobchodníky neznáme a pan Zbytečný je zná. A potom, my bysme si nemohli dovolit náklaďák.

EPIFANIE: A pan Zbytečný má náklaďák.

ŽENA: A kdepak. To by nebylo správný. Von ho má jen najmutej na hodinu vod Baltonovejch.

EPIFANIE: Jezdí sem s tím vozem vždycky stejný šofér?

ŽENA: Ale to se ví, že jo. Vždycky je to starej Tim Dobráček.

EPIFANIE (k MUŽI): Napište mi ta jména: pan Zbytečný, Boltonovi, Tim Dobráček.

MUŽ: Copak sem váš písař?

EPIFANIE: Nejste, ale budete. Tak pište!

MUŽ: To je ale drzosti – (Poslechne ji.)

EPIFANIE: Až sem zas příště Tim přijede, řekněte mu, aby řekl Boltonovým, že našel někoho, kdo je ochoten koupit ten náklaďák za čtrnáct liber. A řekněte mu ještě, že když přemluví Boltonovy, aby ten náklaďák za čtrnáct liber prodali, že mu dáte libru provize a že ho najmete za jeho dosavadní mzdu, zvětšenou o dva a půl šilinku, a že za to bude vozit ty kabáty na stejná místa jako dřív. On zná ty velkoobchodníky. A pan Zbytečný bude tak opravdu zbytečný. A kromě toho, my tak budeme vozit nejenom naše vlastní výrobky, ale také výrobky těch ostatních vyděračů.

MUŽ: Vyděračů! Kdože je u vás vyděrač?

EPIFANIE: Člověče, poznej sám sebe! Vy vydíráte sám sebe. Vydíráte svou ženu. Vydíráte tamty ženy, vy zkrátka žijete z vyděračství.

MUŽ: Takhle se o tom nemá mluvit. Není to slušné. To si nezasloužím. Platím správné mzdy právě tak jako ostatní a zaměstnávám lidi, který by se jinak sami neuživili.

EPIFANIE: Vy jste na to hrozně citlivý. Já zas ne. Chystám se udělat existenci pana Zbytečného docela zbytečnou. Chystám se vydírat pana Tima Dobráčka, místo abych dovolila panu Zbytečnému, aby ho vydíral sám.

MUŽ: Poslyšte, je tohle můj obchod, nebo váš?

EPIFANIE: To se pozná. Máte odvahu koupit si ten náklaďák?

MUŽ: Kde mám na to vzít peníze?

EPIFANIE: A odkud se berou všechny peníze?

MUŽ: Ale člověk je tam nejdřív musí dát, ne?

EPIFANIE: Vůbec ne. Ty peníze tam dávají ti druzí a banka vám je půjčí, když si myslí, že si tím rozšíří obchod.

ŽENA (zděšena): Pepo, prosím tě, nedávej peníze do banky. Lidi jako my, ty nemají nikdy z banky nic dobrýho. Pepo, nenechme se tím pokoušet.

EPIFANIE: Kdy jste měla poslední dovolenou?

ŽENA: Já! Dovolenou! My si nemůžeme dovolit mít dovolenou! Měla jsem jeden den volno a to bylo před vosmnácti lety, když bylo uzavřený příměří.

EPIFANIE: Bylo třeba světové války a vyvraždění dvaceti milionů vašich bližních k tomu, abyste měla za svůj život jeden den prázdno?

ŽENA: My tady těmhle věcem nerozumíme. Nemáme na ně kdy. Vzala byste si laskavě to, co vám dáváme, a šla byste?

Zvonek cinkne.

MUŽ (vstane): To bude Tim. Přijel si pro kabáty.

EPIFANIE (velitelsky): Seďte. Promluvím si s Timem sama. (Odejde.)

MUŽ po chvilce nerozhodnosti bezmocně usedne.

ŽENA (plačíc): Pepo, prosím tě, neposlouchej ji. Ať se nám do našich věcí neplete. Ta ženská by utratila naše úspory za týden a my bysme pak museli dřít až do smrti, abychom něco vydělali. Nemůžu se přece dřít věčně. Už přece nejsme tak mladí, jako sme bejvávali.

MUŽ (ochable): Ty si ale hrozná ženská pro člověka! Pokaždý mi vezmeš kuráž. Jiný muži honěj vodu a vyhazujou peníze, kerý dostali z banky. Pořád lítaj do banky a celý dni nedělaj nic jinýho, než že kouřej doutníky a pijou šampaňský. Pětilibrovka pro ně neznamená víc než pro mne jeden penny. Proč bych neměl taky jednou zkusit dělat to, co voni, místo abych se tady dřel a tahal vo halíře?

ŽENA: Protože tomu nerozumíš, Pepo. My se vyznáme ve svý práci. A i když sme chudý, tak ta naše práce nám dycky vynášela. A bude nám dycky vynášet, dokud se jí budeme držet. A kdo by si nás všim, kdo by s náma mluvil anebo kdo by nám pomoh, až nám bude zle, kdybysme začali dělat něco, co nikdo druhej nedělá? Jak by se ti líbilo jít u nás po ulici a vidět, jak se na tebe každej dívá skrz prsty, a zažít, že ti nikde v krámě nechce ani tejden počkat. Pepo, dělala jsem naši práci ty všechny léta a ani slovem sem si nestěžovala a můžu v tom pokračovat, dokud si nevyděláme tolik, abysme byli zabezpečený na starý kolena, až já už nebudu vidět na šití a ty na počítání. Ale jestli dáš všechno v sázku, strčíš naše peníze do banky a změníš náš život, tak pak už nebudu moct dál, už to nepude, mě to zabije. Di, Pepo, a zastav ji. Nenech ji mluvit. Chovej se jako muž, můj milej! Neboj se jí. Nelam mi srdce a nenič sám sebe. Prosím tě, neseď tady a přestaň se klepat! Nevíš, co zatím vona může provést. Ó, ó, ó! (Pláč ji přemůže.)

MUŽ (vstane, ale ne příliš rozhodně): No tak. No tak! Snad bys nebrečela. Já ji nenechám, aby se nám pletla do řemesla. Ukážu jí rovnou dveře. (Jde ke schodům a vtom se EPIFANIE vrací.) No tak, paničko, abysme se domluvili.

EPIFANIE: Není potřeba se o něčem domlouvat. Tim je jist, že Boltonovi prodají ten náklaďák za deset liber. Tim je můj otrok. Řekněte té ubohé ženské, ať přestane brečet. Není tu pro mne dost práce, udělám to všechno jednou týdně za půl dne. Půjdu do jistého hotelu umývat nádobí, abych nezahálela. Ale nejdřív se musím jít podívat na tu adresu, kterou mi dal Tim, a zařídit to, abychom jim mohli posílat naše kabáty přímo a sbírat to ostatní, jako to dělal pan Zbytečný. Až to všechno zařídím, tak se vrátím a také to zařídím všechno s vámi. Zatím pracujte jako obyčejně. Sbohem. (Odejde.)

MUŽ (ohromen): Já mám dojem, že se mi to zdálo. Co mám dělat?

ŽENA (která přestala plakat při EPIFANINĚ narážce na sebe): Udělej, co nám řekla, Pepo. Sme jako malý děti. (Začne tiše plakat. A tím je to vyřízeno.)

Opona.

ČTVRTÉ DĚJSTVÍ

Kavárna v hostinci „U Prasátka s píšťalkou“, nyní přeměněná v odpočívárnu „Kardinálova klobouku“, velmi přitažlivého pobřežního hotelu. Oba velké stoly zmizely, místo nich je tu řada čajových stolečků s přepychovými křesly kolem. Stará kredenc, vycpaná ryba a tabule s nápisy zmizely. Místo toho je tu elegantní dvojitý psací stolek pro dvě proti sobě sedící osoby, rozdělený zásuvkami na papír a obálky, s elektrickými lampami s koketními stínítky. Blízko stolku je jiný stůl se spoustou obrázkových časopisu a magazínů.

Dále v pokoji blíže stěny proti dveřím je dlouhá, dobře čalouněná pohovka, na niž se pohodlně vejdou tři osoby. Se třemi křesly na druhé straně tvoří tak krbový kruh. Starý stojan na klobouky zmizel spolu s ostatními krámy. Nově vymalované zdi mají půvabný vzor. Podlaha má parkety a je bohatě pokryta koberci. Zkrátka a dobře, je tu všechno, co patří do odpočívárny zbrusu nového prvotřídního hotelu.

ALASTAIR v bílých flanelových kalhotách se šťastně rozvaluje na hezkém dlouhém lehátku a čte obrázkový magazín. PATRICIE v nejrozkošnějších letních hadřících plete v protější židli a je plna pokojné radosti. Je krásné letní odpoledne a všecko dýše náladou ráje bankovních prázdnin.

ALASTAIR: Tak co, Punčoško? Není to krásné?

PATRICIE: Ano, miláčku. Nádherné.

ALASTAIR: Říkám, že není nad neděli u řeky. Člověk si ráno pořádně zavesluje, aby se protáhl a aby dostal chuť k jídlu, pak si dá dobrý oběd a nakonec nádherný odpočinek. Co víc si člověk může na světě ještě přát?

PATRICIE: Ty vesluješ opravdu nádherně, Alíčku. Hrozně ráda tě vidím u vesel. Anebo když jedeš s pramicí. Vypadáš hrozně dobře, když stojíš na pramici.

ALASTAIR: To dělá ten klid, ten požehnaný klid. Ty jsi taková pokojná. Nemám nikdy obavu, že bys vyvolala zbytečnou hádku. A řeka je taková klidná. Nevím, co člověka víc uklidňuje, jestli ty, nebo řeka. Když si vzpomenu na ty hrůzy, které jsem dřív míval doma třikrát nebo čtyřikrát denně.

PATRICIE: Nemysli na to, miláčku! To přece nebyl domov. Tady to je domov.

ALASTAIR: Ano, drahoušku. Máš pravdu: takovýhle má být domov, ačkoliv je to jenom hotel.

PATRICIE: Co by si člověk mohl přát víc, než žít v příjemném hotelu? Člověk nemá žádné starosti v domácnosti, žádné nepříjemnosti se služebnictvem, žádné poplatky ani daně. Jakživa jsem neměla nikde jinde klid než v hotelu. Ale možná, že u mužů je to jinak.

HOTELOVÝ ŘEDITEL, elegantně oblečený mladý muž, vstoupí. Má knihu hotelových hostí, kterou otevře a položí na stůl s časopisy. Pak přistoupí slavnostně ke svým dvěma hostům.

ŘEDITEL: Dobrý den, pane. Doufám, že jste se vším spokojen.

ALASTAIR: Ano, děkuji. Ale, prosím vás, co jste udělali s tím starým hnízdem? Když jsem tu byl před lety naposled, byla to obyčejná hospoda, které se říkalo „U Prasátka s píšťalkou“.

ŘEDITEL: Změnilo se to nedávno, pane. Když jste to viděl naposled, tloukli jsme z posledního. Já jsem se za to styděl.

ALASTAIR: Teď jste z toho ale udělali opravdu prvotřídní podnik.

ŘEDITEL: Ó, to není moje práce, pane. Já jsem jenom správce. Vy byste mi sotva věřil, kdybych vám vyprávěl, jak k tomu došlo. Podle mého názoru je to velmi romantické. Ale nesmím vyrušovat povídáním. Jen mi laskavě řekněte, čím bych vám mohl ještě posloužit?

PATRICIE: Ale já bych ráda slyšela, co se se starým Prasátkem stalo, když říkáte, že to je romantické. Jestli ovšem máte kdy.

ŘEDITEL: Jsem vám vždycky k službám, madam.

ALASTAIR: Tak mluvte, kamaráde.

ŘEDITEL: Víte, madam, jednoho dne sem přišla nějaká žena a žádala, abychom ji přijali k mytí nádobí. Chudák můj starý otec neměl to srdce, aby ji vyhnal. No tak povídá, že to může na nějaký den zkusit, a ona tedy začala. Dva talíře umyla a šest jich rozbila. Moje matka z toho byla zuřivá. Myslela, že její talíře jsou poklady. Neměla chudák stará ani potuchy, že to bylo nádobí staré, ošklivé, obyčejné, laciné a vůbec vyšlé z módy. Řekla, že protože to děvče je rozbilo, že je musí zaplatit, i kdyby tu měla zůstat měsíc a kdyby se jí cena toho nádobí měla srazit ze mzdy. A milé děvče se sebralo a šlo do Readingu a vrátilo se s nákladem nádobí, a když je moje matka uviděla, tak se rozplakala. Řekla, že bychom se zneuctili, kdybychom nosili jídlo na takových staromódních krámech. Ale druhý den se tu zastavila nějaká americká dáma se svým člunem a koupila to nádobí přímo ze stolu za trojnásobnou cenu, kterou to stálo. A moje ubohá matka se už neodvážila říci ani slovo. A ta umývačka nádobí vzala pak všecko do ruky tak, jak by to nás nebylo vůbec napadlo. Bylo to pro nás kruté, ale nemohli jsme popřít, že měla vždycky pravdu.

PATRICIE: Kruté? Co bylo krutého na tom, že vám opatřila hezké nádobí?

ŘEDITEL: O to zrovna neběželo, madam. To dokonce bylo docela pohodlné a příjemné, protože stačilo rozbít to staré nádobí a vyhodit střepy do smetí, ale v tomhle starém hnízdě nešlo přece o staré tlusté talíře, které člověku zaháněly chuť k jídlu. Mnohem spíš škodili hotelu staří lidé, zde zaměstnaní, kteří měli svou práci už dávno za sebou a podle moderních měřítek nikdy za mnoho nestáli. Co zbývalo jiného, než je vyhodit na ulici, aby po pár dnech bloudění šli do starobince. Pak tu byla nálevna, kde byli můj otec s matkou. Ta se chudák stará oblékala jako za svého mládí a nikdy ji nenapadlo, že od té doby, co se vdala, svět poněkud zestárl. Nová umývačka jim řekla do očí pravdu, a je to zničilo. A protože to byla pravda, nemohl jsem to popřít. Otec se musel podrobit, protože si vypůjčil peníze na ten podnik a byl u konce s rozumem, jak platit úroky z hypotéky. Když jsem se pak dověděl, že to děvče vyplatilo hypotéku, pochopili jsme, že nás dostalo úplně do ruky. Řekla mým rodičům: je už na čase, abyste vy dva prodali svou usedlost a šli na výměnek. Protože tady jenom překážíte.

PATRICIE: Ale to bylo strašné, takhle je vyrvat z jejich prostředí.

ŘEDITEL: Bylo to zlé, ale byla to pravda. Dříve nebo později byli bychom měli stejně na krku makléře. Obchod je obchod a s city v něm nic nepořídíte. A potom, uvědomte si, co dobrého všechno udělala. Rodiče by jakživi byli za svou usedlost nedostali tolik, kolik jim dala ona. A byl jsem tu já, připoutaný k naší hospodě synovskými city. A přitom jsem se za ni styděl a neměl jsem žádné vyhlídky. Teď je z toho hotel, který je pýchou celého okolí a zaměstná víc lidí, než ubohá stará hospoda v době své nejlepší prosperity. A já jsem tady správcem s platem a procenty, které přesahují všechno, o čem jsem kdy snil.

ALAISTAIR: No tak vidíte, že vám nová majitelka neublížila.

ŘEDITEL: To máte pravdu. Ačkoli já bych byl nikdy nedokázal to takhle změnit sám, měl jsem dost rozumu, abych viděl, že má pravdu. Pomáhal jsem jí ze všech sil. Já té ženě věřím tolik, že kdyby mi řekla, abych dnes večer ten hotel zapálil, udělal bych to, ani brvou bych nehnul. Kdykoli na něco sáhne, vždycky je z toho nakonec zlato. Dříve banka připomínala mému otci, kdykoliv přebral svůj úvěr o pět liber. Ale teď je to opačně. Cpou do ní úvěry a jsou hrozně nešťastní, když je nepřebere. Je to skvělá žena, pane. Začala jako umývačka nádobí a teď je z ní majitelka prvotřídního hotelu.

PATRICIE: A co ti staří lidé? Jsou spokojeni a šťastni?

ŘEDITEL: No, to zrovna nejsou. Byla to pro ně příliš veliká změna. Otce ranila mrtvice. Myslím, že už tu dlouho nebude. A matce to šlo trochu na rozum. Přesto nic lepšího je nemohlo potkat. Alespoň mají všechno pohodlí, kterého potřebují.

ALAISTAIR: No, kamaráde, to je velmi dojemný příběh. Tím dojemnější, že náhodou sám znám ženu takového typu. Mimochodem, telegrafoval jsem jednomu svému příteli, aby sem přijel strávit neděli. Je to nějaký pan Sagamore. Budete mít přece pro něho pokoj?

ŘEDITEL: Samozřejmě, pane, račte se spolehnout!

PATRICIE: Máte tentokrát hodně hostů?

ŘEDITEL: Méně než obyčejně. Je tu jeden egyptský lékař, který se tu stravuje. Myslím, že je to moc učený pán… Je hrozně tichý. S nikým tady nemluví. Pak je tady ještě jeden pán. Nějaký invalida, kterého právě propustili z okresní nemocnice. Ten egyptský lékař mu doporučil naši kuchyni, a tak se tu stravují oba. A to je vlastně všechno, madam, ledaže by ještě někdo přijel.

ALASTAIR: No, musíme se s nimi smířit.

ŘEDITEL: Promiňte, pane, že vás musím vyrušovat, ale když jste ráno přijel, zapomněl jste se zapsat do knihy. Přinesl jsem ji s sebou. Byl byste tak laskav? (Vezme knihu ze stolu a podá ji ALASTAIROVI spolu s plnicím perem.)

ALASTAIR (se posadí a položí si knihu na kolena): Promiňte, já jsem na to zapomněl. (Podpisuje.) Tak, tady je to… (A opětně se natáhne.)

ŘEDITEL: Děkuji vám, pane. (Podívá se do knihy, dříve než ji zavře, a podpis ho překvapí.) Ó, opravdu, pane! Je nám skutečnou ctí!

ALASTAIR: Není něco v pořádku?

ŘEDITEL: Ó, naopak, pane. Naopak, všechno je v pořádku. Pan Fitzfassenden s chotí. Je to tak neobvyklé jméno. Máme snad čest těšit se návštěvě našeho slavného –

ALASTAIR (ho přeruší): Ano, je tomu tak, jsem tenisový přeborník a boxerský šampión a všechno ostatní. Ale jsem tu, abych si odpočinul, a nechci o tom už slyšet ani slovo.

ŘEDITEL (zavíraje knihu): Rozumím dokonale, pane. Nebyl bych se o tom zmínil, nebýti toho, že majitelka tohoto hotelu, dáma, o které jsem vám vyprávěl, je také nějaká paní Fitzfassendenová.

ALASTAIR (s jekem vstane): Cože! Pryč odtud! Seberme své věci, Punčoško. Účet, prosím, ale okamžitě!

ŘEDITEL: Zajisté, pane. Ale směl bych snad připomenout, že majitelka tu dnes není a že sem tyto dny vůbec nepřijede?

PATRICIE: Nerozčilujte se, drahoušku. Máme dokonalé právo být v jejím hotelu, protože zaplatíme jako kdokoli jiný.

ALASTAIR: Nu dobrá, ať je po tvém. Ale mám zkažený konec týdne.

ŘEDITEL: Můžete se na to spolehnout, pane, že se tu neobjeví. Přestalo ji to už bavit přepadat nás znenadání, protože dobře ví, že se na nás může spolehnout. (Odchází, ale v okamžiku se vrátí, aby řekl): Váš přítel, pan Sagamore, už přišel, pane, a jde sem s tím pánem, co ho propustili z nemocnice. (Otevře dveře dokořán, aby SAGAMORE a ADRIAN mohli vstoupit. Pak odejde a odnese knihu s sebou.)

ADRIAN, který se objeví první, kulhá na dvou berlích a má zavázanou hlavu. Je velmi nepříjemně překvapen, když spatří ALASTAIRA a PATRICII.

ADRIAN: Alastair! Slečna Smithová! Co to znamená, Sagamore? Proč jste mi vůbec neřekl, ke komu mě vedete? Řekl jste, že ke dvěma přátelům. Alastaire, nevěděl jsem, že jste tu vy. Sagamore mluvil o přátelích, kteří prý mě rádi uvidí.

PATRICIE: My jsme také rádi, že vás vidíme, pane Blenderblande. Nechcete se posadit?

ALASTAIR: Ale co se to s vámi stalo, kamaráde? Co jste si to udělal?

ADRIAN (zoufale): Každý se mne ptá, co jsem si to udělal. Já jsem si nic neudělal. Ale vy se asi ptáte na tohle a na tohle. (Ukazuje na svoje zranění.) No, to mi udělala vaše žena. Právě proto mě sem Sagamore neměl vodit.

ALASTAIR: Kamaráde, je mi nesmírně líto.

PATRICIE: Posaďte se, pane Blenderblande. Odpočiňte si tady na pohovce. Božínku, božínku!

ALASTAIR: No, to víte, to je Effince podobné.

ADRIAN: Ano, teď to vím. Ale neměl jsem sem chodit. Sagamore, neměl jste mě sem brát!

PATRICIE: Ale proč ne? Jsme hrozně rádi, že vás vidíme. Nám vůbec nevadí to, co dělá paní Fitzfassendenová.

ADRIAN: Ale mně to vadí. Jste velmi laskavi; ale nemohu mít výhody přítele a současně být žalující stranou v soudním sporu pro veřejné násilí.

ALASTAIR: Ale proč by ne, kamaráde. To přece není vůbec nová situace. Jsme na to zvyklí, že k nám oběti přicházejí se dovolávat našeho soucitu. Jen si udělejte pohodlí.

ADRIAN (nerozhodně usedne a rozloží své zraněné údy po pohovce): Je to od vás opravdu laskavé. Nechápu, jak mi mohl Sagamore něco podobného provést. A vás ovšem také nechápu.

SAGAMORE (usedne napravo vedle PATRICIE): No, pravda je, že Blenderbland ne a ne přijít k rozumu. A já jsem si myslel, že vy dva byste mi mohli pomoci ho přemluvit.

ADRIAN (umíněně): Nemá to smyslu, Sagamore, žádám dva tisíce pět set liber. A výlohy ošetřování. Ani o penny méně.

SAGAMORE: Ale to je příliš mnoho. Je to smutné. Kdybyste byl tím zraněním připraven o schopnost výdělku, anebo kdyby obžalovaná vám byla provedla něco skutečně ženského, jako například, kdyby vás polila vitriolem, pak by možná porota vám přiřkla náhradu pěti set liber. Ale vy jste jen tichý společník firmy svého otce. Vy si tedy svůj příjem nevyděláváte prací. A potom, dejte si pokoj. Muž, který žaluje ženu, že ho zmlátila!

ALASTAIR: Proč jste jí jednu nevrazil na solar? Já jsem to dělal tak dlouho, až si zvykla nechat mě na pokoji.

ADRIAN: Přece nebudu tlouci ženu. To je nemožné!

ALASTAIR: Nesmysl! Když se žena chce prát, tak jen do ní.

PATRICIE: Tak se jen podívejte, jak vás zřídila, pane Blenderblande. S něčím takovým se člověk nesmí smířit, dodává jí to jenom odvahy.

ALASTAIR: Na mně byste marně hledal něco podobného. Tenkrát, když to zkoušela poprvé se mnou, byl byste na ní našel řádnou modřinu. A podruhé se už zásadně neodvážila.

ADRIAN: Naneštěstí nemám vašich boxerských zkušeností. Ale až se uzdravím, začnu se učit boxovat. Podruhé se už žádné ženě nepodaří, aby mě složila. A Epifanie mi zaplatí. Dva tisíce pět set a lékařské výlohy. A nemocnici.

SAGAMORE: A jízdu taxíkem do okresní nemocnice, to také, ne?

ADRIAN: Ne. Jel jsem v jejím vlastním autě. Ale počkejte, teď jsem si vzpomněl. Dal jsem jejímu šoférovi spropitné. Ale abyste mi rozuměl, mně nejde o peníze, ale nesnesu, aby mě žena porazila. Je to záležitost cti a sebeúcty.

SAGAMORE: Ano, ale jak jste došel k té cifře? Proč má vaše čest a sebeúcta cenu dva tisíce pět set liber, a ne hned dva tisíce pět set milionů?

ADRIAN: Můj bratr dostal od železniční společnosti dva tisíce pět set liber za to, že do něho vrazil na peróně elektrický vozík. A já to Epifanii levněji neudělám. Bylo to nevyprovokované, hrubé, zbabělé napadení.

SAGAMORE: Bylo opravdu tak docela nevyprovokované? Nad tím se porota jistě pozastaví.

ADRIAN: Řekl jsem vám už několikrát, že to bylo absolutně nevyprovokované. Ale otřes, který jsem utrpěl, zatemnil mi paměť pro všecko, co se stalo bezprostředně před útokem. Vzpomínám si jen, že jsme se naposledy bavili o penězích jejího otce.

SAGAMORE: Tím hůře pro vás. Může vás obvinit, z čeho bude chtít. A nezapomeňte, britská porota přisoudí náhradu jen člověku naprosto normálnímu.

ADRIAN: Chcete tím snad říci, že já nejsem normální člověk?

SAGAMORE: Ne. Ale řekne to advokát paní Fitzfassendenové, jestliže ji poženete před soud.

ADRIAN: Hlouposti! Vy si myslíte, že nějaká porota uvěří, že ona a já jsme byli milenci, až ukážu vyvrknutý kotník, vymknuté koleno a bouli na hlavě, zvíci pštrosího vejce?

SAGAMORE: To je právě nejhorší důkaz proti vám. Jenom milenci dovedou vést takovéhle hádky. A což jestli prohlásí, že to učinila v sebeobraně proti vašemu zločinnému útoku?

ADRIAN: Neodváží se křivě přísahat.

SAGAMORE: A jak víte, že by to byla křivá přísaha? Vy nevíte, co se nakonec stalo. Ztratil jste vědomí.

ADRIAN: Ano, ale až po útoku.

SAGAMORE: Ano, ale tím jste ztratil vědomí o tom, co se stalo přímo před útokem.

ADRIAN: Poslyšte, čí jste vlastně advokát? Její, nebo můj?

SAGAMORE: Osud tomu chtěl, že zastupuji všechny strany v této při. Budu-li nucen vzdát se zastupování jedné strany, vzdám se zastupování vás. Nemohu si dovolit ztratit klientku, která má příjmy a povahu jako ona. Její rozmary vynesou každému advokátovi nejméně dva až tři tisíce liber ročně.

ADRIAN: Výborně, Sagamore. Víte dobře, že právo a spravedlnost jsou na mé straně. Tohle vám nikdy nezapomenu.

ŘEDITEL (vstoupí, s vážnou tváří k ALASTAIROVI): Je mi nesmírně líto, pane, ale právě přijela paní Fitzfassendenová a mluví dole s egyptským lékařem. Opravdu mě to překvapilo, protože jsem ji nečekal.

EPIFANIE (vletí do pokoje a zuřivě se obrátí na ŘEDITELE): Vy jste dovolil mému manželu, aby si přivedl do mého hotelu cizí ženštinu a zapsal ji mým jménem! Jste propuštěn! (Stojí za pohovkou tak, že nevidí ADRIANA. SAGAMORE vstane.)

ŘEDITEL: Je mi líto, madam. Nevěděl jsem, že ten pán je váš manžel. Nicméně máte i nyní pravdu, jako ostatně vždycky. Přejete si, abych šel hned, anebo mám počkat, až přijde můj zástupce?

EPIFANIE: Nemusíte vůbec odcházet; jste znovu angažován. Ale vyhoďte je oba dva, a to hned!

ALASTAIR: Ha, ha, ha.

SAGAMORE: Váš ředitel nemůže Alastaira vyhodit. Ale když na to přijde, Alastair vyhází nás všechny, a pokud jde o slečnu Smithovou, tady je veřejná místnost. Ona tu má právě takové právo být jako vy nebo já!

EPIFANIE: Když to nepůjde jinak, tak já ten hotel zapálím. (Spatří ADRIANA.) Halo! Co je to? Adrian je tu také? Copak se vám stalo na hlavě? A co znamenají tyhle berličky? (K ŘEDITELI.) Pošlete sem hned lékaře. (K ADRIANOVI.) Kde jste si to udělal?

ŘEDITEL odejde, rád, že vyvázl z té šlamastyky.

ADRIAN: Kde jsem si to udělal. Já prý jsem si něco udělal!

EPIFANIE: Snad ho něco nepřejelo?

ADRIAN: Tato žena mě přizabila. A teď se ptá, co jsem si udělal. Sletěl jsem ze schodiště. Vyvrkl jsem si kotník. Vymkl jsem si koleno. Zlomil jsem si klíční kost. Pošramotil jsem si páteř. Musel jsem si zaplatit nemocnici, kam mě váš šofér odvezl. Odtamtud jsem musel do penzionu pro rekonvalescenty. Stálo mě to 12 guineí týdně. Musel jsem povolat tři profesory chirurgie. A žádný z nich se nevyznal ve vyvrknutých kolenech. Všichni mi chtěli koleno rozřezat, aby viděli, co mu chybí. Musel jsem nakonec k ranhojiči a u toho mě to stálo 50 guineí.

EPIFANIE: No a proč jste neodešel po těch schodech, jak se patří? Byl jste snad opilý?

ADRIAN (se dusí): Já –

SAGAMORE (ho rychle přeruší): Prohlašuje, že jste ho tak potloukla vy, paní Fitzfassendenová, když jste se naposled setkali.

EPIFANIE: Já že jsem mu to udělala? Copak jsem nějaký zápasník nebo nosič pian?

ADRIAN: Obojí.

SAGAMORE: Popíráte, že jste ho napadla?

EPIFANIE: Ovšemže to popírám. Jakživa jsem neslyšela obludnější lež. Bylo to takhle: urazil sprostě mého otce, aniž měl k tomu nejmenší důvod, a to ve chvíli, kdy jsem měla všechny důvody očekávat od něho největší něžnosti. Krev mi stoupla do hlavy, a pak si už nevzpomínám na nic jiného, než že jsem ležela na zemi a chtěla zemřít. Lékař, který mě zde našel, vám řekne, jak mi bylo.

ADRIAN: Mně po tom vůbec nic není, jak vám bylo. Ale zeptejte se svého šoféra, v jakém našel mne stavu.

SAGAMORE: Tak ani jeden, ani druhý z vás neví, jak se to skončilo.

ADRIAN: Mám na to lékařské vysvědčení a svědectví.

EPIFANIE: Já také.

ADRIAN: No uvidíme. Řečmi se moje obžaloba nevyřeší –

EPIFANIE: O jaké žalobě to mluvíte?

SAGAMORE: On vás žaluje!

EPIFANIE: On mě žaluje? Výborně, znáte mě a mé nezměnitelné zásady, bojovat až do krajnosti, ať to stojí, co chce. Bude-li nutno, poženem ho až před Sněmovnu lordů. Uvidíme, čí tobolka to vydrží déle. Já se vydírat nedám.

ADRIAN: Vy si myslíte, že peníze vašeho otce vás také staví mimo zákon?

EPIFANIE (zrudne): Tak vy zase! (Zvedne pěsti, ALASTAIR ji zezadu uchopí a odstrčí ji k SAGAMOROVI. Pak se postaví mezi pohovku a ji s varovně zdviženými pěstmi.)

ALASTAIR: No, no, no! Tak už dost! Toko, má milá, toko!

SAGAMORE: Toko! Co to znamená, toko?

ALASTAIR: Však ona ví. Toko je nepochybný prostředek pro uklidnění nervů. Direkt na solar a pak den v postýlce. To je toko.

EPIFANIE: Vy jste můj svědek, pane Sagamore, že mě můj manžel neustále ohrožuje svou zuřivou brutalitou. Je silnější než já. Může mě zmlátit, ztýrat a třeba i zabít. Je to poslední argument nízké povahy proti povaze vyšší. Jsem nevinná, a proto bezmocná. Nestyďte se ukázat, co jako advokát dokážete. (Opět usedne vznešeně do Sagamorovy židle.)

ALASTAIR: Teď jsme v bezpečí, dámy a pánové. (Zvedne obrázkový časopis a usedne s ním ke vzdálenějšímu čajovému stolku a začne číst s největším klidem.)

ADRIAN (k EPIFANII): Teď aspoň víte, jak mi bylo. Dobře vám tak.

EPIFANIE: Ano. Jen tak pokračujte. Urážejte mě. Vyhrožujte si mně! Vydírejte na mně! Teď už to můžete dělat všecko beztrestně!

SAGAMORE (stojí za jejím křeslem): Nesmíte to takhle brát, paní Fitzfassendenová. Nikdo vás tu přece ani nevydírá, ani neuráží. Jen bych rad vyřídil otázku páně Blenderblandových zranění, abychom se pak mohli dát do otázek rozvodových.

EPIFANIE: Nechci nic slyšet o panu Blenderblandovi a jeho směšných zraněních.

SAGAMORE: Mějte trochu pochopení, paní Fitzfassendenová. Nemůžeme přece uvažovat o náhradě, kterou požaduje pan Blenderbland, a nezmínit se přitom o jeho zraněních.

EPIFANIE: Pan Blenderbland nedostane žádnou náhradu. Co zasloužil, to už dostal.

SAGAMORE: Ale on vás bude žalovat.

EPIFANIE: Nejdřív ho budu žalovat já.

SAGAMORE: Proč?

EPIFANIE: Důvod už se najde, jen mě s tím teď netrapte. Žádejte dvacet tisíc liber náhrady. Opakuji vám, že se nedám vydírat.

ADRIAN: Já také ne. Mám nárok na náhradu a také ji dostanu.

SAGAMORE (se postaví mezi ně): Klid, prosím, klid. Neradím žádnému z vás, abyste se obraceli na soud, ale musím vám docela vážně říci, paní Fitzfassendenová, že pan Blenderbland má nárok na jistou náhradu, a vy si můžete dovolit mu ji zaplatit.

EPIFANIE: Pane Sagamore, žena, která je tak bohatá jako já, si nemůže dovolit nic. Musím bojovat o každý penny, který mám. Každý žebrák, každý vyděrač, každý podvodník, každá dobročinná instituce, každá politická strana, každá liga, každá církev a každá kaple, každé bratrstvo, všechny možné instituce na světě zaměstnávají se od rána do noci jen a jen tím, jak by mi pustily žilou, až by mi nezůstalo nic. Zaváhám-li jen na okamžik a pustím-li haléř, za měsíc jsem na mizině. Přispívám pravidelně ročně jednou guineí na Ligu pro ochranu poplatníků postižených daní z příjmů, ale to je vše; naprosto vše. Ukládám vám, abyste se bránil proti každé žalobě a abyste na každou žalobu pro náhradu škody odpověděl protižalobou na sumu desetkrát větší. To je jediný způsob, jak mohu lidem vštípit výstrahu: „Nesahejte mi na mé peníze!“

SAGAMORE: Vidíte, pane Blenderblande, je to marné. Musíte svou žalobu odvolat.

ADRIAN: To neudělám.

SAGAMORE: Uděláte to. Musíte to udělat. Paní Fitzfassendenová, on proti vám nic nezmůže. Dovolte mi, abych se jeho jménem odvolal k vašemu milosrdenství.

EPIFANIE (netrpělivě): Marníme tu drahý čas; a já mám tolik důležitých věcí na práci. Tak mu dejte deset liber a ať nás nechá na pokoji.

ADRIAN: Deset liber!

SAGAMORE (protestuje): Ale, paní Fitzfassendenová!

EPIFANIE: Ano, dejte mu desetilibrovku. Nikdo neodmítne desetilibrovku, když mu jí zamáváte před nosem.

SAGAMORE: On ale žádá dva tisíce pět set.

EPIFANIE (s úžasem): Dva tis… (Lapá po vzduchu.)

ADRIAN: Ani o penny méně.

EPIFANIE (jde kolem SAGAMORE k pohovce): Adriane, mé dítě, podceňovala jsem vás. Vaše drzost, vaše žroutství a vaše umíněnost vzbuzují ve mně úctu. Shodila jsem ze schodů tvora, který dělal do značné míry dojem slušného člověka; a když ho můj šofér sebral dole na rohožce, byl z něho dokonalý tchoř.

ADRIAN (zuřivě): Za to dostanu pět tisíc, slyšíte, Sagamore?

SAGAMORE: Ale prosím vás, prosím vás, ovládejte se, člověče!

ADRIAN: Ovládejte se vy. Zchromila snad vás nadosmrti? Udělal snad vám bouli někdo na hlavě? Nazvala snad vás tchořem?

SAGAMORE: Ještě ne. Ale to může ještě přijít.

EPIFANIE (ho obejme): Ha, ha, ha. Můj Sagamore. Můj poklade! Mám mu dát pět tisíc liber s podmínkou, že je promění za šest měsíců v milion liber?

ADRIAN: Udělám si s nimi, co budu chtít. A musím je dostat bezpodmínečně.

SAGAMORE (se vyprošťuje jemně z EPIFANIINA objetí): Pane Blenderblande, musím vám říci, že je to velmi nepříjemné, objevit se před soudem jakožto muž, který byl nazván tchořem. Porota si totiž zvykne vidět vás už od začátku v této představě. Kromě toho je velmi nesnadné pro žalující stranu získat si soucit poroty jako muž, který byl od ženy bit. Kdyby vás byla paní Fitzfassendenová probodla, postřelila anebo otrávila, to byste byl v neskonale výhodnějším postavení. Vaše důstojnost by tím nebyla nijak utrpěla. Ale paní Fitzfassendenová se v tom vyzná. Rozumí výhodám, které jí skýtá její pohlaví, a využije jich až do krajnosti. Přišla by před soud krásně oblečena a skvěle by vypadala. A kromě toho, než dojde na proces, boule na vaší hlavě se ztratí, vaše koleno se zahojí a vaše tváře dostanou opět barvu. Kdyby se vám nepodařilo vyprovokovat paní Fitzfassendenovou, aby opakovala svůj útok den před přelíčením – a na to ona je příliš chytrá – můžete vsadit jednu proti milionu, že to prohrajete.

ALASTAIR (vstane a jde k BLENDERBLANDOVI): Ona má pravdu, Blenderblande. Nemáte vůbec naději, že byste vyhrál. Až příště uvidíte, že na vás jde s pěstí, tak se braňte. Vrátit rány, to je jediná satisfakce, kterou můžete dostat. (Usedne vedle PATRICIE po její pravici.)

PATRICIE: Ano, pane Blenderblande. Alastair má pravdu. Hezky ji poproste a možná, že vám zaplatí nemocniční výlohy.

ADRIAN (se vzpřímí na sedadle a uchopí se za hlavu; je otřesen a je mu skoro do pláče): Což my muži jsme proti ženám úplně bezbranní?

SAGAMORE (usedne vedle něho, aby ho potěšil): Bohužel. Jsme. Alespoň pokud jde o milionářky.

EPIFANIE: A já bych ráda věděla, zdali je na světě nějaká spravedlnost pro milionářky.

SAGAMORE: Před soudem –

EPIFANIE: Nemyslím na soud. U soudu se nikdo nedovolá spravedlnosti. Mé miliony jsou už samy o sobě nespravedlivé. Mluvím o spravedlnosti nebeské.

ALASTAIR: Pane bože! Teď jsme v tom. (S rozmyslem obejme PATRICII kolem pasu.)

EPIFANIE: Alastaire, jak se můžeš mně vysmívat? Je to snad proto, že já, protože jsem milionářka, nemohu si udržet manžela, nemohu mít ani milence, nemohu zkrátka udržet nic než peníze? A ty tu sedíš před mýma očima a muckáš se s tou bezvýznamnou nulou, která si nemůže koupit ani punčochy, a záříš štěstím a ona taky. (Obrátí se k ADRIANOVI.) Tady vidíte, oblek na dvou berlích. Co je to v něm?

ADRIAN (zlomen): Dejte mi pokoj, ano?

EPIFANIE: V tomto obleku je něco, co se kdysi podobalo muži, co mělo radost z toho, že mi půjčovalo pětilibrovky a nikdy je nechtělo zpátky. A proč? Bylo to z laskavosti ke mně? Anebo z lásky? Ne. Tento chudák se chtěl prostě chlubit tím, že půjčuje peníze milionářce. Ale já ve svém božském hněvu jsem ho rozdrtila, jako dítě rozbije hračku, která jej už nebaví; shledala jsem, že jsem pro něho nebyla ženou, nýbrž bankovním kontem, které má výbornou kuchařku.

PATRICIE: To je všechno velmi hezké, drahoušku. Ale pravda je, že s vámi nikdo nemůže žít.

EPIFANIE: A s vámi ovšem může žít každý. A vy zřejmě dokážete žít s kýmkoliv.

ALASTAIR: Punčoška říká boží pravdu. Nikdo by nemohl s tebou žít.

EPIFANIE: Ale proč jen, proč? Proč?

SAGAMORE: Mějte, prosím, rozum, paní Fitzfassendenová. Copak může někdo žít s torpédem? Anebo se zemětřesením? Anebo s lavinou?

EPIFANIE: Ano, tisíce lidí žije na úpatí vulkánů, v brázdě zanechané lavinou, na zemi, která byla předevčírem vyvržena zemětřesením. Ale s milionářkou, která je paní svého osudu a ovládá sílu svých peněz, s tou nemůže žít nikdo. No, budiž. Zavřu se ve svém osamělém domě a budu sama sebou, budu hromadit miliony, až najdu muže, který bude pro mne znamenat tolik, co znamená Alastair pro Punčošku.

PATRICIE: Doufám, že nebudete muset čekat příliš dlouho.

EPIFANIE: Já nikdy nečekám. Já prostě jdu vpřed. Jakmile přijdu na něco, čeho se mi zachce, shrábnu to. Shrábla jsem vašeho Alastaira. Vidím, že se pro mne nehodí; bije mě –

ALASTAIR: Jen v sebeobraně.

EPIFANIE: Ano, ty jsi jako evropské velmoci. Nikdy neválčíš, jen v sebeobraně. Ale jsi o patnáct kilo těžší než já – A v boji na blízko se nedokážu tak ovládat jako ty. Ty se zkrátka ke mně nehodíš. Odevzdávám tě tvé hrabivé Punčošce. Můžeš ji mlátit, jak ti bude libo. Pane Sagamore, zařiďte vše potřebné k rozvodu. Důvody: kruté nakládání a nevěra.

PATRICIE: Ale to se mi nelíbí. Je to k Alastairovi kruté a nespravedlivé. Proč má mít ostudu z rozvodu on, a ne vy?

EPIFANIE: Pane Sagamore, podejte žalobu na Patricii Smithovou pro zcizení lásky mého manžela. Jako náhradu žádám dvacet tisíc liber.

PATRICIE: Ó! Je něco takového možné, pane Sagamore?

SAGAMORE: Bojím se, že ano, slečno Smithová. Je to docela možné.

PATRICIE: Můj dobrý starý otec říkával, že před soudem je jen jedna možnost, jak porazit lidi, kteří mají spoustu peněz, a to je, když člověk nemá ani penny. Ze mne dvacet tisíc nedostanete. A můžete to třeba nazvat marnivostí, ale já budu pyšná, když se svět dozví, že jsem dokázala odloučit nejbohatší ženě Anglie nejlepšího a nejmilejšího muže – –

EPIFANIE: Čert vezmi vašeho dobrého starého otce!

ALASTAIR se bouřlivě směje, políbí PATRICII, SAGAMORE se usměje.

To je nesnesitelné. Je to nedůstojné. Obrací se mi už žaludek z vašeho hádání a prošení a z toho, jak mě zatahujete do vulgárnosti, ve které nemohu dýchat. Budu žít v úplné osamělosti a cudnosti, až najdu pravého muže, který bude stát na stejné úrovni se mnou, aniž ztratí hlavu – druha, kterého pro mne určilo nebe. Někde takový muž přece musí být.

LÉKAŘ (se objeví ve dveřích): Ředitel mi řekl, že je mne tu třeba. Kdo mě potřebuje?

EPIFANIE: Já vás potřebuji. Pojďte sem a snižte se k tomu, abyste se poněkud zajímal o moje věci!

LÉKAŘ (jde k ní a zkoumá jí tep): Na vás mě opravdu zajímá jen váš krevní tlak. Nikdy jsem ještě neměl v ruce takový tep. Připomíná mi to pravidelné bušení parního kladiva.

EPIFANIE: No, a vadí vám můj tep?

LÉKAŘ: Ne, to je vůle Alláhova. Všechny naše tepy jsou částí vůle Alláhovy.

ALASTAIR: Poslyšte, doktůrku, s tímhle u nás nic nepořídíte. My tu v Alláha nevěříme.

LÉKAŘ: Alláhovi to vůbec nevadí, příteli. Váš tep bije klidně, zvolna a mocně. (K EPIFANII.) Vy jste strašlivá žena, ale já jsem zamilován do vašeho tepu. Jakživ jsem necítil nic podobného.

PATRICIE: No tak, jen si to představte! On je zamilován do jejího tepu!

LÉKAŘ: Jsem lékař. Ženy, jak si je představujete, nejsou pro mne nic jiného než ranec nemocí. Ale život – tep, je tlukot srdce Alláhova, nad něhož není velikosti a moci. (Pustí ruku EPIFANIE.)

EPIFANIE: Můj tep se nikdy nezmění: to je láska, po níž toužím. Já si vás vezmu. Pane Sagamore, opatřte zvláštní svatební povolení hned, jakmile se zbavím Alastaira.

LÉKAŘ: Není to možné. Jsme vázáni sliby, které jsme dali svým rodičům.

EPIFANIE: Cožpak jsem neobstála ve zkoušce, určené vaší matkou? Poslala jsem vám účetní potvrzení. Už v první půlhodince, kdy jsem hledala zaměstnání, jsem poznala, že svobodné ženě stačí k životu pět šilinků týdně. Dřív nežli uplynul týden, vydělala jsem tolik, že jsem měla o sebe postaráno až do konce života při pětinásobném příjmu. Vydělala jsem to poctivě a podle zákona. Vysvětlila jsem vám způsob, jak se to stalo.

LÉKAŘ: Nebyla to však cesta Alláha, laskavého milosrdného. Kdybyste byla přidala čtvrt penny za hodinu těm špatně placeným ženám, ten bídný podnik by se vám byl zřítil na hlavu. Prodala jste ho panu Zbytečnému a vydřela jste z něho poslední penny, který si našetřil. A ty ženy mu dodneška otročí při platu jednoho piastru za hodinu.

EPIFANIE: Trhovou cenu práce není možno měnit, to by nedokázal ani Alláh. Ale já jsem přišla do tohoto hotelu jako myčka nádobí. Ta nejneschopnější umývačka nádobí, které kdy vyklouzl talíř z ruky. A teď jsem majitelkou toho hotelu a nikdo tu neotročí za plat dva a půl pence za hodinu.

LÉKAŘ: Hotel je opravdu krásný. A mzdy, které platíte, znamenaly by celé bohatství pro dělníka na březích Nilu. Ale co se stalo s těmi starými lidmi, kteří tu našli svůj domov? S tím starcem, raněným mrtvicí? S tou stařenou, která zešílela? S těmi chudáky, kteří byli vyhnáni do starobince? To přece bylo kořistění z chudoby jiných, a já, služebník Alláhův, bych měl žít z takových zisků? Já, uzdravovatel a pomahač, strážce života a zdravotní rádce, měl bych se spojit se ženou, která těží z bídy druhých?

EPIFANIE: Musela jsem brát svět tak, jak jsem jej našla!

LÉKAŘ: Hněv Alláhův dopadne na ty, kdož nezanechali svět lepší, než jej nalezli.

EPIFANIE: Myslím, že Alláh miluje ty, kdož vydělávají peníze.

SAGAMORE: Zajisté. Všecko alespoň o tom svědčí.

LÉKAŘ: Já to vidím jinak. Bohatství pro mne znamená kletbu. Ale chudoba znamená také kletbu. Jenom ve službě Alláhově je spravedlnost, pravda a štěstí. Ale to jsou všechno zbytečné řeči. Tato dáma snadno splnila podmínky, uložené mou matkou. Avšak já jsem nesplnil podmínky, stanovené otcem této dámy.

EPIFANIE: Tím se netrapte. Ještě neuplynulo šest měsíců. Ukážu vám, jak proměnit sto padesát liber v padesát tisíc.

LÉKAŘ: To není možné. Ty peníze jsou pryč.

EPIFANIE: Přece jste to všecko nemohl utratit sám, když dohromady nic nepotřebujete. Jistě vám ještě něco zbylo.

LÉKAŘ: Ani penny, ani piastr. Alláh –

EPIFANIE: Čert vem vašeho Alláha! Co jste udělal s těmi penězi?

LÉKAŘ: Tehdy odpoledne, když jste ode mne odešla, abyste si vydělávala na živobytí, ptal jsem se Milosrdného Slitovníka, aby mi zjevil, nejste-li jednou z ukázek jeho nekonečného humoru. A pak jsem si sedl a vzal jsem do rukou noviny. Náhodou jsem spatřil odstavec, nadepsaný Poslední vůle a odkazy. Nejdřív jsem četl jméno, na které se již nepamatuji. Nějaká paní z Clapham Parku, která zanechala po sobě sto dvacet tisíc liber. Celý život nedělala nic jiného, nežli že žila v Clapham Parku a zanechala sto dvacet tisíc liber. Ale pak jsem si přečetl druhé jméno. Bylo to jméno učitele, který změnil můj celý život a dal mi novou duši tím, že mi otevřel brány vědy. Byl jsem čtyři léta jeho asistentem. Sám si vyráběl přístroje pro své pokusy. A jednoho dne potřeboval vlákno kovu, jež by odolalo teplotě, která taví platinu jako pečetní vosk.

EPIFANIE: Skupte pro mne jeho patenty, jsou-li ještě volné.

LÉKAŘ: Nikdy si nedal nic patentovat. Věřil, že vědění náleží všem. A neměl ani čas, ani peníze, aby mohl vysedávat v patentních úřadech. Z jeho vynálezu lidé, pro které věda neznamenala nic a peníze všechno, vykořistili miliony. Když zemřel, zanechal čtyři sta liber a vdovu. Dobrou ženu, která mi byla druhou matkou. Znamenalo to pro ni šilink denně: ani ne piastr na hodinu.

EPIFANIE: To měla z toho, že si vzala neschopného snílka. Chcete snad za ni prosit? Upozorňuji vás, že mě vdovy už unavují. Byla bych dávno žebračkou, kdybych se starala o všechny vdovy, které se na mne obracejí.

LÉKAŘ: Nemějte obav. Milosrdný Slitovník vyslyšel vdovinu prosbu. Poslouchejte dohře. Jednou jsem vyléčil ministerského předsedu, který si namlouval, že je churav. Šel jsem tedy k němu a řekl jsem mu, že to je vůle Alláhova, aby ta vdova dostala od státu penzi. A on jí opatřil sto liber ročně. Pak jsem šel na ředitelství velkého metalurgického trustu, který využívá objevů zemřelého, a řekl jsem tam, že chudoba té vdovy je prostě ostuda před tváří Alláhovou. Zachovali se ušlechtile, protože byli bohatí. Věnovali jí zvláštní podíl zakladatelských akcií v ceně tří set liber ročně. Nechť její modlitby jim získají přízeň Toho, kromě něhož není moci ani velikosti. Ale to všecko stálo čas. Nemoc manželova, ošetřovatelka, pohřeb, odklizení laboratoře, přestěhování do lacinějšího bytu, to všecko způsobilo, že byla bez peněz, ačkoliv žádný lékař a žádný právník nevzal od ní ani penny a ačkoliv obchodníci ji neupomínali. Neboť Alláhův duch působil na ně silněji než na ministerstvo financí, které vyžadovalo svůj malý úmrtní poplatek. Mezi smrtí a dobou, kdy jsem obstaral ty penze, byla mezera, která přesně odpovídala sto padesáti librám. Ten, který je spravedlivý, opatřil tuto sumu z rukou vašeho šoféra a z mých. Nikdy se tak mé srdce neradovalo nad penězi jako tenkrát. Ale místo abych přišel k vám s padesáti tisíci librami, jsem dlužen za zaopatření ve vašem hotelu a čekám každý den, že mi váš ředitel řekne, že takhle už to dál nejde. Musím se někde usadit.

ALASTAIR: No, kamaráde, pro sebe jste toho patrně mnoho neudělal. Ale o tu vdovu jste se postaral zatraceně dobře. A hlavně, unikl jste Epince. Nemůže si vás vzít, protože máte prázdné kapsy.

EPIFANIE: A proč ne? Z toho objevu vydělal jistě více než desetkrát padesát tisíc liber. Lékař tím, že zaplatil mými penězi nezbytné výdaje vdoviny, učinil do toho objevu, abych tak řekla, retrospektivní investici. A přitom prokázal neobyčejnou zdatnost v jednáních. Mám pravdu, pane Sagamore, nebo ne?

SAGAMORE: Zajisté. Pumpl ministerského předsedu. Pumpl říšský metalurgický trust, postaral se o vdovu dokonale.

LÉKAŘ: Nikoliv však o sebe. Jsem tady dlužen za stravu.

EPIFANIE: No, pokud jde o to, já jsem za ni také dlužna. Právě dnes ráno jsem dostala dopis od svých dodavatelů, že jsem jim už dva roky nezaplatila ani penny, a jestliže jim nezaplatím, budou nuceni sáhnout k nutným opatřením.

LÉKAŘ: Co to znamená?

EPIFANIE: Že mi prodají nábytek.

LÉKAŘ: Vy se na mně tak ovšem hojit nemůžete, protože žádný nábytek nemám.

ADRIAN: Máte-li aspoň hůl, buďte ujištěn, že vám ji prodá. Je to ta nejpodlejší žena v Anglii.

EPIFANIE: Proto jsem také nejbohatší. Pane Sagamore, jsem rozhodnuta: vezmu si toho lékaře. Zjistěte jeho jméno a učiňte nezbytná opatření.

ADRIAN: Dejte si pozor, doktore. Tím, že si chce vzíti vás, je nevěrná svému manželovi. Flirtovala předtím se mnou – vzala mě do poříčního hotelu, a než spatřila vás, přesvědčovala mne, že se stanu Alastairovým nástupcem. A podívejte se, co se mnou udělala. Totéž udělá s vámi, až potká dalšího muže, který se jí zalíbí.

LÉKAŘ (k EPIFANII): Co tomu říkáte?

EPIFANIE: V životě se musí riskovat. Tento zklamaný svůdce se snaží vás postrašit mou nevěrností. On však nikdy nebyl ženat a já jsem byla vdána. A říkám vám, že ani v nejšťastnějším manželství nemine dne, aby se manželé nedopouštěli tisíceré nevěry. Nejdřív si myslíte, že máte jenom jednoho muže. A nakonec shledáte, že jich máte tucet. Vidíte před sebou stvoření, které nenávidíte, kterým opovrhujete a s nímž jste spoutána na celý život. A dřív než dokončíte snídani, ten blázen řekne něco hezkého a promění se v muže, kterého obdivujete a milujete. A mezi těmito dvěma krajnostmi je tisíc přechodných stupňů a v každém z nich je jiný člověk a jiná žena. Žena znamená pro muže tisíce žen. Znamená pro něho všecko, co je ďábelské, je to trn v jeho mase, žárlivá dračice, detektiv střežící všechny jeho pohyby, trapič, hašteřivec a tyran. A stačí, aby jí řekl milou lež, a ona se rázem změní v jeho pomocnici, v nejlepším případě jeho poklad a v nejhorším případě v jeho mrzuté, ale milované dítě. Všechny manželky jsou všemi těmi ženami v jedné osobě a všichni manželé mají v sobě všechny tyto muže. Co vědí ti, kdož nepoznali manželství o tomto nekonečném, nebezpečném, srdcervoucím, věčně se měnícím dobrodružství, které nazýváme manželstvím? Dívejte se na ně jako na nebezpečnou operaci. Což jste jich už nevykonal sta a sta?

LÉKAŘ: Zajisté, není větší lži a moudrosti než lež a moudrost ženy, jež se chystá pozřít druha, kterého jí vyvolil Alláh. Přesto však je mi dobře tak, jak jsem. Proč bych měnil svůj stav? Budu se cítit velmi šťasten jako starý mládenec.

EPIFANIE (mu prudce nastaví zápěstí): Ale když zůstanete starým mládencem, budete každý den moci cítit můj tep?

LÉKAŘ (ji vezme za zápěstí a současně vytáhne mechanicky hodinky): Ah! Zapomněl jsem na váš tep! Jeden, dva, tři: to je úžasné! Je to neodolatelné: takový tep má ze sta tisíc žen jen jedna. Miluji ho. Nemohu se ho vzdát!

ADRIAN: Budete toho litovat do posledního dechu svého života.

EPIFANIE: Pane Sagamore, máte mé instrukce.

SAGAMORE se ukloní.

PATRICIE: Blahopřeji vám, drahoušku.

Konec.

George Bernard Shaw
Milionářka

Johnsonovská komedie o čtyřech dějstvích
od člena Královské literární společnosti

Edice Drama

Překlad Frank Tetauer

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 21. 2. 2025

ISBN 978-80-274-4435-9 (epub)

ISBN 978-80-274-4436-6 (pdf)

ISBN 978-80-274-4437-3 (prc)