Amundsen objevitel

Vlastní životopis

Roald Amundsen

Přeložil Josef Hrůša

Znění tohoto textu vychází z díla Amundsen objevitel tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Orbis v Praze v roce 1930.

Text díla (Roald Amundsen: Amundsen objevitel), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 17. 7. 2025.

KAPITOLA PRVNÍ

Vzpomínky z mládí

Proč jsem se stal právě objevitelem? Nebyla to snad holá náhoda, neboť už od patnácti let jsem po ničem jiném netoužil a pracoval jsem jen k tomuto cíli. Všecky mé badatelské výkony nebyly než výsledky uvědomělé, namáhavé přípravy, které jsem zasvětil celý svůj život, a velmi tvrdé, svědomité práce.

Narodil jsem se několik mil jižně od norského hlavního města Oslo; když mi byly tři měsíce, přestěhovali se rodiče do hlavního města, kdež jsem byl vychováván a chodil do školy. Léta školního vzdělání, v Norsku obvyklého, uplynula mně beze všech zvláštních příhod, do obecné školy jsem chodil od šesti let do devíti a potom jsem do osmnácti let studoval na gymnáziu. Když mně bylo čtrnáct let, zemřel otec. Starší bratří se rozešli do světa starat se o sebe, i zůstal jsem u matky sám. Na její přání věnoval jsem se studiu lékařství. Její hrdá naděje, že ze mne bude lékař – záměr, pro který jsem se já sám nikdy nenadchl –, neměl se uskutečniti. Když mi bylo patnáct let, padly mně do rukou spisy sira Johna Franklina, slavného britského cestovatele a badatele. Zanícené vzrušení, s kterým jsem je četl, rozhodlo o mém dalším životě. Ze všech těch statečných Britů, kteří už čtyři sta let bez váhání obětovali majetek, odvahu i podnikavost nesčíslným, smělým, ale neúspěšným pokusům přemoci Severozápadní průliv, nebyl nikdo statečnější než sir John Franklin. Jedno jeho líčení, v němž vypravoval o zoufalém ústupu jedné ze svých výprav, upoutalo mne mocněji než vše, co jsem kdy předtím četl. Tři úzkostiplné týdny bylo jemu a jeho skrovné družině zápasiti s ledem a bouřemi o život; jedinou potravou bylo jim několik kostí, které našli v opuštěném indiánském táboře, a posléze jim nezbylo než dokonce snísti své kožené boty, než opět dospěli předních stráží civilizovaného světa.

Je s podivením, že právě líčení takového strádání, které jemu a jeho lidem bylo zažíti, zaujalo mne z vypravování sira Johna nejvíce. Vzplanula ve mně podivuhodná ctižádost podstoupiti také takové utrpení. Jistě se také ve mně probudila vznětlivost mládí, plná nadšení, která se tak často dává zlákati mučednictvím, a výzkumy v krajích věčného ledu měly býti mé křížové výpravy. I já jsem chtěl trpěti pro vznešenou věc, třeba nikoli na žhavé poušti ani cestou do Jeruzaléma, nýbrž na ledovém severu, cestou za novými objevy v neprobádané krajině polární.

Buď jak buď, cestopisy sira Johna Franklina rozhodly o mém povolání. Tajně – neboť bych se byl nikdy neodvážil zmíniti se matce o takovém záměru, který jí přece jistě musil být z té duše protivný – tajně jsem se rozhodl, nezrušitelně rozhodl státi se badatelem v polárních končinách.

Ba ještě více, začal jsem se hned také připravovati k tomuto povolání. V Norsku tehdy ještě nebylo organizovaného sportu ku pěstění těla, takového, jako je dnes všude. Jediné dva druhy, které se pěstovaly, byla kopaná a lyže. Ač se mně kopaná dobře nehodila, účastnil jsem se tohoto sportu přece, neboť jsem už tehdy měl za povinnost své tělo všelijak otužovati a k vytrvalosti cvičiti. Lyžaření jsem však pěstoval se zřejmou zálibou a s ohromným nadšením. Kdykoliv jsem měl při školní práci chviličku pokdy, od listopadu do dubna, pospíchal jsem ven do volné přírody, sjížděl jsem pahorky i hory v okolí Oslo, cvičil jsem se, abych tím lépe uměl zdolávati led a sníh, a tužil jsem si svaly pro budoucí veliké dobrodružství.

Tehdy byl obecný zvyk míti v zimě okna domů neprodyšně zavřena, i byl jsem tedy pokládán za novotáře a takřka za blázna, když jsem i za nejtužší zimy spával při oknech dokořán otevřených, nedávaje se od toho nijak odvrátiti. Má matka mně proto starostlivě domlouvala, ale upokojila se prohlášením, že mám rád čerstvý vzduch. Vskutku však konal jsem tím jen část svého svědomitě připravovaného programu otužovacího.

Když jsem v osmnácti letech získal maturitní vysvědčení z gymnázia, vstoupil jsem po matčině přání na univerzitu a studoval jsem lékařství. Jako všecky matky do dětí zamilované, byla i má matka přesvědčena, že jsem vzor píle, vskutku však jsem se obíral studiem více než lhostejně. Smrt, která nás o dvě léta později od sebe odloučila, bylo mi tehdy jednadvacet let, ušetřila jí toho truchlivého objevu, že se má ctižádost brala za docela jiným cílem a že jsem na studiích, kterých si ona tak vroucně přála, udělal jen velmi žalostný pokrok. Nesmírně se mi ulevilo, když jsem brzy poté odešel z univerzity a s celou duší jsem se oddal snu svého života.

Napřed však bylo třeba, abych jako všichni ostatní mladí Norové vykonal svou vojenskou povinnost. Učinil jsem to rád, nejen proto, že jsem chtěl býti věrným občanem svého státu, nýbrž také proto, že jsem cítil, že by mi vojenské vychování mohlo znamenitě posloužiti jako další příprava k mému povolání. Byl jsem však po jedné stránce k vojenské činnosti zcela nezpůsobilý, o čemž moji kamarádi většinou neměli ani tušení. Byl jsem krátkozraký, kterážto vada se sice časem znenáhla zlepšovala, ale dodnes nadobro nezmizela. Kdyby vyšetřující lékař přišel na tuto vadu, nebyl bych na vojnu odveden. Naštěstí jsem nikdy brýlí nenosil, ač jsem je měl předepsány.

Když přišel den lékařské prohlídky, aby se zjistilo, zda jsem k vojenské službě způsobilý, byl jsem odveden do úřední místnosti, kde za stolem seděl šéflékař se dvěma asistenty. Byl to starší lékař, a jak jsem k svému velikému překvapení rychle poznal, obíral se vášnivě rád lidským tělem. Ku prohlídce jsem se ovšem musil svléci donaha. Starý pán se na mne podíval a hned začal hlasitě chváliti mé vyvinuté tělo. Bylo zřejmo, že osm let svědomitého tréninku nezůstalo bez vydatného účinku. Řekl mi: „Mladý muži, kde jste, u všech všudy, přišel k tak nádherným svalům?“ Vysvětlil jsem mu, že jsem od dětství pěstoval sport a velmi pilně a nadšeně se tužil. Starý pán byl mou tělesnou zdatností tak zaujat, že vida v ní zřejmě cosi neobyčejného, zavolal ze sousedního pokoje několik důstojníků, aby si také oni prohlédli tento div. Nemusím ani připomínati, že jsem se octl v smrtelným rozpacích, jsa takto nahý veřejně vystaven na odiv světa.

Příhoda mně však velmi prospěla. V nadšení nad mými svaly zapomněl ten dobrý, starý doktůrek nadobro prohlédnout mé oči; byl jsem tedy uznán za schopna a začal se můj vojenský výcvik.

V Norsku zabírá vojenská povinnost jen několik týdnů za rok, měl jsem tedy hodně času pěstovati dále cvičení, které jsem si sám určil pro svou příští dráhu životní. Co se při tom jednou přihodilo, bylo by mne málem stálo život a uvedlo mne skoro v horší nebezpečí a námahy, než které mne později čekaly v polárních krajích.

Toto dobrodružství jsem zažil, když mi bylo dvaadvacet let, pokoušeje se jen několik málo mil od Oslo vykonati jakousi malou polární výpravu. Na západ od města se táhne příkrý horský hřbet, korunovaný náhorní rovinou asi 6 000 stop vysokou. Tato náhorní rovina se prostírá na západ až skoro k pobřeží Atlantického oceánu do okolí města Bergenu a odtamtud spadá tak příkře, že po svahu vedou jen dvě bezpečně schůdné stezky. V létě vyhledávají tuto planinu jen laponští pastevci, pasoucí tam potulná stáda sobů. Usedlého obyvatelstva tam nebylo; jediné přístřeší v okruhu mnoha mil byla chatrč, kterou si zřídili oni pastevci na ochranu před bouřemi a dešti za chladného podzimu. Než uhodila zima, scházeli Laponci do údolí a nahoře zůstala pláň úplně opuštěna. Nikdo nepamatoval, že by se byl kdy člověk odvážil překonati onu náhorní rovinu v zimní době od východního konce, od horského dvorce Mogenu, až ke dvorci Garenu na západním pobřeží. Já jsem si umínil, že se o to pokusím.

Vybral jsem si jediného průvodce a navrhl jsem mu společně se odvážiti pokusu. Svolil, a o vánočních svátcích jsme opustili Oslo. Na lyžích jsme rychle postupovali přemáhajíce sníh a brzy jsme dojeli dvorce Mogenu. Tam jsme si v posledním domku odpočinuli, posledním, protože jsme se domnívali, že je poslední, který na svém výletě vidíme. Byl to hezoučký domeček s jedinou místností, v níž se tísnil starý sedlák se ženou a s dvěma ženatými syny, kteří tam rovněž měli své ženy. Byli to ovšem praubozí sedláci. Za onoho času nechodili tam turisté ještě ani v létě, takže bychom je byli kdykoli, v každé roční době, velmi překvapili; že jsme však přišli v zimě, to vůbec nemohli pochopiti. Nemusili jsme dlouho prositi o nocleh, byli to lidé pohostinní; udělali nám místo na zemi před krbem, kde jsme se zabalili ve spací pytle ze sobí kožišiny a výborně jsme se vyspali. Ale ráno sněžilo a z pouhého sněžení vyvinula se pak pravidelná sněhová bouře; osm dní řádilo to nepěkné počasí a vytáhnout z domu paty, na to nebylo pomyšlení.

Naši hostitelé byli by ovšem rádi věděli, co nás asi zavedlo až k jejich odlehlému obydlí. Když jsme se jim svěřili, že máme v úmyslu přejeti náhorní rovinu a proniknouti až ku pobřeží, zprvu nám ani nevěřili a potom byli o nás velmi starostliví. Všichni tři muži znali tu pláň velmi dobře a varovali nás co nejdůtklivěji, abychom se v zimě nepokoušeli ji přecházeti. Dosud prý se toho neodvážil nikdo a vůbec měli náš záměr za neuskutečnitelný. My jsme se však přece nedali odraditi, abychom v cestě nepokračovali; doprovodili nás tedy devátého dne až k úpatí náhorní roviny na konci jejich údolí a ukázali nám, kudy se vystupuje. Starostlivě se s námi rozloučili a my jsme vytušili, že se bojí, že nás už nikdy neuvidí.

My jsme si ovšem se svým podnikem žádných starostí nedělali. Nám se věc zdála nadmíru prostá. Planina byla jen asi 72 anglických mil široká, i počítali jsme, že při své obratnosti a při svých lyžařských zkušenostech, jakož i za počasí jen trochu příznivého, urazíme tu trať nanejvýš za dva dny. Podle tohoto výpočtu jsme se také vyzbrojili, to jest velmi nedostatečně. Kromě lyží a holí měli jsme po jednom spacím vaku ze sobí kůže, který jsme nesli na zádech. Stanu jsme neměli. Každý z nás měl pak ještě jeden malý pytel se zásobami a jednu lihovou lampičku. Tento pytlík byl zabalen do spacího vaku. Na zásobách jsme měli trochu sucharů, několik tabulek čokolády a kousek másla – velmi skrovné porcičky, zrovna tak na osm dní. Také jsme měli kapesní kompas a papírovou, docela obyčejnou mapu.

Nahoru na pláň jsme se dostali bez obtíží. Nahoře jsme sice nenašli úplnou rovinu, jak jsme se domnívali, byla však pro naši potřebu ještě až příliš rovná; nebyloť na ní žádných charakteristických vyvýšenin, abychom se mohli podle nich říditi. Viděti nebylo nic než nekonečnou řadu malých zemních vln, které se od sebe nelišily ničím.

Směr cesty jsme si řídili kompasem. Cílem pochodu pro první den byla pastýřská chata, ležící asi uprostřed planiny. V této roční době není denní světlo v Norsku silnější než šero, ale řídíce se kompasem postupovali jsme bez obtíží a brzy večer jsme chatu našli.

Radost z tohoto objevu však byla opravdu velmi krátká, neboť jsme zjistili, že dveře a okna chaty jsou zatlučeny a otvor komína že je přikryt těžkými prkny. Byli jsme namáhavým výkonem denního pochodu velmi unaveni, vítr se opět zdvihl a teploměr ukazoval –23 °C. V tomto stavu byla věru nadlidská práce dostati se do chaty a pak ještě vylézti na střechu a odkrýti otvor do komína, abychom mohli rozdělati oheň. Odnesli jsme to oba velikými omrzlinami na prstech a můj druh byl ještě dlouho potom ve vážném nebezpečí, že přijde o prst.

Naštěstí našli jsme však v chatě hraničku dříví; ale bylo třeba ještě velmi dlouho trpělivě čekati, než nám to něco pomohlo. Kdo někdy zkusil rozdělávati v studeném komíně při 20 °C pod nulou otevřený oheň, ten pochopí, jaké nesnáze bylo nám překonávati, než komín opravdu pořádně táhl. Studený vzduch se klade na oheň jako vlněná přikrývka a dusí jej, a je třeba rozdmychati velmi živý plamen, než teplo vytlačí sloup studeného vzduchu v komíně. Při tom byla arci malá chatrč brzy plna kouře, který nám vnikal do očí a do krku a byl nám nadmíru nepříjemný.

Když však posléze oheň vesele vzplál a my jsme povečeřeli, bylo nám opravdu velmi blaze. Potom jsme se na prknech u stěny naproti ohništi zabalili do svých spacích vaků a spali jsme znamenitě.

Ale ráno jsme viděli, že vlastní obtíže teprve začínají. Vítr, který se už včera odpoledne zdvihl, vál dosud a sníh se nyní sypal v těžkých, hustých vločkách. Bouře byla tak silná, že by bylo bývalo hotové šílenství odvážiti se ven; nezbývalo tedy než dočkati u ohně, až se bouře vyzuří. Proslídili jsme tedy chatrč a měli jsme zase štěstí: objevili jsme pytlík s žitnou moukou, kterou si tam některý pastýř nechal. Protože nám už bylo jasno, že musíme vlastních zásob co nejvíce šetřiti, udělali jsme si z mouky řídkou polévku, vaříce ji v železném kotlíku nad otevřeným ohněm. V chatě jsme pobyli dva dni a po tu dobu jsme se živili jen onou řídkou polévkou z mouky. Nemohlo se zrovna říci, že je bůhvíjak výživná nebo velmi chutná.

Když se třetího dne bouře poněkud utišila, rozhodli jsme se, že se opět vydáme na další cestu k západu, abychom došli Garenu. Musili jsme však být velmi pozorní na směr, protože na západním pobřeží byly přece jen dva sestupy, a ježto byly na několik mil od sebe vzdáleny, musili jsme se hned určitě rozhodnouti pro jeden z nich. Když jsme si vybrali, vydali jsme se na cestu.

Nebyli jsme ještě daleko, když začalo znova hustěji sněžiti a teplota stoupala. Abychom si zajistili směr, musili jsme se častěji dívat na mapu. Ale mokrý sníh, padající na tenký papír, změnil jej brzy v kaši; potom jsme se mohli říditi už jen kompasem, pokud vůbec bylo možno.

Noc nás překvapila dříve, než jsme se dostali na kraj planiny, i nezbývalo nám tudíž než přenocovati právě tam, kde jsme zrovna byli, pod širým nebem. Tuto noc bychom si málem byli odpočinuli navěky. Když jsme rozvinuli spací vaky, vybrali jsme z nich pytlíky se zásobami a položili jsme si je k nohám. Vedle nich jsme zarazili svá „dřívka“ jako znamení, abychom vaky ráno opět našli, kdyby je snad sníh za noci napadaný zasypal. Noc jsme strávili nadmíru nepohodlně. Měkký sníh nám na šatech roztál a šaty důkladně zvlhly. Když jsme si zalezli do vaků, proměnilo naše tělesné teplo tuto vlhkost v páry, takže se docela promočil i vnitřek spacích vaků. Byla to velmi smutná zkušenost. Aby bylo ještě hůře, v noci se zase ochladilo. Ještě za šera jsem se probudil polozmrzlý a bylo mi tak nevolno, že jsem už pak nemohl usnouti. Posléze mne napadlo vstáti a napíti se trošičku alkoholu z lampičky v zásobovacím pytli, aby se mně zase spravil oběh krevní. Vylezl jsem ze spacího vaku a hmatal jsem potmě okolo sebe, až jsem zachytil lyžařské hole, a potom jsem hledal pytlík s jídlem. Hrůza hrůzoucí! Nemohl jsem jej nikde nalézti! Když se rozednilo, dali jsme se oba do hledání, nemohli jsme však najíti ani jeden z obou vaků. Dodnes se mi nepodařilo najíti rozumné vysvětlení, kam se asi ty pytlíky s potravinami poděly. Věc však byla nepochybná – pytlíky byly tytam.

Naše postavení nebylo už jen nepříjemné, bylo svrchovaně nebezpečné. Nenajdeme-li co nejdříve přístřeší a potravu, musíme bezpochyby zmrznouti. S tímto nebezpečím na očích pokoušeli jsme se znova dostati se dále na západ a doufali jsme, že ještě před večerem dospějeme západního okraje náhorní roviny.

Ale štěstí nám dosud nepřálo. Brzy se opět rozpadal hustý sníh, sněžilo tak hustě, že jsme neviděli na několik kroků před sebe. Nezbývalo nám tedy než se obrátiti a pokusiti se, abychom se vrátili přes celou planinu k místu, odkud jsme vyšli. Urazili jsme však jen několik mil novým směrem a překvapila nás zase noc.

Byli jsme promočeni, naše vaky byly samá voda. Pořád sněžilo. Když se setmělo, dojeli jsme k malému pahorku, který se zdvíhal nad planinou. Lehli jsme si do závětří, protože jsme si myslili, budeme-li před větrem kryti, že snad strávíme noc aspoň poněkud snesitelně. A vskutku jsme se přesvědčili, že se nám v nové poloze podstatně ulevilo. Já jsem si umínil ještě něco jiného. Vyhrabal jsem si do sněhu chodbičku, ne o mnoho širší než má hlava, vlezl jsem si do toho tunelu hlavou napřed a spací vak jsem vtáhl za sebou. Brzy jsem si blahopřál k tak skvělému nápadu, neboť jsem takto vůbec ušel všem nárazům větru.

V noci se najednou prudce ochladilo. Vlhký sníh, zavátý do mé jeskyňky a před její vchod, začal nyní mrznouti. O půlnoci jsem se probudil; ležel jsem na zádech, pravou rukou jsem si kryl oči, dlaň byla obrácena vzhůru – jako tak často lidé spí, svítí-li jim do očí slunce. Měl jsem křeč ve svalech a pudově jsem se snažil převaliti se na bok, ale nemohl jsem se hnouti. Byl jsem přímo zamrzlý do pevného ledového balvanu! Zoufale jsem bojoval, abych se vysvobodil, ale beze všeho úspěchu. Volal jsem na druha, ten mne ovšem nemohl slyšeti.

Pojala mne hrůza. Zděšen jsem si myslil, že také on zamrzl ve vlhkém sněhu přes noc napadlém a že ho potkal stejný osud jako mě. Nenastane-li hned obleva, musíme asi oba v svých strašlivých ledových rakvích zmrznouti.

Brzy jsem přestal volati, neboť jsem nemohl zhluboka dýchati. Pochopil jsem, že musím býti klidný, nechci-li se vydati v nebezpečí, že se udusím. Nevím, zda proto, že skrovná zásoba vzduchu v mé uzavřené jeskyňce byla už nadobro vyčerpána, či snad z jiné příčiny, brzy jsem upadl v pevný spánek, který se takřka podobal bezvědomí. Když jsem přišel k sobě, zaslechl jsem slabé zvuky. Můj průvodce tedy přece jen nebyl uvězněn! Že se včera večer po mém příkladu rovněž nezahrabal, to nejspíše proto, že byl úplně vysílen, a tedy tak úplně lhostejný ke všemu, že nebyl s to, aby ještě napínal svaly, a vůbec nebyl schopen pracovati. Ale právě tato věc zachránila život nám oběma. Když se probudil a viděl, že je v sněhové poušti sám a sám, a marně po mně volal, jal se mne horečně hledati po stopě, která by ho dovedla tam, kde jsem. Byla jedna jediná a naštěstí mu padla do očí – několik chlupů ze spacího pytle ze sobí kůže vyčnívalo z mého vězení. Hned začal hrabati rukama i lyžařskými holemi, aby mě z vězení vysvobodil. Potřeboval k tomu plných tří hodin.

Našich sil valem ubývalo. Bylo ještě šero, když mě vykopal, ale oba jsme byli příliš rozčileni, abychom byli mohli pomýšleti ještě na další odpočinek. Obloha byla dost jasná, že bychom se byli mohli říditi podle hvězd; i neváhali jsme vydati se na další cestu domů. Byli jsme už zase dvě hodiny na pochodu, můj průvodce stále vpředu – ale najednou zmizel, jako by ho země byla pohltila. Vytušil jsem, že zapadl do některé sněhové jámy, a pudem jsa veden, hned jsem se ho jal zachraňovati. Vrhl jsem se na plocho na zem a za okamžik jsem zaslechl jeho volání: „Nehýbej se! Spadl jsem do trhliny.“ Zřítil se asi 30 stop hluboko, naštěstí dopadl však na záda, takže spací vak, který měl svinut na hřbetě, pád zmírnil. Rozumí se, že jsme se hned vzdali pokusu pokračovati v cestě ještě před svítáním. Potom jsme se opět vydali na další pouť – obecně se zdálo, že beznadějnou.

Už čtyři dni jsme byli bez potravy a ta slabá moučná kašička, kterou jsme dva dni předtím snědli, nám mnoho sil nepřidala. Nebylo už daleko do úplného vyčerpání posledních zbytků sil. Jediné, co nás ještě drželo, že jsme se nezhroutili, bylo to, že jsme měli dosti pitné vody. Na pláni nahoře bylo mnoho malých jezírek říčkami spojených a z těch čerpajíce vodu mohli jsme si aspoň tou naplniti žaludek.

K večeru jsme dorazili k malé boudě plné sena. Okolo boudy byly stopy od lyží. Tento objev nám dodal nové odvahy a nové mysli, neboť dokazoval, že už nejsme daleko od obydlené končiny. Rostla v nás naděje, vydržíme-li jen ještě chvíli dále táhnouti, že už snad zítra najdeme přístřeší i potravu. Seno poskytlo nám libého lůžka a tu noc jsme přespali zahrabavše se hluboko do něho.

Druhého dne ráno jsem vyšel před chatu, abych se porozhlédl po kraji. Můj průvodce byl tak vysílen, že se zdálo, že není ničeho schopen, nechal jsem ho tedy na seně odpočinout a sám jsem se vydal po lyžařských stopách. Trmácel jsem se tak asi hodinu, potom jsem v dálce spatřil jakéhosi muže. Mohl to býti jen sedlák, který na ranní obchůzce ohledával oka, nastražená na sněžné kury. Zavolal jsem na něho hlasitě a zvučně; zděšen se ohlédl a já jsem s hrůzou viděl, že se dal na zběsilý útěk; prchal přede mnou, co mu nohy stačily. Tito osamělí lidé jsou hrozně pověrčiví; v skutečném nebezpečí jsou velmi stateční, ale výplodů své fantazie se lekají. Nebylo pochyby, že zprvu spatřiv mě nemyslil, než že jsem strašidlo, které na té nehostinné pláni tropí své neplechy.

Zavolal jsem ještě jednou a vložil jsem do toho volání všecku úzkost své duše. Z mého hlasu se jistě ozvalo krajní zoufalství, neboť tentokráte se onen muž přece zastavil a po některém váhání se pustil ke mně. Vyložil jsem mu, co se s námi stalo, a tázal jsem se ho, kde jsme. Dalo mi hodně práce porozumět jeho odpovědi, ale i když se mi to posléze podařilo, nechtěl jsem svým uším věřiti, že jsme sotva hodinu cesty od onoho selského obydlí nad Mogenem, odkud jsme před osmi dny nastoupili svou neblahou cestu.

Tato zpráva mě znova posílila, i spěchal jsem zpátky k svému druhovi. Také jemu dodala ta zvěst nových sil a brzy jsme bez zvláštní námahy sjížděli údolím k známému nám domku. Zaklepali jsme na dveře a vstoupili jsme do domku. Zarazilo mě, jak nás přivítali – vysvětlil jsem si to však, když jsem se potom podíval do zrcadla. V jediné místnosti pracovali – ženy předly, muži vyřezávali ze dřeva. Podívali se sice na nás přívětivě, ale jejich krátký pozdrav zněl cize a zvídavě. Bylo zřejmé, že nás nepoznávají. Nebylo divu, neboť, jak jsem se potom přesvědčil, narostly nám husté vousy, okolo očí jsme měli temné stíny, líce byla vpadlá a kdysi svěží, červenohnědá barva obličeje se změnila v hrobově žlutavou zeleň. Šla z nás jistě hrůza. Naši hostitelé nám vůbec nechtěli věřit, že jsme titíž dva mladí junáci, kteří od nich před osmi dny odešli. Nemohli v nás obou, vyzáblých strašidlech, najíti pražádné podobnosti s dřívějšími hosty. Konečně jsme je přece přesvědčili, a pak dávali najevo o nás starost až dojemnou. Pobyli jsme u nich několik dní, najedli jsme se a vyspali, a když jsme nabyli nových sil, rozloučili jsme se s nimi mnohokráte jim děkujíce, a šťastně jsme se vrátili do Oslo.

Konec tohoto příběhu jsem se sám dověděl až po roce. Kdosi mně vypravoval, že majitel Garenu, onoho statku ležícího na západním kraji náhorní roviny, odkud vychází ona stezka, kterou jsme chtěli sjeti, když jednou ráno vyšel z domu, sotva udělal několik kroků ode dveří, našel stopy po lyžích ve sněhu, které přicházely od východu a nikoli od západu. Nechtěl ani očím věřiti, neboť věděl, že dosud ještě nikdo v zimě nepřišel od východu, a on to také sám měl za nemožné. Ony stopy nemohly býti než naše, neboť i datum se shodovalo.

Ani nevědouce byli jsme tedy sotva 100 yardů vzdáleni od svého cíle, a vydali jsme se na dalekou zpáteční cestu po náhorní rovině, ačkoli bychom sotva byli potřebovali jen deset minut jíti pěšky a byli bychom došli bezpečného útulku!

Těchto osm dní byl velmi dobrý trénink pro mou budoucí životní cestu. Byly skoro obtížnější než potomní mé podniky a byly by málem skončily mou pouť životem dříve, než jsem ji vlastně začal.

KAPITOLA DRUHÁ

V ledu Jižního moře

Když jsem odsloužil vojenskou povinnost, udělal jsem další krok, abych si rozhojnil své vědomosti pro budoucí výzkumy polární. Do té doby přečetl jsem již všecky knihy důležité literatury, které jsem mohl sehnati, a při tom jsem přišel na osudnou chybu většiny starších polárních výprav. Vůdcové těchto výprav nebývali vždy lodní kapitáni, a musili tedy řízení lodí skoro vždy odevzdávati zkušeným námořníkům. Ve všech těchto případech nastávala pak ta neblahá zkušenost, že výprava, jakmile se octla na moři, neměla už jednoho vůdce, nýbrž dva. To ovšem pokaždé nutně vedlo k dělení odpovědnosti mezi vůdce výpravy a kapitána; z toho pak docházelo k neustálým třenicím a neshodám mínění. Další důsledek bylo uvolnění kázně u ostatních podřízených členů výpravy. Vznikávaly přečasto dvě strany; na jedné straně byl vůdce výpravy s vědeckým štábem, na druhé kapitán a mužstvo. Proto jsem se rozhodl, že se žádné výpravě nepostavím v čelo, dokud nebudu s to, abych se této chyby uvaroval. Soustředil jsem tedy veškeré své úsilí nyní na to, abych si sám osvojil potřebnou zkušenost v řízení lodi a abych se vzdělal na kapitána; šlo o to, abych mohl svou výpravu vésti nejen jako badatel, nýbrž také jako námořník, abych se tedy vystříhal vzniku dvou stran na výpravě.

Abych však získal kapitánský patent, musil jsem míti několikaletý praktický výcvik jako námořník pod kvalifikovaným kapitánem. Proto jsem se dal v létě r. 1894–1896 najmouti na plachetnici. To mi jednak zjednalo možnost pracovati na tom, abych nabyl místa kormidelníka, jednak abych se připravoval ke kapitánské zkoušce; zároveň se mi naskytla příležitost dostati se do svých milých krajů severních, abych tam sbíral zkušenosti pro vytouženou budoucnost.

R. 1897 jsem měl štěstí, že jsem byl zařazen do mužstva Belgické antarktické výpravy, která měla vypátrati jižní magnetický pól. Ač mně bylo teprve pětadvacet let, byl jsem jmenován důstojníkem, než ještě loď Belgica opustila Evropu. Tato výprava měla zřejmě ráz mezinárodní. Vůdcem byl kterýsi belgický námořník, kapitán byl belgický dělostřelecký důstojník, který sloužíval u francouzského námořnictva, a byl to velmi znamenitý námořník. Zástupcem jsem byl já. Náš lodní lékař byl dr. Cook, který se později proslavil jako účastník polární výpravy. Vědecký vůdce výpravy byl kterýsi Rumun, jeho asistent byl Polák, pět mužů z posádky byli Norové, ostatní byli Belgičané.

Jižní magnetický pól leží v antarktické pevnině, v Tichém oceáně, hluboko jižně od Austrálie. Naše cesta však přesto podle vůdcova plánu neměla jíti podél Austrálie, nýbrž podél mysu Hornova. Průlivu Magalhãesova jsme dospěli v zimě r. 1897, ale v té zeměpisné šířce zima je léto. Pluli jsme jižně od Ohňové země. Tehdy toho věda o této končině ještě mnoho nevěděla a náš vůdce byl možností konati tam objevy tak zaujat, že jsme tam pobyli několik neděl, zakládali jsme přírodovědecké sbírky, dělali jsme kartografické obrázky pobřeží a konali jsme pozorování meteorologická. Toto zdržení, jak brzy uvidíme, nemělo arci zůstati bez vážných důsledků.

Pokračovali jsme v cestě na jih, minuli jsme jižní Shetlandy a už jsme viděli antarktickou pevninu, která se tam jmenuje země Grahamova. I tato končina byla tehdy zčásti neprobádána; strávili jsme tedy zase nějakou dobu zakreslováním obrysů pobřeží, než jsme se konečně dostali do Tichého oceánu.

Zatím se přiblížila zima, my jsme však byli ještě povážlivě daleko od svého cíle, ležícího kdesi jižně od Austrálie. Zamířili jsme tedy k západu a bylo nám tam přestáti dobrodružství, které by málem bylo nás všecky stálo životy. Když jsem jednoho dne přišel na velitelský můstek, abych vystřídal kapitána po odpolední hlídce, bojovala právě naše loď urputný boj se strašlivou bouří provázenou vánicí a krupobitím. Na všech stranách okolo nás objevovaly se ledovce. Kapitán ukázal na jeden z nich opodál od nás na sever a vyložil mně, že po celou svou hlídku musil už manévrovat tak, aby loď držel v závětří tohoto ledovce, neboť nás chránil před nejhoršími přívaly větru a nejprudším vlnobitím a tak nám pomáhal, abychom nebyli sehnáni z vytčené cesty. Uložil mi, abych i po čas své hlídky zachovával týž manévr a abych stejný rozkaz odevzdal také tomu, kdo mě přijde vystřídat. To se mi také podařilo; poučil jsem mladého Belgičana, který po mně přejímal noční hlídku, tak jak mi bylo uloženo. A co jsem ležel ve své kajutě, cítil jsem, jak loď sklouzává na vysokých vlnách, ale to už nebylo rozbouřené moře Pacifiku, nýbrž ztlumené válení na mírných vlnách, které k nám doléhaly podél ledovce. Toto mírné klouzání mě ukolébalo v spánek. Ale když jsem se ráno probudil, ležela loď bez hnutí! Bezpochyby se stalo cosi neobyčejného; chvatně jsem se oblékl a pospíchal na můstek. Tam jsem poznal, že ležíme v malé zátoce a že jsme kolem dokola v nepřetržitém kruhu uzavřeni strmícími ledovci. Ptal jsem se mladého Belgičana, jak jen jsme sem mohli vplouti! Odpověděl, že sám o tom ví zrovna tolik co já. Za tmavé noci a za řádění sněhové bouře nemohl prý udržeti ledovec na očích, loď prý byla bez cíle hnána větrem a nakonec mohutnou vlnou, od Tichého oceánu se přivalivší, zanesena otvorem mezi dvěma ledovci do klidné vody, v níž nyní ležíme. Zachránila nás jen přímo zázračná náhoda, že jsme nebyli rozdrceni oněmi ledovými horami, mezi nimiž byl mělký vchod, kudy jsme propluli na hřbetě ohromné, vzduté vlny.

Mohli jsme vlastně ještě mluviti o štěstí, že jsme se nesrazili s ledovcem a že jsme tak ušli jisté smrti, avšak nemenší bylo nebezpečí, že jsme možná v tomto sevřeném kruhu ledovců uzavřeni a jakoby zajati. Naštěstí se nám podařilo obratným manévrováním ujíti úplnému sevření.

Neujeli jsme však ještě daleko a už nás zase ohrožovalo totéž nebezpečí, z kterého jsme právě vyvázli, ba ještě větší; tentokráte to nebyla slepá náhoda, nýbrž nedostatečná zkušenost plavby v polárních končinách. Plujíce na své cestě k západu podél antarktického ledového pole, octli jsme se opět v prudké bouři, jež se tentokrát přihnala od severu. Hrozilo nám ohromné nebezpečí, že budeme vrženi na ledovou stěnu, ležící od nás na jih. Každý v polárních cestách zkušený plavec by se byl pudově ze všech sil co nejvíce namáhal dostat se na sever, do volného moře. Ale oba moji představení vypátrali v ledovém poli jižně od nás jakousi průrvu a rozhodli se utéci se do ní před větrem.

Horší chyby by se ani nebyli mohli dopustiti. Já jsem dobře poznal, jak veliké je nebezpečí, které hrozí veškeré výpravě, ale mne se na mínění nikdo neptal a kázeň mi nedovolovala mluviti. Čeho jsem se bál, to se také brzy stalo. Když se bouře začala mírniti, byli jsme už jistě více než sto mil za hranicí ledové přehrady, a když jsme se jednou ráno probudili, viděli jsme, že se úzká trhlina, kterou jsme tam propluli, za námi zavřela. Seděli jsme tedy na samém začátku dlouhé polární zimy zaklínováni v antarktické ledové tříšti neprobádaného Jižního moře.

Naše postavení bylo dokonce ještě nebezpečnější, než se na pohled zdálo, neboť ku pobytu v zimě v ledových končinách Jižního moře jsme výzbroje s sebou neměli žádné. Byloť původně přece zamýšleno, že v létě pronikne naše výprava až do končin jižního magnetického pólu v jižní části země Viktoriiny a tam že se rozbije zimní tábor, kde zůstanou čtyři muži s přiměřenými zásobami, kdežto loď sama s ostatními účastníky výpravy že k přezimování vyhledá kraje pohostinnější. Na jaře roku následujícího měli býti oni čtyři opět vzati na palubu. Muži, kteří byli určeni zůstati na pevnině jižního polárního území, byli rumunský učenec, polský asistent, dr. Cook a já.

Tentokráte však byla veškerá lodní posádka před polární zimou, nemajíc potřebné výzbroje ani dostatečných zásob pro tolik lidí, ba ani dosti svítilen pro všechen lodní prostor. Byla to vskutku situace znepokojující.

Třináct měsíců jsme leželi sevřeni v ledových kleštích. Dva z našich námořníků zešíleli. Ani jediný z nás neušel kurdějím a všichni kromě tří byli touto nemocí zcela vysíleni. Že se kurděje tak rozmohly, byla velmi smutná zkušenost. Dr. Cook a já jsme věděli z knih líčících cesty v ledových krajích, že je možné tuto nemoc zažehnati, požívá-li se čerstvé maso. Proto jsme, skončivše denní práce, strávili mnoho namáhavých hodin tím, že jsme se toulali na míle daleko po ledě, slídíce po tuleních a po tučňácích, a za velikých nesnází jsme vskutku také velmi mnoho těchto zvířat ulovili a dopravili k lodi. Avšak vůdce výpravy měl k jejich masu odpor až chorobný; sám je nechtěl jísti a dokonce zakázal jísti také všem ostatním na lodi. Proto jsme také všichni brzy dostali kurděje. Vůdce a kapitán onemocněli tak těžce, že už ani nemohli z lůžka a dělali závěti.

Velení na lodi přešlo tedy na mne; bylť jsem po nich hodností nejvyšší. První, co jsem učinil, bylo, že jsem těm několika lidem práce ještě schopným, které jsem vybral, nařídil, aby ve sněhu vedle lodi vyhrabali mrtvoly tuleňů. Vyřezali jsme z nich bez odkladu kusy masa s ledvinami, kuchař je musil rozmraziti a připraviti k jídlu. Kdekdo na lodi snědl dychtivě svůj díl, ani vůdce výpravy nevyjímajíc.

Bylo úžasné pozorovati účinky, které měla pouhá tato změna stravy. Za týden bylo u všech zřejmě viděti citelné zlepšení.

V této strašlivé tísni třinácti dlouhých měsíců, kdy se nám takřka neustále šklebila do očí jistota téměř nevyhnutelné smrti, poznal jsem dobře dr. Cooka; z té doby pochází má láska a vděčnost k němu, která se ani později ničím v jeho životě nedala zmýliti. Byl na celé lodi jediný, jehož dobrá mysl nikdy nepoklesla, byl stále vesel, pořád pln naděje a neúnavně ochoten pomáhati. Kdykoli někdo onemocněl, on seděl u jeho lůžka a těšil jej; pozbyl-li někdo mysli, on jej posiloval a budil v něm důvěru. Avšak nejen že jeho víra nikdy nezakolísala, nekonečná byla také jeho vynalézavost a nezlomná podnikavost. Když se po dlouhé antarktické noci zase objevilo slunce, vodil malé skupiny křížem krážem na zvědy, zda snad někde led nepukl a nevznikl průliv, kterým bychom se mohli dostat zase do volného moře.

Jednou kdosi z nás zpozoroval, že se v tajícím ledu asi 1 000 yardů od nás utvořila malá vodní nádrž. My ostatní jsme si toho vlastně ani nevšímali a nepřemýšleli jsme o tom; takové kaluže musely se přece tu a tam objevovati. Ale neustále činný duch dr. Cooka hned v té míse viděl paprsek naděje. Prohlásil, že je pevně přesvědčen, až bude led pukati, že od volného moře povede trhlina právě do této nádrže. Navrhl nám tedy cosi, co se v první chvíli zdálo hotové bláznovství: abychom na těch 1 000 yardů prorazili ledem kanál a nechali jím svou Belgiku sklouznouti do mísy s vodou, aby byla ve výhodné poloze, až se led rozpuká.

Tento podnik se zdál bláhový z dvojího důvodu: především jediné nástroje, které jsme na palubě měli na lámání ledu, bylo několik pil čtyři stopy dlouhých a něco třaskavin; a dále většina mužstva nebyla takové práce vůbec znalá a kromě toho byli všichni slabí a vysílení. Nicméně Cookova důvěra zvítězila – budeme míti aspoň zase nějakou změnu v práci, nebudeme už stále nečinně seděti a přemýšleti o svém velmi pravděpodobném konci. Dali jsme se všichni ruče do práce a začali jsme lámati kanál.

Byla to pestrá společnost. Když byl vůdce výpravy onemocněl kurdějemi, prohlédl jsem veškeru výzbroj posádky a zjistil jsem, že jen čtyři z nás jsou tak opatřeni, aby mohli přestáti antarktickou zimu. Rozhodl jsem se tedy, že vyplením pečlivě uschovávaný poklad červených vlněných přikrývek, že je dám rozřezat a ušíti z nich volné obleky pro mužstvo. Byl to mundúr sice velmi teplý, ale když se v něm objevilo mužstvo na palubě, byla na ně věru zvláštní podívaná, jako na divadle.

Vytyčili jsme si chystaný kanál v ledu a dali jsme se do práce. Pilami jsme v ledu vyřezali trojúhelníky a kusy jsme trhali třaskavinami. Shledali jsme, že přesto ledové balvany rády zůstávaly na rozích neutrhány. Tu přišel bystrý dr. Cook na důmyslný nápad uříznouti jeden vrchol trojúhelníka. To působilo: po explozi se celý blok úplně oddělil.

V této práci jsme strávili několik namáhavých týdnů, ale konečně jsme svůj úkol přece dodělali a jednoho večera jsme se ukládali na lůžko s tím předsevzetím, že zítra ráno zatáhneme loď do oné nádrže. Jaké však bylo naše zděšení, když jsme procitnuvše shledali, že tlak okolního souvislého ledu smáčkl oba břehy našeho kanálu k sobě a my jsme byli opět tak zaklíněni jako dříve!

Naše zoufání změnilo se však brzy v radost, neboť vítr přeskočil a kanál se zase otevřel. Nemaříce času, zavlekli jsme loď do nádrže.

Ale zdálo se, že záchrana je pořád tak daleko, jako byla dříve. Zase ubíhaly smutné týdny – potom se stal ten zázrak, který Cook předpověděl, docela tak, jak jej předpověděl. Led se rozestoupil a cesta do moře probíhala právě naší mísou! Radost dodala nám zase nové chuti ku práci a plnou parou jsme se rozjeli do otevřeného moře, kde byla naše záchrana.

Avšak než jsme se dostali do volné vody, bylo nám projeti mezi dvěma obrovskými ledovci, i byli jsme několik dní mezi nimi sevřeni jako ve svěráku. Ve dne v noci hrozilo nám nebezpečí, že budeme rozmačkáni na padrť. Lomoz ledových balvanů bijících do boků naší lodi, o které se rozrážely, byl často tak hřmotný, že přehlušoval naše slova. A zase to byl bystrý důvtip našeho dr. Cooka, který nás zachránil. Dr. Cook měl totiž pečlivě schovány kůže tučňáků, které jsme zabili; nyní jsme z nich vyrobili rohože a spustili jsme je po obou stranách lodní přídě, kde zachycovaly nárazy ledu a značně je mírnily.

Dojeli jsme do otevřeného moře, ale v bezpečí jsme ještě dlouho nebyli. Náš chronometr zažil mnoho nárazů ledu, které naší lodí otřásaly jako zemětřesení. Nebyly tedy naše výpočty zeměpisné délky a šířky spolehlivé. Náš směr k civilizovaným krajům zdál se tedy velmi nejistý. Proto jsme si volně oddechli, když jsme konečně z lodního koše zaslechli vytoužené volání: „Země!“ Byli jsme jistě někde nablízku průlivu Magalhãesova.

Ale i tam jsme se ocitali v rozpacích. Kudy bylo možno proplouti? Tehdáž nebyly ještě přehojné ostrovy a zátoky této krajiny tak dokonale na námořních mapách zakresleny jako dnes a nemajíce jisté orientace sotva jsme věděli, kde vlastně jsme. Brzy jsme však s jistotou určitě rozeznali Kostelní ostrov pro jeho úžasnou podobu s kostelem, odkud také má své jméno. Nehodlám dopodrobna líčiti nebezpečí, která nás obklopovala, co jsme si razili cestu mořskou úžinou. Zprvu jsme hledali útočiště na závětrné straně Kostelního ostrova, spustili jsme kotvy a málem bychom byli uvázli na skalách sousedního ostrova. Potom jsme pluli dále okolo pobřeží a zajeli jsme, jak jsme až příliš pozdě poznali, do slepé uličky, kde bychom zcela jistě byli bývali západním větrem vehnáni na skály; ale v poslední chvilce jsme poznali svůj omyl a stočili jsme se okolo zpěněného bradla, které jsme takřka jen o vlásek minuli, na správnou cestu do skutečného průlivu. Po dlouhé a namáhavé cestě vrátili jsme se r. 1899 do Evropy, za dvě léta po tom, co jsme se vydali na svou pouť.

Následujícího roku jsem dostal svůj kapitánský diplom a začal jsem se už docela vážně obírati přípravami pro první výpravu. V Norsku byl nestorem a velmistrem polárního bádání dr. Fridtjof Nansen, z kterého jeho smělé činy s Framem udělaly modlu mého mládí. Věděl jsem, že by jeho laskavé slovo mělo pro mne nesmírnou váhu a že by mi otevřelo pomocné zdroje příjmů k mé výpravě, právě tak jako by mně jeho odmítavý úsudek mohl býti osudný. Navštívil jsem jej, vyložil jsem mu své úmysly a naděje a poprosil jsem ho o požehnání. Byl ke mně neobyčejně laskav, ba dokonce tak ochoten, že se mi nabídl, že mě doporučí na místech, kde bych se mohl nadíti podpory.

Rozmluva s ním mě nadmíru vzpružila a hned jsem si umínil, že budu studovati magnetismus a metody magnetických výzkumů. Má výprava neměla sloužiti jen objevům, nýbrž také účelům vědeckým, sice by o mne nikdo nebyl vážně dbal a nebyl bych získal potřebné podpory.

Napsal jsem tedy řediteli anglické observatoře v Kewu a poprosil jsem ho, aby mi dovolil pracovati v jeho ústavu. Odpověď byla zamítavá.

Obrátil jsem se tedy na ředitele meteorologické observatoře v Oslo. Od toho jsem dostal doporučení na správce německé námořní stanice v Hamburku a vyzbrojen jsa tímto listem odebral jsem se hned do jmenovaného velikého německého přístavu. V bídné čtvrti jsem si najal laciný pokojík, neboť mé příjmy byly skrovné, a musil jsem velmi šetřiti.

Naděje, že budu přijat vynikajícím tajným radou Jiřím von Neumayerem, nebyly, vyslovím-li se šetrně, zrovna skvělé. Neznal mne, byl jsem mu docela lhostejný cizinec. Ale stál jsem na pokraji zoufalství a musil jsem zkusiti všeho. S bušícím srdcem vstoupil jsem do předsíně jeho úřadovny a poslal jsem mu doporučující list.

Nesmírná byla má radost, když jsem po chvilce čekání byl uveden. Spatřil jsem muže asi sedmdesátiletého, jehož bílé vlasy, dobromyslný, oholený obličej a vlídné oči překvapivě připomínaly proslulého hudebního skladatele Ference Liszta. Pozdravil mě srdečně a tázal se, co mě k němu vede. Řekl jsem mu nadšeně, že bych se rád stal objevitelem na svůj vrub, že jsem si již získal zkušenosti na dvouleté výpravě k jižnímu pólu a že nyní musím studovati metody magnetických pozorování, abych si opatřil potřebné vědomosti na ospravedlnění svého podniku. Starý pán roztomile poslouchal, ale nakonec zvolal: „Mladý muži, vy máte ještě něco jiného za lubem! Řekněte mně vše!“

Vyzpovídal jsem se mu, že mě pudí ctižádost, abych jako první proplul Severozápadním průlivem. Ale ani tím se ještě nespokojil. „Ne, ne!“ zvolal. „To není ještě všecko!“ I přiznal jsem se, že mám úmysl konati rozhodující pozorování, kterými by se zjistilo skutečné místo severního magnetického pólu. Jen jsem to vyslovil, starý pán vyskočil, přistoupil ke mně a srdečně mě objal. „Mladíku,“ povídal, „dokážete-li tohle, budete dobrodincem lidstva navěky. To je ono veliké dobrodružství.“

Po následující tři měsíce zahrnoval mne svou dobrotivostí, div mne jí neudusil. Jsa blahobytný mládenec, bydlil v jednom z dobrých hotelů v městě a často mě zvával k sobě na oběd. Mně se onen hotel zdál jako palác. Jeho jídelna byla pohádková síň skvostných požitků a množství jídel hody lukulské. Avšak ten dobrý starý pan tajný rada udělal pro mne ještě více, pozval mě také na oběd, který vystrojil cizím učencům projíždějícím město, a poskytl mi takto nejen dobrého jídla, čehož jsem si uměl velmi vážiti, nýbrž opatřil mi také nové podněty stykem s muži činorodými a duševně vynikajícími. Nikdy nezapomenu, čím jsem tomuto dobrotivému starci povinen za to, že mě tak povzbuzoval a pomáhal mi, abych se dostal dále. Snažil jsem se mu odvděčit tím, že jsem denně býval v observatoři první a odcházíval jsem poslední. V studiu jsem pokračoval s neúnavnou horlivostí a už za několik měsíců jsem si získal velmi důležité vědomosti v oboru praktického i teoretického pozorování magnetického.

Když jsem dokončil hamburská studia, zjednalo mi doporučení tajného rady přístup do observatoří ve Wilhelmshavenu a v Postupimi.

Roku 1900 koupil jsem si na svou první výpravu loď. Byl to malý rybářský kutr ze severního Norska. Měl sedmadvacet tun a právě tolik let co já. Následující léto jsem strávil se svým drahocenným kutrem v severní oblasti Atlantického oceánu mezi Norskem a Grónskem, zabývaje se oceánografickými snímky. Věděl jsem, že Nansen potřebuje těchto dat, a chtěl jsem mu je z vděčnosti opatřit. Když jsem mu je potom na podzim odevzdával, měl z nich ohromnou radost.

Zima a jaro 1902–1903 uběhly mi v horečných přípravách k velikému podniku: Severozápadní průliv. Přepadal jsem kdekterý zdroj příjmů – vědecké společnosti a soukromé příznivce vědy. Ostatní čas jsem věnoval výzbroji, vybíral jsem a objednával.

Leckdy jsem propadal zoufalství, když jsem při sebevětším přičinění nemohl sehnati dost peněz. Někteří z mých nejnetrpělivějších dodavatelů výzbroje začínali na mne doléhati, abych zaplatil. Ráno dne 16. června 1903 stál jsem posléze před katastrofou. Nejhlavnější můj věřitel zuřivě na mně vymáhal peníze, žádaje zaplatit do čtyřiadvaceti hodin, a hrozil, že mně zabaví loď, mne pak že dá zavřít pro podvod. Zdálo se, že se má mnohaletá práce neodvratně zhroutí. Sáhl jsem po zoufalém pokusu sebeobrany. Svolal jsem svých šest velmi pečlivě vybraných druhů, vyložil jsem jim svou těžkou situaci a tázal jsem se jich, zda by byli ochotni k smělému šelmovství. Souhlasili s nadšením. Vtáhlo nás tedy sedm spiklenců o půlnoci dne 17. června 1903 za pravé potopy na nábřeží, kde ležela na kotvách Gjøa, vlezli jsme na palubu a zdvihli jsme kotvy a zamířili jsme k jihu do Skagerraku a do Severního moře. Když se nad mými necitelnými věřiteli rozklenul den, byli jsme už v jisté vzdálenosti na volném moři, sedm pirátů, nad něž se nikdy nikdo s lehčím srdcem pod černou vlajkou nevydával na moře. A zmizeli jsme na výzkumné cestě, která se měla protáhnouti na tři roky. Na té cestě nás osud podělil úspěchem, o který naši předchůdci plných čtyři sta let marně zápasili. Ale to už je příhoda pro novou kapitolu.

KAPITOLA TŘETÍ

Severozápadní průliv zdolán

Konečně! Veliký podnik, k němuž byl všecek můj dosavadní život jedinou přípravou, byl zahájen! Severozápadní průliv, toto tajemství všech mořeplavců minulých dob, které až dosud posměšně všem vzdorovalo, mělo konečně býti odhaleno!

Naše první stanice byl Godhavn na ostrově Disku na západním pobřeží Grónska. Tam jsme vzali na palubu dvacet psů, jež nám dodala Královská dánsko-grónská obchodní společnost. Dále jsme pluli k severu na Dalrymplovu skálu, do dávného shromaždiště skotských velrybářů. Se skotskou velrybářskou společností jsme měli smluveno, že tam vezmeme na palubu benzin a potraviny, abychom znova doplnili zásoby, spotřebované za plavby v Atlantickém oceánu.

Zdá se, že je věc nadmíru prostá, řeknu-li plouti z Godhavnu do Dalrymple, ale mezi oběma těmito místy leží zátoka Melvillova, vodstvo velmi potměšilé. Tříšť a těžké bouře věc ještě zhoršují. Posléze, když se nám podařilo obeplouti za velikých nesnází kap York, dojeli jsme do Dalrymple, nabrali zásob a zamířili jsme k západu.

Byla asi vzácná podívaná pro bohy polárních moří, ta naše výprava. Gjøa byla 72 stop dlouhá, 11 stop široká a měla jen malý ponor. Měla ovšem také jen jeden stožár s jedinou hlavní plachtou a několik kosatek čelních. Měli jsme dobrý zásobní motor, ačkoli tehdy byly benzinové motory ještě příliš nespolehlivé, že mě lidé upozorňovali na nebezpečí výbuchu a požáru, hned když jsem si dával motor zamontovávati.

V této příčině nebylo tedy na nás prozatím viděti zhola nic nápadného. Ale ten náklad! Především byla každá čtvereční stopa ložní plochy tak pečlivě vypočtena a naše bedny byly tak přesně přizpůsobeny, že nezůstal nevyužit ani jediný čtvereční palec, když bylo všecko zaplněno. Tento náklad stlačil Gjøu skoro až na vodní hladinu. Ale ložní prostor nemohl pojmouti všech zásob, které jsme musili vzíti s sebou. I na palubě ležely vysoké hromady beden, takže jsme na cestě v polárním moři vypadali jako na stěhovacím voze s nábytkem.

Ale co nám záleželo na tom, jak vypadáme! Blažilo nás, že jsme konečně už jednou šťastně na cestě se vším, čeho jsme potřebovali k několikaletému pobytu v neznámé končině. Naše první stanice byl Beecheyův ostrov severně od ostrova Severního Somerseta. Tam jsme vykonali mnoho pečlivých magnetických pozorování, abychom zjistili, kde asi vlastně leží severní magnetický pól. Pozorování ukazovala na západní pobřeží ostrova Boothia Felix. Když jsme výpočty přezkoušeli, vjeli jsme do průlivu Peelova. Dospěli jsme už nejsevernějšího místa, kam vůbec se v této končině dostali plavci před námi, neboť náš předchůdce, sir Alan Young, pronikl již roku 1875 s lodí Pandorou až do této zeměpisné šířky.

Tam jsme zažili troje stejně nebezpečné dobrodružství. První mělo svou příčinu ve zvláštní tvářnosti mořského dna v těchto místech. Map jsme neměli, abychom se byli mohli jimi říditi, i musili jsme neustále měřiti hloubku. Po jedné straně naší lodi ukazovalo lano úžasnou hloubku, kdežto po druhé straně vystupovala zubatá úskalí až ku povrchu. Zatímco jsme se tedy takto oním zrádným kanálem prohmatávali (vodopisných map pro tuto oblast tehdy ovšem vůbec nebylo), měli jsme smůlu, že jsme najednou najeli na jedno takové skryté skalisko. Zdálo se, že to snad bude náš konec, ale za chvilku nás zase těžká vlna spláchla. Radost, že jsme z toho vyšli bez trhlin, neměla však býti trvalá, neboť vzápětí volal na mne kormidelník nahoru do koše, že kormidlo neposlouchá otáček jeho kola. Spěšná prohlídka zjistila, že kormidlo, když nás vlna smetla ze skaliska, narazilo asi na dno s takovou prudkostí, že se zdvihlo a že hořejší i dolejší čepy vyskočily z vodorovných kruhů, v nichž ležely. Místo aby spočívaly v objímkách, seděly kovové válečky jen na jejich okrajích. Stačil by docela malý pohyb kormidla dozadu nebo na strany, aby čepy sklouzly, a my bychom pluli v polárním moři bez kormidla! Ale naštěstí, velmi se nám ulevilo, když po několika minutách čepy zase skočily do kruhů a kormidlo zase bylo poslušno svého kola; byli jsme zachráněni!

Že jsme vyvázli také z druhého dobrodružství, bylo rovněž neobyčejné štěstí. Malá strojovnička, v níž stál náš benzinový motor, byla přecpána plechovkami s benzinem, takže se tam strojník sotva mohl pohybovati. Jednou ráno mně přišel ohlásiti, že jedna plechovka maloučko teče, prý nic vážného, ale kdyby se toho nedbalo, prosákla by prý strojovna koneckonců benzinem a páry prý by mohly býti nebezpečny. Prohlédl jsem si věc a nařídil jsem mu, aby benzin z vadného sudu přepumpoval do druhého. Na veliké štěstí vykonal rozkaz hned. S večerem jsme se zastavili u kteréhosi ostrůvku. Právě jsem chtěl vstoupiti do své kabiny, když jsem zaslechl zděšený výkřik: Hoří! Všecko se vyřítilo na palubu. Ze strojovny šlehaly veliké plameny a shlížejíce dolů viděli jsme, že strojovna byla jediný plamenný sloup. Nemohli jsme nic jiného dělati než celý ten prostor zatopiti a tak jsme konečně požár zdolali. Při důkladnější prohlídce jsme přišli na to, že se za našeho boje s ohněm ulomil kovový kohoutek vyprázdněného tanku. Kdyby byl strojník vzápětí neposlechl mého rozkazu, byl by obsah tekoucího tanku vyvřel do ohně. A důsledek? Výbuch a konec lodi i veškerému mužstvu.

Naše třetí dobrodružství byl strašlivý orkán, který se od západu rozzuřil a čtyři dni řádil s nezmenšenou prudkostí. Zdálo se, že přesto, že jsme měli kotvy a motor, jsme neodvratně zanášeni k Boothii. Tak pevně jsem tomu věřil a tak se mi ten osud zdál neodvratný, že jsem se namáhal manévrovati s Gjøou před nejrovnějším kusem pobřeží, abych v krajním nebezpečí na ně najel. Chtěl jsem tím zachrániti loď, aby se nerozbila, a zároveň ji dostati do nejpříznivější polohy, až bychom ji potom zase chtěli zavléci na vodu. Naštěstí jsme se však stále drželi, až se vichřice čtvrtého dne konečně vyzuřila, aniž jsme utrpěli jakou podstatnou škodu.

Zatím přišlo 9. září a blížila se polární noc. Věděl jsem, že si musíme najít zimní tábor. Křižujíce v Raeově úžině dostali jsme se k jižnímu pobřeží Ostrova krále Viléma. Tam jsme objevili nejkrásnější malou zátoku, zemí obklopenou, kterou si jen mohlo přáti srdce námořníkovo. Odevšad ji uzavíraly hory a chránily ji od větrů; nic nemohlo býti k našemu účelu ideálnějšího. Rychle jsme si tam uložili Gjøu na kotvy a začali jsme si připravovati stálé ležení.

Brzy byly všechny naše bedny dopraveny na břeh a vybrány. Byla to hlavní součást naší výzbroje – výsledek všestranného uvažování; byly vyrobeny z prken stejně dlouhých a širokých, nařezaných z dříví pečlivě vybraného a sbitých měděnými hřebíky. Měď tehdy nebyla ještě tak drahá jako nyní, nicméně věc byla velmi nákladná. Šlo totiž o to, že naše bedny nesměly býti magnetické, aby se jich mohlo užíti ke stavbě našich observatoří; železné hřebíky byly by odváděly magnetickou střelku.

Zapomněl jsem se zmíniti, že jsme si pro vědecká pozorování objednali z Německa úplný výběr nejmodernějších a nejpřesnějších přístrojů. Tyto přístroje byly hnány hodinovým strojem a samy zapisovaly. Slabý světelný paprsek, vzápětí se objevující se sebeslabšími záchvěvy přístrojových jehel, osvětloval dlouhý, rozvinující se pásek filmový. Musily tedy naše pozorovací stanice být nejen nemagnetické, nýbrž také úplně temné. Bylo tedy třeba stavěti je obezřele a důvtipně, ale všecko se nám podařilo skvěle.

Přivezli jsme s sebou dokonce mramorové destičky, abychom na ně mohli namontovat své přístroje docela přesně. Za podstavec měl jim býti skalnatý základ observatoře a zvenčí byly okolo ní vedeny stoky, aby se za letního tání voda rychleji odváděla, základu nepodrývala, a tak nerušila polohy přístrojů a neměnila jí.

Založivše si observatoř a postavivše přístroje, dali jsme se do stavby obydlí pro psy. Když byla všecka práce hotova, věru bychom ani v civilizované krajině nebyli mohli býti ubytováni pohodlněji. Náš dům byl teplý a spolehlivě chránil před nepohodou, i měli jsme všecko pohodlí, kterého jsme potřebovali.

Další starost byla zásobit se čerstvým masem. Rozešli jsme se po dvou lovit soby a brzy jsme měli pohromadě asi sto kusů.

Jednoho dne jsem stál s dvěma druhy na zadní palubě, vtom jeden z nich vykřikl: „Tamhle je sob!“ a ukázal na malý černý předmět, který se na pahorku odrážel od oblohy. Třetí z nás, maje nejbystřejší oči, zahleděl se napjatě udaným směrem a potom flegmaticky odpověděl: „Ten sob chodí na dvou nohou.“ Důkladnější prohlídka skutečně dokázala, že to není sob, nýbrž Eskymák. Brzy se k prvnímu dvounohému sobu přidružilo několik dalších, až se na obzoru tmělo pět eskymáckých postav. Táhli semknuti na nás. Poslal jsem oba námořníky pro pušky a potom jsme jim všichni tři vyšli vstříc, já v čele, za mnou má armádička o dvou mužích. Když se Eskymáci přiblížili, viděli jsme, že jsou vyzbrojeni luky a šípy.

Situace začala být nepříjemná. Nemohli jsme věděti, mají-li úmysly přátelské či nepřátelské; zřejmě však byli vyzbrojeni do boje. Nemohli jsme však učiniti nic jiného než setkati se s nimi tváří v tvář. Obě strany se přiblížily asi na patnáct kroků a zastavily se. Obrátil jsem se čelem vzad a rozkázal jsem svému vojsku okázale složit zbraň! Potom jsem se zase obrátil k Eskymákům. Jejich vůdce vida, že se chováme mírumilovně, napodobil nás; i on se otočil k svým průvodcům a dal jim jakýsi rozkaz. Poslechli ho a odhodili luky i šípy. Beze zbraně vykročil jsem sám dále; také eskymácký vůdce sám popostoupil.

Je zvláštní, jak dobře se dva neznámí lidé domluví, ačkoli neznají jediného slova společné řeči a ačkoli je jejich životní zkušenost zcela rozdílná. Hra obličeje, kývání hlavou a vrtění hlavou, pohyby rukou a zvuky mohou jim zprostředkovati vzájemné dorozumění s úžasnou přesností. Tak se mi brzy podařilo přesvědčiti eskymáckého vůdce, že bych chtěl býti jeho přítelem, a on mi vyjádřil také takové přání. Zanedlouho jsme už spolu hovořili jako dva staří známí a pozval jsem je k nám na loď.

Byla to asi chvíle mocného vzrušení v životě oněch nebohých divochů, okamžik vskutku rozčilující; nikdo z nich dosud bělocha neviděl, a přece hrajeme my běloši v jejich národním podání významnou úlohu. Před dvaasedmdesáti roky se jejich předkové skoro na témž místě potkali se sirem Jakubem Clarkem Rossem. Zjevení oněch Angličanů vzbudilo v nich úžas a hrůzu a jejich výzbroj pokládali za kouzelné nástroje. Eskymákům, kteří nikdy předtím neviděli nástroje nebo zbraně z kovu, ba neměli ani nejmenšího dřevěného předmětu (v onom kraji není dříví připlaveného), jistě se asi nože, sekery, pušky a saně bílých mužů zdály hotovým zázrakem. Po krátkém pobytu odplul zase sir Jakub a jeho lidé na moře a od té doby neměli už oni Eskymáci spatřiti žádných jiných bělochů, avšak zázrak nenadálého zjevení bohorovných bílých mužů arci poskytoval za večerů jejich dětem do třetího i čtvrtého pokolení nevyčerpatelných námětů k vypravování. Proto jsme tedy snadno u svých hostů vzbudili tím hlubší a mocnější dojem, protože se jim jistě zdálo, jako by se pro ně opakoval stejný zázrak, jako byl ten zázrak, který kdysi před lety zažili již jejich předkové.

Na lodi jsme je přivítali, ukázali jsme jim poklady své výzbroje a vůbec jsme je co nejvíce vyznamenávali. Tázali se, zda by se mohli s veškerým lidem usaditi v blízkosti našeho stanoviště. Svolili jsme a zanedlouho stálo padesát eskymáckých chatrčí okolo našeho tábora, v nichž bylo ubytováno asi dvě stě mužů, žen a dětí.

To byla jistě příležitost, aby se srdce antropologa a národopisného badatele prudčeji rozbušilo. Právě na tuto šťastnou náhodu jsme se těšili, když jsme se vyzbrojovali na výpravu, a vzali jsme s sebou tedy také mnoho věcí na výměnu. – Chystal jsem se zaříditi si úplnou sbírku výstavních předmětů, v které by byla zachycena každá doba z eskymáckého života. Brzy jsem měl několik takových úplných sbírek, chovaných nyní v norských muzeích. Opatřil jsem si ukázky doslova všeho, co tito Eskymáci měli, oděv obou pohlaví pro staré i mladé, právě tak jako vzorné kusy všeho jejich nářadí a náčiní k vaření, k lovu a k jízdě na saních. Zakládaje tyto sbírky dělal jsem často úžasné obchody; např. jsem za prázdnou plechovku od konzervy dostal dvě úplné garnitury ženského oděvu. Nadmíru vzácná a podivuhodná se mi zdála jejich umělecká záliba a obratnost, kterou projevili ve výrobě onoho oděvu. Eskymácké ženy umějí výborně oddělovati bílé a černé kusy ze sobích kožišin, přistřihují je do krásných pruhů a sestavují z nich roztomilé vzorky. Také jejich práce z perel, vyrobených ze zubů a z kousků sušených kostí sobích, dokazují jejich vkus a zručnost.

Můžete si pomysliti, s jakým zájmem jsem si prohlížel věci, kterých tento lid užívá. Obratnost, kterou osvědčovali natahujíce a zkrucujíce kosti právě zabitého zvířete, dokud jsou ještě čerstvé, aby nabyly potřebné délky a tvaru, z nichž potom vyrábějí hroty k oštěpům, jehly k šití a jiné potřebné věci, zdála se mi skvělým příkladem lidské vynalézavosti.

Jiný obchod byla výměna těžké ocelové jehly za tři překrásné bílé liščí kožišiny, nejkrásnější, jaké jsem kdy na všech svých polárních cestách viděl. Snad se zdá, že některé naše obchody nebyly ani dost poctivé, ale tomu naprosto tak nebylo. Eskymáci vyměňovali jen přebytečné věci za předměty z našich zásob, které pro ně měly tutéž cenu jako zboží, které dávali. Lovecký nůž z jemné švédské ocele může pro Eskymáka snadno míti tutéž cenu jako tucet nádherných kožišin, kterých prozatím nemůže užíti a které si snadno může zase opatřiti.

Takto dostali Eskymáci za ty dva roky, které jsme v táboře strávili, všechno, co jsme měli a čeho mohli potřebovati, a my jsme za to získali úplnou sbírku jejich výrobků. Byl to vzorný příklad dobrého obchodu, který oběma stranám prospěl.

Když se Eskymáci okolo nás usadili, octl jsem se v té situaci, kterou si musí vyřídit každý vůdce polární výpravy, když jeho podnik svede bělochy a domorodce v pustině dohromady. V každém bělochovi vidí domorodci bytost bohu podobnou. Jeho tajemné, smrtící zbraně, prostředky, kterými může každou chvíli rozdělat oheň a světlo, bohatá výzbroj a rozmanitost potravin dodávají bělochovi u těchto prostých duchů rázu bytosti božského původu. Tato pověrečná hrůza je badateli nejjistější ochranou. Dokud trvá, může, jak je viděti na mém příkladu, jeden vůdce jen se šesti druhy bezpečně žíti mezi dvěma sty Eskymáků.

Běloch může dokonce být na divochy krutý, a přece si zachová svou božskou moc, neboť podle jejich přesvědčení je i nemilosrdnost přívlastek boží. Jedna věc však je naprosto jistě způsobilá, aby rázem úplně zničila tuto božskou povznešenost bělochovu: povolí-li běloch svým pudům a zaplete-li se s ženskými členy divokého národa, v tu chvíli sklesne na stupeň obyčejného smrtelníka a sám se vydá v jejich ruce. Proto jsem hned na počátku promluvil k svým druhům vážné slovo a důtklivě jsem je napomenul, aby se takovým pokušením nikdy nepoddávali.

Když jsme odjížděli, přenechali jsme Eskymákům leccos, čeho jsme už nepotřebovali. Nejvzácnější dar jim bylo dříví, z něhož byl vystavěn náš dům a observatoř. Sami neměli ani kouska dříví a tento dar opatřil jim bohatou zásobu stavebního dříví na sáně, násady k oštěpům a na jiné vzácné věci.

Vědecké záznamy, které jsme si vezli s sebou domů, byly nesmírně bohaté. Naše magnetická pozorování byla tak obšírná a tak úplná, že učenci, kterým jsme je po návratu r. 1906 odevzdali, potřebovali skoro dvaceti let, aby je zpracovali, a mohli teprve r. 1926 ukončiti své výpočty, založené na našich záznamech. Do té doby nebylo ještě vědě odevzdáno nic tak dokonalého, ani zdaleka tak dokonalého o zjevech okolo severního magnetického pólu.

Ale zbytek cesty Severozápadním průlivem ležel ještě před námi! Opustili jsme tábor 13. srpna 1905 a pluli jsme úžinou Simpsonovou. Veliký díl tohoto pobřeží byl už zpracován dřívějšími objeviteli, kteří sem pronikli po pevnině od Hudsonova zálivu, ale dosud žádná loď před námi neproplula těmito vodami a nezměřila jejich „bezedných“ hloubek, neboť o „hloubce“ nebylo vlastně ani dobře možno mluviti. Být tomu tak, bylo by nám bývalo lépe. Vždyť se každou chvíli zdálo, že nás mělké, klikaté vodní dráhy zcela jistě zničí. Po tři týdny jsme den co den – nejdelší tři týdny mého života – pomalu lezli kupředu, zkoumali jsme olovnicí hloubku a pokoušeli jsme se brzy tam a brzy jinde najíti nějaký kanál, který by nás dovedl do známých vod na západě. Jednou, bylo to na Simpsonově cestě, dělil náš kýl od mořského dna zrovna jen ještě jeden palec vody!

Za tohoto namáhání a napjatého očekávání nemohl jsem ani jísti, ani spáti. Každé sousto mi vázlo v hrdle, když jsem je chtěl polknouti. V pevném odhodlání předvídati každé nebezpečí a vyvarovati se každého neštěstí, byly nervy všech napjaty, div nepraskly. Musí se to podařit!

„Plachta! Plachta!“

Podařilo se to! Jak nádherné se nám zdály vzdálené obrysy velrybářské lodi na západě se vynořivší! To znamenalo slavný konec dlouholetých nadějí, mnohaleté těžké práce, neboť ona loď přijela ze San Franciska, projela úžinou Beringovou a plula podél severního pobřeží Aljašky – a kde bylo dosti místa pro její hluboké lodní břicho, musilo býti místo také pro nás. Pominuly tedy všecky pochybnosti, zda se nám podaří proplouti Severozápadním průlivem. Vítězství bylo naše!

Nervové napětí bylo naráz totam. A hned se mi také zároveň vrátila chuť k jídlu; měl jsem nyní opravdu hlad jako vlk. Na lanech viselo sobí maso. Vyšplhal jsem se s nožem v ruce do lanoví. Divoce jsem rval kus po kuse syrového masa a polykal jsem je jako vyhladovělé zvíře tak dlouho, až jsem dále nemohl. Hlad žádal potravy, ale žaludek této barbarské hostiny nesnesl. Musil jsem „krmit rybičky“. Ale hlad se neutišil, podruhé jsem se najedl syrového, napolo zmrzlého masa. Tentokráte se už žaludek nebránil a brzy se mne zmocnil pocit tak blaženého klidu, který jsem za posledních tří strašlivých týdnů vůbec neznal. Tyto tři týdny zanechaly na mém obličeji takové stopy, že mně odhadovali věk od devětapadesáti do pětasedmdesáti, a přece mně tehdy bylo teprve třiatřicet!

Velrybářská loď byl Charles Hansson ze San Franciska a den, kdy jsme ji spatřili, byl 26. srpen 1905.

Navštívivše kapitána velrybářské lodi jeli jsme cestou Beringovou dále, abychom plavbu dokončili. Netušili jsme, že bude třeba celého dalšího roku, abychom tento zbytek cesty urazili. Led byl silnější a silnější, kdežto my jsme jen velmi pomaloučku lezli kupředu, takže jsme za týden dne 2. září v okolí King Pointu na severním pobřeží Kanady nepohnutě uvázli.

Brzy nám bylo zřejmé, že tam musíme přezimovati. Polární noc se snášela a led nám nyní nadobro odňal volnost pohybu. Vybrali jsme si tedy nejlepší místo, které jsme mohli najíti, a to za pevnou ledovou krou, připevnili jsme loď lany a připravovali jsme se na třetí zimu na severu. Brzy jsme měli všecko útulně seřízeno. Postupovali jsme tak pomaloučku, že jsme byli jen několik málo mil vzdáleni od velrybářů, kteří leželi přes zimu zamrzlí u ostrova Herschelova. O společnost tedy nouze nebyla. Ale z leckterých poznámek, které jsme tu a tam zaslechli, bylo nám velmi brzy docela jasné, že nejsme právě nejvítanějšími sousedy. Jeden z kapitánů dokonce zabručel, že prý nejsme než „sedm hladových chřtánů“. Ale ještě před koncem zimy uznal on i ostatní páni, že jsme lépe zásobeni než oni všichni. Nikdy jsme se jich o potraviny neprosili, zato jsme jim za zimu dokonce vypomohli dvěma tunami pšeničné mouky, neboť jim došla.

U King Pointu ležela velrybářská loď Bonanza, bylať v létě ledem zahnána k zemi. S kapitánem této lodi jsem zažil dobrodružství, o kterém vám nyní povím. Kapitánovi na tom velmi záleželo, aby se do San Franciska vrátil po pevnině; chtěl si tam vyzbrojit druhou loď, s níž se chtěl ještě v nejbližším létě dostati na sever, sice by velrybolov byl propásl na celý rok.

Já jsem zase hořel touhou dostati se do některé telegrafní stanice, abych odtamtud mohl do celého světa rozeslati zprávu o našem úspěchu, o proplutí Severozápadním průlivem. Ale nejbližší telegrafní stanice byla vzdálena 500 mil a kromě toho ležela za horským hřbetem vysokým 9 000 stop, který bychom byli musili v roční době krátkých dní přejíti. Byli jsme však oba svým předsevzetím tak posedlí, že jsme se přece odhodlali vyraziti.

Cesty samé jsem se nebál, obával jsem se však podniknouti ji právě s kapitánem Moggem z Bonanzy. Především on měl peníze, já ne, jemu by tedy připadlo býti našeho malého podniku vůdcem. A jak věci byly, nepochyboval jsem, že on je v takových výpravách méně zkušený než já. Kromě toho byl kapitán Mogg malý a tlustý, že nebylo možné, aby si sám táhl sáně, nýbrž byl by jistě musil býti tažen některým spřežením psů.

Mně však byla tato cesta nesmírně důležitá, důležitější, než abych si byl dal ujít takovou příležitost, třeba za zhoršených okolností, jako byly tehdy. Na Gjøi jsem měl několik beden plných krabic pemikanu, ideálního proviantu na dlouhou cestu sněhem, neboť pemikan, obsahující stejnou dávku sušeného masa a tuku, je kondenzovaný způsob správné výživy v studeném podnebí, nejlepší ze všeho, co kdy bylo vynalezeno. Ale můj návrh, vzíti s sebou tyto konzervy jako hlavní potravu, kapitán Mogg zuřivě odmítl; odbyl mě opovržlivě, že prý takové žrádlo není ani pro psa dost dobré. Jeho návrh byl vzíti s sebou několik pytlů vařených a zmrzlých fazolí; chtěj nechtěj, musil jsem jej přijmouti. I když nedbáme toho, že fazole zaberou mnoho místa, jejich výživnost však že je mnohem skrovnější, i nejméně zkušený obyvatel mírného pásma uzná jistě, co zbytečné vody jsme měli s těmi fazolemi namáhavě táhnouti sněhem na míle a míle daleko. Ale nedalo se nic měniti, a tak jsme 24. října 1905 od ostrova Herschelova vyrazili.

Měli jsme dvoje sáně a dvanáct psů, majetek to našeho eskymáckého vůdce Jima. Jeho žena Kappa byla v naší výpravičce čtvrtá.

Cesta nás vedla proti proudu řeky při ostrově Herschelově přes horu vysokou 9 000 stop a po jejím jižním svahu k řece Yukonu, kde jsme se ve Fort Yukonu dostali do prvního obchodního městečka.

Jim běžel před svým spřežením, aby ohledával sníh, já před druhým. Zpočátku jsem po dlouhém pobytu na Gjøi nebyl tělesně zrovna v nejlepším stavu, ale po několika dnech jsem se pocvičil, i urazili jsme pětadvacet až třicet mil denně ve sněhu bez námahy. Nebyl to výkon chabý, ale skrovná večeře měla u nás své účinky u všech, kromě kapitána Mogga. On se ovšem nedřel, jen si hověl na saních. Pro nás tři ostatní byla však porcička, hrst vařených fazolí, zcela nedostatečná, aby svalům nahradila sílu, vypotřebovanou denní lopotou. S každou mílí jsme byli hladovější a hubenější.

Jima a Kappu jsme nechali ve Fort Yukonu a já s kapitánem Moggem jsme se ubírali podél řeky Yukonu, po proudu; měli jsme jedno spřežení psů a kapitán zase jel na saních jako dříve, já jsem ho táhl. Od tohoto místa byla naše cesta už úplně bez nebezpečí, neboť tam byly útulky na půl denního pochodu od sebe vzdálené a zmrzlá řeka nám spolehlivě ukazovala cestu. Ale kapitán Mogg se nemohl dočkati, abychom se už co nejdříve dostali do obydlených krajů, proto žádal, abychom nedělali žádných poledních přestávek, nýbrž abychom táhli nepřetržitě od snídaně do večeře a bez odpočinku. Vzepřel jsem se tomu rozhodně a vysvětloval jsem mu, oč nepoměrně větší je mé namáhání než jeho a oč naléhavěji je tedy mně třeba potravy než jemu. Kapitán zlostně odmítl mou námitku a upozornil mě, že velitelem naší výpravy je on a kromě toho, na čemž prý ještě více záleží, má také peníze, aby jimi svým rozkazům dodal potřebného důrazu. Neřekl jsem na to nic, ale myslil jsem si své. Následujícího jitra jsme za jasného slunečního světla vyjeli z útulku a klusali hlubokým sněhem. Kráčel jsem napřed a přesně uprostřed mezi útulkem, který jsme ráno opustili, a útulkem, ke kterému jsme o polednách měli doraziti, zastavil jsem psy a prohlásil jsem kapitánu Moggovi, že odtud už může cestovati sám, já že se pěšky vrátím do útulku, z něhož jsme dnes vyšli. Spřežení psů, sáně a všecky zásoby že ovšem patří jemu, a že mu je tedy odevzdávám.

Nebylo důvodu, proč by nyní nebyl mohl cestovati dále sám.

Kapitán na to nebyl připraven a smrtelně se polekal. Žalostně se roznaříkal, že prý ho vydávám jisté smrti v pustině, neboť prý vůbec neumí zacházeti se psy a pro svou tělesnou soustavu prý ani nemůže jíti pěšky, nehledě k tomu, že prý nemá pražádné zkušenosti na cestách těmito krajinami. „To je všecko svatá pravda,“ odpověděl jsem, „ale je to vaše věc. Já musím denně jísti třikrát, mám-li vystačiti, a všechna tři jídla musí býti přiměřena mé potřebě tělesné. Nezaručíte-li se mně, že se budu moci pořádně najísti, nepůjdu už ani krok dále.“

Kapitán Mogg si pospíšil, aby mě ujistil, že dostanu, čeho žádám, neboť se bál, že bych si i tuto svou podmínku mohl ještě rozmysliti a nechati ho na holičkách. Teprve když jsem měl jeho slavnostní ujištění, že mně dá třikrát denně pořádně najíst, táhli jsme dále. Pátého prosince 1905 jsme došli do Fort Egbertu. Pamatuji se, že teploměr ukazoval 60 °F pod nulou. Fort Egbert byla nejsevernější vojenská stanice Spojených států a konečná stanice vojenské telegrafní linky. Byl jsem od pevnostního velitele přijat a přivítán s nejlichotivějším nadšením, zahrnut blahopřáním k úspěchu a naléhavě žádán, abych u něho zůstal na dlouho jako host. Tomu jsem nemohl vyhověti, s vděčností přijal jsem však jeho nabídku, že mi pošle mé telegramy. Sestavil jsem si asi tisíc slov, která byla hned svěřena drátu. Naneštěstí však rozmarná náhoda tomu chtěla, že právě tehdy mráz kdesi zpřetrhal dráty; celý týden trvalo, než linka mohla býti spravena a než jsem dostal potvrzení, že se má zpráva již rozletěla širým světem. Dostával jsem potom arci plno blahopřejných telegramů a vyměnil jsem si také obchodní zprávy a příkazy s bratrem, jenž v Oslo zatím spravoval mé věci.

Ten týden, který jsem čekal na odpověď, a několik druhých týdnů, věnovaných mému zotavení, byl jsem hostem Franka N. Smithe, vedoucího obchodu Aljašské obchodní společnosti, jemuž za jeho laskavost nepřestanu být vděčen.

V únoru r. 1906 jsem opustil Fort Egbert a vracel jsem se řadou obchodních stanic k Jimovi a Kappě, s nimiž jsem se potom připravoval na návrat ke Gjøi. Tentokráte jsme se zásobili rozumněji a vydatněji, takže naší trojici, zvyklé cestovati na dalekém severu, byl tento návrat jen jakoby pěkný výlet do kraje.

Jednou ráno, brzy poté, co jsme došli severního toku Dikobrazí řeky, zavýskl Jim překvapením a ukazoval do dálky před nás. Jeho bystré oči objevily jakýsi černý bod pohybující se po sněhu. Brzy jsem i já byl s to, abych jej rozpoznal. Za hodinu jsme došli k osamělému muži se začouzeným obličejem, který, nejsa ani psem provázen, sám si táhl své sáňky. Byl to pošťák Darrell, nesl poštu od ústí Mackenzie do obchodních stanic za horami. Nechtěl jsem svým očím věřiti. Zde byl muž, který sta mil jsa vzdálen od lidských obydlí, nemaje ani živé duše, která by mu v nemoci nebo po nehodě pomáhala, cupe si spokojeně drsnou pouští této končiny a přemáhá polární zimu, a snad na to své hrdinství vůbec ani nemyslí!

Užasl jsem nad tímto statečným a stále dobromyslným Skotem. Brzy jsme se úplně spřátelili a on mi potom odtamtud posílal mnoho listů; v posledním mne prosil, aby se směl účastniti výpravy k jižnímu pólu, kterou jsem právě chystal. Velmi by mě bylo těšilo míti jej s sebou jako průvodce a jistě by byl také s námi šel, kdyby nám byl osud náš výpočet nezmátl. Darrell zmizel kdesi v krajině u ústí Mackenzie a už o něm nikdy nikdo neslyšel. Nemohu při této příležitosti nevzpomenouti s obdivem onoho skvělého muže z polární končiny, jednoho z nejznamenitějších, které mi osud přivedl do cesty.

Ostatně však minula naše zpáteční cesta na Herschelův ostrov bez dalších příhod. V červenci led roztál i dostali jsme se bez větších nesnází k mysu Barrowovu.

Odtamtud jsme pluli úžinou Beringovou a podél pobřeží do San Franciska, kamž jsme dorazili v říjnu. Svou Gjøu jsem daroval městu jako historickou památku na naše vítězství nad Severozápadním průlivem. Dodnes stojí v sadě u Zlaté brány v kolně, která byla pro ni postavena, a tam si ji zvědavci mohou prohlédnouti.

Nechci tuto kapitolu ukončiti, aniž bych napřed uvedl krátký přehled starších pokusů o dobytí Severozápadního průlivu. Než jsem se vydal na svou dobrodružnou plavbu, mohl jsem si již r. 1899 (byla to obzvláště šťastná náhoda) od kteréhosi staršího pána v Grimsby v Anglii koupiti celou knihovnu spisů o cestě Severozápadním průlivem. Odtamtud jsem se důkladně poučil o veškeré literatuře pojednávající o tomto podniku, než jsem učinil svůj úspěšný výpad. Pohled na mapu krajin okolo Severního pólu svádí k domněnce, že je tam plno splavných cest po moři, jež odděluje ostrovní bludiště od severoamerického pobřeží. Na pohled by se zdálo, že nejpřirozenější cesta musí vésti západně od severního cípu ostrova Boothia Felix, skoro přímo na západ, neboť tam mapa ukazuje skoro samou volnou vodu. A vskutku, právě touto cestou se také většina dřívějších badatelů dávala, aby se marně pokoušela. Já jsem však naproti tomu při svém úspěšném, třeba odvážném podniku nejprve plul podél západního pobřeží Boothia Felix k jihu, až k jižnímu cípu ostrova Krále Viléma, a teprve potom jsem se dal na západ, drže se stále těsně pobřeží. Za svůj úspěch vděčím z velké části onomu starému pánovi z Grimsby, neboť v jedné z jeho knih jsem našel zprávu od admirála sira Leopolda McClintocka, který hledal sira Johna Franklina, a tam jsem četl předpověď, že je třeba správnou cestu hledati poněkud jižněji, než volili dosavadní badatelé. Této předpovědi musím hlavně děkovati, že jsem si vybral právě tento směr.

Mnohé z dřívějších pokusů o dobytí Severozápadního průlivu byly konány výpravami, které vyslala anglická vláda k záchraně sira Johna Franklina. Ten se ze své poslední výpravy už nevrátil; zahynul hladem on i jeho druhové, a to kupodivu právě na tom místě, kde jsme my sami zrovna měli nadbytek zvěře na zemi a ryb ve vodě.

O několik let dříve vypsala anglická vláda odměnu 100 000 dolarů prvnímu objeviteli průlivu. Tato odměna byla rozdělena dr. Johnu Raemu ze společnosti Hudson Bay Company a admirálu siru Robertu Le Messurier McClureovi. Má úspěšná cesta s Gjøou bylo první proplutí celého Severozápadního průlivu a je až do dnešního dne (1927) jediné. Pro nesčíslné nesnáze a nebezpečí je také asi sotva pravděpodobno, že by se v budoucnosti ještě někdo vážně obíral myšlenkou na takovou cestu.

Anglická vláda přiřkla svou odměnu dr. Johnu Raemu a admirálu siru Robertu McClureovi, odůvodnivši své rozhodnutí takto:

Sir Robert hleděl proplouti od západu a pronikl až do zátoky Milosti na zemi Banksově. Tam musil svou loď opustiti a byl posléze i s družinou zachráněn pomocnou výpravou, která se od východu dostala k zemi Banksově a dopravila jej do obydlené krajiny.

Dr. John Rae byl úředník společnosti Hudson Bay Company. Nikdy se nepokoušel proplouti Severozápadním průlivem, ale jako vůdce několika pozemních výprav na severní pobřeží Kanady vypracoval velmi cenné mapy a přinesl první jisté důkazy o osudu výpravy Franklinovy.[1]

Je zbytečno upozorňovati, že si sice tito zdatní muži plnou měrou zasloužili své odměny za namáhání a úspěchy, že však cesta Gjøy je přece jen první a dosud jediné proplutí Severozápadním průlivem – je a také zůstane.

Uskutečniv tedy první své ctižádostivé záměry, začal jsem se rozhlížeti po jiných končinách světa, kterých bych ještě mohl dobýti. Léta 1906 a 1907 strávil jsem na cestách, přednášeje po Evropě a ve Spojených státech, a vrátil jsem se do Norska s tolika penězi, že jsem mohl uspokojiti všechny své věřitele, i ty, kteří by mně málem byli zmařili mou cestu, a měl jsem zase volno kouti nové záměry.

1. 1 Na začátku září přineslo České slovo tuto zprávu: Kanadský badatel major Burwash, jenž se právě vrátil z letecké výpravy k severnímu magnetickému pólu, sděluje, že na ostrově Krále Viléma (nad severním polárním kruhem na 70. st. severní šířky) podařilo se mu objeviti dvě tábořiště zmizelé polární expedice Franklinovy. Sir John Franklin je z těch odvážných mužů, kteří se vypravili na probádání neznámých severních krajů a více se nevrátili. Franklin opustil v roce 1845 Anglii se dvěma loďmi, Erebus a Terror, a se 134člennou posádkou na sever. Chtěl hledati tzv. severozápadní průjezd na nejsevernějším území Kanady. Dva měsíce po odplutí z Anglie byla výprava spatřena známým polárním cestovatelem Whalerem. Pak zmizela beze stopy navždy. Major Burwash našel na ostrově Vilémově ve dvou tábořištích řadu dokumentů, které snad umožní vysvětlení osudů nešťastných badatelů zmizevších v polárních končinách před 85 lety. Ve vědeckém světě vzbudila zpráva majora Burwashe pochopitelné vzrušení a zájem, neboť přichází do doby, v níž skoro současně objeveny byly pozůstatky jiné nešťastné polární výpravy Švéda Andréea a jeho druhů. Pozn. překl.

KAPITOLA ČTVRTÁ

K jižnímu pólu

Můj další záměr byl dobýt severního pólu. Byl jsem rozhodnut, že se na svůj vrub odvážím toho, co před několika roky podnikl dr. Nansen; chtěl jsem se dát unášeti polárními proudy přes severní pól a prozkoumati polární moře. Za tím účelem jsem si zajistil proslulou Nansenovu loď Fram, a ač zatím povážlivě zestárla a opotřebovala se, doufal jsem, že je ještě s to, aby odolávala nárazům polárního ledu, a že se jí tedy ještě klidně může svěřiti jedna výprava. Vykonal jsem všecky přípravy, dal jsem Fram opraviti, naložil jsem výzbroj a zásoby a vybral jsem si družinu, v níž dokonce byl i jeden letec. Avšak zrovna když už všecko bylo přichystáno, najednou byl celý svět roznícen zprávou, že admirál Peary dospěl v dubnu 1909 severního pólu! Byla to ovšem strašlivá rána! Chtěl-li jsem si zachovat prestiž objevitele, musil jsem honem dobýti některého jiného vzrušujícího úspěchu. Rozhodl jsem se, že spáchám něco neobyčejného; ohlásil jsem, že jsem stále ještě přesvědčen, že vědecký úspěch cesty ospravedlňuje námahu této cesty, a v srpnu 1910 jsem se svými druhy z Norska odjel.

Podle původního plánu měli jsme se do polárního moře dostat úžinou Beringovou, neboť jsme myslili, že tamtudy teče hlavní proud. Naše cesta z Norska do Beringovy úžiny vedla mimo mys Hornův, ale napřed jsme se zastavili na Madeiře. Tam jsem svému mužstvu oznámil, protože severní pól je už objeven, že jsem se rozhodl objeviti pól jižní. Všichni se mnou nadšeně souhlasili.

Dějiny našeho úspěchu při tomto podniku jsou zevrubně vypsány v mé knize Jižní pól. Také zpráva o výpravě kapitána Scotta je tak obecně známa, že by bylo zbytečné ještě jednou věc zevrubně vypravovati. Stojí však za to přičiniti několik poznámek o příčinách našeho šťastného návratu z tohoto odvážného dobrodružství a o tragické smrti kapitána Scotta a jeho družiny. Rovněž bych se rád na tomto místě také upřímně vypořádal s leckterou nevlídnou kritikou, kterou vzbudil můj zápas s kapitánem Scottem, která se však zakládá na nesprávných, bohužel obecně rozšířených výkladech některých podstatných událostí; a vím, že mne u mnohých lidí nenáležitě připravila o dobré jméno.

Jeden takový výrok např. ujišťuje, že prý jsem si nepoctivý náskok – užívám slova odborně sportovního – před kapitánem Scottem zajistil tím, že prý jsem mu neřekl, že má výprava zamýšlí běžeti s jeho výpravou o závod. Pravda je však docela jiná.

Kapitán Scott znal mé úmysly velmi dokonale, jednak ještě před svým odjezdem z Austrálie, jednak také později, když jsme rozbili svůj tábor v Antarktidě. Když jsem roku 1910 odjížděl z Madeiry, zanechal jsem v zapečetěné obálce kabelogram na kapitána Scotta v Austrálii, který také můj tajemník několik dní po našem odjezdu podle rozkazu odeslal; v něm jsem kapitánu Scottovi nepokrytě vyložil, že se s ním pouštím v zápas o objevení jižního pólu.

Později v zimě (v Antarktidě bylo ovšem léto) přišla do našeho tábora ve Velrybí zátoce – který byl asi 400 mil vzdálen od tábora Scottova – skupina lidí ze Scottovy výpravy a viděla tam všecky naše přípravy. Zimu jsme ovšem oba musili strávit v táboře a čekat na lepší počasí, které by nám umožnilo postupovati k jižnímu pólu.

Těmto mužům jsme poskytli všemožného pohostinství i příležitosti, aby si prohlédli naši výzbroj, a já jsem je dokonce pozval, aby u nás zůstali a užívali poloviny našich psů. Odmítli. Mé zkušenosti z polárních cest mě přesvědčily, že psi jsou jediní možní tahouni v sněhu a v ledu, neboť jsou silní a rychlí, stojí jistě na nohách, jsou inteligentní a jsou ku potřebě v každém terénu, který také člověk může i zdolati. Scott však měl motorové sáně, které ihned dokázaly, že se na sníh ani na led nehodí. Rovněž s sebou měl několik shetlandských koníků – a to konečně zpečetilo jeho osud. Já jsem to hned měl za osudnou chybu a tato chyba, bohužel, byla do veliké míry spoluvinna tragickým koncem Scottovým.

Opakuji tedy, že Scott měl určitou zprávu o mém předsevzetí, než se pustil do svého podniku.

Že jsme si my zřídili tábor, z něhož jsme vyšli, na ledové bariéře, to byl vlastně základ našeho úspěchu, rovněž jako ta věc, že si Scott za tábořiště vybral pevninu na západě, byla hlavní příčina, že se od pólu zdráv vrátit nemohl. Především vzduchové proudy v Antarktidě způsobují, že je počasí na zemi mnohem drsnější než na ledě. Antarktické podnebí, i je-li nejpříznivější, je horší než kdekoli na světě, zejména pro strašlivě divoké bouře, které v tamějších končinách skoro neustále zuří. Síla těchto bouří vymyká se každé představě. Scott zažil několik orkánů tak prudkých, že se skoro ani nemohl udržeti v přímém postoji. Scott a jeho družina byli v svém zimním táboře za těch dlouhých měsíců čekání skoro neustále sužováni špatným počasím, což jednak ubíralo jeho výpravě mysli a odvahy, jednak jim vážně překáželo v přípravách k poslednímu útoku na pól. Avšak náš tábor na ledě měl mnohem příznivější počasí, a vlastně jsme vůbec ani povětřím nijak zvlášť netrpěli. Naše zkušenost, získaná už od dřívějška v budování přístřeší spolehlivě chránícího před nepohodou, jakož i to, že jsme rozluštili problém, jak přes to do takového příbytku zjednati přístup čerstvému vzduchu, zajistila nám velmi pohodlný zimní tábor.

Ledová přehrada – všecka díla o bádání v oblasti jižního pólu o ní zevrubně píší a popisují ji – není ve skutečnosti nic jiného než obrovský ledovec, jehož ohromná hmota se z výšin antarktického pohoří tlačí k moři. Tento ledovec je sta mil široký a asi 100 až 200 stop vysoký. Jako u všech ledovců, také od tohoto se neustále ve spodu odlupují ledové hory; právě proto se myšlenka zříditi stálý tábor na ledové přehradě samé vždycky zavrhovala jako příliš nebezpečná, ač se o ní velmi často uvažovalo.

Pročetl jsem pozorně spisy dřívějších badatelů v krajích jižního pólu a mnoho jsem se o nich napřemýšlel. Srovnávaje ty rozmanité zprávy, zarazil jsem se objeviv, že se Velrybí zátoka, ačkoli její břehy tvoří jen a jen ledové stěny ledovce, od doby, kdy byla poprvé probádána Jamesem Rossem, to jest od r. 1842, v podstatě, pokud jde o její pobřeží, nezměnila. I řekl jsem si: „Jestliže se za osmašedesát let tato část ledovce vskutku nehnula, je na to jen jedno vysvětlení: ledovec na tomto místě jistě leží na pevném kamenném základě některého ostrova.“ Čím více jsem o tomto vysvětlení přemýšlel, tím pevnější vznikalo ve mně přesvědčení, že je správné. Nebál jsem se tedy, že náš zimní tábor nebude trvalý, když jsem se odhodlal rozbíti stálé ležení na vrcholku přehrady ve Velrybí zátoce. Nepotřebuji už ani dodávati, že následující události mé přesvědčení venkoncem potvrdily a ospravedlnily. Měli jsme velmi citlivé přístroje a celé měsíce jsme neustále konali pozorování, ale nezaznamenali jsme na tomto místě ani sebemenšího pohybu v ledu.

Že jsme si za základ svého pokusu dojíti pólu vybrali právě Velrybí zátoku, to nám poskytlo všemožných výhod. Především jsme byli pólu o kus blíže než Scott a cesta, kterou jsme odtamtud měli nastoupiti, byla, jak události dokázaly, výhodnější.

Hlavně však k našemu úspěchu přispělo, že jsme užívali psů. Důvod byl zkrátka tento: naše metoda dobývání pólu byla v tom, že jsme ze stálého tábora podnikali opětované výpady na jih, přičemž jsme si zřizovali na čáře příbytky a skladiště potravin, vzdálené od sebe několik dní cesty; mohli jsme tedy vykonat zpáteční cestu od pólu, aniž bylo třeba, abychom své zásoby tahali s sebou sem a tam. Rozumí se, že tento řetěz skladišť byl založen velmi rychle a v každém skladišti jsme si bezpečně mohli uložiti potřebné minimum zásob pro zpáteční pochod. Počítaje vzdálenost mezi jednotlivými stanicemi a zásoby potravin, které v nich bylo třeba ukládati, mohl jsem váhu, kterou jsme měli táhnouti na cestě tam, zmenšiti ještě tím, že jsem k našim zásobám připočítával také maso pro psy táhnoucí naše potraviny. Povím o tom podrobněji ještě na jiném místě. Také v této věci, a snad více než v lecčems jiném, byla důležitá příčina, že jsme jižního pólu šťastně došli a šťastně se zase vrátili do svého tábora, z něhož jsme vyšli.

Vracejíce se od pólu Scott a jeho druhové nezahynuli proto, že jejich srdce bylo zlomeno lítostí nad tím, že jsme je předešli, nýbrž musili umřít hladem, protože nebyli na zpáteční cestu dostatečně zásobeni potravinami. Rozdíl obou těchto výprav záležel právě přesně v rozdílu užitečnosti psů a užitečnosti jiných dopravních prostředků.

Co bylo dále, je už obecně známá věc. Se čtyřmi průvodci došel jsem v prosinci 1911 jižního pólu, pobyl jsem tam tři dni a prozkoumal jsem okolí tábora v okruhu 10 mil, abych si byl úplně jist, že jsme skutečně vstoupili na pravý pól, kdyby se snad do našich výpočtů byla přece vloudila nějaká chyba. Ve stanu na pólu jsme nechali norskou vlajku a zprávu o svých pozorováních a vrátili jsme se šťastně do tábora, z něhož jsme vyšli. Za měsíc po nás, v lednu r. 1912, došel na jižní pól také Scott a našel tam naše záznamy. Scott s druhy se statečně namáhal, aby se vrátil do svého tábora, avšak než ho mohli dospěti, zahynuli hladem a vysílením.

Nikdo nemůže s hlubším obdivem uznati neohroženost našich statečných anglických soupeřů než právě my, neboť kromě nás nikdo nedovede lépe zvážiti strašlivá nebezpečí takového podniku.

Scott byl i vynikající sportovec, i veliký objevitel; o velmi mnohých z jeho krajanů nemohu se však, bohužel, vysloviti stejně pochvalně. Za války se můžete přesvědčiti, že vojáci nepřátelských vojsk mají velikou úctu k svým ozbrojeným protivníkům, kdežto obyvatelstvo v zemi mimo bojiště myslí, že je povinno posměšnými popěvky dávati najevo svou nenávist k nepřátelům. Tak se také často děje i badatelům, že je jejich soupeři venku zahrnují upřímným obdivem, kdežto ti, kdož zůstali doma, mají za svou povinnost snižovati úspěch objevitele jen proto, že není jejich národnosti. V této souvislosti myslím, že mám právo říci, že Angličané jsou celkem národ, který jen nerad podléhá. Pocítil jsem to za zdolání Severozápadního průlivu a dobytí jižního pólu na své kůži několikrát a na příkladech ukáži, co mám na mysli.

V roce následujícím po mé výpravě k jižnímu pólu přišel syn vynikajícího Nora v Londýně žijícího večer z anglické školy domů a vzrušeně si stěžoval otci, že se tam učí, že jižní pól objevil Scott. Vyšetřování zjistilo, že chlapec mluvil pravdu a že se skutečně také na jiných anglických školách pěstovala praxe opomíjeti úspěch badatele norského.

Ale ještě zřejmější a urážlivější byl případ, jehož původce pravdu lépe znal, a proto tím méně zasluhoval omluvy; stalo se to na hostině, kterou po mé přednášce v Londýně uspořádala na mou počest Královská zeměpisná společnost v Londýně a při níž předsedal čestný předseda lord Curzon of Kedleston. V řeči, kterou měl, promluvil lord Curzon zevrubně o příčině mé přednášky a zejména zdůraznil, jakou důležitost jsem já přiznal psům jakožto spolupracovníkům, kteří mně dopomohli k mému úspěchu. Lord Curzon zakončil svou řeč slovy: „Vybízím vás tedy, abyste těm psům vzdali čest trojnásobným sláva!“ – a vzápětí ještě podtrhl posměšný a ponižující smysl těchto slov, když obrátiv se ke mně s tváří zbytečně konejšivou, ač jsem nijak nereagoval na tuto příliš průhledně zastřenou urážku, mne velmi vážně požádal, abych se zdržel námitek.

Vracejíce se na Framu do Evropy zastavili jsme se poprvé v Buenos Aires. Na tomto místě nesmím opominouti příležitost, abych panu Pedru Christophersenovi, zámožnému Noru, který v hlavním městě Argentiny našel svou druhou vlast, nevyslovil svůj nehynoucí dík. Bez váhání vypomohl penězi, dobrými radami i osobními službami a takto nejednou zachránil výpravu od nemilých nedopatření.

V Evropě jsme byli vítáni s velikými poctami, a to nejen v mé vlasti, nýbrž i v jiných zemích. A na návštěvě ve Spojených státech, kam jsem se brzy poté odebral, byl jsem předmětem nejlichotivější pozornosti. Národní zeměpisná společnost mě poctila velikou zlatou medailí, kterou jsem ve Washingtonu dostal před vybraným shromážděním. Budu tedy do smrti litovati, že mě jakási příhoda za této návštěvy u oné společnosti nějak asi zprotivila, neboť se potom ke mně chovala s překvapující neuctivostí. Pravím „překvapující“, neboť dodnes se mně nepodařilo zjistiti, proč jsem vlastně upadl u ní v nemilost.

Také později chovala se Národní zeměpisná společnost ke mně docela nepochopitelně. Nejtrapnější příhoda se stala na jaře 1926. Konal jsem ve Spojených státech přednášky o zdařilém letu Amundsenově a Ellsworthově s letadly, při kterémž jsem se dostal hluboko do Arktidy, až na 88. stupeň severní šířky. Dostal a přijal jsem pozvání, že budu na své přednáškové cestě mluviti také v Národní zeměpisné společnosti ve Washingtonu. Cesta od tichomořského pobřeží na východ vedla mě městem Kansas, nedaleko státního vězení ve Fort Leavenworthu. Vzpomněl jsem si na své přátelství s dr. Cookem, osvědčené po celé dva nebezpečné roky na polární výpravě s Belgikou, vzpomněl jsem si také, čím jsem mu povinen za jeho dobrotu, za dobré rady, které mně tehdy nezkušenému dával, a shledal jsem, že já, který děkuji za svůj život jemu a jeho vynalézavému bystrovtipu, s nímž nás zachránil z nebezpečí oné výpravy, nemohu pro něj více vykonati, než že učiním krátkou zajížďku k němu do vězení, abych svého někdejšího zachránce v jeho nynějším neštěstí navštívil a potěšil. Kdybych byl nevyhověl svému citu, byl bych se dopustil nejčernějšího nevděku a zbabělosti, hodné zavržení. Nechci dělati soudce nad pozdějším životem dr. Cooka; nesoudil jsem ho ani tehdy. Příčiny, proč byl uvržen do vězení, jsou mně zcela neznámy a ani si nepřeji je znáti nebo se o nich vyslovovati. I kdyby se byl dopustil ještě sprostějšího provinění, než bylo to, pro které byl odsouzen, má vděčnost a má oddanost k němu by se byly nezměnily. Ať spáchal Cook cokoli, ten Cook, který se provinil, není onen dr. Cook – čestnost a dobrota sama, sdružená se srdcem lvím –, kterého jsem já za mladých let poznal. Snad ho přepadla jakási chorobná porucha a změnila jeho povahu, ale za to on nemůže.

Novináři, kteří mě po návštěvě u dr. Cooka vyhledali, pustili do světa zprávu, v níž mně podkládali výrok, že prý Pearyovy důkazy, že došel severního pólu, jsou nedostatečné, ale Cookovy důkazy prý stačí. Vpravdě však jsem se o této věci žádnému žurnalistovi ani nezmínil a výroky mně přičítané jsou holý výmysl. Avšak Národní zeměpisná společnost je přijala za pravé, odmítla mé telegrafické ujištění, že mně bylo velmi špatně rozuměno, a hned také odvolala své pozvání ku přednášce.

Jistě si páni myslili, že věříce novinářským zprávám mají k takovému počínání právo. Nepotřebuji snad říkati, že jsem jejich chování pokládal za nerozvážnou přenáhlenost, a ovšem vím, že byla zaviněna nesprávným výkladem skutečnosti.

Vraťme se tedy k roku 1914. Fram byla ještě na cestě do Norska, ale já už jsem se tam zaměstnával zásobováním a výzbrojí ku pokusu přeletěti pól. Už jsem si také zatím koupil Farmanův dvojplošník, který Fram měla vzíti s sebou, abychom mohli arktická ledová pole prozkoumati ze vzduchu. Bylo to podruhé, že jsem k polárnímu výzkumu užil letadla, a je důležito míti na paměti tuto věc, jakož i rok 1914 se zřetelem k významu, který mělo letadlo a vzducholoď pro mé polární výpravy na severu r. 1925 a 1926. O tom bude obšírně promluveno v některé pozdější kapitole.

Právě mně byl „Farman“ v Oslo dodán, když vypukla světová válka se všemi svými hrůzami. Tato katastrofa udusila ovšem ve veřejnosti všechen zájem o polární výpravy. Daroval jsem tedy svůj dvojplošník norské vládě jako kus obranné výzbroje norské armády.

KAPITOLA PÁTÁ

V ledovém objetí

Za války jsem neměl co dělati, i umínil jsem si, že se po příkladu tolika obyvatel neutrálních států také pokusím nadělat si jmění. Doufal jsem, že seženu dosti, abych si svou novou výpravu mohl vyzbrojiti sám. Jen nemajetný badatel má jakési ponětí o tom, co času stojí a co nervů zpřetrhá taková námaha, sháněti peníze na chystanou výpravu. Srdcelomná zklamání, nekonečné průtahy, ponižování zkrušující jeho hrdost, ba i jeho úctu k sobě, kterým na cestě za penězi je vydán, jsou tragédií života takového objevitele. Myslil jsem si, že jsem konečně našel možnost zbaviti se těchto starostí.

Taková možnost se tehdy vyskytla ve všech neutrálních státech, a nikde ve větší míře než právě v Norsku. Lodi byla jedna z hlavních podmínek pro úspěch spojenců a znamenité norské obchodní loďstvo dalo si své služby výborně zaplatit. Uložil jsem veškeré své skrovné jměníčko do loďstva, a jako tolik jiných, i já jsem měl štěstí. Protože jsem nevydělával z lakotnosti, vzdal jsem se r. 1916, když jsem myslil, že jsem už dost vydělal, dalšího podniku. Měl jsem asi milion švédských korun pohromadě, což tehdy podle kursu bylo asi 250 000 dolarů. Tento peníz musil stačiti na veškerá vydání nové výpravy, kterou jsem chystal napříč Severním ledovým mořem.

Nu, a poněvadž jsem si mohl dovolit něco lepšího, Fram mně už nestačila. Byla stará, na dřevě už byly známky rozkladu a byla by na novou cestu potřebovala důkladné opravy. Ostatně jsem si narýsoval pro své účely loď mnohem způsobilejší a vhodnější. Předložil jsem svůj návrh odbornému konstruktérovi a lodnímu staviteli Kristianu Jensenovi, ten nakreslil plány a prohlásil, že je ochoten loď postaviti. Měla být 120 stop dlouhá a 40 stop široká, nejhlavnější novotou byl však tvar lodního trupu. Měl vypadati jako půl vejce po délce rozříznutého; to jest, trup měl býti pod vodou všecek oblý, aby loď, kdyby se dostala mezi ledové kusy, které by ji dřely jako mlýnské kameny, nenastavovala žádných hran ani ploch, o které by se led mohl zachytávati. Tlak ledu měl ji spíše ještě zdvíhati. V této podobě sdružovala se tedy největší pevnost s nejmenším povrchem.

Stavební dříví, v Norsku prodávané, mi nestačilo, objednal jsem si zvlášť dobré dříví z Holandska. Stálo mě to ovšem hrozné peníze, nejen stavební materiál sám, nýbrž ještě také doprava do Norska. Loď se stavěla v jedné loděnici nedaleko Oslo. Dne 7. července 1917 byla šťastně spuštěna na vodu a na počest naší milované královny pokřtěna byla Maud.

Další můj úkol byl loď vyzbrojiti a zásobiti na cestu. Potraviny jsem si objednal ze Spojených států, slaninu jsem např. koupil od Armoura v Chicagu a ostatní zásoby od firmy Sprague, Warner & Comp., rovněž v Chicagu. Za těchto příprav mě vláda Spojených států pozvala, abych navštívil bojiště ve Francii a v Belgii.

Pozvání mělo nejspíše svou příčinu. V říjnu r. 1917 začali totiž Němci vésti ponorkovou válku zcela nemilosrdně. Neměl jsem tehdy důvodu, a nemám ho ani dnes, abych odsuzoval Němce za to, že svými ponorkami potápěli nepřátelské lodi, a třeba i neutrální lodi, kde byl rozumný důkaz, že taková loď dovážela válečný kontraband. Veškerá naděje Německa ve vítězství byla v tom, aby zabránilo spojencům opatřovati si důležité potřeby válečné po vodě. Zdá se mi tedy, že užívání ponorek k tomuto cíli je zcela oprávněno. Nikdy bych však nemohl jim uznati za právo, aby ponorek k tomuto účelu užívali, jestliže napřed provinilou loď neprohlédli a její cestující, jakož i posádku nedopravili do bezpečí. Když tedy Němci hodili všecku lidskost přes palubu a začali potápěti bezohledně a bez výstrahy, vzplálo i ve mně spravedlivé rozhořčení, které zachvátilo všecko vzdělané lidstvo.

Mé rozhořčení ovšem překypělo, když v prosinci r. 1917 německá ponorka bez výstrahy potopila v Severním moři norskou obchodní loď, do záhuby uvrhla všecko, co živého bylo na palubě, a ještě střílela i na těch několik záchranných člunů, které bylo možno za obecného zmatku spustiti na vodu.

Před válkou mně německý císař sám připíchl jedno z mých německých vyznamenání na prsa vzdávaje čest mému úspěchu na výpravě k jižnímu pólu. Měl jsem však vedle toho ještě jiná německá vyznamenání.

Onoho dne, kdy jsme se v Norsku dověděli o surovém potopení našeho obchodního korábu, byl jsem mocně nutkán, abych projevil své rozhořčení důraznou demonstrací. Mám však v obyčeji ovládati se a tento obyčej mi nedovolil jednati z pouhého popudu. Dal jsem si čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou po svém prvém vzrušení. Když těch čtyřiadvacet hodin uplynulo, svého úmyslu jsem nezměnil. Po dobré úvaze tedy a s důvodným úmyslem odebral jsem se na německé vyslanectví v Oslo. V kapse jsem měl obálku a v ní všecka svá německá vyznamenání a medaile, jakož i dopis. Na vyslanectví jsem byl zaveden k německému vyslanci princi Wiedovi. Vídávali jsme se spolu v společnosti častokrát a náš styk vždy býval srdečný. Wied vyšel mi arci s úsměvem vstříc a podával mi ruku na uvítanou. Já jsem však pro něj úsměvu neměl a jeho ruky jsem nepřijal. Oznámil jsem mu, že přicházím s vážnou věcí, a boje se, abych snad spatra příliš prudce nevyslovil, co cítím, přečetl jsem mu svůj pečlivě sepsaný list. Vyslovil jsem v něm rozhořčení a lítost a prohlásil jsem, že jsem s sebou vzal také svá vyznamenání a medaile, které mně kdysi císař udělil; že si přeji je císařovi vrátit, protože nyní nemají pro mne ceny, ba že se na ten čestný dar nyní dívám s ošklivostí a opovržením.

Vláda Spojených států se asi o té příhodě dověděla, a do jisté míry snad také proto mne došlo zmíněné pozvání. Na toto pozvání jsem v Londýně r. 1918 navštívil admirála Simse a ten mně velikomyslně dopodrobna vyložil, kterými opatřeními chtějí spojenci překonati ponorkovou hrozbu.

Z jara r. 1918 jsem byl ve Spojených státech, přednášeje o svých zkušenostech na frontě, a do Norska jsem se vrátil, když už jen několik týdnů chybělo, aby Maud byla úplně připravena na tu svou dlouhou cestu. Rozhodl jsem se vybrati si nejkratší cestu k polárnímu moři. Můj plán byl tento: z Oslo do Tromsø podél norského pobřeží; odtamtud jsem chtěl vzíti severovýchodní průliv podél severního pobřeží Evropy a Asie, mimo mys Čeljuskinův a okolo Novosibiřských ostrovů, i musil bych přijíti do téhož polárního proudu, který bych byl dostihl, kdybych byl proplul úžinou Beringovou.

Nedlouho před odjezdem Maud z Oslo, na jaře roku 1918, psal mi norský vyslanec v Berlíně, že by bylo dobře, kdybych si k své cestě polárním mořem opatřil povolení německé námořní správy, sice prý by se mi mohlo přihodit, že by třeba některý německý U-Boot mohl Maud potopit. Odpověděl jsem, že nikdy k žádné vládě o nic žebrat nepůjdu.

V této věci mně opět velmi posloužila a prospěla ochota admirála Simse. Zpravil mě, kdy by byla nejvhodnější chvíle pro mou cestu, kdy se totiž všecky podmořské čluny v polárním moři pracující vrátily do své základny, aby se zásobily. Z Tromsø jsme vyjeli 15. července 1918 a mířili jsme podél severního pobřeží Evropy na východ.

Prvních deset dní jsme my všichni na palubě byli nadmíru vzrušeni, neboť jsme věděli, že nejsme bezpečni, dokud nevjedeme do Bílého moře, a že bychom mohli potkati některý ten U-Boot. Z našich obav došlo 25. července k veselé příhodě, když už jsme byli v úžině Yugorově. Na palubě byla jen hlídka, ostatní byli všichni dole. Bouře nenadále se rozpoutavší si vynutila, že bylo třeba na palubě nás všech, aby každý přiložil ruku k dílu.

Objevil jsem se tedy znenadání na schůdkách od kajuty a volal jsem dolů: „Rychle všichni na palubu!“ Za několik vteřin spatřil jsem ohromen, jak se jakási prapodivná tlupa řítí po schůdkách nahoru, neboť někteří plavčíci se objevili jen v nejnutnějším nočním oděvu, někteří si natáhli kusy cizího oděvu obráceně a jeden dokonce přiběhl úplně v civilu s „bouřkou“ na hlavě a kufříkem v ruce. Ohromení mne přešlo a změnilo se ve veselost, když jsem pochopil, že mé nečekané volání bylo pokládáno za signál, jako by nám hrozilo nebezpečí, že nás některý ten U-Boot chce torpédovati. Můj smích a bouřlivé počasí vyvedly tu mládež z omylu a zanedlouho byli už zase všickni na palubě ustrojeni do služby.

Severovýchodní průliv byl arci už dávno před naší výpravou vyřízen a zkušenějším námořníkům nestaví do cesty překážek. První významnější přerušení naší klidné plavby nastalo v moři Karském, ale i to jsme brzy měli za sebou. Dne 1. září jsme dojeli k ostrovu Dicksonovu, kde jsme doplnili zásobu benzinu, a za čtyři dni jsme jeli dále. Devátého září jsme pluli podél mysu Čeljuskinova, pamětihodného leda tím, že je to nejsevernější místo Asie. Narazili jsme na pevný led a dobývali jsme se v úzkém kanálu jen zvolna podél břehu kupředu.

Třináctého září nebylo už možno ledem dále. Bylo tedy třeba poohlédnouti se po vhodném místě na zimu.

Krajina byla pro náš účel nanejvýš nepříznivá. Nikde žádného přístavu zemí obklopeného, takového, kterého nám za plavby průlivem Severozápadním samo štěstí poskytlo, ba nemohli jsme najíti vůbec žádného přístavu. Veškeru naději jsme skládali na jedno jediné místo mezi dvěma drobnými ostrůvky, které by snad mohly do jisté míry mírniti tlak ledu od severu na pobřeží. Snadno bylo dojíti břehu, neboť průliv volné vody vedl přímo za těmito ostrůvky ke břehu; ale ač bylo místečko velmi vábné, přece jsem se obával, aby to nebyla past.

Drželi jsme se na závětrné straně obou ostrůvků a zakotvili jsme na pevném ledě, 200 yardů od břehu. Tento velmi nejistý záliv jsme nazvali záliv Maudin. Ale ač byl první dojem nepříznivý, přece nám ten přístaveček skýtal celý dlouhý rok jisté ochrany.

Když jsme zakotvili, odešli jsme na pevninu zkoumat, je-li pobřeží způsobilé pro naše různé observatoře, pro stáje na dvacet psů atd.; a protože bylo, dali jsme se hned do práce. Pospíšili jsme si, neboť již za tři neděle, totiž 30. září, bylo všecko hotovo a měli jsme zase útulný a pohodlný příbytek na zimu.

Protože však útulnost zimního ležení bývá především rušena řezavými polárními větry, další naše starost byla naházeti lopatami sníh k oběma bokům Maud, až jsme byli obklopeni nahromaděnou závějí, sahající takměř až do výše paluby a příkře spadající na led. Pro pohodlí položili jsme si prkno jako můstek, který spojoval led s palubou Maud nedaleko dvířek kajutních. Po jedné straně můstku bylo lanové zábradlí, za které jsme se při náledí chytali, abychom nespadli.

V naší smečce byla psice, která měla brzy mít rodinu. Byla velmi přítulná a každého rána, jak jsem vyšel z kajuty, přiběhla ke mně a lísala se čekajíc, že se s ní budu mazlit. Brával jsem ji na rámě a snášíval jsem ji po prkénku na led, aby mě provázela na mé ranní procházce; procházíval jsem se denně, abych nevyšel ze cviku. Když jsem ji zase jednou vzal na ramena a chtěl jsem s ní sejíti po můstku, přihnal se pes Jakub, strážce na Maud, a vrazil do mne tak prudce, že jsem uklouzl, spadl po hlavě po příkrém svahu vedle prkna a dopadl jsem na pravou lopatku, na níž spočívalo tedy mé tělo veškerou vahou. Několikrát se mi zablesklo před očima; když jsem se zase vzpamatoval, podařilo se mi posléze se posadit, ale záda mě hrozně bolela. Nepochyboval jsem, že zlomenina je zlá, což se také o tři léta později rentgenovým snímkem potvrdilo. Nakonec jsem se přece jen vyškrabal na palubu a zalezl jsem do své kajuty. Wisting, který se v jedné nemocnici v Oslo naučil poskytovat první pomoci, se činil, seč byl, aby zlomeninu spravil. Bolest byla tak prudká a oteklina tak zlá, že jsme ani jeden, ani druhý nevěděli, zda se to podařilo. Byl jsem tím tak zdrcen, že jsem musil osm dní ležet. Potom mi Wisting dal rámě do pásky a já jsem zase začal pocházeti. Ale zlomyslný osud neměl na tom dosti.

Osmého listopadu ráno jsem přišel na palubu tak časně, že bylo ještě tma, skoro jako v noci. Mlha to chabé šero ještě tlumila. Hlídač Jakub ke mně přiběhl, a když chvíli okolo mne nápadně obskakoval, rozběhl se po prkně dolů a zmizel mi na ledě. Boje se, abych podruhé nespadl, neodvážil jsem se běžeti za ním; sestupoval jsem pomaloučku po můstku a kráčel jsem pak podél lodi dále, dávaje dobrý pozor, abych se vyhnul ledovým a sněhovým balvanům ležícím na cestě. Sotva jsem minutku postál u lodní zádi, zaslechl jsem zvláštní slabý zvuk; napjal jsem sluch, abych lépe slyšel. Ozývalo se to jako slabé šumění větru v lanoví, když vyskočí lehká bríza. Vzápětí se však zvuk zesílil a tu jsem poznal, že je to těžký dech. Pohlédl jsem pronikavě tam, odkud ten zvuk přicházel, a spatřil jsem konečně Jakuba; pádil, co mu nohy stačily, k lodi. Vzápětí za ním jsem objevil obrovské tělo ledního medvěda, který mu byl v patách; to, co jsem zprvu slyšel, bylo supění blížícího se medvěda.

Bylo mi hned jasno, co jest. Byla to medvědice s mládětem. Jakub je vyslídil a mládě napadl. Vztek jeho matky mu však hned poradil, aby se bez meškání klidil na palubu. Situace nebyla úplně bez humoru, ale neměl jsem kdy se bavit, neboť jsem ihned postřehl nebezpečí, jež mně hrozilo. Jak mě medvědice spatřila, posadila se a měřila si mě očima. Udělal jsem to po ní; myslím však, že naše city nebyly stejné. Oba jsme byli od můstku stejně daleko. Co dělat? Byl jsem sám, bez pomoci, jen s jednou paží zdravou, s levou. Nu, neměl jsem na vybranou. Pustil jsem se úprkem k můstku, ale medvědice za mnou. Nastal závod zdravé a vzteklé medvědice s polovičním mrzákem. Ten měl pramálo naděje na vítězství. V tu chvíli, když jsem doběhl můstku a už jsem chtěl pospíchati na loď, srazila mě medvědice k zemi dobře mířenou ranou do zad. Padl jsem na zlomenou paži – obličejem k zemi – a očekával jsem smrt. Avšak má šťastná hvězda ještě nezapadla. Jakuba, který už dávno byl zase na lodi, najednou cosi napadlo, že zase rychle přiběhl, snad proto, aby si pohrál s medvídětem. Při tom musil zrovna běžeti místem, kde si medvědice hrála se mnou. Spatřivši Jakuba, pádícího sem, vyskočila vysoko a věnovala pak pozornost už jen jemu. Já jsem se dlouho nerozmýšlel, vyskočil jsem také a utekl jsem do bezpečí. Nikdy v životě jsem nebyl tak blízek smrti.

Obíral jsem se potom tímto zážitkem znova a znova, pro duševní děje, které prý se ve chvíli svrchovaného nebezpečí dějí v mysli člověka. Slýchával jsem, že člověk, maje jistou smrt před očima, vidí svým duševním zrakem všecky význačné události svého minulého života živě a rychle míjeti před sebou. Má mysl však, když jsem tak bezmocně ležel a očekával smrt, nezaměstnávala se ničím významným. Naopak, ze všech událostí mého života vynořila se mi v duchu jen jedna příhoda z londýnské ulice a tu by v té chvíli jistě bylo prohlásiti za frivolní. Dal jsem si totiž otázku, kolik asi vlásenek by bylo možno v pondělí ráno namést na chodnících Regentstreet v Londýně. Jaký význam má tento bláznivý nápad v nejvážnější životní chvíli, to rozluštit nechávám psychologům; já jsem však opětovně o tom přemýšlel, jak prapodivných reakcí je schopna lidská mysl v nejvyšší nouzi!

Škráby na mých zádech byly docela nepatrné, jen jsem se bál, aby se snad pádem nebylo rámě zlomilo podruhé; naštěstí nebylo tomu tak. Potom jsem se začal sám léčiti dlouhým a bolestným léčením. Zprvu jsem nemohl paži dost vysoko zdvihnouti, abych mohl psáti tužkou. Proto jsem se několikrát za den posadil do židle, vypjal jsem hřbet, levou rukou jsem se chopil pravého zápěstí a veškerou silou své levice nutil jsem pravé rámě pomalu vzhůru; tento bolestný cvik jsem častěji opakoval. Do konce roku mohl jsem již pravicí dosáhnouti obličeje, bylo však ještě třeba několikaměsíční další tvrdé práce, než jsem zase mohl paže úplně spolehlivě užívati.

První možnost poradit se s chirurgem naskytla se mi teprve r. 1921 v Seattlu. Vzal několik rentgenových snímků, studoval je ještě s druhým lékařem a potom mě oba velmi svědomitě prohlíželi. Byli výsledkem hrozně překvapeni. Řekli mi, že podle obrázků je má lopatka v takovém stavu, že by – teoreticky – bylo kterékoli užívání paže naprosto vyloučeno jako zhola nemožné. Patří mně tedy vedle jiných zvláštností také ta zvláštnost, že jsem nemožný, ale závisti hodný chirurgický fenomén.

Brzy poté potkala mě nehoda ještě nebezpečnější. Naše observatoř byla neveliká místnost bez oken, kam byl jen velmi skrovný přístup vzduchu. Osvětlována a vytápěna byla švédskou lampou, u níž se petrolej ruční pumpou měnil v plyn. Tento plyn, hned jak vznikl, se spaloval a dával pěkné a teplé žluté světlo. Užíval jsem této lampy na všech svých výpravách a pokládám ji na polárních cestách přímo za ideální.

Jednou jsem přišel do observatoře pozorovati. Za chvilku jsem se cítil poněkud ospalý; rovněž jsem cítil, že mi srdce nepřirozeně tepe. Zprvu jsem si to uvědomil jen nejasně, jakož si právě malé změny okolí ani dobře neuvědomujeme, jsme-li zabráni prací. Teprve za chvíli jsem si všiml, co se se mnou děje, a když jsem zcela pochopil nebezpečí, byl jsem už skoro bez sebe. Naštěstí se mi však přece podařilo dovléci se ke dveřím a dostati se na čerstvý vzduch.

Dodnes mi není zcela jasné, co se vlastně tehdy stalo, zda snad plamen jen spotřeboval všechen kyslík ze vzduchu, nebo zda byla při zplynování jakási chyba, že z lampy vycházel jedovatý kouř. Buď jak buď, mé tělo bylo jistě nadobro otráveno a srdce vážně ohroženo. Několik dní uplynulo, než se mi srdce uklidnilo, a měsíce uplynuly, než jsem mohl konati namáhavou práci, abych při ní necítil srdce, a léta, než jsem se nadobro zotavil. Ještě r. 1922 mi lékaři radili, abych se vzdal výzkumných cest, chci-li dále žíti. Přes tuto radu jsem zůstal u řemesla a dnes, kdy je mi pětapadesát, hned bych se s každým vsadil, že bych se beze všeho mohl měřiti s leckterým pětadvacetiletým mladíkem.

Tato příhoda se stala o Novém roce, a v únoru jsem byl ještě tak sláb, že jsem se takřka na smrt unavil, než jsem vystoupil na pahorek asi 50 stop vysoký nedaleko Maud, abych pozdravil návrat slunce.

Ač bylo jaro, leželi jsme pořád ještě zaklíněni v ledu, který proti všemu očekávání nechtěl puknouti. Přišlo léto a my jsme byli ještě sevřeni za oběma ostrůvky. Z druhé strany byla volná voda, ale jak se tam dostat pobřežním ledem, asi 1 000 yardů širokým? Vzpomněl jsem si, jak si pomohl dr. Cook na výpravě s Belgikou, a dal jsem navrtati padesát děr do ledu v přímé čáře k volné vodě; každou díru jsme nabili trhací látkou a náboje jsme spojili drátem elektrického vedení. Rmoutilo nás, když se nám zdálo, že se vlastně nic nestalo. Přesto jsem nepochyboval, že výbuch jistě led roztrhal, ačkoli jsme neviděli trhlin. Z plaveckých knih jsem vyčetl, že záplavu je třeba čekati k večeru 12. září. Myslil jsem, že rozbouřené moře toho dne zdvihne ledy tak vysoko, že se neviditelné trhliny rozšíří a zdánlivě celistvé ledové plochy že se rozpukají v kusy.

Nikdy nezapomenu oné noci 12. září! Viděl jsem jedno z nejkrásnějších podívání, která jsem na cestách v polární krajině kdy zažil. Nebe bylo úplně čisté a v stříbrném měsíčním světle leskla se veškerá zasněžená pláň v třpytivé nádheře. Na mnoha místech bylo viděti ledové medvědy, toulající se po ledě. Vedle měsíce svítila i skvostná severní záře.

Uneseni jsouce tak krásnou nocí, stáli jsme na palubě, ale naše nervy byly navýsost napjaty, neboť nebylo jisté, jak dopadnou naše naděje. Konečně se přece po čáře vyznačené otvory od trhacích látek ozvalo praskání, brzy se objevily veliké pukliny a pevná ledová hmota se rozpadávala v kusy. Bez meškání jsme co nejrychleji projeli do otevřeného moře.

Když jsme opustili toto zimní ležení, stalo se neštěstí, jediné neštěstí, které mě na všech mých polárních výpravách potkalo. Maud vyplula s posádkou desíti Norů. Jeden z nich neustále trpěl prudkým bolením hlavy a rozhodl se, že se vrátí domů. Nebylo to nic nepřirozeného, neboť jsme byli na cestě už rok a dosud jsme ještě ani nedospěli místa, které vlastně mělo teprve být východiskem naší výpravy. Měli jsme ještě uraziti několik set mil na východ, než jsme se mohli octnouti v tom severním proudu, který, jak jsme doufali, nás zanese k pólu.

Dal jsem mu tedy bez váhání dovolenou a ani jsem nic nenamítal, když se druhý nabídl, že ho doprovodí. Byl jsem tomu dokonce velmi rád, že mohu domů poslati poštu. Cesta, kterou měli podstoupiti, zdála se jim i nám pouhou hračkou – pro tak zkušené seveřany, jako byli oni. Byla to jízda přes 500 mil v sněhu na Dicksonův ostrov, podnik mnohem bezvýznamnější než např. mé putování z Herschelova ostrova do Fort Egbertu, které jsem popsal v předcházející kapitole. Moji mladí muži měli kromě toho tu výhodu, že byli po všech stránkách dokonale opatřeni. Když jsme se s nimi loučili odplouvajíce, byli v nejlepší náladě, kynuli nám na pozdrav a my jsme zase opakovali jejich pozdravy nemyslíce, než že se s nimi opět setkáme, až se vrátíme do Oslo. Ale osud rozhodl jinak. Jeden z nich byl nalezen nedaleko ostrova Dicksonova mrtev, druhý zapadl beze stopy. Nebožáci! Byli to řádní hoši a my všichni budeme jejich ztráty vždy upřímně želeti.

Pluli jsme dále na východ, projížděli jsme úžinou mezi ostrovy Novosibiřskými a pevninou a na východ od ní jsme se dostali do volného moře. Druhého dne, bylo to 20. září, narazili jsme opět na pevný led, a protože se zdálo, že se dále nedostaneme, zakotvili jsme zase v ledu a strávili jsme nějaký čas pozorováním, abychom zjistili směr a druh proudu. Zjistili jsme silný proud k jihu. To ovšem napovídalo, že bychom zase velmi brzy byli zaneseni k pevnině. Rozhodli jsme se využít první příležitosti, abychom se dostali dále, a hledati útočiště v okolí mysu Čeljuskinova. Štěstí nám nepřálo, nedostali jsme se dále než k ostrovu Ajonu a tam jsme 23. září uvázli nadobro. Pronikli jsme 50 yardů do ledu a připravovali jsme se ku přezimování.

Brzy jsme na ostrově našli domorodce a nakoupili jsme si u Čukčů, tak se totiž jmenuje ono sibiřské praobyvatelstvo, spousty sobího masa na zimu. Zdá se, že tito lidé patří k témuž kmeni jako severoameričtí Eskymáci a obyvatelé grónského pobřeží, ale jejich řeč je docela jiná. Není mezi nimi jiného spojení než na březích úžiny Beringovy. Tamtudy se někteří Eskymáci převezli z Aljašky přes mořskou úžinu a usadili se na pobřeží severní Sibiře. Příbuzenské vztahy s asijskými bratry projevují se ještě dnes tím, že velmi mnozí z nich hovoří jazykem druhého kmene; možná, že se také obě strany smíšeně žení a vdávají.

Dr. Sverdrup, vědecký odborník naší výpravy, si umínil, že využije nuceného pobytu přes zimu k tomu, aby si zašel na jih do Sibiře a sbíral vědecký materiál o Čukčích a o jejich zemi. Připojil se tedy k jednomu kmeni domorodých, táhl s nimi na jih a na Maud se vrátil teprve v polovině května následujícího roku. O svých důležitých vědeckých zkušenostech, nasbíraných na této výpravě, napsal nadmíru zajímavou knihu.

Když v červenci led roztál, rozhodl jsem se proniknouti do Nomy. Měl jsem pro toto své rozhodnutí několik dobrých důvodů. Především jsem chtěl doplniti zásoby a vykonati několik oprav. Kromě toho nás naše dosavadní zkušenost poučila, že musíme doplouti až do Beringovy úžiny, abychom vnikli do ledového pásma. A posléze mé srdce nebylo dosud v pořádku, ač od oné nehody s petrolejovou lampou uplynul už více než rok. Chtěl jsem se tedy při této příležitosti poradit se specialistou. Plavba od Ajonu do Nomy minula bez příhody a v srpnu jsme tam přistáli.

V Nomě se ještě další čtyři členové výpravy rozhodli, že nás opustí. Zůstal jsem tedy na Maud jen já jako vůdce výpravy, učenec dr. Sverdrup, Wisting a Olonkin. Snad bylo poněkud nebezpečné, že jsme na tak veliké lodi, jako byla Maud, chtěli jen my čtyři jako posádka vzdorovati všem nebezpečím. Ale byli jsme muži zkušení, nikdo z nás se nebál konce dobrodružství a vskutku se také nepřihodilo nic, čemu by snad větší počet pomocných sil byl mohl zabrániti a co by snad bylo rušilo naši cestu. Když jsme obepluli mys Srdce kamenné, postihla nás nehoda, že nám praskla vrtule. Tato nehoda nás přinutila přezimovati na mysu. Pobřežní led nás jemně zdvihl na břeh a při tání nás zase nechal pěkně sjeti na vodu – výborně stavěná Maud neutrpěla přitom ani nejmenší škody.

V zimě byly v našem sousedství tři stany domorodých Čukčů. Brzy jsme se s nimi spřátelili a potom jsem se odvážil vyptávati se na nejzajímavější z těchto tří rodin. Byli to stařec, stařena a šestiletý chlapec. Jednou jsem se zeptal stařeny: „Je to tvůj chlapec?“, maje za jisté, že odpoví, že je to její vnuk, sirotek. Překvapilo mě, když odpověděla: „Ano.“ Snad mi viděla na očích, jak se tomu divím, i připojila: „Je to dítě mého muže.“ Potom vysvětlovala, co a jak. Vypravovala, že se s mužem vzali mladí, jak prý u jejich kmene obyčej – Eskymáci a Čukčové bývají již jako děti od rodičů snoubeni, a když jim je třináct let, mívají už domácnost – zůstali prý však tolik let bezdětní, až prý posléze zmizela naděje, že by jim něco do rodiny přibylo. Byli prý trpce zklamáni a tu jednou promluvila žena k mužovi: „Nesmíme zestárnout bez dětí v rodině. Ten a ten (jmenovala určitého soukmenovce) má velmi hezkou ženu. Jdi tam a pověz, jak rádi bychom chtěli mít dítě; hleď, zda by starý nedovolil, aby nám porodila děťátko.“

Muž učinil, jak mu žena uložila, a ochotný přítel beze všeho svolil. Výsledek byl ten šestiletý ježatec, na nějž jsem se právě ptal; krevně byl to syn svého otce, pro velikou lásku byl však také synem matky, která si tolik přála, aby se narodil.

Nezákonné erotické styky nebývají u těchto seveřanů pranic neobyčejného. Není je ani tak vysvětlovati slabě vyvinutým smyslem pro mravnost, jako spíše tvrdými životními okolnostmi, s nimiž je tam řídkému obyvatelstvu bojovati o bytí.

Než zima minula, přimkli se muži oné osady upřímněji k nám a my k nim. Až na jaře roztaje sníh, bude nám ležeti na srdci zase jen Maud; musíme ji beztoho dopraviti zpátky do Seattlu do správy. Když jsem přemýšlel, jak bude těžko loď říditi ledem, napadlo mě, že by bylo moudré rozmnožiti stav našeho mužstva. Tázal jsem se tedy pěti Čukčů, zda by byli ochotni nás doprovoditi. Jejich odpověď mě hluboce dojala: „Kam půjdete vy, my půjdeme s vámi; učiníme, čeho od nás žádáte – jen kdybyste chtěli, abychom se zabili, budeme vás prosit, abyste svůj rozkaz opakovali.“ Rád jsem je přijal a oni u nás zůstali jako užiteční a věrní pomocníci déle než rok.

Žádná práce nebyla jim příliš těžká, žádná pracovní doba příliš dlouhá. Ať se dělo, co dělo, byli klidní a veselí. Když jsme však přijeli do Seattlu, dva z nich z toho městského rámusu div nezešíleli, a nedali se uklidniti, dokud nedostali dovolení k návratu nejbližším parníkem, který je měl na sibiřské pevnině vysaditi; z přístavu mohli se pak už po cestě dostat domů. Když jsem je vyplatil, poprosil nejstarší o několik skleněných perel. Byl jsem překvapen.

„K čemu, u všech všudy, potřebují perel?“ tázal jsem se sebe. „Vždyť jich jejich ženy mají víc, než mohou užíti?“

Jeden z mužů mi vysvětlil: „Vracejíce se Sibiří domů, musíme přecházeti hluboké řeky, a člověk nikdy neví, zda se říční bohové nehněvají a nedopustí-li, abychom se někde na slabém ledě neprobořili. Proto bychom rádi měli několik perel jako darů pro říční bohy, aby nás pustili na druhý břeh zdrávy.“

Než vraťme se po odbočce z Nomy ještě na chvíli k mysu Kamenné srdce. Když jsem si vybral oněch pět Čukčů, aby nás provázeli, měl místní vyjednavač jakési námitky proti jednomu, jmenoval se Kakot. Měl jej za velmi zasmušilého mrzouta, který prý, jak se vyjádřil, „není k ničemu“. Já jsem byl jiného mínění, ač vskutku Kakot byl velmi smuten.

Kakot přišel jednou ke mně a prosil o dovolenou. Když jsem se ptal proč, odpověděl, že by si rád na několik dní zašel na sever, aby tam navštívil kteréhosi příbuzného soukmenovce a podíval se ještě na svou dcerušku, než se vydá na tak dalekou cestu. Ženu prý ztratil a dítě prý si vzal kterýsi příbuzný, jehož žena svolila, že je bude vychovávati jako své. Kakot prý dostal zprávu, že onen kmen na severu má nedostatek potravin, a obává prý se, že jeho dítě hladoví.

Měl jsem tu zprávu za hodnou víry, neboť onoho roku byla zvěř na pobřeží velmi vzácná a jen naše návštěva přišla k domorodcům na Kamenném srdci jakoby poslána řízením božím, aby byli od hladu zachráněni, neboť jsme se s nimi dělili o potravu a doplňovali jsme jejich nedostatečné zásoby.

Dovolil jsem Kakotovi ochotně, aby se vydal na cestu, a on zmizel. Když se za týden, který si vyprosil jako dovolenou, nevrátil, podivil jsem se, ale nepozbyl jsem ještě důvěry v něho. Tři dni poté byla má trpělivost odměněna, neboť když jsem za večerního šera vstoupil na palubu Maud, stál Kakot přede mnou.

„Kde je dítě?“ tázal jsem se ho. Ukázal mi kamsi nedaleko, k lištové obrubě, kde na prknech ležel svazek kožišin.

„Přines je sem!“ poručil jsem mu.

Kakot přinesl svazek a položil mi jej do rukou. Zanesl jsem jej do kajuty ke světlu a zavolal jsem své druhy. Když jsme rozbalili kůže, jak smutný to byl pohled! Malinké, pětileté eskymácké děvčátko, úplně nahé, od hladu jen kost a kůže a od hlavy do paty poseté boláky a vlasy se hemžily hmyzem.

První, co jsme udělali, bylo, že jsme dítě vykoupali a ostříhali. Přitom bych rád čtenářům připomenul, že se žádný Eskymák nikdy dobrovolně nekoupá. Kakotova dceruška patří tedy k těm vzácným a ojedinělým Eskymákům, kteří se koupali. Potom jsme jí vředy natřeli roztokem dehtu v lihu, připravili jsme jí vhodné šatečky a chystali jsme se ji krmiti. Za několik neděl vypadala už jako normální dítě. Vředy zmizely, váhy jí přibylo, očka se rozsvítila, bylo z ní hezké děvčátko. Přemluvil jsem Kakota, aby ji vzal s sebou na cestu do Seattlu.

Cestou jsme se zastavili u Východního mysu na stanici v Beringově úžině a navštívili jsme tamějšího australského kupce, jmenoval se Carpendale. Byl to chytrý, modrooký Australan, oženil se s domorodou ženou a měl s ní několik dětí, mezi nimi bylo devítileté děvče. Řekl jsem mu, že bych je rád vzal s sebou jako družku Kakotovy dcerušky a že bych je posílal obě do norské školy. Bylo by to oběma dívkám velmi výhodné a učitelé by zase mohli s velkým zájmem studovati jejich duši a duševní schopnosti. Carpendale svolil, a když jsem r. 1922 zase přibyl do Norska, měl jsem obě děti s sebou a dal jsem je do školy. Zůstaly tam dva roky. Když jsem pak pro ně přišel, abych je vrátil jejich rodičům, ujišťovali mě jejich učitelé, že obě byly nejlepší žačky v třídě.

Zevnějškem si obě dívky nebyly ani dost málo podobny. Kakotova dcera měla černé vlasy a černé oči, ale pleť oslnivě bílou. Carpendalova dcera byla zase velmi snědá. Obě děvčata ovšem budila velikou pozornost nejen v Oslo, nýbrž i při prvním kroku do civilizované země v Seattlu a celou cestou po Spojených státech a po Atlantickém oceáně.

KAPITOLA ŠESTÁ

Starost o peníze

Zatímco Maud byla v Seattlu opravována a zásobována, vrátil jsem se r. 1922 do Norska shánět peníze. Měl jsem radost, když jsem se dověděl, že mi norský parlament povolil na další výpravu s Maud 500 000 korun. Byl jsem za ten dar tím vděčnější, protože se mi ho dostalo beze všeho mého přičinění, ba ani jsem o něj nežádal. Bohužel však znehodnocení peněz po válce postihlo i norskou korunu, a když jsem ty peníze skutečně dostal, platily už jen polovičku původní kupní hodnoty, to je asi 75 000 dolarů, což ovšem dárcové nemohli předvídati. Byl jsem zklamán, ale nepozbyl jsem mysli a umínil jsem si přesto ve výpravě pokračovati doufaje, že mně bude štěstí ještě tak příznivo jako dříve a že už potřebné peníze nějak seženu.

Nyní jsem byl zaujat docela novou myšlenkou, jak rozluštit arktický problém; myslil jsem na způsob, který, jak jsem byl pevně přesvědčen, měl v polárním bádání způsobiti úplný převrat. Čtenář si jistě vzpomíná, že jsem už před dvanácti roky s sebou měl jednoho letce, aby mi při výzkumných pracích pomáhal. Rovněž se asi rozpomene, že jsem si o pět let později koupil Farmanovo letadlo, abych ho na severu užil, věnoval jsem je však norské vládě, když vypukla světová válka. Nu a r. 1922 jsem byl více než předtím přesvědčen, že přišel čas, abych tuto novou metodu na severu vyzkoušel.

V jedné z předcházejících kapitol jsem upozornil na převratný význam Nansenových metod v polárním bádání a prohlásil jsem, že užití lehkých saní a tažných psů odhalilo všem jeho následovníkům tajemství, jak možno s úspěchem rychle pronikati k pólům. Má myšlenka užíti při polárních výzkumech letecké techniky byl rovněž takový, o nic menší převrat. V jedné z příštích kapitol pojednám o této věci obšírně, neboť v ní je všecka budoucnost polárních výzkumů, pokud je možno předvídati. Prozatím však stačí jen stručná zmínka o věci.

Když jsem se r. 1922 připravoval k návratu do Seattlu, kdež jsem chtěl opět vstoupiti na palubu Maud, rozhodl jsem se, že si vezmu na loď jedno letadlo, abych ho užil v Arktidě. Pobývaje v Oslo slyšel jsem o novém typu letadla Junkersova, který právě dobyl světového rekordu v letu na vytrvalost, neboť pobyl ve vzduchu sedmadvacet hodin bez přistání. V tomto výkonu jsem viděl možnost ukojiti ctižádostivé přání, které se mně zatím stalo už utkvělou myšlenkou, totiž přeletěti Severní ledové moře z pevniny na pevninu. Umínil jsem si zkusiti to a letěti od mysu Barrowova na severním pobřeží Aljašky na Špicberky do severního Norska. O severní pól sám jsem se nezajímal, skvělý výkon Pearyho z r. 1909 rozbil význam tohoto cíle všem pozdějším objevitelům napadrť.

Ledové moře bylo však ještě stále půda neznámá. Překřížiti je byl také výkon vědecky nadmíru cenný. Největší dosud neprobádaná oblast zemského povrchu (země a vody) bylo právě ono Ledové moře, které se prostírá od severního pobřeží Aljašky přes severní pól k severní Evropě. Vědecký význam takového prozkoumání je tento: póly jsou „strůjcové počasí“ v mírných pásmech. Vzdušné proudy obíhající okolo pólů účinkují na denní teplotu v Paříži nebo v Novém Yorku mocněji než co jiného – mimo slunce. Znalost polární geografie je tedy nesmírně důležitá, aby odborník pochopil vznik a původ těchto vzduchových proudů.

Můj záměr přeletěti přes polární moře nebyla tedy jen pouhá touha po dobrodružství; byl odůvodněn důvody geograficko-vědeckými.

Vyhovuje svému přání, koupil jsem si v Novém Yorku Junkersovo letadlo a vzal jsem je s sebou do Seattlu, kamž jsem se vrátil na jaře r. 1922. Na cestě jsem se zastavil v Novém Yorku a promluvil jsem tam dopodrobna o svém záměru vykonati polární let s pány z letecké společnosti Curtiss Aeroplane Company v Garden City na Long Islandu. Souhlasili s důvody doporučujícími užívati aparátu Junkersova: veliký akční rádius a konstrukce proti ohni bezpečná. Obě tyto vlastnosti měly u Junkersových letadel svou příčinu hlavně v užitém materiálu, neboť aparáty byly celé z nového kovu, z duraluminia, v němž se skoro sdružuje lehkost aluminia s pevností ocele. Pan C. M. Keys, předseda Curtiss Company, byl mým záměrem dobýti Arktidy ze vzduchu rovněž nadšen jako já a velkodušně mně nabídl jeden Curtiss Oriole, kterého jsem mohl užívati ke kratším ohlédacím letům. Vděčně jsem přijal jeho nabídku a mohl jsem později jeho Oriole na severu velmi dobře upotřebiti.

Po mém návratu do Seattlu skončeny byly všecky přípravy k expedici velmi brzy. Měli jsme s sebou také úplnou výzbroj nejnovějších přístrojů pro vědecká pozorování. Ze Seattlu jsme vyjeli 1. června 1922. Led byl toho roku stejně nepříznivý jako ve všech letech minulých. Když jsem tedy připlul do Deeringu na Aljašce a slyšel jsem, že v Kotzebueově sundu leží kterýsi obchodní škuner na cestě k mysu Barrowovu, rozhodl jsem se, že vyhledám kapitána a promluvím s ním, zda by mi mohl vzíti na loď veliké Junkersovo letadlo, aby Maud mohla plouti přímo do celistvého ledu a tak co nejdříve doplouti proudu.

Dohodli jsme se, poručík Omdal a já jsme se přestěhovali s letadlem na škuner a pluli jsme podél pobřeží od Aljašky na severozápad, kdežto Maud s kapitánem Wistingem přímo na sever do ledové tříště. Ale pro nepříznivý stav ledu se škuner až na mys Barrowův nedostal, nýbrž musil nás vysadit ve Wainwrightu.

Za krátkého pobytu v Londýně loni v únoru jsem vyhledal známého odborného lékaře srdečních chorob, abych se od něho dověděl, zda mně nehoda s poškozenou petrolejovou lampou v zálivu Maudině v zimě r. 1918–1919 skutečně trvale ublížila a do jaké míry. Rozsudek byl krátký a určitý: „Na výpravy ani krok!“ a lékař k tomu připojil: „Chcete-li žít ještě několik let, musíte se vystříhávati všeho tělesného namáhání!“

Přesto jsem se za devět měsíců poté, dne 19. listopadu 1922, s domorodým poštovním poslíčkem vydal na cestu od mysu Barrowova 500 mil sněhem až do Kotzebue a urazil jsem tu cestu za deset dní, tedy průměrně denně 50 mil. Potom jsem za dva dni urazil na 50 mil do Deeringu a v následujících čtyřech dnech jsem zmohl 200 mil z Deeringu do Nome. Ačkoli mně tedy v únoru srdcový specialista prohlásil za „vyřízena“, vykonal jsem v listopadu nejhorší pouť svého života, urazil jsem skutečně 800 mil sněhem s průměrným výkonem 50 mil denně, a přitom jsem jen několik hodin v noci odpočíval a spal.

To bylo před pěti roky, a ač jsem potom vykonal ještě několik těžkých zkoušek z tělesné vytrvalosti, nikdy jsem nepocítil nepříjemných následků svého namáhání. Nevypravuji to, abych snad snižoval onoho vynikajícího lékaře nebo abych se chlubil, nýbrž abych upozornil, jak zázračnou schopnost má lidské tělo obnovujíc ztracené síly, žije-li někdo, jako jsem žil já, od mládí rozumně a udržuje-li se tak v původním stavu, jak tomu chtěla sama příroda.

Zimu 1922–1923 jsem strávil v Nome, v dubnu jsem to město opustil a 12. května jsem se vrátil do Wainwrightu. Poručík Omdal využil zatím čekání k tomu, že uvedl Junkerse do náležitého stavu a měl jej připravena k letu. Podvozek kolový nahradil lyžemi, aby bylo možno přistáti na ledě. Brzy po mém příchodu podnikl prvý let na zkoušku. Při přistávání ohnula se levá lyže jako lepenka. Prohlídkou se zjistilo, že byla tak dělána, že se všecek tlak soustředil na jednu kovovou část spodku, která nebyla silnější než arch silného papíru. Neměli jsme pomůcek, abychom si dělali takové opravy sami, nicméně bylo zřejmé, že musíme míti nový, lepší podvozek ku přistávání, máme-li se vůbec těšiti na šťastné přistání. Mohli jsme zkusiti ještě několik pontonů, které jsme měli, byly však ovšem určeny jen ku přistání na vodě. Hned se ukázalo, že jsou k ničemu. Rozhodl jsem se tedy, že zůstanu ve Wainwrightu a Omdala že pošlu do Seattlu pro nový podvozek.

Od této chvíle hrnuly se na mne události jedna za druhou, které připravovaly epizodu z mého života nejsmutnější, nejvíce ponižující a nejtragičtější. Přede dvěma roky doporučil mně můj milý přítel, norský konzul v Seattlu, tamějšího rodáka, Dána jménem H. H. Hammera, žijícího v Seattlu. Tento Dán, lodní makléř v Seattlu, byl velmi chytrý a přičinlivý, měl rozsáhlé styky v městě a velmi dobré jméno. Když události, o kterých nyní budu vypravovati, vešly v obecnou známost, nazval jeden z mých přátel Hammera „zločinným optimistou“. Budiž mému dalšímu vypravování předeslána tato charakteristika, neboť dnes, kdy se ohlížím na celou příhodu, shoduje se přesně s mým vlastním úsudkem o Hammerovi a poslouží také čtenářům, aby to, co se stalo, viděli v pravém světle.

Seznámiv se r. 1921 s Hammerem, neměl jsem důvodu podkládati mu jiný úmysl než upřímné účastenství se mnou a zájem o bádání v severních končinách. Byl nám také za oné zimy velmi prospěšen, pomáhal nám nakupovati potraviny a opravovati vrtuli lodi Maud, co jsme se chystali na výpravu do polárního území.

Než teď se vrátím k svému vypravování. Rozhodnuv se vypraviti Omdala pro nový podvozek, chtěl jsem sám zůstati na místě, dostal jsem však od Hammera tento telegram: „Přijeďte sem. Mám pro vás tři nová letadla.“ Rozradostněn jsa touto nečekanou zprávou, pospíšil jsem si jí vyhověti a co nejrychleji jsem se odebral do Seattlu, kde jsem Hammera zastihl a o věci jsem s ním promluvil.

Rmoutilo mě, když jsem přitom zakusil, že objevitel má míti jednu důležitou vlastnost, které se však, bohužel, není možno naučiti – že musí býti dobrý obchodník. Nehoda, do níž jsem nyní střemhlav upadl, měla svůj původ jen a jen v mé obchodnické nezkušenosti. Nikdy jsem neměl příležitosti obírati se obchodními věcmi a vždy jsem musil správu všech svých financí svěřovati jiným lidem. Až do této chvíle nebyla má důvěra k jiným nikdy zklamána. Učinil jsem, co mi kdo poradil, a všecko se dařilo. Ale s Hammerem tomu bylo jinak.

Hammer mi za řeči oznámil, že byl v Berlíně, aby se tam svěřil lékařskému ošetřování a podrobil se operaci; aspoň před cestou uváděl tento důvod, proč odjíždí. Vpravdě však jel do Němec prohlédnout si Junkersovy dílny a přemluvil tam ty lidi, obratný jazyk na to měl dost, aby mu svěřili letadlo novější a lepší konstrukce.

Vážil jsem si štědrosti Junkersů, ale zkušenost na mysu Barrowově mě poučila, že se Junkersův stroj k tomu letu nehodí a naděje na úspěch že mají jedině létací čluny. To jest, poznal jsem, že pokusy přistávati na velmi drsném polárním ledu s lyžemi nebo s podobnými pomůckami nemohou míti praktických výsledků. Musili jsme mít letadla zvlášť stavěná, která mohou vzlétnouti z vody, ze sněhu i z ledu, a rovněž na ně přistáti.

Hammer se nabídl, že takové čluny obstará. Další věc však byla, jak asi seženeme peníze. Hammer mě ujišťoval, že je dostane, a rozestřel přede mnou velmi důmyslný plán.

Chtěl prodávati poštovní lístky z nejtenčího papíru, které by byly vzaty s námi k letu na severní pól, takže by ti, kdož by si je koupili, mohli své přátele podělovati lístky, které byly z prvního letu vzduchem přes severní pól; byl prý by to velmi vzácný dar. Tyto lístky byly také vskutku potom vyrobeny a prodávaly se po dolaru. Hammer jich nakonec prodal asi deset tisíc.

Já jsem zatím odjížděl do Evropy a Hammerovi jsem na jeho naléhavé prosby – jak nerozumný to byl ode mne čin, měl jsem zakusiti později – dal plnou moc k veškerému obchodnímu vyjednávání. Nejprve jsem se odebral do Oslo a s velikým namáháním jsem přemluvil norskou vládu, aby na ty lístky vydala zvláštní poštovní známky. Vláda mi dovolila skoupiti veškero vydání těchto známek a prodávati je za tolik, kolik za ně dostanu, abych takto sháněl peníze na let. Známky byly by jistě vynesly hezký peníz, neboť sběratelé až dotud měli Norsko za vzor mezi všemi státy pro jeho přesnost ve vydávání poštovních známek; a vskutku Norsko nikdy a z žádného podnětu ještě nevydalo známek nahodilých. Byla by tedy taková polární známka měla pro sběratele ohromnou mravní i peněžitou cenu.

Co jsem se v Oslo zaměstnával těmito věcmi, přibyl Hammer do Evropy a jeli jsme spolu do Kodaně, kde jsme se sešli se zástupci dílen Dornierových. Létací člun, vyrobený touto továrnou, byl aparát, který jsem uznal za nejlepší k chystanému letu. Hammer objednal hned tři takové čluny a smluvil cenu 40 000 dolarů za kus. Líbeznou řečí přemluvil ty lidi, jako předtím přemluvil mne, že bude na to peněz dost. A oni skutečně začali na jeho objednávku dělati plány a stavěti letadla, ač jako zálohu obdrželi sotva jakousi maličkost. Hammer však opravdu neměl víc než 10 000 dolarů; není však nic divného, že se takový „zločinný optimista“ měl za oprávněna určitě věřiti, že zbytek do splatnosti sežene. I mne Hammer ukonejšil přesvědčivou výmluvností, že peníze tu budou. Oddal jsem se tedy s důvěrou své věci prodejem známek sehnati co nejvíce peněz.

Dornierovka stavěla létací čluny v jedné továrně u Marina di Pisa v Itálii, protože tehdy podle mírových smluv nebylo Němcům dovoleno stavěti v Německu letadla tak veliká.

Na Hammera jsem neměl ani nejmenšího podezření, až jsem na jaře r. 1924 přišel do Mariny di Pisa, abych si lodičky prohlédl a byl přítomen jejich letu na zkoušku. Tam jsem poprvé slyšel, že Hammer prozradil Italům věci, které mně byly velmi nepříjemné. Zdá se, že nejsa si vědom odpovědnosti příliš mnoho vyžvanil a zveličil. Vzbudilo se ve mně podezření, ale nebylo čeho se chopit, abych toho mohl užíti k ostré výtce proti němu.

O něco později svěřili mi však někteří z mých norských druhů, jejichž slovům jsem po mnohaleté zkušenosti mohl slepě věřiti, leccos z toho, co všecko Hammer napovídal. Například se chlubil, že prý na Špicberkách vykonal jednadvacet letů, a dále, že prý sám bude říditi jeden létací člun k severnímu pólu. Nemohlo být větší pošetilosti než takové třesky plesky. Létání rozuměl asi jako koza petrželi; plavbě na lodi ještě méně, je-li možná. Byl by to býval velmi směšný nápad bráti s sebou na výpravu člověka tak nezkušeného, na výpravu, která – mírně řečeno – byla ohrožována spoustou nepředvídatelných příhod a předpokládala aspoň takovou znalost polárních končin, kterou on nikdy neměl.

Těchto a jiných historek bylo posléze tolik a tak určitých, že jsem se konečně viděl nucen mu telegrafovati a poraditi mu, aby celou výpravu odvolal. Zuřil jsem a vyloučil jsem ho velmi důrazně ze všeho, co se týkalo příprav k expedici a všech mých obchodů. Zároveň jsem uveřejnil, že jsem s Hammerem zrušil všechen obchodní styk. Bylo mu hned jasno, že teď vyjdou najevo také jiné věci, které udělal a do kterých mě zatáhl, a že mu to bude velmi nepříjemné. Jeho činy nejspíše neobstály ani před soudem jeho svědomí, neboť se ani neodhodlal jich hájiti. Místo letu na severní pól „uletěl“ co nejrychleji do Japonska.

Jakmile jsem odhalil Hammerovu nespolehlivost a veřejně jsem ohlásil, že s ním přerušuji všechen styk, ohlašoval mi ovšem kdekdo, s kým on měl obchodní styky, které závazky Hammer na mé jméno nadělal. Co tu všecko vyšlo najevo, bylo by i nejchytřejšímu obchodníkovi udělalo velmi těžkou hlavu. Mě, kterýž jsem odjakživa obchodu ani za mák nerozuměl, mě tato situace přímo zdrtila. Cítil jsem, že jsem ponížen tak hluboko, že se to ani říci nedá, neboť Hammer ujednal závazky tak ohromné, že bych je do smrti nebyl mohl zaplatiti, a zostudil mě před světem jako lotra a podvodníka.

Avšak můj kalich hořkosti měl se naplniti po samý okraj. Od té doby, co jsem se sám dal na dráhu objevitele, vedl veškeré mé obchody můj bratr Leon. Jemu jsem vždy posílal všecky své peníze, které jsem vydělával, a všecky účty, které mně docházely. On ukládal peníze a platil účty. O všech mých obchodech vedl knihu, ale já jsem zúčtování nikdy nepřezkoumával, protože jsem mu zcela věřil. Naneštěstí se i můj bratr postavil proti mně. Pravím to zahanben a nikdy bych o tom veřejně nemluvil, kdyby jeho zrada nebyla způsobila proces, který jeho počínání uvedl po celém Norsku ve všeobecnou známost.

Z knih mého bratra vycházelo najevo, že jsem mu byl dlužen 25 000 dolarů. Nepochybuji, že by mně byl jindy za obvyklých okolností s důvěrou počkal, až bych si byl přednáškami a spisy opatřil tolik, abych mohl dluh zaplatiti. Avšak když se tak nenadále objevily nové dluhy, které Hammer tu a tam na mne nadělal, můj bratr se bál, že by jeho požadavek ve všeobecné zkáze mého jmění zanikl. Místo aby mi pomáhal, seč by byl, abych si mohl dluhy ponenáhlu upláceti, pokusil se o zoufalou válečnou lest, aby přes hlavy ostatních mých věřitelů přišel k svým penězům. Mé jediné aktivum byl můj dům nedaleko Oslo a můj bratr prohlásil, že se postará, aby byl můj dům prodán jemu na úhradu dluhu.

Jeho nepřátelské chování ke mně velmi mě hnětlo, zlobil jsem se však také na jeho lakotu. Ihned jsem vyhledal svého právního zástupce, který mě ujistil, že záměr mého bratra prodati můj dům bude soudem zmařen jakožto podvodné počínání na škodu věřitelům ostatním. V této příčině jsem byl tedy uklidněn. Žádal jsem ho nyní, aby mi dovolil nahlédnouti do knih, ale to mi Leon rozzlobeně odepřel. Pro naléhání ostatních věřitelů bylo naprosto třeba znáti přesně, co jsem dlužen, abych si mohl vypracovati plán na splátky, a k tomu cíli jsem musel vědět, co je v bratrových knihách zapsáno. Byly dvě možnosti: buď si vymohu soudní nález o nahlédnutí do knih, nebo prohlásím, že nemohu platit. Vybral jsem si tuto druhou možnost. Soud by si beztoho potom vyžádal předložení knih pro orientaci a bratr by je vydati musil. Obava, že konkursní jednání bude veřejné, naplňovala mě nevýslovným studem, ale ježto jsem neviděl jiného východiska, musil jsem se k tomu odhodlati.

Musily být tedy knihy mého bratra soudu předloženy a všecky mé dluhy byly soudně zjištěny.

Potom bratr žaloval mě. Rozsudek byl arci jemu nepříznivý a bratr proces prohrál. Potom to chtěl zkusiti prostředkem co nejopovržlivějším: vydíráním. Naštěstí však mu to jeho vlastní právní zástupce překazil. – Často jsem se divíval, co asi změnilo bratrovu povahu tak nadobro. Jako dítě býval z nás bratří věru nejposlušnější a nejhodnější. Býval to „beránek“ rodiny. Co to tedy bylo? Dědictví? Zajisté nikoli. Moji rodiče byli oba lidé velmi jemní a ušlechtilí. Vliv manželství? Kdož to ví?

Neměl jsem tedy teď ani haléře a jen z milosti soudu jsem měl aspoň střechu nad hlavou. Ale tato starost mne ani tak netrápila. Nepočetný národ norský, kterému jsem svými objevy zjednal tak velikou slávu, míval mě rád a často mě poctil a oslavoval. Když mě však má nevědomost strhla do tak ponižujícího postavení, Norové se v nepochopitelném záští jednosvorně postavili proti mně a tíž lidé, kteří mě předtím velebili a chválili a lichotili mně, nyní o mně roztrušovali nejhrubší pověsti. Norský tisk mě napadl. Dobytí Severozápadního průlivu a objevení jižního pólu mně ovšem nikdo nemohl upříti, ale tytéž rty, které mou životní dráhu kdysi nazývaly pýchou národa, byly nyní, protože jsem bez pomoci vězel v peněžní tísni, drzé dost, aby o mně roztrušovaly docela zřejmé lži, a ukrutně se přičiňovaly mou čest kálejíce a mé jméno zneucťujíce. Někteří dokonce tvrdili, že prý můj úpadek je jen spiknutí smluvené s bratrem, abych prý napálil své věřitele! Ještě větší špínové vyseděli někde tu historku, že prý obě eskymácká děvčátka, která jsem si přivezl s sebou do Norska, jsou mé nemanželské děti a že prý jsem Kakotovi a onomu australskému obchodníkovi otectví jen podvodně podstrčil – pomluva tak průhledná, že by se jí jistě každý byl vysmál, kdyby mé neštěstí nebylo popletlo i lidi ostatně rozumně myslící, že byli ochotni vyslechnouti každou fantastickou povídačku o mně. Vždyť si každý mohl vypočísti, že jsem v letech před narozením a po narození těchto děvčátek pobýval v krajích velmi vzdálených jejich rodiště.

Slovy není možno vypravovati, jak žalostné bylo tehdy mé postavení – uplynuly od té doby sotva tři krátké roky – po třicetileté, pilné a úspěšné práci, po životě co nejpřísněji počestném dožil jsem se jen proto, že jsem věnoval svou důvěru kterémusi obchodníkovi, té nesnesitelné hanby, že jsem viděl, jak je mé jméno vláčeno blátem nejsprostšího skandálu a nejhrubšího podezřívání. Byl jsem arci vinen, dopustil jsem se těžkého provinění, protože jsem správu svých obchodů slepě vydal z rukou svých, ač sám ani dnes dobře nevím, zda bych byl mohl jednati jinak. Zasloužil jsem si za to trestu, úpadku, ale jistě jsem si nezasloužil posměchu a nevděku svých spoluobčanů. Děkuji nebi, že mi potom ještě dopřálo dokončiti má bádání, která znova mohou dokazovati můj charakter i vážné cíle mého života. A že mi bylo dopřáno zachovati si vážnost těch, kteří mě a mé plány opravdově pochopili, pomluvami se omýliti nedali a velkodušně mně mé poslední úspěchy umožnili. Také svému vladaři, J. V. králi Haakonovi VII., jehož neoblomná důvěra mně ulehčila mnohou těžkou chvíli, nemohu být dosti vděčen.

Na podzim r. 1924 odešel jsem do Spojených států, abych si přednáškami a články v novinách zase vydělával peníze. V řadě těchto článků, které vycházely všude po celých Spojených státech, vyslovil jsem své přesvědčení, že budoucí dopravní prostředky, příhodné k vědeckému zkoumání polárních krajů, jsou vzducholodi. Výzvědné lety v aparátech těžších než vzduch měl jsem za možné a užitečné, ale jen k obecnému obhlížení geografického problému. K dokonalým studiím však bylo by pro větší jistotu nevyhnutelně třeba vzducholodí. Vykládal jsem, že by přístrojů těžších vzduchu bylo k našim účelům užívati teprve tehdy, až budou letouny šroubovitě se vznášející do té míry zdokonaleny, aby se mohly ve vzduchu udržeti nehýbajíce se a aby se mohly spouštěti dolů i stoupati vzhůru pomalu a kolmo.

Mé naděje pro nejbližší výpravu omezovaly se tedy z nutnosti jen na výzvědný let od pevniny přes pól zase ku pevnině, z toho prostého důvodu, že letadla byla lacinější než vzducholodi. Nemaje peněz a utápěje se v záplavě pomluv, nakydaných na mé jméno, měl jsem beztoho dost a dost nesnází, jak sehnat peníze na výzbroj pro tento letecký podnik.

Duševní tíseň byla nejhorší ten den, kdy jsem se vrátil z přednáškové cesty do Nového Yorku. Finančně výprava selhala; rovněž mé články v novinách nemnoho vynášely. Když jsem seděl v pokoji v hotelu Waldorf-Astoria, zdálo se mi, že je má budoucnost navěky zatlučena a má objevitelská cesta že došla neslavného konce. Odvaha, silná vůle a neotřesná důvěra – tyto vlastnosti dovedly mne už častokrát mnohými nebezpečími ke skvělým výsledkům. Tentokráte jako by už ani ony nic nepomáhaly. Byl jsem zoufalství tak blízko, jako snad ještě nikdy za všech čtyřiapadesát let svého života.

Seděl jsem tedy v pokoji, obíraje se v duši takovými úvahami – vtom se ozval telefon. Vzal jsem sluchátko a slyšel jsem hlas, cizí, neznámý hlas; kdosi se mne tázal, zda by mě směl navštíviti. „Setkával jsem se s vámi,“ dodal, „za války před několika lety ve Francii častěji.“ Takhle se ke mně hlásívalo na sta lenochů a představovali se mi jen proto, aby mně zbytečnými hovory ukrádali čas. Tentokráte jsem měl ještě více příčin k odpovědi mrzuté a nelaskavé než jindy, neboť jsem s návštěvníky míval velmi zlé zkušenosti, ježto mně takto doručovali soudní obsílky anebo se mnou chtěli vyřizovati Hammerovy dluhy. Vůbec jsem neměl chuti přijímati člověka jen povrchně známého, nemohoucího se dovolávati ničeho jiného než „několikerého setkání“ ve Francii.

Ale následující slova z aparátu vzbudila ve mně radostný ohlas. Cizí hlas totiž pravil dále: „Zajímám se jako amatér živě o výzkumné cesty a možná, že bych vám třeba mohl opatřiti peníze na novou výpravu.“ Nepotřebuji přece říkati, že jsem ho hned poprosil, aby ke mně přišel. Za pět minut poté už jsem byl hluboko zabrán do živé rozprávky s panem Lincolnem Ellsworthem, k jehož jménu není dnes už ani třeba připojovati nic dalšího; zná je celý svět!

KAPITOLA SEDMÁ

V letadle s Lincolnem Ellsworthem

Ellsworth mi vyložil, že má značné jmění a palčivou žízeň po dobrodružstvích. Budu-li se chtít s ním o řízení výpravy děliti, aby se mu dostalo té radosti, že přeletí polární moře, je prý ochoten opatřiti mi peníze k zakoupení dvou létacích člunů a rovněž i peníze na jiná vydání.

Byl jsem šťasten. Chmury loňského roku se rozplynuly a živá činnost s přípravami způsobila, že jsem zapomněl i na hrůzy své obchodní pohromy.

Ellsworth dal ku potřebě hotových 85 000 dolarů.

Pro každý člun jsem najal po jednom pilotovi a po jednom mechanikovi. S jarem r. 1925 byly čluny dopraveny do Kings Bay na Špicberkách. Dne 4. května bylo vše připraveno k vzletu a ten den jsme se všichni sjeli na Špicberkách. Byli to Ellsworth a já, dále piloti Riiser-Larsen a Dietrichson, mechanikové Omdal a Feucht.

Když jsme se sešli na první válečnou radu, oznámil nám Riiser-Larsen velmi vzrušující novinu. Vypravoval, že prý slyšel, že italská vláda chce prodati vzducholoď N-I, a měl za to, že by asi nestála víc než 100 000 dolarů. Byli jsme překvapeni a zároveň nadšeni. Ani Ellsworth, ani já jsme si nikdy nepomyslili, že by bylo možno tak lacino koupiti vzducholoď. Nikdy bychom se nebyli spokojili jen letadly, kdybychom byli tušili, že je to možné. Měli jsme v úmyslu přeletěti severní moře celé, od pevniny na pevninu, přes severní pól. Že se to podaří, k tomu letadla poskytovala nebezpečnou pravděpodobnost, nicméně jsme byli odhodláni i pro tuto pravděpodobnost podstoupiti všecka nebezpečí. Ale se vzducholodí byl výsledek, pokud je v lidských silách, zajištěn.

Ellsworth hned slíbil, že opatří 100 000 dolarů, aby se N-I mohla koupiti, když by se zjistilo, že Riiser-Larsenova zpráva o této možnosti je pravdivá. Rozhodli jsme se sice chystaný let na letadle vykonati, shodli jsme se však na tom, že příštího léta jistě budeme let opakovati se vzducholodí.

Já jsem měl ještě zvláštní důvod k radosti nad zprávou o N-I, neboť jsem asi před dvěma roky byl na palubě této lodi hostem a vykonal jsem s ní také krátký let. I potom jsem se zajímal o její výkony a věděl jsem, že podnikala mnoho zdařilých letů a dokázala, že je její akční rádius dostatečně veliký, aby bylo možno vykonati let přes Severní ledové moře. Bylo by třeba jen malých oprav v konstrukci. Z pomyšlení, že se konečně má uskutečniti můj dávný sen o letu nad polárním mořem, zatočila se mi hlava radostí.

Pokřtili jsme obě Dornierova letadla na N-24 a N-25. Ellsworth, Dietrichson a Omdal byli na N-24 jako pozorovatel, pilot a mechanik, kdežto na N-25 vykonávali jsme tytéž úkoly já, Riiser-Larsen a Feucht. Špicberky jsme opustili dne 25. května 1925 a namířili jsme k severnímu pólu. Protože jsme nepochybovali, že příštího roku vykonáme svůj let z pevniny na pevninu se vzducholodí, chtěli jsme tento nynější let pokládati jen za rozšířený let výzvědný. Chtěli jsme co nejdále a co nejsvědomitěji prostudovati ledový povrch k pólu a zejména se poohlédnouti po tom, kde by bylo možno přistáti. Snad bychom při tom mohli také leccos objeviti o tom, je-li na těch místech pevnina, neboť tato část Severního ledového moře byla ještě neprozkoumána.

Každé letadlo mělo s sebou zásoby k letu na 600 mil a zpět.

Když jsme dospěli k 88. stupni severní šířky – asi 600 mil od Špicberků –, zpozorovali jsme pod sebou poprvé nezamrzlou vodu. Abychom se zcela jistě přesvědčili, že to není zrakový klam, kroužili jsme nad ní dosti nízko. Při tom se vyskytla na stroji letadla N-25 jakási vada a stroj se musil snésti. Stalo-li se kdy řízením božím, že letadlo našlo příznivé místo ku přistání, bylo to tentokrát. Kdybychom kdykoli jindy za svého letu na 600 mil byli musili přistáti na zcela neschůdných ledových hroudách, byla by to asi bývala neodvratná zkáza našich letadel.

Ovšem i toto jezírko bylo obklopeno ledem a při přistání nestačilo, aby se zabránilo nehodě. Naše letadla narazila na okraji mísy s vodou na led, protože však zatím naštěstí ztratila velmi mnoho prudkosti, nestalo se při tom nic.

Horečně jsme se dali do práce a hleděli jsme N-25 zachrániti; brzy jsme musili přičinlivost zdvojnásobiti, neboť voda pod námi začínala zamrzati. Za šest hodin po našem příletu byla zamrzlá. Ale naší namáhavé práci se přece jen podařilo letadla zachrániti, aby jich led nesevřel.

Naše situace byla opravdu navýsost kritická: 600 mil od obydlené krajiny, s letadly, způsobilými přistávati jen na vodě, na ohromné ledové pláni; motor jednoho letadla je k nepotřebě a naše zásoby vystačí jen asi ještě na tři neděle.

Jediná záchrana byla v tom, když by se všecko mužstvo vzalo na N-24 a když by se učinil pokus vzlétnouti s tímto aparátem. Ani za nejpříznivějších okolností vzlet usnadňujících nebyla to žádná maličkost při dvojnásobném zatížení dvakrát tolika lidmi, než bylo na N-24 počítáno. Ale tyto nejpříznivější okolnosti nám také chyběly. Místo vzletu z vody, pro který byly naše stroje stavěny, musili jsme se odlepiti od ledu. A nebyl to led jako na kluzišti, nýbrž led tak drsný, jak jen ledové hroudy býti mohou, hroudy všech velikostí nahromaděné na sobě bez ladu a skladu.

Nezbývalo nám než ledový povrch pokud možná urovnati, aby stroj měl dosti místa a aby se mohl rozběhnouti k výstupu. Byl to vskutku běh o závod se smrtí, neboť za dveřmi stál hlad. Živili jsme se denně 8 uncemi potravin, právě polovičkou dávky, kterou Peary na své cestě k severnímu pólu krmil své psy. Ráno jsme si denně rozpouštěli kousek čokolády v horké vodě a dělali jsme si slabé kakao, k tomu jsme snědli tři suchary. V poledne jsme měli šálek polévky. Večer jsme měli opět onu náhražku kakaa a opět tři suchary. Trpěli jsme arci velmi citelně, nemohouce dosti vydatně ukojovati svou potřebu jísti, ale přesto bylo přece s podivením, jak jsme byli silni i při této skrovné stravě a velmi namáhavé práci.

Čtyřiadvacátého dne se nám podařilo dokončiti dosti rovný rozběh, asi 500 metrů dlouhý. N-25 by byl vlastně potřeboval dráhy 1500 metrů na volné vodě, aby nabyl dostatečné rychlosti, potřebné k vzletu. Ale více než 500 metrů jsme už urovnati nemohli. Na konci této dráhy spadal náš rozběh příkře do velmi malé vodní nádrže, o tři stopy níže ležící a patnáct stop široké. Za vodou byla plochá ledová kra o průměru asi 150 stop, ale za ní se zdvíhal ledový balvan aspoň 20 stop vysoký. Ten jsme ovšem nemohli odnésti. Odhaduji, že jsme za těch čtyřiadvacet dní odklidili aspoň 500 tun ledu.

Krátké chvíle odpočinku, kterých jsme si při této těžké práci dopřávali, věnovali jsme jednak spánku – ačkoli jsme spali jen velmi málo – většinou však astronomickým pozorováním a měření hloubky. Tato měření zjistila konečně, že nikde nablízku není pevniny. Užívali jsme při tom přístroje docela nového a velmi důmyslného; přístroj ten, německého původu, vážil jen tři libry.

Jeho podstatou byl princip užití ozvěny. Do ledu se navrtaly dvě díry, jednou děrou se spustil drát, opatřený velmi citlivým mikrofonem. Na tomto přístroji jeden měřič poslouchal a druhý zatím v druhé díře pod ledem ve vodě zapálil náboj třaskaviny. Synchronické „stopky“ zjistily přesný čas výbuchu i ozvěny. Výbuchem způsobený otřes se vodou donesl až na dno a vrátil se odtamtud jako ozvěna zase ku povrchu, kde jej bylo zřetelně slyšeti v sluchátkách aparátu připevněného na drát spuštěný do vody.

Měřili jsme tímto zařízením hloubku dvakrát a pokaždé uplynulo pět vteřin mezi ranou po výbuchu a ozvěnou od mořského dna. Těchto pět vteřin oznamovalo, že je na těchto místech moře asi 12 000 stop hluboké; v takové hloubce arci není pevnina možná.

Patnáctého června bylo hotovo všechno, co jsme mohli udělati pro vzlet letounu N-25. Z druhého letadla jsme přeložili vše, co se nám zdálo k návratu potřebné a co jsme se ještě odvážili přidati na N-25, beztoho již přetížený. Nás šest vecpalo se do přeplněné kabiny. Jakmile se motor rozběhl, pustil pilot Riiser-Larsen plyn naplno a už jsme začali na nerovném rozběhu po ledě sklouzati.

Následující tři vteřiny byly z mého života nejtísnivější. S rostoucí rychlostí narážely třecí plochy čím dále tím prudčeji na kry, letadlo se kymácelo ze strany na stranu, že jsem si několikrát myslil, že se zvrhne nebo že si zlomí křídlo. Rychleji a rychleji jsme se blížili konci rozběhu, avšak narážení a otřásání ještě stále dokazovalo, že jsme ledu dosud neopustili. S rostoucí rychlostí, ale pořád lpíce na ledě, blížili jsme se k okraji malého svahu k vodní nádrži. Dospěli jsme toho lokáče vody, přeskočili jsme jej, narazili jsme na plochou ledovou kru – a potom jsme se zdvihli vzhůru. Ohromně se mi ulehčilo, ale jen na okamžik. Tam, přímo před námi, a jen na několik yardů, číhal na nás 20 stop vysoký ledovec! Letěli jsme zrovna na něj! V nejbližších pěti vteřinách se jistě rozhodne, zda mu uletíme, zda se vzneseme konečně do volného vzduchu a bude nám možno probojovati se do bezpečného zálivu, anebo se o něj rozbijeme. Kdybychom se srazili a kdyby nás jakási velmi pravdě nepodobná náhoda zachránila od okamžité smrti, nezbylo by nám už ani naděje, že bychom ušli smrti hladem na polárním ledu. Vteřiny byly hodiny hrůzy. Ale – přeletěli jsme; nicméně myslím, že to snad nebylo ani o celý palec. Byli jsme zase ve vzduchu, na cestě domů, po čtyřiadvaceti dnech zoufalé práce a starostí.

Hodinu za hodinou jsme letěli k jihu. Letíme správně? Stačí nám naše zásoby? Když pak jsme měli benzinu už jen na půl hodiny, vyrazil z hrdla výkřik: tam, hluboko pod námi k jihu, ležely známé vrchy Špicberků. Pod námi se objevila tmavá čára, volné moře, na které jsme mohli slétnouti. Ale naše nesnáze nebyly ještě skončeny. Abychom doletěli na tu vodu, musili jsme opsati zatáčku přes spousty pevného ledu. K tomu bylo třeba dost složitého manévrování s letadlem. Při tom jsem si však v poslední půl hodině dobře všímal našeho pilota Riiser-Larsena a viděl jsem, že k řízení kormidla potřebuje neobyčejně mnoho síly. Potom na mne zavolal, že je na kormidle jakási vada. Musili jsme se tedy rovnou snésti, ale naštěstí jsme právě doletěli na volné moře. Kdyby tomu tak nebylo bývalo, byli bychom se při přistání jistě všichni zabili.

Ještě v tomto posledním okamžení byli jsme smrti zrovna tak blízko jako za minulých dnů hrůzy.

Tak se skončil náš první dlouhý let přes Severní ledové moře až k 88. stupni severní šířky.

KAPITOLA OSMÁ

Polární let s Norge

To, co se odehrálo za kulisami, když v létě r. 1926 Norge letěla na severní pól, vypravováno dosud nebylo. Ani já bych o tom nyní nemluvil, kdyby nebylo o mé výpravě roztroušeno tolik nesprávných povídaček, že mně pouhá spravedlnost k sobě a k mým druhům ukládá odhrnouti roušku a odhaliti všecka fakta.

Při každém podniku se arci leccos děje za kulisami. Kdekoli se sejde několik lidí k jednomu těžkému úkolu, musí se ozývati různá mínění, povahy se utkávají a dějí se věci, které je nejlépe zase co nejdříve zapomenouti. Polární výpravy nejsou pražádnou výjimkou z pravidla. Neslyšel jsem nikdy o žádné takové výpravě, aby při ní nebylo bývalo nedorozumění. Těší však, že se lidská povaha vyznačuje slušností, která hledí takové věci zapomenouti, když byla námaha korunována úspěchem, a že je ráda pohřbívá pod hromadou vespolného blahopřání.

Tak se vedlo také mně. Kdykoli jsem tedy po některé výpravě vydával o ní knihu, vždycky jsem takové trapné příhody beze všeho vypouštěl.

Tentokráte však musím svůj dosavadní obyčej zrušiti. Nikoli jen proto, že tentokráte byla vyzývavost příliš veliká; i to bych byl snad mohl ještě spolknout. Ale kdybych chtěl přenechati veřejnému mínění, aby si ve změti nesprávného podání skutečností samo vyhledalo pravdu o letu Norge, ve změti, kterou italská propaganda zaplavila svět, dopustil bych se hrubé nespravedlnosti i na svém dobrém jméně a potrhal bych vavříny Lincolna Ellsworthe, těžce a namáhavě zasloužené, jakož bych ublížil i svým norským krajanům, kteří tak podstatně přispěli ke zdaru oné výpravy.

Rozhodl jsem se tedy, že budu vypravovati celou historii letu Norge od začátku do konce i se všemi nepříjemnými podrobnostmi. Jen taková objemná a obšírná zpráva může veřejnosti dáti možnost, aby si ze všech těch spletitých údajů, které byly puštěny do oběhu, vybrala plnou pravdu.

Napřed bych rád podal krátký přehled o tom, co předcházelo tuto expedici. Kdo si přečetl předcházející kapitoly této knihy, rozpomene se, že byl můj dávný sen přeletěti ze severní Evropy přes Severní ledové moře na severní Aljašku, a bude-li možná, zastaviti se na severním pólu. Byl to můj sen zejména potom, když se r. 1909 obecně rozhlásilo, že admirál Peary došel pólu a že potomním objevitelům zůstavil už jen prozkoumávati dosud neznámé části Severního ledového moře. Rovněž se čtenář rozpomene na mé přehojné pokusy o takový let a přípravy k němu, zejména v letech 1909, 1914, 1922, 1923, 1924 a 1925. Rozpomene se, že mně a Ellsworthovi přinesl r. 1925 Riiser-Larsen na Špicberky zprávu, že by snad bylo možno koupiti za slušný peníz italskou vzducholoď N-I, a že se Ellsworth nabídl, že k tomu cíli opatří 100 000 dolarů.

Se zřetelem k mému léta připravovanému letu k severnímu pólu, jak nesmyslná je ta nestoudná osobivost, že prý plukovník Nobile přišel na myšlenku vypraviti Norge a že prý ji také uskutečnil! Že Nobile kromě svého úkolu jako pilot vzducholodi nijak jinak věci neposloužil, vyložím v následující zprávě do podrobností a uvedu fakta v pořádku časovém.

Letadlový člun N-25 vrátil se po dobrodružství vylíčeném v předcházející kapitole dne 15. června 1925 na Špicberky a za tři týdny potom, dne 4. července, přijel jsem se svými pěti druhy do Oslo. Protože nás náš podnik právě skončený k zamýšlenému konci, letu z pevniny na pevninu nedovedl, jali jsme se hned připravovati na příští rok podnik rozsáhlejší, zkrátka, rozhodli jsme se, že se bez meškání pokusíme užíti pokynu, který nám dal Riiser-Larsen o možnosti koupiti vzducholoď N-I.

Telegrafovali jsme plukovníkovi Nobilemu a poprosili jsme ho, aby přijel do Oslo k rozmluvě. Musím zde připomenouti, že Nobile byl důstojník italské vojenské vzduchoplavby a konstruktér i pilot. On také navrhl plány ke vzducholodi N-I.

Když jsme tedy uvažovali, že bychom od italské vlády koupili vzducholoď N-I, zdálo se nám, že bude nejlépe poradit se s Nobilem, neboť jen on by nám mohl dáti přesnou odpověď na každou otázku o akčním rádiu, o nosnosti a jiných, pro nás nadmíru důležitých datech. Rovněž nebylo pochyby, že by Nobile byl ideální kapitán nebo pilot, kdyby došlo ke koupi. Řídil už vzducholoď za mnohých letů a jistě ji tedy zná do podrobností a do všech zvláštností.

Na náš telegram přijel plukovník Nobile do Oslo.

První naše rozmluva se konala v mém bytě. Přítomen byl také Riiser-Larsen. Nobile se hned vytasil, že prý je opatřen plnou mocí italské vlády, a hned nám nabídl, že prý nám italská vláda chce N-I dáti darem, souhlasíme-li s tím, že výprava ponese italskou vlajku.

Tuto nabídku jsem vzápětí odmítl. Neměl jsem ani dost málo chuti uskutečňovati svůj sedmnáctiletý sen pod jinou vlajkou než pod vlajkou své vlasti. Celý život jsem věnoval snaze naučiti se umění zkoumati polární kraje. Norskou vlajku nesl jsem na své cestě Severozápadním průlivem a k jižnímu pólu. Za nic na světě bych se nebyl dal získati, abych svůj první let přes polární moře vykonal pod cizí vlajkou.

Stojí za to, abych na tomto místě přerušil vypravování – krátkým odstavcem a čtenářům objasnil význam této nabídky, kterou mi za italskou vládu učinil důstojník její armády. Já jsem tehdy onoho významu ani sám hned nevystihl, ale nyní je mi jasné, že se italská vláda vědomě pokusila získati italskému národu vůbec a nynějšímu politickému režimu zvlášť v širém světě uznání a sympatie. Má myšlenka na přelet severního pólu měla tedy takto nepozorovaně býti od Italů přivlastněna jako jejich a mých zkušeností z arktických výzkumů a výprav mělo býti užito jako pomůcky k dramatickému úspěchu na italský vrub. Naštěstí mě však můj instinkt a má národní hrdost zachránily, že jsem nepadl do pasti, ač jsem si tehdy ještě zplna neuvědomil, že byla na mne nalíčena. Bohužel jsem nemohl předvídati, jak daleko zajdou Italové později ve snaze přivlastniti si větší díl cti, kterou onen let získal. To se objevilo teprve později a v mém vypravování bude o tom ještě řeč.

Když jsme odmítli Nobilovu nabídku přijmouti vzducholoď N-I darem, zeptal jsem se ho, zač by mi ji mohl prodati beze všech podmínek. Odpověděl, že stavba N-I stála italskou vládu 20 000 liber. Je prý však už dva roky v užívání, a ač je ještě ve velmi dobrém stavu, přestála prý přece jen už námahy několika letů. Ježto však vojenským účelům již sloužiti nemůže, je prý on, Nobile, oprávněn nabídnouti nám vzducholoď za 15 000 liber a hned obchod ujednati, přičemž prý nám ji odevzdá v stavu úplně bezvadném.

Touto nabídkou jsme arci byli uneseni. Ellsworth mluvil o 100 000 dolarech, a teď se nám naskytla možnost vydati za vzducholoď asi o 25 000 dolarů méně; můj dávno vysněný ideál. Domluvivše se o podrobnostech, přijali jsme Nobilovu nabídku.

Jedna z těchto podrobností byla neobyčejně významná. Vzducholoď N-I byl polotuhý systém, to jest plynová nádrž měla sice tvar cigára, ale nebyla tuhá. Tato skutečnost měla velmi vážnou nesnáz. Pokud bychom na předpokládaných přístavištích neměli příhodného hangáru, musili bychom býti s to, abychom loď připoutali ke stožáru. S měkkým tělem to však bylo nemožné.

Promluvili jsme o této nesnázi s Nobilem a ten svolil, aby se jeho závazek – dodati N-I ve všem všudy úplně bezvadnou – rozšířil o to, že vzducholoď bude opatřena pevným předkem, aby ji bylo možno zakotviti na stožáru.

Když bylo všechno smluveno a obě strany byly spokojeny, vrátil se Nobile do Říma, aby sestavil právoplatnou smlouvu. Riiser-Larsen a já jsme ho tam měli brzy následovati a smlouvu podepsati.

Odjeli jsme tedy oba na druhý měsíc (v srpnu 1925) do Říma a podepsali jsme tam kupní smlouvu.

Za této návštěvy v Římě jsme si promluvili ještě o dalších podrobnostech. Předešlého měsíce jsem se Nobileho za naší rozmluvy v Oslo tázal, zda by nás chtěl doprovázet jako pilot, a on přisvědčil. V Římě však najednou žádal, aby veškero mužstvo na lodi bylo italské. Tento požadavek jsem zkrátka odmítl; měl jsem pro to také několik důvodů. Především měla výprava býti jen norsko-americký podnik, jak jsem jej zamýšlel už loni. Ellsworthova peněžní podpora umožnila mně let r. 1925 a umožnila by též let r. 1926. Ellsworth a já jsme byli v nebezpečí i v úspěchu svorní druhové. Byl jsem šťasten, že se mohu se svým milým americkým druhem děliti o národní pocty, ale s Italy se o ně děliti jsem nikdy v úmyslu neměl. Nebyli jsme jim za nic povinni díky, jen za to, že nám prodali upotřebenou již vojenskou vzducholoď. Bylo mi velmi milé vzíti si do služby italského důstojníka, který vzducholoď stavěl a řídil, ale výprava sama byla má a Ellsworthova. Myšlenka byla naše. Byla umožněna za naše peníze a měla býti vykonána dopravním zařízením, které jsme si koupili a zaplatili.

Ještě jednu věc jsem musil vzíti v úvahu. Riiser-Larsen, pilot na N-25, a mechanik Omdal prožili s námi nebezpečí na létacích člunech, zamýšlel jsem tedy dopřáti jim ještě také cti budoucího letu s námi. Ale nejen cti, také práce. Riiser-Larsena jsem měl za jednoho z nejznamenitějších letců na světě. Jeho zdatnost a jeho mínění byly by nám nesmírně důležité. Omdal byl geniální mechanik a i on by nám v nouzi jistě byl ohromně prospěšen. Rovněž jsem byl pevně rozhodnut, že s sebou na let k severnímu pólu vezmu také Oskara Wistinga, neboť on byl s těmi čtyřmi hrdiny, kteří mě provázeli k jižnímu pólu. Chtěl jsem, aby se i on s námi dělil o slávu z nastávajícího letu přes severní pól.

Všecky tyto úvahy byly Nobilemu předneseny a jím uznány. Nobile pak žádal, aby si směl s sebou vzíti pět italských mechaniků; upozornil nás, že muži, jež má na mysli, patří už k nynější posádce N-I a umějí dobře obsluhovati motory a ventily a zacházeti s přítěží. Velmi prý by mu jako pilotovi usnadnilo práci, kdyby měl tyto lidi s sebou, neboť umějí se vzducholodí manévrovati a on prý by jim mohl dávati rozkazy v jejich mateřské řeči. Tyto důvody byly zřejmé, rád jsem tedy svolil. Bylo tedy konečně ujednáno, že se naší výpravy z Italů účastní jen Nobile a jeho pět mechaniků.

Příhoda, která se zatím sběhla za našeho pobytu v Římě, vzbudila ve mně poprvé nedůvěru k Nobilemu. Riiser-Larsen a já jsme si chtěli udělati výlet do lázeňského města Ostie nedaleko Říma. Nobile se nabídl, že nás tam svým automobilem doveze. Jeho nabídku jsme vděčně přijali.

Byla to nejdivočejší jízda, kterou jsem kdy v životě v některém vozidle jel. Nobile si řídil vůz sám; já jsem seděl vedle něho, obrovská postava Riiser-Larsenova vyplnila takřka celé zadní sedadlo. Nobile se při tom objevil jako dobrodružný řidič. Dokud jsme byli na rovné, přímé silnici, jel rychlostí rovnoměrnou a přiměřenou. Kdykoli však přišla zatáčka – na místě, kde by každý rozumný jezdec zmírnil tempo –, Nobile právě naopak. Přišlápl páku na přívod plynu úplně a řítil se rychlostí úzkost budící do nepřehledné zatáčky. V zatáčce, zatím co jsem se rukama křečovitě držel sedadla a chvěl jsem se úzkostí, že nás potká nějaká nehoda, Nobile jako by se byl najednou z potrhlosti probral a nabyl rozvahy, pochopil nebezpečí a zoufale se namáhal je odvrátit. Plnou silou zatáhl brzdy, takže nám při té šílené rychlosti hrozilo nebezpečí, že se převrátíme. Zároveň se přední kola začala rozbíhati po silnici sem a tam.

Když se to několikrát opakovalo, otočil jsem se na Riiser-Larsena a řekl jsem mu norsky, že je ten chlap nejspíš blázen, a nemůže-li Riiser-Larsen něco udělat, co by jej přivedlo k rozumu a poučilo jej, jak se berou zatáčky. Riiser-Larsen, jeden z nejodvážnějších a spolu nejrozumnějších lidí, které znám, seděl a bručel si pro sebe, že na to asi všichni doplatíme. Pochopil jsem, že mu tato cesta byla jistě tisíckrát mrzutější než mně, neboť jako neobyčejně obratný řidič motorových vozidel poznal, v jakém toneme nebezpečí, jistě lépe než já, a protože sám také často sedával u řídítek, cítil, že si nemůže pomoci.

Opakujíce své výtky přiměli jsme posléze Nobileho, aby jel o něco rozumněji, ale veškero jeho chování za tohoto výletu svědčilo o krajní nervóznosti, o roztržitosti a o nedostatku vyrovnanosti. Když jsem vrátiv se do hotelu byl s Riiser-Larsenem sám, vyjádřil jsem své velmi vážné obavy, zda jsme udělali dobře, že jsme si vybrali Nobileho za pilota naší vzducholodi. „Je-li tohle,“ zvolal jsem, „příklad jeho chování na pevné půdě, bylo by šílenství svěřovati se mu ve vzduchu.“ Riiser-Larsenova odpověď mne překvapila.

„Nikoli,“ pravil, „nemusí tomu tak býti. Někteří nejspolehlivější, nejchladnokrevnější letci, které znám, jsou zrovna tak nervózní jako tento chlapík. V běžném životě se zdají nesmírně podrážděni a roztržiti, ale když jsou ve vzduchu, snad právě proto, že jim nebezpečí dodává klidu, nervóznost pomine a jsou v tísni tak rozmyslní, jak jen si můžete přáti.“

Pochopil jsem, co Riiser-Larsen míní, a dal jsem se upokojiti, tím spíše, že jsem i na něm zpozoroval, že byl pln úzkosti za Nobilovy jízdy. Jestliže on po těchto zkušenostech na pevné půdě nepochybuje o užitelnosti tohoto muže ve vzduchu, nemusím se ani já nad tím znepokojovati. Z další mé zprávy se však uvidí, že Nobile za našeho polárního letu několikrát osvědčil tytéž vlastnosti jako u řízení automobilu a nejednou nás přivedl do nebezpečí.

Ježto bylo už zatím všecko ujednáno, neměl jsem v Itálii co dělati. Italové potřebovali podzimu a zimy k tomu, aby N-I pořádně spravili a podle úmluvy uzpůsobili k přivázání na stožár. Ellsworth i já jsme měli v následujících měsících plné ruce práce.

V době, kdy jsme konali první let, zemřel Ellsworthovi otec, i musil se Ellsworth vrátiti do Ameriky, aby si vyřídil pozůstalost. Já jsem zase musil sháněti peníze. Ellsworthův příspěvek pomohl koupiti vzducholoď a ještě zbyla malá rezerva, ale ani já jsem nesměl nečinně složiti ruce do klína, nýbrž musil jsem přispívati na ostatní vydání. Kromě toho byly ještě dluhy, zaviněné mým bankrotem. Přičiňoval jsem se, abych je splácel, a ještě dnes se přičiňuji, neboť to pokládám za věc své cti. Vrátil jsem se tedy do Ameriky, abych tam přednášel. Obsahem přednášek byly naše zkušenosti s N-24 a N-25. Zahájil jsem je v říjnu a celou zimu jsem strávil cestami po Spojených státech.

Protože jsme s Ellsworthem viděli, že budeme celou zimu mimo Evropu, musili jsme se postarat, aby v jednání s Italy byly vyřízeny všecky podrobnosti a možné nesnáze, vyskytnou-li se, aby byly odklizeny. Rovněž bylo třeba opatřiti výzbroj pro let, objednati ji a přejmouti. S tím zase souvisely dispozice peněžní. Musil tedy za naší nepřítomnosti někdo věci znalý naše zájmy zastupovati, věci peněžní vyřizovati a rozhodovati.

Z těchto úvah vyplynulo, že jsme se dohodli s norským aeroklubem, že za nás povede naše obchody. Tehdy se zdálo, že rozluštění je šťastné. Dnes je až příliš zřejmé, že to byla největší chyba, kterou jsme vůbec mohli udělati; předvídat jsme to ovšem nemohli.

Norský aeroklub je malá, v cizině mimo Norsko zhola neznámá společnost. V malé a chudé zemi, jako je Norsko, se obyvatelstvo o vzduchoplavbu ovšem valně nezajímá. Zemská obrana měla několik letadel. Aeroklub mohl se tedy v letectví jen skrovnou měrou prakticky osvědčovati, zato měl více nadšení a nadějí.

Předsedou aeroklubu byl Adolf Thommessen. Byl to vlastník a vydavatel jednoho z největších norských listů, deníku Tidens Tegn v Oslo, a zámožný muž. V aeroklubu mu po boku stáli major Sverre a tajemník Bryn. Aeroklub měl ovšem ještě více členů, ale tito byli opravdu duší všeho, jednak svým nadšením pro věc, jednak i správou klubu. Je-li tedy v této mé zprávě řeč o aeroklubu, jsou míněni vlastně jen tito tři páni. Oni nám časem nadělali tolik nepříjemností, že jimi byly služby, které nám pánové prokázali, daleko vyváženy. Vpravdě je třeba většinu nedorozumění obíhajících ve veřejnosti o letu r. 1926 vykládati chybnými opatřeními, nerozhodností a chabým sebevědomím norského aeroklubu.

Počátek nepříjemností se stal již v lednu r. 1926. V tomto měsíci přijel Nobile do Oslo podepsat smlouvu jako pilot naší výpravy. Ježto jsme Ellsworth i já byli v Americe, vyjednával s ním aeroklub jako náš zástupce. Po dohodě o podmínkách byla smlouva napsána a oběma stranami podepsána. Ve smlouvě bylo ustanoveno, že Nobile za svou práci jako pilot dostane 40 000 norských korun.

Zase přerušuji svou zprávu, abych poukázal výslovně na tuto dohodu. Nobilemu se zalíbilo líčiti onen let opět a opět tak, jako by byl býval za onu výpravu odpověden stejnou měrou jako já a Ellsworth a jako by byl také jeden neplacený vůdce výpravy. Pravda však je, a já to výslovně opakuji, že touto služební smlouvou byla mu výslovně určena odměna a že byl náš placený zřízenec; nic jiného jsme také nechtěli.

V den podepsání smlouvy přišel Nobile do aeroklubu ještě jednou a vytasil se s překvapující žádostí. Prohlásil, že je pro tutéž dobu, kdy se měl konati i náš let, již smluvně zavázán k letu v Japonsku. Chce-li tedy provázeti nás, musí prý, to řekl, onu japonskou smlouvu zrušiti a tamější odměny se zříci. Tohle přece věděl už den předtím také, když si vyjednával svých 40 000 korun a podpisoval o tom smlouvu. Přece však užil japonské smlouvy za záminku, aby mohl žádati za zvýšení odměny o 15 000 korun.

Aeroklub by se byl zajisté měl při této rozmluvě osvědčiti mnohem pevnější. Každý charakterní vyjednavatel mající zdravý lidský rozum byl by se měl pohoršovati nad takovou žádostí. Jak bylo možná doufati, že se zachová kázeň na výpravě, poddáme-li se chabě tomuto nestoudnému požadavku? Dodnes jasně nechápu, co si Thommessen vlastně myslil, když tuto drzost neodmítl? Místo toho však, aby ji rázně odbyl, on ji slabošsky přijal.

Nobile ovšem hned vypozoroval, že je ve výhodě. Druhého dne dostal Ellsworth v Novém Yorku od aeroklubu telegram, jehož originál se sice ztratil, ale ověřený opis, který dala k dispozici Radio Corporation v Americe, měl tento obsah: Jednání, smlouva, Nobile napíše jen technickou část zprávy v knize o pólu; povoleno, ale paragraf, že konečná zpráva o výpravě od Amundsena a Ellsworthe společně s těmi, které si určíte. Dohodnuto, že Nobile napíše tu část díla, která jedná o přípravě, obsluze a řízení vzducholodi. Doufáme ve váš souhlas, neboť Nobile ví, že jeho práce omezena na letecko-technickou stránku výpravy. Čekáme hned odpověď. Aeroklub.

Ellsworth vyhověl prvnímu impulsu a odtelegrafoval, že proti tomuto návrhu nic nenamítá. Když už byl kabelogram odeslán, rozhodl se, že vyhledá norského vyslance ve Spojených státech, který právě byl v Novém Yorku a bydlil v hotelu Plaza. Byl to Jeho Excellence F. Hermann Gade, pozdější vyslanec v Brazílii. Exc. Gade upozornil Ellsworthe na nebezpečí vězící v tom, kdyby se Nobilemu vůbec dovolilo něco o výpravě psáti, a radil mu naléhavě, aby svolení odvolal.

Ellsworth se hned zachoval, jak mu Gade poradil, a telegrafoval aeroklubu, aby se Nobilova žádost odložila, až přibude on nebo já do Oslo. Po čtyřech dnech dostal tuto odpověď:

„Litujeme, ale smlouva Nobile po obdržení vašeho kabelu šestnáctého podepsána.“

Opět je velmi třeba poukázati, že se aeroklub dovolává jen „technické“ kapitoly v knize. Ani Ellsworth ani já nebyli bychom měli proti tomu co namítat. Teprve po měsících, když už let byl skončen, jsme se dověděli, že Thommessen Nobilemu dovolil za slovo „technická“ připojiti „a aeronautická“ – přídavek, o kterém jsme nikdy nebyli zpraveni a s nímž bychom nikdy nebyli souhlasili. Čtenář nechť má při celé této zprávě na paměti věc, kterou jsme my s Ellsworthem pokládali za samozřejmý předpoklad, že totiž Nobile byl jen a jen placený náš zaměstnanec a že jsme ani za příprav k letu ani za letu samého nikdy s žádným jiným výkladem jeho postavení u nás nesouhlasili – s tou jedinou výjimkou, ke které se později vrátím. Nikdy jsme nezamýšleli mu dovoliti, aby bral podíl též na peněžitém zisku z výpravy. Expedice byla placena našimi penězi, Nobilovo služné rovněž. Měl-li by nám z výpravy vyplynouti peněžitý zisk buď vydáním knihy, nebo jiných spisů, nebylo ovšem důvodu, proč bychom se o něj dělili s Nobilem. Jeho výkon byl 55 000 norských korun bohatě zaplacen. Když Nobile později začal tisknouti v časopisech a začal přednášeti, rovněž jeho přání, aby naše články v novinách spolu s námi podpisoval, bylo šmahem počínání, kterému jsme my nikdy nechtěli a on k němu neměl práva, nechtěl-li by někdo význam slov „a aeronautické“, vložených do smlouvy bez našeho vědomí, vykládat jinak, než ukládá slušnost a správnost.

Konečný důkaz pro správnost předcházejícího vypsání skutečnosti je však text naší úmluvy s New York Times o vyhrazeném právu uveřejňovati zprávy o výpravě, líčení a fotografie. Tato úmluva byla 27. října 1925 podepsána Ellsworthem. Budiž zde uvedena doslova věrně – ne že bych se domníval, že si čtenář prostuduje všecky její podrobnosti, nýbrž aby to učiniti mohl, kdyby si přál, a vyčetl z ní potvrzení uvedených údajů. Potom shledá, že tam o Nobilem není ani zmínky, nýbrž že jsme si my dva, Ellsworth a já, vyhradili jediné právo literárně zhodnotiti veškeren materiál získaný výpravou.

27. října 1925

Tit.

New York Times Company

Times Annex

229 West 43d Street

New York City, N. Y.

Vážení pánové,

Roald Amundsen z Norska a Lincoln Ellsworth ze Spojených států se dohodli, že r. 1926 vykonají se vzducholodí let přes polární moře, a už se také k tomu připravují. Zároveň chtějí prodati zprávy, líčení a fotografie uvedené výpravy a právo na prodej zmíněných věcí svěřili podepsanému aeroklubu.

Nabízíme vám tedy za sebe i za Roalda Amundsena a Lincolna Ellsworthe, jejichž podpisy se zavazujeme opatřiti, ke koupi výhradní právo uveřejňovati v novinách a v časopisech v Severní a v Jižní Americe a pro obě tyto země všecky zprávy, líčení a fotografie, které se týkají jmenované výpravy nebo některých jejích období, tedy o přípravách, o vlastním letu a o jeho pokrocích, o všech objevech a o jejich výsledcích, a to za podmínek dole ustanovených a za ceny tam uvedené. Zejména se zavazujeme, že vám veškeren zde nabízený materiál sami dodáme nebo dodati dáme včas a takovým způsobem a tak zabezpečen, aby vám bylo zajištěno první uveřejnění všech jeho částí na západní polokouli. Všecky podrobnosti opatření tohoto materiálu za výpravy budou s vaším přispěním vypracovány tak, aby se zdar tohoto úmyslu jevil zabezpečen.

Zavazujeme se zabezpečiti si veškeren materiál, o který jde, tak, aby žádný účastník výpravy ani nikdo jiný, kdo by s ním byl ve styku, nikomu kromě vás zpráv ani obrázků dodávati nemohl; učiníme, seč jsme, abychom ostatním lidem a časopisům a novinám nebo jiným publikacím západní polokoule zabránili, aby si nemohli opatřovati žádné zprávy ani jiný materiál o uvedené výpravě.

Zamýšlí se, aby vzducholoď napřed letěla z Říma v Itálii na Špicberky v Norsku, než se vznese k letu polárnímu. Budete míti právo, aby se váš zástupce bezplatně účastnil tohoto letu z Říma na Špicberky, a poskytne se mu všecko možné, aby se mu usnadnilo zasílání všech zpráv nebo jiného materiálu, který sám uzná za potřebné poslati.

Před letem budou vám dodány aspoň tři články o přípravách k výpravě, které musí býti podepsány Roaldem Amundsenem nebo Lincolnem Ellsworthem, rovněž občas kabelové zprávy a rádiové zprávy o přípravách k letu. Za dopravu těchto zpráv si zaplatíte sami. Za letu budou vám, kdykoli jen bude možno, posílány kabelogramy nebo radiogramy o podrobnostech letu podepsané Lincolnem Ellsworthem nebo Roaldem Amundsenem. Kdyby oba nemohli, podepsal by je zástupce velitele výpravy. Náklad za dodání platiti jest vám. Po skončení nebo přerušení letu musí vám býti dodáno v době co nejkratší toto:

1. podrobná úřední zpráva o výpravě aspoň o 25 000 (dvaceti pěti tisících) slovech, podepsaná Roaldem Amundsenem a Lincolnem Ellsworthem nebo jedním z nich, kdyby druhý nemohl, nebo kdyby nemohl žádný z nich, některým jiným z těch, kdož let přežijí;

2. další čtyři zprávy, každá asi o 3 000 slovech a rovněž podepsané, v nichž se líčí všecka období a všecky fáze výpravy.

Bez dalšího poplatku máte veškerá práva materiál obsažený v oné zprávě dále prodávati v Severní a Jižní Americe. Do jednoho měsíce po vašem uveřejnění poslední zprávy o ukončení letu nesmí žádný člen výpravy ani ze skupiny pozemní ani ze skupiny vzdušné vydati žádnou knihu pojednávající o výpravě nebo o některé její fázi, ani jako celek, ani jako část. Vy se zavazujete, že s uveřejňováním zpráv nebudete zbytečně otáleti.

Všecky zprávy posílané od výpravy přímo na americkou pevninu rádiem nebo kabelem budou adresovány na vás a vy jste povinni je bez odkladu co nejrychleji posílati dále aeroklubu. Vydání za zprostředkování zaplatí si podepsaný aeroklub sám.

Poplatek, který máte zaplatiti za všecka vyhrazená práva na veškeren materiál, postoupený vám podle hořejších ustanovení, páčí se všeho všudy na pětapadesát tisíc (55 000) dolarů. Z toho se devatenáct tisíc (19 000) dolarů vyplatí při podepsání této smlouvy po dodání podpisů Roalda Amundsena a Lincolna Ellsworthe; dalších osmnáct tisíc (18 000) dolarů, až vás dojde zpráva, že vzducholoď doletěla na Špicberky v Norsku, a zbytek, rovněž osmnáct tisíc (18 000) dolarů, po ukončení výpravy předpokládajíc, že pronikne až asi na padesát mil k severnímu pólu a prozkoumá kraje dosud neznámé. Skončí-li se výprava dříve, než by doletěla tak daleko, tato poslední suma propadá a úhrnný peníz se tak snižuje na 37 000 dolarů. Ale i potom platí podmínka, že se musí dodati úřední zpráva a čtyři zvláštní zprávy po skončení letu, jak bylo ujednáno shora.

Přijmete-li tyto podmínky, račte je potvrditi a s připojenými podpisy Roalda Amundsena a Lincolna Ellsworthe je toto ujednání mezi námi platné napevno.

Uctivě…

Prohlašujeme, že s uvedenými úmluvami souhlasíme.

New York Times Comp.

(Plná moc přiložena.)

V březnu 1926 vrátili jsme se s Ellsworthem do Oslo a odtamtud jsme odjeli do Říma převzít vzducholoď N-I od italské vlády. V Berlíně jsme musili přesedat a měli jsme třináct minut času, než jel římský expres dále. Sotva jsme vystoupili z prvního vlaku, byl mi dodán telegram. Byl podepsán Thommessenovým tajemníkem, který mne žádal o telefonní rozmluvu do Oslo, ježto prý Nobile právě aeroklubu oznámil, že nám italská vláda vzducholodi nevydá, dokud nebude zaplacena pojistka na 15 000 dolarů. Je mi dodnes záhadou, jak přišel klub na nápad, že bych za třináct minut tento docela nečekaný problém vyřídil a nadto ještě dostal hned spojení z Berlína do Oslo, než odjede římský rychlík. Odložil jsem celou věc, až budeme v Římě.

Když jsme přijeli do Říma, měli jsme rozmluvu s Thommessenem, předsedou norského aeroklubu, který odjel do Říma před námi. Naráz jsme poznali, že Thommessen úplně ztratil hlavu. Ať žádali Italové, co žádali, všecko udělal a zakládal si na tom více než oni sami. Nikdy jsem jasně nepochopil, zda ho Italové lichotkami tak dlouho vnadili, až sám sebe neznal, či jej naděje na italské vyznamenání, které také vskutku potom dostal, připravila o rozum; vypadalo to, jako by dbal jen italských přání a jako by si nehleděl ani prestiže Norska, ani zájmů Ellsworthových a mých, které přece měl zastupovati!

Především mně a Ellsworthovi předložil nový Nobilův návrh. Měli jsme připojiti k označení výpravy také Nobilovo jméno, takže by to byla polární výprava Amundsen–Ellsworth–Nobile. Tomuto návrhu jsme nemohli přijít na chuť, a tedy jsme jej odbyli. Ale Thommessen velmi důrazně na něm trval. Prohlásil, že prý italská národní hrdost je veliká, sám prý se obává, že se už najdou důvody a cesty, aby nám N-I nevydali, neučiníme-li některé ústupky. Dále ujišťoval, že připojení Nobilova jména není koneckonců než laskavost k Itálii, o které se za hranicemi země ani nebude věděti. Celý svět prý zná tento let jako podnik Amundsenův a Ellsworthův. Jakmile N-I opustí Itálii, nebude už o Nobilem zmínky a nikdo prý tím zmýlen nebude. Prozatím však, než převezmeme loď, musíme prý vyhověti italskému národnímu cítění. Na tato upozornění jsme svolili, aby se k našim jménům připojilo jméno Nobilovo. Nesvolili jsme však a nikdy bychom nebyli svolili, aby se účastnil řízení výpravy; důvody pro to vyložil jsem podrobně již dříve.

Další věc, o kterou měl Thommessen vyjednávati, bylo pojistné za vzducholoď. Musili jsme přiznati, že tato žádost je rozumná. N-I musila letěti z Říma na Špicberky a musila tedy být na tento let pojištěna. Ba nepřeli jsme se ani o to, jak se stalo, že peníz udaný v telegramu Thommessenova tajemníka, 15 000 dolarů, se v Římě najednou zvýšil na 20 000 dolarů. Ellsworth slíbil, že zatelegrafuje do Ameriky o ty peníze; měla to býti půjčka norskému aeroklubu. K tomu je mi třeba dodati, že tento klub nejen zastupoval naše obchodní zájmy, ale měl se též několika procenty účastniti na konečném zisku, bude-li který.

A teď se Thommessen vytasil s posledním návrhem. Tázal se, zda bychom Ellsworth a já nevykonali u Nobileho návštěvu. Při této neslýchané domněnce mě opustila trpělivost. Rozhořčeně jsme se tázali Thommessena, zda nepozbyl rozumu. Ellsworth a já jsme přece veliteli výpravy a Nobile je jen pilot ustanovený na vzducholodi koupené za Ellsworthovy a za mé peníze. Jestliže jsme už, hovíce italské národní hrdosti, dovolili na chvíli připojiti k našim jménům i jméno Nobilovo na označení výpravy, přece jsem nechtěl, aby vzniklo nedorozumění o postavení Nobilově, a vpravdě jsem neměl v úmyslu zesměšňovati se tím, že bych svému zaměstnanci vykonal první formální návštěvu. Toto výslovné rozhodnutí přerušilo všecko další jednání o této věci. Nobile nám potom vykonal návštěvu sám.

Zatím jsem se radil s Nory, které jsem vybral za účastníky výpravy; pobývali již několik neděl v Itálii, aby se účastnili zkušebních letů N-I, než nám bude odevzdána. Přitom jsem leccos slyšel, co bouřilo můj hněv. Napětí mezi norskou posádkou a trojicí Thommessen, Sverre a Nobile bylo už velmi prudké.

Vyšly však najevo ještě horší věci. Při své návštěvě začal Nobile hned s tím, že na mně vymáhal všelijaké směšné ústupky. Především si přál, aby Norové, stejně jako italské mužstvo složili jemu služební přísahu. Odmítl jsem tuto nestoudnost a upozornil jsem Nobileho důrazně a bez příkras na to, že není než pilot v mých službách.

Na vysvětlenou čtenáři, který nerozumí námořnickým zvyklostem, musím zevrubněji vyložiti rozdíl mezi kapitánem a vůdcem výpravy. Tento rozdíl je stejný, ať jde o loď na vodě, nebo o loď ve vzduchu. Kapitán musí ovšem míti nejvyšší moc v námořnickém řízení lodi. Posádka nemůže dostávati rozkazy ode dvou různých velitelů; musí tedy všecky rozkazy týkající se obsluhy lodi býti od kapitána. Jen kapitán je odpověden za všecko konání do podrobností, dokud loď pluje. Kormidelník, strojníci a posádka musí poslouchati jen jeho rozumu a jeho vůle.

Toto všecko týká se však jen odborného, plaveckého řízení lodi. Na výzkumné cestě rozhodovati o plavbě lodi patří do okruhu pravomoci vůdce výpravy. Tento určuje cíle a kapitán vykonává rozkazy tohoto vůdce veda loď tak, jak vyhovuje účelu vyznačenému vůdcem výpravy.

Toto přesné rozdělení úkonů kapitána N-I a vůdce výpravy – první vykonával Nobile, druhé Ellsworth a já, nechtěl nebo nedovedl Nobile uznati. Jeho nároky byly pokusy přivlastniti si naše funkce vůdců výpravy. Naše odpovědi odmítly tyto jeho nároky jednomyslně, důrazně a docela jasně.

Co tu bylo právě řečeno, osvětlí také další Nobilovu žádost a mou odpověď na ni. Nobile chtěl, abychom svolili, že má úplnou volnost a že by mohl N-I obrátiti a letěti zpět na Špicberky, kdyby snad po jeho rozumu po přeletu severního pólu nebyly atmosférické podmínky valně příznivy, aby se letělo dále na jih k našemu cíli, k mysu Barrowovu. Na tuto žádost jsem odpověděl krátce a důrazně: „To nejde!“ A opět jsme Nobilemu vysvětlovali, že je jen kapitán lodi, vůdci výpravy však že jsme my a on že se bude musit podrobiti, co se týče směru letu, našim pokynům slepě.

„Ale,“ prosil Nobile, „snad se mne tedy aspoň zeptáte na mé mínění?“

„Zajisté,“ odvětili jsme, „byli bychom velmi nerozumní, kdybychom se nedotázali na mínění odborného kapitána a kdybychom se ho před svým rozhodnutím nezeptali, co by mohl svou lodí dokázati.“ Jen nám by však musilo býti zůstaveno učiniti poslední rozhodnutí, jeho věcí pak by bylo rozhodnutí toho uposlechnouti. Znova jsme mu prohlásili, že sám severní pól nás nezajímá, neboť úkol naší výpravy byl přeletěti Severní ledové moře z pevniny na pevninu; že by nás tedy nic na světě nemohlo přiměti, abychom se za letu někde obrátili, nic leda zřejmá a naprostá nemožnost let dokončiti. Nobile potom požádal ještě jednou o ujištění, že bude na své mínění tázán a že se před každým konečným rozhodnutím bude konati porada nás čtyř, totiž mne, Ellsworthe, Nobileho a Riiser-Larsena. Protože to vskutku byli právě ti, s kterými bych se byl tak jako tak raditi musil, neváhal jsem souhlasiti.

Díváme-li se nyní na pozdější události z tohoto hlediska, je ovšem docela zřejmé, že se Nobile svými zoufalými „uměleckými“ kousky chtěl jen do nejvyššího řízení výpravy vlouditi. Pozdější příhody za letu mě přesvědčily, že toto počínání nebylo jen z Nobilovy ješitnosti a osobní ctižádosti, třebaže i ty byly velmi veliké. Nabyl jsem přesvědčení, že se tak choval z rozkazu své vlády. V Itálii viděli příležitost přivlastnit si náš výkon jako italský úspěch a k tomu cíli užívali všech prostředků. Některé z těchto záměrů se objeví později.

Konečně přišel onen veliký den, kdy jsme měli od Italů přejímati vzducholoď. N-I překřtěna nyní úředně na Norge. Trval jsem totiž na tom, aby loď nejen plula s norskou vlajkou, ale aby také měla jméno této země. Italové udělali z této příhody doslova „římský svátek“. Thommessen přejal loď. Italské barvy byly staženy, norské vztyčeny. Bez našeho vědomí aeroklub svolil, aby loď vedle nového jména Norge měla ještě také staré označení N-I a že na trupu smějí býti namalovány italské barvy.

Dne 29. března se Norge vznesla a zamířila k severu.

Ellsworth a já jsme se hned vrátili vlakem do Oslo. Nikdo z nás se ani dost málo nestaral o slavnosti, které, jak jsme věděli, budou provázeti let Norge z Říma na Špicberky. Byla by to jistě v nejlepším případě bývala nepohodlná cesta. Ellsworth a já jsme se rozhodli vykonati let nad územím neznámým, ale nezáleželo nám na tom, abychom viděli Evropu z ptačí perspektivy ani abychom se dávali obdivovati zástupy lidí v Anglii, v Německu nebo v Rusku. Ostatně jsme měli v Norsku vykonati ještě mnoho příprav, pospíchali jsme tedy domů. Nobile potom prohlásil, že prý tento let z Říma na Špicberky byl mnohem nebezpečnější než ze Špicberků k mysu Barrowovu. I docela nezkušený čtenář pochopí, jak pošetilý je to výrok. Než jsme Norge přejali, vykonala takových letů na sta nad různými evropskými končinami. Přeletěla Francii řízena jsouc obratným francouzským lodivodem, průliv La Manche, Anglii a Severní moře pod zkušeným lodivodem anglickým. Let byl prost všeho nebezpečí. Mně a Ellsworthovi byla by to bývala jen ztráta času.

Ač byla plavba docela bezpečná, dělal Nobile i tu chyby. Vedle cizozemských lodivodů, kteří byli v Římě vzati na palubu pro let nad cizím územím, Nobile přijal také několik novinářů a jiných hostí, kteří letěli, jen aby letěli. Z toho všeho bylo mnoho nepohodlí ve vzducholodi a zejména nepříjemnosti pro norské účastníky výpravy, Riiser-Larsena, Omdala a ostatní mé průvodce. Můj starý přítel dr. Adam z Berlína dal z neobvyklé štědrosti ušíti pro všecky členy výpravy letecké obleky podle míry. Obleky byly velmi praktické do drsného počasí, které nás na severu čekalo; byly velmi lehké, a přece náležitě teplé. Dr. Adam poslal tyto obleky včas, aby došly před vzletem Norge. Byly také připraveny. V poslední chvíli prohlásil však Nobile, že se pro velikou váhu nemohou vzíti na palubu. Riiser-Larsen a ostatní Norové musili tedy vykonati let z Říma na Špicberky v obyčejných vycházkových šatech. Italové však přišli k letu v Římě v nádherných kožiších a vybaveni všemi potřebami. Cestou také Norové velmi trpěli zimou. Sám Riiser-Larsen, otužilý obr vyrostlý v severním podnebí, přiletěl na Špicberky jektaje zuby. Tato příhoda všecka byla jen hrubá bezohlednost Nobilova. Obleky všech Norů dohromady vážily jistě méně než člověk. Nobile vezl s sebou mnoho zbytečných cestujících, z nichž mohl kteréhokoli beze všeho nechat doma. Tato příhoda byl však jen jeden článek v řetězu ústrků, kterými Nobile ráčil už za zkušebních letů v Itálii obdarovávati Riiser-Larsena a ostatní Nory. Jeho domýšlivost, samolibost a sobeckost nemají po mé zkušenosti sobě rovných.

Dokončili jsme, Ellsworth a já, své obchody v Oslo a odcestovali jsme na Špicberky; odjeli jsme dřív, než Norge přiletěla do Oslo; chtěli jsme se i tam vyhnouti projevům davu. Na Špicberkách bylo třeba vykonati ještě mnoho příprav i musili jsme je z povinnosti dokončiti, než Norge přiletí. Na Špicberky jsme dojeli 13. dubna, Norge tam dorazila 7. května.

V Kings Bay na Špicberkách jsme si najali kousek pobřeží od kterési norské uhelné společnosti, která tam doluje. Uhelná společnost si pro své lodi postavila nábřeží a od nábřeží k dolu železnici – byla to asi míle cesty. Aeroklub dal po celou zimu nedaleko tohoto dolu stavěti jakýsi hangár. Hangár neměl střechy; bylo to vlastně jen závětří se třemi stěnami a bylo velmi příhodné, třeba nebylo tak dokonalé, jako kdyby bylo mělo střechu. Když jsme přijeli na Špicberky, první, co jsme dali udělati, bylo odkliditi sníh z kolejí dráhy od pobřeží k hangáru. Sněhu leželo na šest až devět stop vysoko, nebyla to tedy lehká práce.

Norge zatím doletěla do Gačiny, kde zůstala tak dlouho, až bylo na Špicberkách všecko připraveno.

Na Špicberkách, jakož i dříve v Oslo dostávali jsme s Ellsworthem další důkazy, jak lehkomyslně hospodařil náš aeroklub. To bylo účtů o cestách p. Thommessena, Sverra a Bryna do Říma! K čemu vlastně měly ty cesty býti, nechápali jsme. Nicméně byly už vykonány a výprava je musila zaplatit. Za pobytu na Špicberkách požádal aeroklub Ellsworthe o nových 10 000 dolarů. To nás tak roztrpčilo, že jsme vážně pomýšleli vzdáti se výpravy vůbec. Jen obava, že by naše plány mohl uskutečniti někdo jiný, než bychom se připravili k nové výpravě, zabránila, že jsme neučinili krok tak radikální.

Konečně bylo všecko hotovo, Norge si namířila přes Vadsø na Špicberky a 7. května dorazila na místo. Byla uložena v hangáru a všichni jsme se činili, aby se let připravil. Potraviny a hořlaviny musily býti uloženy do lodi, rovněž bylo třeba vyměniti jeden z motorů. Tato práce zabrala pět dní. Italové se zatím z dlouhé chvíle učili lyžařit. Neobíral bych se všemi těmito maličkostmi, kdyby nebylo směšných nároků, kterými si Nobile přivlastňoval lví podíl při výpravě, jakož i při myšlence samé výpravu podniknouti. Na lyžích byli Italové žalostně nemotorní. Sotvakterý se udržel několik vteřin. Pamatuji se, že se Nobile jednou na rovině převalil a nemohl vstáti, dokud mu kdosi nepomohl na nohy. Bylo by přímo směšné domnívati se, že by lidé tohoto polotropického plemene, kteří neměli ani zdání, jak se v studeném podnebí chovati, byli někdy mohli připadnouti na myšlenku podniknouti takovou výpravu, jejíž základní podmínkou jest způsobilost žíti na ledě, bude-li třeba.

Vskutku Nobile si jednou, bylo to ještě v Itálii, než Norge odlétla, vzal Riiser-Larsena na slovíčko a vymohl si od něho slib, kdyby snad Norge musila z nouze přistáti na ledě, že Norové nenechají Italů na holičkách, aby se sami zachránili. Že mohl ten člověk připadnout na myšlenku, že by muži našeho zrna mohli býti tak sprostí a že by se teprve museli sliby zavazovati, to prozrazuje jeho vlastní smýšlení!

Než budu vypravovati dále, musím promluviti také o ostatních pěti Italech naší výpravy. Byli to statní chlapíci! Všecky své povinnosti konali řádně. Rozkazy vykonávali vesele a obratně, osvědčovali se jako dobří kamarádi a všickni jsme je měli rádi. Nechtěli se zdáti ničím jiným, než čím vskutku byli. Kdykoli v této své zprávě mluvím o italské části výpravy, myslím tím jedině Nobileho.

Několik dní předtím, než Norge přibyla na Špicberky, objevil se na ostrově komodor Richard E. Byrd, důstojník amerického válečného námořnictva, se svou lodí Chantier. Zprávy o našem chování k výpravě Byrdově byly ve veřejnosti zkresleny novináři nám nepřátelskými. Užiji tedy této příležitosti, abych v několika podrobnostech přesně vylíčil, co se vskutku stalo a proč. Pokud jde o komodora Byrda samého, není toho ani třeba. Ten velmi dobře znal důvody všeho, co se dělo; byli jsme už tehdy a jsme dosud spolu v upřímném a srdečném přátelství a dobře si spolu rozumíme.

Pobřežní hráz, o níž jsem se už zmínil, byla v Kings Bay jediné místo, kde mohla loď složiti náklad. Byla však krátká, že tam mohla kotviti vždy jen jedna loď. Při příjezdu Chantieru ležela tam právě Heimdal, která přivezla na Špicberky některé z mužstva a zrovna brala uhlí a vodu. Důležitější však než to bylo, že bylo třeba předsevzíti nutné opravy na jejím kotli, a ze všeho nejdůležitější bylo, že se Norge měla co nevidět z Gačiny vydat na cestu na Špicberky, a Heimdal musila být připravena, bude-li třeba, jí pomoci. Proto Heimdal nemohla kotviště opustiti, aby udělala místo Chantieru.

Mohlo tu jíti jen o několik málo dní a Chantier by byla mohla přiraziti a náklad složiti. Ale Byrd nechtěl čekati. Hořel touhou, už aby si vyletěl k severnímu pólu, a zuřil při pomyšlení, že by měl několik dní čekati. Umínil si tedy, že už nějak dopraví obě svá letadla od místa, kde Chantier kotvila, na pobřeží. Tento odvážný pokus, k němuž se uchýlil, byl vykonán s překvapující rychlostí a obratností. Za jeho vedení byly čtyři čluny svázány v ponton, na jejich planice se položila prkna, čímž vznikl rovný parket, na který byla letadla z lodi spuštěna, a lany byl pak ponton mezi tříští ledu dotažen ku břehu. Byl to podnik nebezpečný, ale výsledek byl stejně skvělý jako sám nápad.

Nesvědomití kritikové se pokusili veřejnosti namluviti, že prý naše výprava schválně překážela Byrdovi přistáti. Ujišťovali, že prý jsme žárlili na to, že by nás Byrd mohl předletěti a býti na pólu dříve než my. Musím tedy ještě jednou čtenáři uvésti na paměť, že jsme vůbec na pól spadeno neměli. Byrd sám to věděl, neboť jsem mu před šesti týdny při rozmluvě v Novém Yorku řekl: „Nemáme vás za soupeře, protože my se o pól nestaráme.“ Náš cíl byla Aljaška a pól jen zajímavá, ostatně však podřadná podrobnost. Byrdův záměr byl docela jiný než náš. On chtěl jen a jen doletěti pólu a bez zastávky se vrátiti; mezi námi tedy nemohlo býti soupeřství ani žárlivosti.

Jen Nobile se na věc díval jinak, když za několik dní poté Norge přiletěla. Nepřekvapovalo to, vzpomeneme-li si, jak se už předtím namáhal mě přemluviti, abych mu povolil, až doletíme pólu, obrátiti a vrátiti se na Špicberky. Bylo viděti, že se jeho duch této myšlenky nevzdal, ačkoli mně byla naprosto cizí a příčila se podstatě mé výpravy. Sotva uložil Norge do hangáru, sotva se dověděl, že Byrd už dopravil svá letadla na břeh a že už bude brzy hotov s přípravami, přišel Nobile ke mně a pravil:

„Norge může být ve třech dnech připravena vzlétnouti.“

Odpověděl jsem: „To neuděláme. S Byrdem o závod k severnímu pólu nepoletíme. Je mně docela jedno, bude-li tam dříve než my čili nic. Náš úkol je přeletěti Severní ledové moře.“

Na tomto stanovisku jsem setrval; a přeje Byrdovi ze srdce štěstí a zdaru, ochotně jsem se s ním rozdělil o pobřežní hráz v Kings Bay, kterou jsme si od uhelné společnosti najali. Přáli jsme mu šťastnou cestu a dobrý vítr, a když vzlétal, pozdravili jsme jej svým hurá! Když pak se po šestnácti nebo sedmnácti hodinách vracel, seděli jsme právě u jídla. U stolu kdosi prohodil, měl-li Byrd štěstí a vrátí-li se zdráv, že tu musí být co nevidět. Jen to dořekl, už jsme slyšeli hučení motoru. Opustili jsme oběd, vyskočili jsme ze sedadel a řítili jsme se k místu, kde mu bylo přistáti. A protože právě i Byrdovi kamarádi na Chantieru zrovna obědvali, stalo se, že jsme Ellsworth, já a naši Norové měli většinu v skupině, která Byrda a Bennetta pozdravovala, sotva letadla přistála a oni z nich vystoupili. Spěšně jsme popadli i své kinoaparáty a obrázky, které jsme my chytili, byly jediné obrázky o Byrdově vítězném a šťastném návratu. Já jsem byl mezi prvními, kteří Byrdovi potřásli pravicí, když vystoupil z letadla, a z té duše jsem mu k úspěchu blahopřál. Potom jsem se obrátil na své druhy a zvolal jsem: „Byrdovi a Bennettovi devětkrát norské hurá!“ A také zaburácelo jako z jedněch úst.

Komodora Byrda není možno za tento let dost vynachváliti. On i jeho pilot Floyd Bennett zasluhují nejhlubšího podivu za svou odvážnost, neboť je v dějinách jen málo činů odvážnějších. Nejde jen o to, že přistání z nouze na ledě, kdyby se jim nepodařilo znovu vzlétnouti, byla jistá smrt; nebezpečí tohoto letu bylo nesmírné pro hrozné obtíže při zjišťování přesné polohy místa v oněch oblastech. Magnetický kompas je tam velmi nespolehlivý, a i kdyby v oné šířce přesně ukazoval, potřebou konati přesná pozorování a výpočty v letadle letícím rychlostí 100 mil za hodinu je práce letcova nesmírně ztížena. Již jako letecký výkon sám musí hrdinský čin komodora Byrda zůstat navěky paměti zachován.

Desátého května večer byla Norge připravena vzlétnouti. Toho večera jsme konali poradu a ujednali jsme, že o jedné hodině v noci vzlétneme. Musím tu čtenáři připomenouti, že v severních krajích v tuto roční dobu slunce nezapadá. O jedné v noci je však nejníže, a tedy je vzduch nejchladnější. Plyn v nádrži má při nejnižší teplotě největší pudivost; proto jsme zvolili tuto hodinu.

Před půlnocí jsem byl probuzen hlídkou a ta mi hlásila, že se vítr stočil, že tedy je třeba vzlet odložiti. Usnul jsem zase a byl jsem o šesté znova probuzen, tentokráte se zprávou, že teď je vše v pořádku. Vstal jsem, nasnídal jsem se a odešel jsem do hangáru. Dostali jsme zprávu, že pro vítr a pro pohybové obtíže při řízení lodi smíme s sebou vzíti ze soukromých věcí co nejméně. Nepřinesli jsme si tedy s Ellsworthem k hangáru nic než to, co jsme měli na sobě.

Pomyslete si, jak jsem byl překvapen, vida okolo vzducholodi všude jen samý zmatek; lidé běhali sem a tam a nosili zavazadla do gondol. Nobile stál nedaleko, zdálo se, že i on je vyjeven. Když jsme přišli k němu, prohlásil nám, že slunce stojí už tak vysoko, že zasáhlo špičku plynové nádrže, plyn prý se roztáhl, a proto on prý se neodvažuje vzlétnouti. Ellsworth a já jsme kráčeli dále k hangáru. Najednou kdosi proti nám vyrazil křiče: „Startujeme!“ Nanejvýš rozrušeni jsouce touto nenadálou změnou smýšlení, ale ovšem nepochybujíce, že důvody pro ni zde byly, odebrali jsme se s Ellsworthem na palubu a za několik okamžiků poté opustila vzducholoď pevnou půdu.

Teprve později jsme se dověděli, co se stalo.

Když my jsme od Nobileho odešli, potkal jej Riiser-Larsen a zastihl jej tak nervově vzrušeného, že jej uznal za neschopna každého rozhodování. Nobile křičel, že není za nic odpověden, bude-li Norge za tohoto větru vytažena z hangáru; Riiser-Larsen odpověděl, že ten slabý vánek ani za řeč nestojí. Nato Nobile vztáhl ruce k nebi a zvolal:

„Chcete-li se vy z toho odpovídat, vytáhněte si Norge ven!“

Nato Riiser-Larsen odpovědnost na se vzal a za pomoci poručíka Hövera dokonány byly poslední spěšné přípravy podle jeho rozkazů. Film vzatý v těchto posledních okamžicích, kdy byla Norge vytažena z hangáru a vznesla se, ukazuje Riiser-Larsena rozkazujícího, kdežto Nobile duchem jsa nepřítomen stojí opodál a nedělá nic. Měli jsme v tom další příklad chování Nobilova v těžkostech.

Bylo deset hodin ráno (podle místního času) dne 11. května 1926, když se Norge vznesla k svému epochálnímu letu na Špicberkách.

Za čtyřiadvacet hodin poté spatřili jsme mys Barrowův na severním pobřeží Aljašky. Můj mnohaletý sen se vyplnil! Má životní cesta jakožto objevitele byla úspěšně korunována tímto výkonem, vlastně nejvyšším ze všech možných výkonů. Přeletěli jsme Severní ledové moře z pevniny na pevninu!

Dráha, kterou Norge vykonala, je odhadnuta na 3 391 mil. Vzdušná čára od Špicberků k mysu Barrowovu je asi 2 200 mil; odtamtud do Telleru dalších 1 000 mil. Svému příteli Riiser-Larsenovi, který tuto celou navigační práci vykonal, nemohu ani dost náležitou chválu vzdáti. Určoval náš směr tak obratně, že jsme po tomto neslýchaně dlouhém letu – delším, než je cesta vzduchem z Nového Yorku do San Diega, nad jednotvárnými plochami neprozkoumaného ledu, na nichž vůbec nebylo čeho se zachytit, co by nám posloužilo k orientaci – zahlédli mys Barrowův s nepatrnou odchylkou ani ne 10 mil od našeho směru.

Ale to ještě není veškerá zásluha Riiser-Larsenova. Cestou nás třikrát svou duchapřítomností zachránil od neštěstí, do něhož nás Nobilova nervóznost a nedostatek sebeovládání hrozily uvrhnouti. Neuváděl bych to, kdyby Nobile nebyl býval tak smělý a neosoboval si vedle slávy jako pilot, v kteréžto funkci se jedině účastnil činnosti, ještě také větší slávu z výpravy samé; rovněž bych se byl nenamáhal, abych následujícími událostmi dokázal, že Nobile nebyl vlastně ani s to zvládnout ani svůj jediný úkol, který měl, úkol pilota.

Abych čtenáři objasnil podstatu těchto nemilých příhod, musím připojiti několik slov o konstrukci a o obsluze Norge. Pod polotuhým trupem, který je plněn plynem, visely čtyři gondoly, jedna vzadu a po jedné na obou stranách. V těchto gondolách byly motory určené pro pohánění vrtulí. Čtvrtá a největší gondola byla nejdále vpředu. Byla to uzavřená bedna podobná malému domečku, stěnami rozdělená ve tři milé pokojíčky. V místnosti nejpřednější byl velitelský můstek, protože odtamtud byl nerušený rozhled. Tam bylo také kolo kormidla, jímž se řídil směr naší plavby. Rovněž kolo řídící ona kormidlová křídla, která nás držela ve vodorovné poloze nebo působila, aby loď stoupala nebo klesala. A posléze tam byly také páky řídící plynové ventily. Jimi se plyn z jedné komory vypouštěl a druhou plnil anebo všecko najednou, a tak byl pilot s to, aby reguloval rovnováhu vzducholodi a její stoupání. Tato práce – ovládati plynové nádrže – byl jediný a vlastní úkol pilota Nobileho.

Vedle místnosti s velitelským můstkem ležela kabina kapitánova a ostatního mužstva; tam byly přístroje pozorovací, mapy a stůl pro výpočty. Byla to pracovna Riiser-Larsenova a veškeré posádky. Místnost byla, mírně řečeno, přeplněna, neboť vedle Nobileho, Ellsworthe, Riiser-Larsena a mne užívalo této přední gondoly ještě dalších šest účastníků výpravy. Šest mechaniků bylo rozděleno na tři menší motorové gondoly.

Nobile a já jsme většinu času strávili v kajutě pilotově. Já jsem arci měl na palubě úkol nejlehčí. Bylo věcí ostatních loď rozhýbati a zachovávati směr k cíli. Já jsem měl jen úkol badatele, který má pozorovati krajinu pod námi, studovati její geografické vlastnosti a zejména pečlivě pátrati po známkách arktické pevniny, je-li kde jaká.

Ellsworth se zase většinou zaměstnával tím, že měřil atmosférickou elektřinu krajin, kterými jsme letěli.[2] Tato pozorování se dělala na žádost pařížského ústavu Curieova na zvláštním přístroji, schválně nám k tomu účelu půjčeném. Zprvu si Ellsworth myslil, když jsme výpravu připravovali, že bude pomáhati Riiser-Larsenovi při jeho navigačních výpočtech. Do Oslo přijel o měsíc dřív než já, aby tam konal zvláštní studia v navigační nauce, s kterou se obíral již dříve. Když jsme však přibyvše na Špicberky našli úkoly už přiděleny, byl příliš velkomyslný, aby rušivě do věci zasahoval, a věnoval se jen svým elektrickým pozorováním a jiným užitečným věcem, které měl konati.

Arci Riiser-Larsen nebyl svými výpočty zaměstnán stále. Dosti mnoho času strávil v kajutě pilotově u Nobileho, všímal si přístrojů ukazujících proudění vzduchu a jiných technických otázek, které souvisely s jeho výpočty. Bylo věru štěstí nás všech, že se Riiser-Larsen co chvíli musil vraceti na velitelský můstek.

Také jeden z mých kamarádů na výpravě k jižnímu pólu se s námi účastnil letu v Norge. Byl to Oskar Wisting, velmi znamenitý člověk. Wisting měl na starosti kolmé kormidlování v pilotově kajutě – ovšem za Nobilova dohledu. Nobile požádal Wistinga, aby mu na chvíli svěřil kormidlo, aby prý mohl „ohmatati“ rovnovážnou polohu lodi. Wisting poodstoupil a Nobile se chopil kormidla. Pomyslete si, jak jsem se podivil, vida Nobileho zády obrácena k přídi vzducholodi, přičemž nedbale několikrát otočil kormidlem. Příď Norge poslechla a sklonila se. Když jsem vyhlédl z okna, viděl jsem, že se víc a více blížíme k ledu. Vzhlédl jsem k Nobilemu, ten však, jak se zdálo, nebyl si vědom toho, co se děje, stál tam vskutku jako duchem nepřítomen. Neříkal jsem nic. Nebyl bych řekl slova ani tehdy, kdybychom se byli o led rozbili, neboť jsem se přesně držel svého úkolu vůdce výpravy a obsluhu lodi jsem úplně svěřil Nobilemu, jemuž také jako kapitánu po právu na moři i ve vzduchu patřila.

Ale Riiser-Larsen se tak přísně paragrafů nedržel. Bylo štěstí, že se jich nedržel. Loď s velikou rychlostí klesala na drsný led pod námi. Ještě okamžik a byli bychom bývali napadrť. Riiser-Larsen zpozoroval nebezpečí, Nobile však jako by o ničem nevěděl. Stál jako vyjevený. Riiser-Larsen skočil ke kolu, odstrčil Nobileho hrubě stranou a otočil kolem. Byli jsme tak blízci zkáze, že jsme rychle vystrčili okny hlavy a dívali jsme se, zda ještě zadní motor může ujíti srážce s ledem. Naštěstí ušel, ale jistě jen o několik málo palců.

Docela totéž se přihodilo za letu ještě jednou, jen s malou změnou. Zase poznal Riiser-Larsen, že se co nevidět zřítíme na led. Tentokráte se drsně rozkřikl na Nobileho, aby obrátil výškové kormidlo. Nobile sebou škubl, jako by se byl vytrhl ze sna. Mechanicky uposlechl Riiser-Larsenova rozkazu a otočil kolem několikrát nazpátek. Také tentokrát jsme ušli srážce s ledem v posledním okamžiku, když Norge poslušna jsouc kormidla opět se vznesla.

Třetí případ se udál takto: Letíce nad ledem k jihu octli jsme se v husté mlze; byla to arci situace velmi nebezpečná. Při rychlosti 50 mil za hodinu mohl nás už docela malý sklon plynové nádrže dolů vydati nebezpečí, že se zřítíme na led. Nobile ihned učinil, co bylo třeba učiniti, obrátil kolmé kormidlo vzhůru, abychom, bude-li možná, mlhu přeletěli. Učinil to však s takovým chvatem, že nevzal v úvahu tlak plynu v balonovém obalu. Rychle jsme vyletěli vysoko. Nobile se najednou vzpamatoval. Dostoupili jsme výše, kde atmosférický tlak na plynovou nádrž byl tak nízký, že vnitřní tlak plynu hrozil, že obal roztrhne. Nobile se zoufale namáhal skloniti příď Norge dolů. Loď však kormidla neposlouchala. Tu ztratil Nobile hlavu nadobro. Z očí mu vyhrkly slzy na tváře a lomě rukama řval: „Rychle na příď, rychle na příď!“ Tři naši Norové utíkali po můstku pod plynovou nádrží a svou vahou donutili příď Norge sklesnouti.

Čtvrtá příhoda za letu už sama by vyvracela nárok, který si Nobile činí na to, že úspěch výpravy je do značné míry jeho zásluhou. Opět je třeba předeslati krátké vysvětlení, aby čtenář věc tím lépe pochopil. Plavecký svět užívá slova „čára polohy“. Rozumí se tím nekonečná přímka, o které námořník nebo letec neví nic jiného, než že zná její směr. Ví, že loď je na některém místě této přímky, neví však, na kterém, dokud mu druhé pozorování o několik hodin později neopatří druhou „čáru polohy“. Bod, v němž se obě tyto čáry protínají, je jeho pravá poloha na mapě. Teprve když si plavec nebo letec po druhém pozorování určil průsečík, ví, kde je a kterým směrem se musí ubírati k cíli. To jest, čára polohy je v plavectví užitečnou pomůckou jen tehdy, když ji jiné výpočty doplňují. Tohle všecko jsou ovšem nejzákladnější vědomosti vzduchoplavby.

V posledním oddílu letu, když jsme podle výpočtů věděli, že se blížíme severnímu pobřeží Aljašky, přišel Nobile do místnosti Riiser-Larsenovy a tázal se, jaké jsou naděje, že doplujeme cíle. Riiser-Larsen odpověděl: „Právě jsem zjistil naši polohovou linii.“ Vzal tužku, na mapě načrtl přímku a řekl Nobilemu: „Jsme nyní na této čáře.“ Nobile vesele odpověděl: „Skvostné! Zamiřte si tedy na mys Barrowův!“

Úplný nováček v plavectví nebyl by mohl učiniti hloupější poznámku. Bylo totiž zhola nemožné „zamířit si na mys Barrowův“, dokud další pozorování Riiser-Larsenovi neukázalo, kde na oné čáře je. Avšak Nobilemu, který dnes tvrdí, že byl vedoucí duch výpravy, byly základní pojmy vzduchoplavby tak cizí, že se jedinou tak hloupou poznámkou odhalil, kdo je.

Musím se na tomto místě zabývati ještě také několika směšnými historkami, které po letu byly roztrušovány v italském tisku. Především noviny psaly, že Italové vykonávali všecku práci, kdežto Norové že spali. Pravda však je, že nikdo na palubě nenašel leda tu a tam několik hodin neklidného dřímání, že však ze všech členů výpravy nejvíce spal Nobile. Pokud jde o práci, já jediný jsem na té výpravě zahálel. Zahálel jsem totiž tak, že jsem při tělesné práci ani prstem nehnul. Můj úkol byl, jak jsem už vyložil, míti oči otevřeny a hlavu v pořádku. Konal jsem jen geografická pozorování; Ellsworth měl bezesporu dosti práce s pozorováními elektrickými, Riiser-Larsen vykonával všecky výpočty o letu a Norové Wisting a Horgen obsluhovali kormidla. Několikrát vzal do ruky kolo kormidla i Nobile, aby vyzkoumal rovnováhu lodi, při tom nás však, jak už bylo pověděno, ohrožoval. Kapitán Gottwaldt obstarával bezdrátovou stanici a dr. Malmgren pozorování meteorologická.

Druhá hloupá zpráva, kterou italský tisk uvedl do oběhu, byla, že prý se pro nesnášenlivost výprava na Norge rozštěpila ve dvě strany, které prý proti sobě stály jako dva ozbrojené nepřátelské tábory. Nebylo to pravda. Zmínil jsem se už o roztomilé povaze Italů – kromě Nobileho – a úctu, kterou jsem jim osvědčoval, chovali k nim také moji druhové. Za letu samého se nepřihodilo nic, co by bylo zkalilo naše velmi přátelské styky. Ani zásah Riiser-Larsenův, když Nobile ztratil hlavu, obapolnému přátelství neublížil. Ve vzduchu a za nebezpečného letu nad územím zhola neznámým, kde by si byl sám nikdy nedovedl pomoci, byl Nobile vtělená skromnost a dobrota. Ačkoli před vzletem na Špicberkách byl domýšlivost sama a po přistání na Aljašce mnohomluvný hrdina, za letu neosoboval si ani dost málo nadvlády.

Jistě si asi za těchto dvaasedmdesát hodin často a s úzkostí vzpomínal na svou nestoudnou prosbu, vyslovenou kdysi k Riiser-Larsenovi, abychom ho po nouzovém přistání na ledě snad neopouštěli v nesnázích. Tato pokora mu ovšem velmi slušela, neboť, kdybychom byli bývali donuceni sestoupiti na led – a pro jeho nedostatečnou duchapřítomnost bylo by se nám to hnedle třikrát přihodilo –, byl by se sám octl v zoufalém postavení. Neuměje se na lyžích udržeti a nejsa zkušený cestování v polárních končinách, byl by měl jen velmi skrovnou naději, že se zase dostane do krajin obydlených. Nás by nikdy nebylo napadlo nechati Italy na holičkách. Byli bychom se s nimi rozdělili o práci dostati se přes led dále, ale jejich nezkušenost byla by nás všecky jistě stála život. Nebyli by se jistě mohli dosti rychle hýbati, a přece by naše záchrana byla bývala jen v rychlosti samé.

Nic nemohlo za letu porušiti přátelský soulad členů výpravy, ač Nobilovo chování často velmi zlobilo mě i Ellsworthe. Když jsme se připravovali k letu, Nobile opět a opět trval na tom, aby každý svá zavazadla omezil na nejmenší míru; k této věci se neustále vracel. Čtenář se jistě rozpomene na příhodu za letu z Říma na Špicberky. Letíce k severnímu pólu měli jsme se dočkati ještě dalších důkazů o tom, s jak brutální bezohledností Nobile urážel city druhých.

Ellsworth i já jsme s sebou vzali vlajky, které měly býti shozeny, až poletíme přes pól. Ellsworth měl hvězdný prapor americký a já norskou vlajku. Podle Nobilova předpisu nebyly naše vlajky větší než kapesníky. Letíce nad pólem shodili jsme s jásavým hurá! vlajky svých zemí. Ale kdo popíše naše překvapení, když jsme viděli, že Nobile neshodil jen jednu vlajku, nýbrž hned celou náruč vlajek! Norge v tu chvíli vypadala jako letící cirkusový vůz, neboť se okolo ní třepetaly vlajky všech velikostí a barev. Kromě toho se Nobile vytasil s velikou italskou vlajkou; byla tak veliká, že ji jen s velikou námahou dostal oknem kajutním ven. Tam ji uchvátil vítr a vlajka se zachytila na gondole. Než ji vyprostil, byli jsme už pět mil za pólem. Vznášejíc se narazila potom na zadní gondolu a bylo nebezpečí, že se zaplete do vrtule a způsobí nám velké nesnáze. Posléze se i tam vyprostila a rychle klesala na ledové pole pod námi.

Mám naštěstí humor a pokládám jej za jednu z těch vlastností, které mě nejspíše činí způsobilým býti badatelem. Nebezpečí, nesnáze a zlosti, které by jinak bylo velmi těžko snášeti, ztrácejí pod ochranným povzbuzováním humoru svůj osten. Ač jsem se velmi zlobil na Nobilovy přehmaty, ač se mne trpce dotýkala jeho osobivost a domýšlivost, musil jsem se přece smáti, vida jeho dětinskou spokojenost při pomyšlení, jak „nás usadil“, a jeho domýšlivost, že své vlasti zjednal tím větší vážnost, čím více a čím větších vlajek shodil na pustinu polárního moře, kam lidská noha nevkročí. Že má dospělý člověk a k tomu důstojník tak málo fantazie, že cenu tak důležité chvíle měří plochou svých symbolů, ale nikoli hloubkou citu, který se v něm budí, to se mně zdálo tak směšné, že jsem se hlasitě zasmál.

Věc měla však ještě jednu humornou stránku, což jsem objevil teprve později. Nobile se ještě dnes chlubí, že na pól shodil prapor italského aeroklubu. Teprve z těchto řádek se dovídá, že jeden z mých Norů našel tento prapor v zavazadlech, která po našem přistání zůstala v Telleru na Aljašce! Sami bozi se usmívali nad tím pošetilým oficírem!

Čtenář nechť si pomyslí, jaké city námi lomcovaly, když jsme se blížili k pevnině a naše oči už rozeznávaly první známky severního pobřeží Aljašky. Brzy jsem začal poznávati důvěrné známky tohoto pobřeží, podél něhož jsem před dvaceti lety se svou „Gjøičkou“ plul. Vše se dělo hladce i umínili jsme si, že poletíme podél pobřeží u Beringovy úžiny do Nome. Ukázalo se však, že tento záměr není dobrý. Brzy jsme se octli v mlze a ztratili jsme rozhled. Jednu chvíli jsme už asi byli nedaleko sibiřského pobřeží. Letěli jsme na východ doufajíce, budeme-li donuceni z nouze přistáti, že se vyhneme aspoň přistání na Tichém moři. Po několika hodinách se však mlha rozptýlila a spatřili jsme kterousi nám neznámou osadu na aljašském pobřeží. Pravím „neznámou“. Podívá-li se čtenář na mapu pobřeží mezi Nome a úžinou Beringovou, shledá, že se pravidelná cesta lodí po moři vyhýbá hlubokým zářezům pobřeží asi uprostřed mezi oběma místy. Jak se později zjistilo, zanesl nás let v mlze do tohoto zákoutí. Ani já jsem neznal té části pobřeží ani osady ležící pod námi. Avšak, buď, jak buď, byli jsme už v kraji obydleném. Snad je příznivá možnost přistáti. Zeptal jsem se Nobileho, kolik ještě má paliva.

„Ještě dost,“ odpověděl, „abychom mohli pobýt ve vzduchu sedm hodin.“

„Mohli bychom se zde snésti?“ Odpověď byla kladná.

Rozhodli jsme se tedy připravit všecko ku přistání. Jsa však dřívějšími zkušenostmi varován, že nesmíme slepě spoléhati na Nobilův úsudek, zeptal jsem se Riiser-Larsena na jeho mínění. Odpověděl, že je sice místo způsobilé k přistání, jen kdyby nebyl tak silný vítr, který ztěžuje řízení vzducholodi u země. Připojil, že se učil v Anglii, kde vzduchoplavbu studoval, že se tomuto nebezpečí může účinně brániti tím, že se vyrazí postranice gondoly, čímž se mužstvu zjedná možnost, aby se při příliš prudkém přistání rychlými skoky zachránilo do bezpečí. Nobile slyšel tento rozumný návrh, křičel však vzrušeně, že se to udělat nesmí. Potom prohlašoval, že prý Riiser-Larsen třesa se úzkostí dělal nesmyslné návrhy. Mohu dosvědčiti, že Riiser-Larsen byl úplně klidný a při smyslech.

Měli jsme netušené štěstí, neboť, co jsme se snášeli, vítr se nadobro utišil, a Nobile přistál hladce a bez obtíží. Ve vzduchu jsme pobyli dvaasedmdesát hodin.

Obyvatelstvo osady nás obklopilo. Byla ohromná radost, mnoho potřásání rukou, mnoho blahopřání. Dověděli jsme se, že se ta osada jmenuje Teller. Nyní jsme věděli, že jsme asi 90 mil severozápadně od Nome.

Sotva jsem vstoupil na pevnou půdu, takřka první, co jsem slyšel, byl ženský hlas volající: „Pozdrav bůh, kapitáne Amundsene!“ Obrátil jsem se a spatřil jsem svou známou z dřívějšího pobytu v Nome. „Kde to jsme?“ volal jsem na ni. „V Telleru,“ odpověděla mi. „Chtěl byste u nás bydliti?“

Objevilo se, že to byla majitelka jednoho ze dvou malých hostinců, kterým tam na Aljašce říkají „odpočívadla“. Přijal jsem vděčně pozvání, jež bylo rozšířeno také na mé druhy; bylo nás ovšem trochu mnoho, abychom byli mohli býti uloženi v jednom domě, ale ozývala se i jiná pozvání, zejména byl zván Riiser-Larsen. Odešel od nás, aby se přidržel svého hostitele, který mu vykázal dvě skvostné místnosti, jednu s vyhlídkou na moře, druhou s pohledem do kraje, mezi nimi byla koupelna. Hostitel donesl Riiser-Larsenovo zavazadlo do pokojíčka k moři předpokládaje, že mu bude jakožto Norovi milejší. Potom se zeptal hosta, zda by nepozval ještě jednoho člena výpravy do druhého pokoje. Rozený dobrák a přelaskavý člověk Riiser-Larsen si hned vzpomněl na Nobileho, vyhledal jej a pozval jej, aby se s ním rozdělil o pěkné bydlo. Nobile pozvání přijal. Riiser-Larsen jej tam dovedl a vrátil se k večeři do domu, kde jsme bydlili my druzí.

Strávili jsme ovšem velmi příjemný večer. Vždyť jsme všickni měli nesmírnou radost z úspěchu své výpravy! Jeden z hostitelů daroval cigára a láhev whisky, která nás po dobré večeři naladila k celému světu velmi mírumilovně. Bylo už deset hodin a my jsme se ještě bavili na oné skromné, ale veselé hostině. Vtom se objevil Nobile, obličej kyselý a rty sešpuleny jako děcko. Požádal o trochu jídla, snědl, co mu bylo podáno, a mrzoutsky mlčel. Teprve později jsme pochopili, že ho zase najednou popadlo vědomí, jak je důležita jeho nafoukaná osoba, a že jako nezvedené děcko ohrnuje pysky nad tím, že se mu nedostalo té pocty a toho obdivu, který mu podle jeho mínění patřil. Když se Riiser-Larsen o půlnoci vrátil do bytu, aby se oddal zaslouženému spánku, shledal, že se jeho hostovi, hrdinnému Italu Nobilemu, zalíbil právě ten pokojíček, který hostitel určil Riiser-Larsenovi, a že Nobile bez okolků zboží Riiser-Larsenovo do druhého pokoje nikoli snad přenesl, nýbrž naházel, dveře zavřel a šel spát.

Na tomto místě třeba čtenářům připomenouti, že v této knize nehodlám dopodrobna líčiti let Norge; o tom jsem už psal jinde. Zde jen říkám nepříjemnou pravdu o těch věcech, o kterých se zpravidla nemluvívá. Říkám je jenom proto, že Nobile a italský tisk z velikého a skvělého úspěchu učinili spornou věc. Osobovali Italům slávu, která jim dávno nenáleží. Zkreslili fakta, nadělali mi a ještě nadělají peněžitou škodu a osobní nepříjemnosti. Tuto zprávu jsem napsal, aby veřejnost slyšela o věci plnou pravdu a aby skutečná Nobilova zásluha byla uvedena v náležitý poměr k celému epochálnímu výkonu. Najatému kapitánu norské lodi, náležející jednomu Američanu a mně, nesmí se dovolit, aby uchvátil čest a slávu, která jemu nepatří. Abych tomu zabránil, napsal jsem tuto kapitolu.

Přistáním v Telleru byla naše výprava vlastně skončena. Nezbývalo už než vzducholoď rozebrati a plynovou nádrž složiti, aby mohla býti dopravena na loď. To byl ovšem úkol Nobileho a mužstva. Ellsworth a já jsme už nyní vlastně neměli s výpravou co činiti. Naše další povinnost byla poslati New York Timesům svou první zprávu, jak nám ukládala uvedená smlouva. Všickni jsme si arci vroucně přáli rozeslati do světa soukromé zprávy, proto jsme táhli k rádiové stanici v Telleru, jedinému místu, které nás spojovalo s ostatním světem. Jak hluboké bylo však všeobecné zklamání! Stanice byla porušena a my jsme nemohli podávati depeše. Požádal jsem kapitána Gottwaldta, aby přístroj spravil, a vskutku se mu to za několik dní podařilo.

Nobile však zatím zuřil, že nemohl posílat své zprávy hned. Jeho hněv byl arci pochopitelný, ale jeho chování bylo chování umíněného děcka; celé dni se mračil a špulil rty, jako by ho byl někdo osobně urazil.

Protože jsme v Telleru neměli co dělat, najali jsme si s Ellsworthem motorový člun a jeli jsme do Nome. Riiser-Larsena jsme pověřili vrchním velením. Wistinga a Omdala jsme vzali s sebou a ostatní Norové zůstali na místě, aby pomáhali Italům rozkládati Norge; potom měli jeti za námi. Když jsme přijeli do Nome, vrátil se Omdal s motorovým člunem pro ostatní členy výpravy.

V Nome jsme zůstali s Ellsworthem celkem tři týdny. Sotva jsme přijeli, kabelovali jsme New York Timesům první část své zprávy o letu. Zatím byla porucha rádiové stanice v Telleru opravena a Nobile začal vysílati své zprávy do novin. Bylo to přímé porušení všech našich dřívějších ujednání a rozzlobilo mě i Ellsworthe do té míry, že Ellsworth telegrafoval aeroklubu v Oslo, aby se ohradil proti Nobilově literární svévoli.

Zatím se Nobile vůči nám zase postavil na povýšené stanovisko. Z Telleru poslal po člunu Ellsworthovi do Nome „důvěrný“ list, v němž mu vyložil všecky „své přemnohé stížnosti“, jak on tomu říkal. Snad si myslil, obrátí-li se na Ellsworthe a naladí-li tón smířlivý, že se mu podaří rozdvojiti mne a Ellsworthe, aby se tak přiblížil k svému cíli – přivlastniti si hlavní podíl z výpravy. Bylo to záludné počínání a Nobile jím jen dokázal, jak špatně zná lidi. Ellsworth není člověk, na kterého by si takhle přišel. Je to gentleman a zároveň spolehlivý přítel a korektní sportsman. Ellsworth mně také hned ukázal Nobilův list a měl mu jej velmi za zlé.

Mezi oněmi „přemnohými stížnostmi“, jež Nobile v listě uváděl, naříkal si hlavně na to, že „vy a Amundsen podpisujete články v Timesech, nepřipojujíce mého jména“. Odkud vzal ten nápad, že by jeho jméno mělo s články pro Timesy vůbec co činiti, bylo Ellsworthovi i mně záhadou.

Jen my dva jsme měli smlouvu s Timesy, čtenář už ji zná, a o Nobilem nebylo při všem tom jednání ani zmínky.

Ellsworth a já jsme však měli proč se zlobit, že si Nobile dovoluje vůbec o naší výpravě psáti. Jediné, o čem měl Nobile právo psáti, byla kapitola o technické stránce letu. I to, jak se čtenář pamatuje, pokusil se Ellsworth zrušiti, když jej vyslanec Gade upozornil na možné nebezpečí z onoho dovolení. Kabelogram aeroklubu, který v této věci Ellsworthe došel, omezil jeho právo výslovně na technickou stránku letu.

Když mi Ellsworth ukázal Nobilův list, radili jsme se o Nobilově drzosti, že vůbec píše do novin. Výsledek naší porady byl, že Ellsworth kabeloval aeroklubu v Oslo a žádal vysvětlení.

Pomyslete si, jak jsme byli překvapeni, když jsme ode tří odpovědných členů aeroklubu dostali tuto depeši:

20 WXP J ½ 209 via RCA Post

Oslo 31. května 1926

LCD Lincoln Ellsworth

Nome Als

Smlouva s Nobilem před Riiser-Larsenem jakožto Vaším a Amundsenovým zástupcem podepsaná má také odstavec, podle něhož úhrnná zpráva o letu bude sepsána společně od Amundsena, Ellsworthe a Nobileho se spolupracovníky, které si vyberete. Bylo smluveno, že Nobile napíše technickou a aeronautickou část díla. Je to jediný odstavec o uveřejňování a se zřetelem k tomu, že Nobile už před odletem články uveřejňoval, nepokládáme za chytré ani vkusné brániti se spolupráci Nobilově. Všeobecná nespokojenost časopisů má svou příčinu v skrovném materiálu dodaném po výpravě. Musíte dodati také aeronautickou zprávu, aby se získala nutná změna. Nobilova zpráva nebude ve velikém článku Vámi a Amundsenem podepsaném, nýbrž jako zvláštní přídavek. Dokud tyto články nebudou dodány, nedostaneme poslední splátky podle smlouvy s novinami. Litujeme tedy, že nemůžeme vyhověti Vašemu přání, a rádi bychom Vás upozornili, že podle úmluvy rozhoduje ve věcech administrativních a obchodních jedině aeroklub. Musíme trvati na tom, aby tato dohoda byla zachovávána, sice by byly finanční ztráty.

Thommessen, Sverre, Bryn

Tento kabelogram mně a Ellsworthovi poprvé napověděl, že slova „a aeronautickou“ byla připojena k smlouvě, kterou Ellsworth v březnu kabelogramem odmítl podepsati. Opět dali najevo páni Thommessen, Sverre a Bryn takovou přemíru horlivosti v přijímání všech Nobilových požadavků, že tato neschválená slova připojili k smlouvě námi neschválené a tím dali Nobilemu možnost, aby libovolným výkladem slova „aeronautickou“ uveřejňoval vlastně všecko, co si uveřejniti přál.

Potom jsme se s Ellsworthem dlouho všemožně pokoušeli přiměti Nobileho, aby dbal pravého smyslu naší původní dohody. Když se nám to nepodařilo, hleděli jsme ho donutiti, aby se držel aspoň slovního znění smlouvy námi neschválené. Smysl této smlouvy – bylo-li slovům rozuměno v běžném významu a nebyl-li jejich smysl libovolně zkrucován – pravil však zřetelně: prvé, že Nobile má napsat jen jednu kapitolu spisu; druhé, že se tato kapitola má obírati jen a jen jeho řízením vzducholodi jakožto pilota. Přes toto jasné znění smlouvy psal Nobile v italských a v amerických novinách o celé výpravě, a v době, kdy tuto knihu píši (v prosinci 1926), je právě na veliké přednáškové cestě po Spojených státech, kde si o výpravě docela volně mluví, co se jemu hodí.

Nobilovo chování způsobilo mi za naší výpravy a i po návratu domů více zlosti a ponížení, než mohu vypsati.

Protože podstatná fakta nejsou veřejnosti dobře známa, jsou mnozí přesvědčeni, že Nobilemu patří hlavní zásluha myšlenkou a uskutečněním tohoto epochálního letu, kdežto vpravdě nebyl než kapitánem Norge. Zdar letu závisel na něm asi tak jako na kapitánovi amerického dopravního parníku vítězství amerického vojska za světové války. Říká-li Nobile něco jiného, je to taková osobivost, jako kdyby si kapitán takového dopravního parníku osoboval, že ustanovil, aby Amerika vypověděla válku, a že připravil plány generálního štábu pro vyslání expedičního vojska.

Než vraťme se k chronologii dat mého výkladu. Téhož dne, kdy Ellsworth dostal kabelogram od funkcionářů Aeroklubu, dostal ještě druhý kabel sice klubem podepsaný, pocházel však od týchž lidí. Hlásil:

15 WXP F Radio Via RCA

V Oslo 31. května

LCD Lincoln Ellsworth, Nome

Výtah ze zápisu. Předseda norského aeroklubu oznamuje, že podle Ellsworthovy zprávy se Ellsworth velmi těší, že může vyhověti přání, aby se Nobilovo jméno spojilo s výpravou. Předseda oznamuje, že aeroklub Ellsworthovi děkuje za tuto velikou osobní oběť a usnesl se, projevuje uznání italské vládě i budovateli vzducholodi, nazvati výpravu Amundsenův–Ellsworthův–Nobilův transpolární let. Předseda oznamuje, že toto oznámení učiní 29. března při odevzdávání vzducholodi. Aeroklub se dále usnesl, že má na severním pólu býti shozena netoliko vlajka norská, nýbrž také americká a italská; jenomže norská má býti svržena první. Ostatně změna jména nijak neporuší národní ráz výpravy ani ujednané úmluvy.

Aeroklub

K tomuto kabelogramu třeba jen poznamenati, že uvedené tam „Ellsworthovy zprávy“ prostě nikdy nebylo. Ellsworth nikdy nikomu neřekl, že ho těší, když vidí Nobilovo jméno připojeno k výpravě. Stalo se vskutku jen to, že nás za naší druhé návštěvy v Římě Thommessen žalostivě prosil, abychom potvrdili, co nejspíše sám napřed slíbil, že se Nobilovo jméno, ale jen a jen v Itálii, objeví spojeno s naší výpravou, a to ještě jen před odevzdáním vzducholodi z rukou italské vlády. Thommessen nás ujistil zapřísahaje se, že je to jen zdvořilost a ústupek italské národní pýše. Pro jeho naléhání, jakož i z obavy, aby italská vláda obchod nezrušila, když bychom se my zdráhali, a neodepřela nám loď vydati, svolili jsme, Ellsworth a já, velmi neradi, k tomuto omezenému užití Nobilova jména. Potom se aeroklub zachoval docela tak, jako onen velbloud v jednom východozemském přísloví: když se mu podal prst, vzal celou ruku. Vzali „prst“ pečlivě ohraničeného dovolení a bez našeho vědomí a bez dovolení udělali z něho „hrst“ směšně dobromyslných ústupků.

Ellsworth poslal na oba telegramy rozhořčenou odpověď. Došla ho pak tato jejich odpověď:

16 WXP F Via Rca Post

Oslo 4. června 1926

Lincoln Ellsworth, Nome Als

Poslali jsme již oba odstavce týkající se Nobileho a uveřejňování zpráv. Po Amundsenově přání bylo všecko, co se týkalo vedení, přejato z římské úmluvy. Potvrzujeme, že podmínkou vaší součinnosti bylo, že vy a Amundsen napíšete knihu. Bylo to však později zvráceno vaším telegramem vyhrazujícím Nobilemu napsati část aeronautickou. O článcích do novin nebylo řečeno nic, ale každý soud by jistě rozhodl obdobně podle úmluvy o knize.

Thommessen, Sverre, Bryn

Tento kabelogram zřejmě svědčí, že sami funkcionáři aeroklubu přičítají své nešťastné větě v neblahé a neschválené smlouvě smysl vyhovující zdravému lidskému rozumu. Ani po jejich mínění nebylo Nobilemu vůbec dovoleno psáti do novin.

Celých pět měsíců po našem příjezdu do Nome jsme se s Ellsworthem snažili dopisy a telegramy přiměti aeroklub, aby uznal své chyby dbaje našich zájmů a aby veřejně a důrazně odmítl Nobilovy směšné nároky. Naše snaha byla marná. Snad jsme si od toho mnoho slibovali: především protože je v lidské povaze, že se nerada veřejně přiznává k spáchaným chybám, a za druhé, protože zatím Thommessen, Sverre a Bryn byli slavnostně dekorováni velmi toužebně očekávaným italským řádem, a byli by se tedy octli ve velikých rozpacích a byli by se asi musili vzdáti vysokého vyznamenání, kdyby byli chtěli přiznati holou pravdu.

Protože se aeroklub našemu přání veřejně opravit vždy vyhnul, ztratili jsme konečně trpělivost a jsouce zhnuseni jsme kabelem oznámili, že z klubu vystupujeme. Byla to jediná cesta, která nám ještě zbyla, abychom veřejně dali najevo své rozhořčení nad chováním klubu.

Zástupci norského aeroklubu se vyhnuli prosté povinnosti prostě vyslovit holou skutečnou podstatu sporu, provinili se však ještě také tím, že hověli rostoucí národní hrdosti Italů poškozujíce čest a slávu své vlasti. A posléze se dopustili hrubé nevděčnosti k Ellsworthovi. Před vzletem Norge uspořádal aeroklub v Oslo hostinu na Ellsworthovu počest. Na hostině měl Sverre řeč, v níž blahopřál klubu, že jsme jej jmenovali svým oficiálním zástupcem a finančním ředitelem letu. Prohlásil, že „ještě před rokem jsme byli malé nemluvně, neznámé mimo Norsko. Dnes – a to je výsledek této výpravy – jsme nejznámějším aeroklubem na světě.“. Toto prohlášení bylo přijato hlasitým potleskem ostatního členstva klubu. Smýšlel-li takto klub před výpravou, která zanedlouho byla od celého světa pozdravena jako triumfální úspěch – nejzákladnější cit vděčnosti a rovněž obecná upřímnost byly by jej měly donutit, aby bez obalu přiznal pravý stav věci. Ellsworth a já jsme nežádali než holá fakta, protože by tato fakta upřímně doznaná byla zcela ospravedlnila naše stanovisko k Nobilemu. Avšak aeroklub choval, jak je zřejmé, jiné city a šel za jiným cílem. Má rezignace na členství klubu byla tedy míněna jako veřejný projev mého hnusu a jsem rád, že mohu takto dáti najevo i své opovržení.

Pokračuji dále v své zprávě. Riiser-Larsen nás telegraficky požádal, abychom poslali do Telleru loď, která by jej s ostatními převezla do Nome. Došel jsem k svým dávným známým, bratřím Lomenům, a najal jsem jeden jejich člun na tu cestu. Když jsem šel v Nome ulicí, abych si opatřil tu loď, potkal jsem tamního katolického faráře. Pozdravil mě a po několika obvyklých větách se ptal, jdu-li „Nobilemu naproti“. Vypadal jsem asi hrozně udiven, neboť mi ukázal Nobilův telegram se slovy: „Přijedu s kutrem pobřežní stráže.“

Později se mi od Riiser-Larsena dostalo vysvětlení tohoto netušeného příjezdu, kterýž opět nebyl než nový důkaz Nobilova dětinského velikášství. Riiser-Larsen asi Nobilemu řekl, že jim pošlu Lomenův člun, aby převezl všecky zbylé členy výpravy i s Italy. Nobile na to nic neodpověděl, odešel však asi hned po té rozmluvě na telegrafní úřad a telegrafoval pobřežní strážní službě, aby pro něj do Telleru poslali kutr. Velitel pobřežní strážní služby, jemuž ostatní okolnosti nebyly známy, laskavě vyhověl jeho přání. Když kutr přijel do Telleru, vstoupil na něj Nobile se svými pěti italskými druhy, aniž Norům nabídl, aby se také svezli, jen aby si zjednal svůj vlastní chlubný vjezd do Nome.

Město Nome má dům pro cestující cizince, kterým chce prokázati obzvláštní pozornost. Tato pěkná budova se jmenuje Log Hut. Myslím, že to původně byl klubovní dům, který však v posledních letech slouží řečenému účelu. Ellsworthovi a mně byl tam laskavě vykázán příbytek, i shledali jsme, že je velmi příjemný. Pro posádku jsme najali nejlepší pokoje v nejlepším hotelu. Nobilemu se však nikde nelíbilo; zdálo se, jako by pokládal tyto místnosti za „nehodné italského důstojníka“; přál si viděti ještě jiné pokoje. Posléze se usadil v největším hotelu města, který mimo místnosti obývané hostinským a jeho rodinou je přes zimu uzavřen. Tam pak Nobile trůnil v osamělé velikosti.

Možná však, že Nobile měl ještě jiné důvody, neboť jsem si všiml, že se mně vyhýbal, kdežto se snažil za mé nepřítomnosti se setkati s Ellsworthem. Nepřekvapovalo by to, neboť Nobile není žádný zvláštní hrdina, a třebaže já nejsem divoch, povaha Ellsworthova je přece jen měkčí než má. Nobile měl také pádné důvody domnívati se, že jsem na něho velmi rozezlen a že se hněvám. Proto se se svými nářky raději uchyloval k Ellsworthovi; stěžoval si, že články v novinách podpisujeme sami dva, a vyprázdnil mu své srdce také uvedením ostatních „přemnohých stížností“. Ellsworthovi se posléze podařilo Nobileho přesvědčiti, že by bylo nejlépe, kdyby přišel do Log Hutu, abychom si všichni o všem pohovořili a se vypovídali, aby se tak všecka nedorozumění objasnila.

Za této rozmluvy si Nobile naříkal na dvě příhody. První se stala v Telleru, v době, kdy byla Norge rozkládána. Nobile si postěžoval, že si Norové 17. května svévolně uspořádali slavnost na uctění národního svátku. Nobilovo pobouření nad touto příhodou bylo zvláštní smíšení uražené ješitnosti a raněné pýchy.

Druhý případ se stal rovněž v Telleru a byl po Nobilově rozumu mnohem vážnější, protože zasáhl ještě hlouběji jeho nejnápadnější vlastnost, totiž ješitnost. Bylo to onoho dne, kdy se motory z Norge dopravovaly na zemi. Byla to těžká práce a myslilo se, že při tom bude nápomocen každý, pilot nepilot. Když se tedy všichni namáhali, všiml si najednou žurnalista výpravy Ramm, že Nobile nečinně stojí s rukama v kapsách. To Ramma dohřálo; vida za této naléhavé práce nečinného člověka, vztekle na Nobileho vybuchl: „Pročpak se štítíte práce?“

Nobile se o tomto případu zmiňoval zřejmě rozrušen a ohrazoval se proti tomu, prohlašuje, že je italský důstojník a taková poznámka je prý urážka, kterou si nemůže dát líbiti. Řekl jsem Nobilemu, že jeho důstojnická hodnost italského oficíra nemá s jeho místem pilota na Norge co činiti a že shledávám, že Rammův výrok, který padl v rozčilení, váží příliš tragicky, nedbaje okolností, které jej vskutku omlouvají. Přiznal jsem však, že to Ramm říkati neměl, a slíbil jsem, že Rammovi uložím, aby se omluvil, stala-li se věc skutečně tak, jak vylíčil. Avšak když jsem o tom mluvil s Riiser-Larsenem, nechal jsem věc býti.

Nobile si stěžoval dále také na to, jak my si vykládáme smlouvu. Pořád opakoval, že on je „italský důstojník“ a že prý mu neprokazujeme cti přiměřené jeho hodnosti. Vysvětlil jsem mu již netrpělivě ještě jednou, dokud je s námi na Norge, že není žádný italský důstojník, nýbrž prostě účastník výpravy. Pověděl jsem mu, že naše výprava není žádný oficiální podnik žádné vlády, nýbrž Ellsworthem a mnou začatý i dokončený podnik soukromý. Nobile že byl najat, aby nás provázel nikoli jako italský důstojník ani jako zástupce italské vlády, nýbrž jako soukromník, který právě protože vzducholoď velmi dobře znal, mohl nám být velmi prospěšný; proto jsme jej najali na důležité, ale podřízené místo kapitána lodi.

Rozhovor Nobileho neuspokojil. Za několik dní zastihl Ellsworthe na telegrafním úřadě a smluvil s ním novou schůzku v Log Hutu. Nobile zahájil potom vyjednávání tónem velmi velitelským. Žádal, aby byl plně uznán za třetího vůdce výpravy, a drsně si vymiňoval, že se pod články v New York Times a v knize, která bude o této výpravě vydána, musí připojiti k Ellsworthovu a k mému jménu také jeho jméno. Na to jsem mu přečetl uvedené depeše Ellsworthovi poslané a upozornil jsem ho, že jasně vymezují i jeho postavení jakožto účastníka výpravy i rozsah jeho oprávnění o této výpravě psáti.

Tu spustil Nobile tirádu, jež zřejmě dokazovala, které záměry a která ctižádostivá přání v něm kvasila od prvního jeho styku s výpravou. Z této rozčilené řeči bylo zřejmé, že od samého počátku měl „veliké sny“. Jeho ješitnost živená ctižádostí zrodila v jeho duchu představu jeho důležitosti ve věci samé, která naprosto nebyla úměrna s tím, co mu při přijímání do služby bylo výslovně řečeno a co také stálo v napsané smlouvě. V duchu sebe viděl jako velikého objevitele, který u vytržení zplodil ideu transpolárního letu, vystavěl loď, v které měl být let vykonán, potom se (z neznámých příčin) sdružil s dvěma celkem bezvýznamnými lidičkami, jakýmsi Ellsworthem a Amundsenem, a posléze vítězoslavně přeletěl severní pól sledován jsa při tomto svém smělém podniku zraky veškerého světa. Bylo zřejmé, že jej velmi urazilo, že jsme my dva, Ellsworth a já, za tohoto podniku zhola přehlíželi tuto jeho „velmi romantickou, ohromnou ideu“ hnízdící v jeho mozku a že jsme ho docela bezcitně pokládali stále jen za obyčejného smrtelníka, od kterého jako od kteréhokoli jiného účastníka výpravy žádáme věrné konání povinností a úctu k ústním úmluvám i k písemným smlouvám, které jemu úskočně bránily, že své sny o velikosti a slávě nemohl uvésti v hmatatelnou skutečnost.

Přehlížím-li nyní celou řadu událostí od počátku, mohu, napínaje svou fantazii a přidávaje také trochu humoru, dosti zřetelně rozpoznávati, jak se asi Nobile vpracoval do tohoto svého duševního stavu, ač nevěřím, že by toto poznání nějak zvlášť příznivě osvětlovalo jeho rozum nebo charakter. Divadlo sehrané v Římě při odevzdávání Norge bylo arci způsobilé, aby živé latinské fantazii dodalo křídel. Jím byl dán podnět, aby se projevil italský národní duch. Letiště bylo zaplaveno tisíci lidí. Sám Mussolini přišel, prapory vlály, hudby hrály. Snad by bylo příliš domýšlivé doufati, že Nobile to všeobecné nadšení nebude vztahovati na sebe jako objevitele a že se nesmí pokládati za zástupce cti a moci italského národa na této výpravě. Ač věděl (a věděl to dobře), že to není podnik úřední, nýbrž soukromý, a ač věděl (a i to vskutku věděl), že on není vůdce výpravy, nýbrž placený zaměstnanec, bylo by přece jen o tak slavném dni přirozené bývalo a odpustitelné, že sebe viděl ozářena leskem oslňujícím. Bláznem stal se teprve tím, že nebyl s to, aby v potomních týdnech zase upravil své city a fantazie v rozumné shodě se skutečným stavem věcí. Není pochyby, že by byl na počátku června v Nome již mohl nadobro vystřízlivěti z opojení, kterému podlehl onoho krásného březnového dne v slunné Itálii!

Když pak Nobile před Ellsworthem a přede mnou ještě dále odhaloval nedostatek zdravého rozumu, ztratil jsem konečně trpělivost. Když v řeči pateticky zvolal: „Já jsem výpravě zasvětil život – na mně ležela všecka odpovědnost za letu,“ přemohl mě hněv. Že by tento domýšlivý snílek, který ještě před šesti měsíci myslil na bádání v polárních končinách asi tolik, kolik se obíral nápadem nastoupiti na místo Mussoliniho jako hlava státu, že by se tento muž s tak domýšlivým nesmyslem vytasil přede mnou, který mám za sebou třicet let úspěšné práce v polárních krajích, že by si nyní dokonce přivlastňoval rovný díl zásluh jako my dva o ideu a o uskutečnění transpolárního letu a že by se chlubil, že té výpravě zasvětil celý život a že měl veškeru odpovědnost – to mně bylo už opravdu přespříliš. Nezastíraje svého pobouření vylíčil jsem mu jasnými a určitými slovy, jak žalostnou podívanou by byl na polárním ledu sehrál, kdyby byla Norge naneštěstí bývala donucena přistáti z nouze, a dokázal jsem mu, jak pošetilé by v tomto případě byly bývaly jeho nároky na vedení. A prudkými slovy, která každou námitku udusila už v zárodku, připomněl jsem mu naposledy, že vůdci výpravy jsou Ellsworth a já, že jeho nároků na větší podíl ze zdaru výpravy nikdy neuznáme a že mu, pokud bude možná, budeme překážeti, aby nepsal o ničem jiném než o technické stránce letu, jak mu dovolovalo slovní znění naší úmluvy.

Nobile přijal toto příkré odmítnutí s patřičnou pokorou. Muž, který do místnosti vstoupil jako chlubivý důstojník, odcházel z ní proměněn: přirozená dětinská povaha. Na odchodu měl jen jedinou odpověď, beznadějné škubnutí rameny a bručivou poznámku, že už „toho všeho má dost“. Rád mu to věřím – neboť praskne-li bublina samolibosti, je to sice zdravé, ale nikdy to není příjemné.

Ode mne a od Ellsworthe tedy sice Nobile nedostal balšámu na raněné city, neboť my jsme znali skutečnost, dostal jej však od obyvatelů Nome, kteří ho neznali. Rozhlašoval zprávu o svých polárních hrdinstvích s takovým úspěchem, přičemž mu neúnavně pomáhal i zmíněný už místní katolický farář, že při oficiálním banketu, který město Nome vystrojilo na počest letu Norge, Nobile byl čestný host večera, kdežto Ellsworth a já jsme vůbec pozváni nebyli. Tato výtka obyvatelstvu Nome netýká se ovšem některých mých dlouholetých přátel, zejména bratří Lomenů, kteří jsou obecně uznáváni za vedoucí osobnosti v Aljašce, neboť oni přispěli největší měrou k trvalému rozvoji země a v obchodním životě v Nome a v okolí jsou velmi významní a rozhodující. Jejich věrné přátelství mne stále provázelo po všechny časy naší známosti a jsem jim velmi zavázán za jejich dobrotivost a úsluhy soukromé i obchodní. Průměr obyvatelstva nomského zachoval se však, jako se lid chová většinou – snadno uvěřili fantastickým historkám, snadno se dali vzrušiti a hned byli hotovi jednodenní senzaci povýšiti na hrdinský epos, jen když to byla poslední novinka. Ellsworth a já jsme byli staří známí, které v Nome už často viděli, ale Nobile jim byl nový! Kromě toho byl obestřen leskem římského holdování. Mne se ovšem tato nedbalost k Ellsworthovi, k mým druhům i ke mně velmi dotkla, že si nás veřejnost prostě ani nevšimla. Onen banket byl vrchol řady podobných odbytí a nebyl bych dosti upřímný, kdybych je přešel mlčky a kdybych o nich neřekl, že dokázaly špatný vkus a špatné chování nomského obyvatelstva.

Za krásného červnového dne odjeli všickni účastníci výpravy parníkem Viktorií z Nome, aby se přeplavili do Seattlu. Proti těm mnohým nepříjemnostem, které jsem tehdy zažil, vzpomínám si rád na rozmluvu, kterou jsem měl na té cestě s pěti Italy podřízenými Nobilovými. Poctivě se vyslovili, že neschvalují Nobilova chování po přistání v Nome. Výrok, který učinil jeden z nich: „Ve věci jsme s vámi, ale co můžeme dělat?“ došel obecného souhlasu a stojí za zapsání.

Když jsme přijížděli k Seattlu, škádlili jsme se s Ellsworthem, jaký asi dojem učiníme na zástup lidí, kteří se bezpochyby shromáždí v přístavu, aby nás pozdravili. Ze Špicberků jsme si nevzali peněz, a dbajíce Nobilova opakovaného varování, abychom svá zavazadla omezili na nejméně, nevzali jsme s sebou ani druhého obleku. Odloživše v Nome polární oděv opatřili jsme si jediný oblek, který tam měli na skladě, a to byl kroj hornický. Naše hrubé šaty, vlněné košile a těžké boty hodily se za tuhé zimy velmi dobře do nomských ulic, ale ač byly malebné, pro slavnostní úřední přivítání v Seattlu nebyly dost vhodné. Nedalo se však nic dělati, i zůstala nám aspoň ta útěcha, že týž osud postihl všecky účastníky výpravy.

Kdo však popíše naše ohromení, když se Nobile při přistání objevil v skvělé uniformě plukovníka italské armády! To už byla skoro perfidie! Že Nobile své vlastní předpisy sobecky porušil už tím, že s sebou vzal vlajky, které shodil na severním pólu, to nás spíše pobavilo, než pohněvalo; nyní jsme zakusili, že v Norge za letu přes Ledové moře – ač podle jeho vlastních slov každá zbytečná libra zvyšovala nebezpečí nás všech – tajně vezl těžké uniformy nejen pro sebe, nýbrž i pro své dva krajany!

Toto poznání, k němuž přibyla ještě zlost pro jeho hrubou beztaktnost, že se při této příležitosti chtěl tak nápadně od druhů odlišiti, rozbouřilo můj hněv. Ještě více jsem se rozzlobil, když jsem viděl, že si Nobile přesně vypočítal místo, kde bude spuštěn můstek na břeh, a postavil se tam, aby mohl vystoupiti na zem první, a tak vzbuditi zdání, že vede výpravu z lodi. Přesto, že jsem byl rozhořčen, ani jsem se nepokusil jej zadržeti; bylo by mne nedůstojné příti se o prvenství s takovým domýšlivým povýšencem!

Avšak tuto Nobilovu zamýšlenou nestoudnost zpozoroval také důstojník Viktorie, a maje opravdu námořnický cit pro to, co se sluší a patří, postavil se klidně, ale pevně Nobilemu do cesty, když už chtěl vstoupiti na můstek, a potom úklonou vyzval Ellsworthe a mne, abychom zahájili průvod na pevninu.

Dole se už zatím shromáždili úřední zástupci městské správy a veliký zástup lidí, aby nás uvítali. Roztomilé, asi šestileté nebo osmileté děvčátko v bílých šatičkách vystoupilo s kyticí v ručce, miloučké přivítání. Zde měl tedy Nobile svůj triumf v malém měřítku, k němuž mu dopomohla jeho uniforma. Děvčátko vidouc tři cizince před sebou a vědouc, že je to nejdůležitější chvíle jeho dětského života, vidouc však, že dva z těchto mužů mají na sobě hrubé dělnické šaty, kdežto třetí září v nádherné důstojnické uniformě, učinilo, co mu bylo nejpřirozenější: jeho duše nerozpakovala se dlouho rozhodnouti, kdo z těch tří je nejvýznačnější: rozumí se, že kytici dostala uniforma!

Také v Seattlu připravila mně italská propaganda veliké zklamání. Italský konzul dostal asi od své vlády pokyny, aby se všemožně vynasnažil Nobilův návrat vystrojiti jako triumf. Byl při tom účinně podporován tamními italskými fašisty. Jejich jazykové obratnosti a vlastenecké horlivosti se podařilo ještě před naším příchodem rozšířiti domnění, že let Norge byl hlavně podnik italský a Nobile že byl vedle nás hlavním velitelem. Tento názor se v hlavách místního komitétu tak zahnízdil, že při hostině pořádané na naše uvítání bylo sice mně vykázáno místo prvé, Nobilemu však před Ellsworthem druhé čestné místo.

Ellsworth byl příliš gentleman, aby si byl někomu jinému kromě mně, svému nejdůvěrnějšímu a nejlepšímu příteli, postěžoval, jak byla jeho hrdost tímto chybným pořádkem u stolu raněna. Po hostině měl jsem však za svou povinnost vyhledati odpovědné členy oficiálního uvítacího komité a upozorniti je, že Ellsworthovi vším právem patří tytéž všecky pocty, které si výprava zasloužila, jako mně, kdežto Nobile že je zřejmě až za ním. Proto se při žádné z dalších příležitostí už tato chyba neopakovala.

Mé nepříjemné zkušenosti s norským aeroklubem se obnovily, když v létě r. 1926 Norge šťastně připlula na Aljašku. Když jsem se vrátil do Spojených států, obvinil mě aeroklub veřejně, že prý zprávy o našem úspěchu určené New York Timesům tak zdržuji, že Timesy chtějí naši smlouvu prohlásiti za zrušenu. Bylo to hloupé obvinění, neboť jsme měli s sebou v Norge zvláštního, zkušeného novináře, aby zprávy zpracovával včas a obsažně i věcně. Předvídal jsem, že budeme míti po přistání plné ruce práce, vzal jsem tedy s sebou zpravodaje, aby mi ulehčil. Jeho úkol byl materiál co nejrychleji zpracovati, mně k opravě a ku podpisu předložiti a hned Timesům dodati. Zpravodaj zůstal poslušen jsa pokynů v Telleru, aby vylíčil i poslední období, totiž rozebrání Norge, kdežto já jsem s Ellsworthem odjel do Nome. Svou práci vykonal věrně, ale pro poruchu rádiové stanice v Telleru proskočily zprávy z Nome dříve a o našem příchodu se dověděl celý svět.

Rovněž je třeba míti na paměti, že Nobile poslal obšírnou zprávu o letu do Itálie a odtamtud že se ta zpráva rozletěla do širého světa a byla by málem přivodila roztržku s N. Y. Timesy.

Skoro nejhůře se projevila neobratnost aeroklubu v obchodování s filmy. Když jsme se s Ellsworthem v létě 1925 vrátili s N-25 na Špicberky, když jsme byli více než tři neděle v polárním ledu „zaváti“, vzbudilo toto netušené, dramatické objevení se mužů za mrtvé pokládaných ohromné vzrušení po veškerém světě. Pan Bruce Johnson od firmy First National Pictures nabídl aeroklubu 50 000 dolarů za filmy o našem letu a přistání. Aeroklub tuto nabídku bláhové odmítl a prohlásil, že sám vytluče více. Pokud vím, stál nás tento pošetilý omyl 42 000 dolarů. Toto počínání aeroklubu byla hloupost sama, neboť každý, kdo jen dost málo rozumí filmové živnosti, ví, že Spojené státy jsou hlavní tržiště na filmy a že ceny nových snímků ubývají geometricky s časovou vzdáleností, která je mezi dobou, kdy byly pořízeny, a dobou, kdy se předvádějí.

I když to snad aeroklub r. 1925 nemohl ještě věděti, byla by jej tato zkušenost měla poučiti, aby r. 1926 byl chytřejší. Vždyť přece vedl veškery obchody spojené s letem Norge a filmový operatér výpravy byl v jeho službách. Rychlé vyvolání obrázků a bezodkladný prodej do Spojených států měl být první starostí klubu. Nepochybuji, že by byl americký podnikatel hned za ně vysázel 75 000 dolarů. Ale co udělal aeroklub? Neuvěřitelné! Ani se nepokusil obrázky hned v Americe umístiti, nýbrž dovezl je nejprve do Oslo a tam je dal vyvolati!

Zatím se mně už to špatné hospodaření klubu zprotivilo. V září 1926 jsem žádal, aby Bryn, jemuž jsem přičítal hlavní odpovědnost, byl zbaven všeho vlivu při našem obchodování. Klub odpověděl, že mou žádost vůbec nemůže vzíti v úvahu, na to jsem mu odpověděl, že tedy s ním už pracovati nemohu a že se od nynějška budu sám starati o ochranu svých zájmů i o své obchody.

Protože jsem viděl, že se klub chystá opakovati své chyby z r. 1925 také při filmech z r. 1926, došel jsem si k fotografovi, u něhož byly originály, a objednal jsem si dvě úplné kopie. Když jsem je měl, prohlásil jsem klubu, že mu dávám čtrnáct dní času, aby si opatřil pro filmy ofertu, sice že si je co nejlépe zpeněžím sám, užívaje jich při přednáškách.

Mé ultimátum bylo přijato s posměchem. „Co můžete se snímky dělat,“ křičeli páni z klubu, „když nemáte ani filmy!“ – „Heč,“ řekl jsem, „mám je, mám. Jsem až příliš dlouho při řemesle, abych se dal poškozovat takovými holobrádky, jako vy jste!“ Řekl jsem jim, že jsem si zajistil dvě kopie snímků, a nevyhoví-li klub mému vyzvání a neopatří-li si do čtrnácti dnů ofertu, že se cítím mravně zproštěn závazku a oprávněn obrázky po možnosti sám zpeněžiti.

Později uveřejnil klub proti mně zlé žaloby a nepřímo, pokud vůbec měl dost odvahy, mě vinil z krádeže. Jeho slova nebylo vlastně možná ani nijak jinak vysvětlovati než jako „krádež“ a tak byla také reprodukována v rozhlase americkým časopisům. Nemám tušení, kolik asi lidí čtlo ten hanopis, ale tisíce lidí měly ten dojem, a snad si ještě dnes myslí, že jsem aeroklubu vskutku něco ukradl, co právem náleželo jemu. Pravda však je, že jsem mu odňal jen správu svého jmění, s kterým jako můj zástupce špatně hospodařil. I potom jsem se spokojil tím, že jsem si pro sebe z 1 500 metrů vybral jen 500 metrů a jich použil. Nechtěl jsem tuto třetinu filmu prodávati, nýbrž jen užívati jako obrázků při svých přednáškách, což ostatně byla nejlepší reklama pro ostatek filmu.

Jak opravdově mínil klub své obvinění z krádeže, vysvítá z dopisu, který jsem dostal z Oslo, datovaného 20. prosince 1926; psal jej J. Chr. Gundersen, norský filmový magnát, jemuž klub svěřil prodej filmu. Pan Gundersen psal norsky. Dopis v překladě má v podstatě tento obsah:

„Opakuji dovolení užívati 500 metrů (třetiny) filmu… Buďte tak laskav a při přednáškách ohlašujte, že je to jen část velikého polárního filmu, který brzy v Americe poběží.“

Potom mne Gundersen v listě žádá, abych vyhledával v Spojených státech filmové společnosti a hleděl vzbuditi jejich zájem o film – aeroklub byl by to měl obstarat už před půl rokem (v červenci), když dostal úplný film a kdy poptávka po něm byla čilá.

Když se počítala všecka vydání při letu Norge, vyšel deficit 75 tisíc dolarů. Nejsou to všecko právoplatné dluhy, většinou však jsou to mravní závazky. Učinil jsem, seč jsem byl, a budu se ještě přičiňovati, abych zaplatil každému, komu jsem mravně povinen. Má přednášková cesta na jaře r. 1927 je věnována tomuto účelu; rovněž druhá cesta, už ujednaná na r. 1928. Také příjmy z knihy právě vydané o výpravě Norge mají posloužiti témuž účelu. Do jaké míry si budu všímati také dluhů, které jmenovitě mám u aeroklubu, ještě nevím. Kdyby byl lépe hospodařil, nebylo by vůbec deficitu.

Poslední příklad o špatném hospodaření klubu: když jsem 27. listopadu 1926 přijel do Spojených států, oznámil mně pořadatel mých přednášek, p. Lee Keedick, hned v přístavu neuvěřitelnou zprávu, že Nobile už po Spojených státech objíždí a přednáší o letu Norge. Sotva jsem se z překvapení vzpamatoval, telegrafoval jsem hned do Norska, zda aeroklub souhlasí s tímto zřejmým porušením smlouvy, a upozornil jsem, že tento Ital po veškeré zemi roztrušuje o výpravě nepravdy a vláčí Norsko v blátě. Užasl jsem ještě více, když přišla klubovní odpověď, že Nobile koná své přednášky s jeho svolením. Nobile si tedy po Americe přednášel pro sebe a česal mi ovoce přede mnou, kdežto já jsem chodil za ním s přednáškami, z kterých jsem chtěl platiti jen dluhy, za něž jsem byl díky zavázán jen kvůli bláznovství a špatnému hospodaření aeroklubu! Jsem jist, že mě takové počínání zbavuje veškerých mravních závazků zaplatiti klubu dluh, přece však mám pevný úmysl jej zaplatit. Všem věřitelům, pokud mně mé prostředky dovolí, bude zaplaceno podle oprávněnosti jejich nároků.

Nobile v přednáškách konaných po Spojených státech několikrát opakoval, že myšlenka o transpolárním letu Norge pochází vlastně od Mussoliniho. Noviny jej obvinily, že udával ještě leccos jiného chybného o letu; Nobile v listě novinám adresovaném popřel některá taková obvinění, tento výrok však nepopřel. Je plno důkazů, že Nobile skutečně učinil tento nerozumný výrok o Mussolinim. Pro pravdu je tedy s radostí pozdraviti fakt, že nedávno vyšla v Oslo kniha nadepsaná Zákulisí výpravy s Norge. Napsal ji spisovatel Odd Arnesen, redaktor Aftenpostenu z Oslo. Arnesen tam píše, že jeho šéf Frois Froisland, vydavatel Aftenpostenu, byl v Římě a měl prý s Mussolinim rozmluvu brzy po šťastném ukončení letu Norge. Mussolini prý za řeči pravil Froislandovi:

„Prosím, vyřiďte krajanům Roalda Amundsena mé nejvroucnější blahopřání. V této chvíli, jež přinesla vítězství, nesmíme zapomenouti, že tvůrcem výpravy je Amundsen. On první měl myšlenku prozkoumati polární kraje ze vzduchu.“

Posléze chci uvésti ještě jeden důkaz pro správnost svého mínění o výpravě Norge. Jako nikoli nejmenšího z vyznamenání, kterých se mně dostalo, vážím si členství nejvýlučnějšího klubu na světě, Polární legie, založené 17. prosince 1926 Ellsworthem, komandérem Richardem E. Byrdem a mnou. Do seznamu jejích členů zapsali jsme také oba druhé muže, kteří, ač už nejsou naživu, vyhověli jakožto jediní v dějinách přijímacím podmínkám, aby totiž „vedení výpravy dospělo buď zeměpisného severního pólu, nebo zeměpisného pólu jižního“. Je málo pravděpodobno, že bude klub někdy přeplněn – ačkoli Magalhães si možná kdysi myslil totéž o „klubu těch, kdož obepluli svět“ –, a dnes má tento klub velmi mnoho členů. Přesto však organizace Polární legie a dnešní seznam členů dokazují zřetelně, že komodor Byrd i Ellsworth jsou shodného se mnou mínění o Nobilově nároku na vedení při výpravě s Norge.

Tím končím své pravdivé vylíčení letu Norge. Bylo mi bolestné o tom psáti, úkol docela cizí i mému cítění, i mému obyčeji. Bylo by mně bývalo mnohem příjemnější, kdybych byl mohl tyto neblahé příhody uložiti v hrobě zapomnění. Tam bych je byl rád nechal klidně odpočívati. Ale tato kniha je můj životopis; abych obhájil svou objevitelskou slávu a rovněž slávu svých druhů na tomto letu, neodvažuji se svěřovati náhodě, aby opravila hrubé pomluvy a nestoudnou osobivost Nobilovu. Abych dopomohl čisté pravdě k vítězství a zjednal spravedlnost svému dobrému jménu, musilo dojíti k tomuto vylíčení skutečnosti.

Snad je třeba připojiti ještě další vysvětlení, aby se čtenář neznající podrobností mého života nedomníval, že jsem od přírody žárlivé povahy. Jsem přesvědčen, že mně nikdo, kdo mě zná, tuto výtku neučiní. Veřejnosti však jsem dlužen důkaz. Na výpravě k jižnímu pólu vzal jsem k poslední etapě všecky členy výpravy, kteří mohli býti zásobeni a tělesně i pro své zkušenosti v námaze a v nebezpečí se k tomu hodili. O patnáct let později, když mi štědrostí Ellsworthovou byla poskytnuta možnost uskutečniti jiný můj sen, přeletěti Severní ledové moře z Evropy do Ameriky a pól, bylo mi největším zadostiučiněním, že jsem k tomu mohl pozvati jednoho ze čtyř neohrožených Norů, kteří se mnou přemáhali a přemohli jižní pól. Tento Nor byl Oskar Wisting. Kdybych byl jiným lidem záviděl tu čest, kdybych byl býval nepřející, těšil bych se dnes z nepopiratelné slávy, že já jsem jediný člověk na světě, který byl na obou pólech. Toto vyznamenání by mne však tolik netěšilo, nebýt vědomí, že jsem tomuto neohroženému druhovi, věrnému příteli a statečnému kamarádu Wistingovi umožnil, aby se se mnou dělil o slávu, že byl první na obou pólech.

Rovněž mohu upřímně dodati, že to byl poslední můj veliký životní podnik. Neboť se čtenáři svěřím, že svou dráhu objevitelskou pokládám za skončenou. Bylo mi osudem popřáno vykonati všecko, co jsem si předsevzal. To je dosti čestné pro člověka jedince. Od nynějška budu sice ještě dále se zájmem pěstovati nerozluštěné hádanky polárních krajů, nemohu však už doufati, že bych ještě našel tak důležité pole činnosti, jako bylo to, které leží za mnou. Rozloučím se tedy s vědeckými problémy a většinu času věnuji spisování, přednáškám a společenskému styku s přehojnými přáteli, které mám v Starém i v Novém světě.

Koneckonců jsou právě tito přátelé zdroj nejupřímnější radosti ze života. Mé výzkumy mi získaly milé vnější pocty, ale nad ně mi zjednaly radosti trvalých přátelství. Mnozí z mých přátel jsou Američané. Jejich domy jsou mně otevřeny a jejich srdce rovněž. Vstupuji tam s hlubokou vděčností a s trvalým uspokojením.[3]

1. 2 Dr. F. Běhounek, docent Čsl. radiologického ústavu v Praze, který se účastnil obou letů k severnímu pólu, s Norge r. 1926 a s Italií r. 1928, napsal k německému vydání této Amundsenovy knihy (vyšlo v Lipsku r. 1929 v nakladatelství E. P. Tal & Co.) dodatek. Ujímá se v něm Nobileho a mírní některé příkré výroky Amundsenovy. K tomuto místu pak poznamenává: „[Amundsen] mylně uvádí, že vědecká měření atmosférické elektřiny za letu uspořádal Curieův ústav – tento ústav neměl s věcí vůbec nic činiti a zmíněné práce jsem konal já pro Státní československý radiologický ústav. Ve vzducholodi neměřil Ellsworth, nýbrž Malmgren, jak ostatně dokazuje naše vědecká publikace ‚Malmgren–Běhounek, Mésures de la conductibilité électrique de l’atmosphère dans la région du Pôle Nord. Comptes rendus de l’Académie des Sciences, Paris, 184, s. 1186, roč. 1927‘ – jediná, pokud vím, vědecká zpráva o letu Norge.“ Pozn. překl.

2. 3 Překladatel má za potřebné k vlastnímu životopisu Amundsenovu připojiti ještě několik vět o konci jeho života.

Roku 1928 podnikl generál Nobile novou výpravu na severní pól se vzducholodí Italia; ta skončila nešťastně zkázou vzducholodi. Nobile s několika druhy se zachránili na ledové kře a radiotelegraficky volali o pomoc. Tehdy, ač se ještě nevědělo, kde trosečníci jsou, neváhal Amundsen vydati se s pilotem Guilbaudem v aeroplánu na nebezpečný let pátrat po Nobilem, a bude-li možná, zachránit jej a jeho druhy. Vzlétl, aby se už nikdy nevrátil. Obětoval svůj život chtěje zachrániti bližního. Jestliže tedy Amundsen v kapitole o polárním letu Norge Nobilemu ublížil – a z Běhounkova doslovu se zdá nepochybné, že mu ublížil – svým neohroženým a navýsost ušlechtilým sebeobětováním jistě veškero své prohřešení úplně a čestně smyl. Pozn. překl.

KAPITOLA DEVÁTÁ

O panu Stefanssonovi a o jiných

Admirál Peary byl první člověk, který kdy pronikl k severnímu pólu.

„Ale,“ jest otázka, „odkud víte, že se tam vskutku dostal? Nemáte přece jiného důkazu pro to než jeho vlastní udání. Byl tam docela sám, neboť černoch Hanson byl nevzdělaný, a nemohl tedy věděti, zda už vskutku pólu dospěli, čili nic; a Peary si mohl ovšem při svých obsáhlých technických vědomostech snadno své zprávy vědomě upraviti.“

Přesto vím, že admirál Peary vskutku na severním pólu byl. A důvod, proč to vím, je prostě ten, že admirála Pearyho znám. Že by byl při svých vědomostech snadno mohl svá pozorování falšovati, je svatá pravda. Na takové pochybování je však jen jediná odpověď, a ta jest, že Peary nebyl toho schopen.

Charakter objevitele je vždy nejlepší svědectví pravdivosti jeho ujišťování, že se mu podnik podařil. Můj nárok na dobytí jižního pólu neopírá se však právě jen o mé tvrzení, nýbrž je podepřen ještě také svědectvím mého nešťastného soupeře, neohroženého kapitána Scotta, v jehož deníku je zpráva, když za tři týdny po nás přišel na pól, že tam našel naše stany a nákresy. Ale koneckonců i samo svědectví pocházející naneštěstí právě z rukou mrtvého spoluzávodníka je vlastně menší ceny než svědectví, které vydává můj vlastní charakter a které jsem psal celý svůj život. I Scott, i já jsme udělali v svých pozorováních chyby. Vskutku také učenci přezkoumávajíce má pozorování, která jsem si od jižního pólu přinesl, našli v každém z nich chybu, ale byla to chyba, která se v matematickém smyslu „táhne“ celým výpočtem, a nedokazovala, že by snad pozorování byla nesprávně zařízena, nýbrž že v polárním kraji jest jakýsi přírodní, neobjasněný úkaz, který při pozorování slunce překáží. Tato chyba táhnoucí se všemi výpočty byla po rozumu učenců právě nejjistější důkaz, že byla má pozorování konána v dobré víře. Kdybych se byl snažil fakta jen předstírati, byl bych musil být zpropadeně schopný matematik, abych svá falza vykonával tak důsledně!

Jako všichni objevitelé, kteří rozumějí svému řemeslu, byl jsem si na jižním pólu vědom, že se mohu zmýliti při pozorování a při výpočtech polohy. Protože jsem si přál navždy míti úplně klidné svědomí, že jsem skutečně stál přesně na jižním pólu, strávil jsem se svými druhy plné tři dni zabývaje se prozkoumáváním území v okruhu 10 mil okolo místa, které podle našich výpočtů mělo býti jižní pól. Tím jsme získali jistotu, že je každý možný omyl vyloučen.

Tento úvod má sloužiti především k tomu, abych ozřejmil jedinou poznámku, kterou se cítím povolán přičiniti ke sporu Cookově a Pearyově: „Polární objevy třeba posuzovati podle dřívějšího života objevitelova.“

* * *

Má zkušenost mě nutí přijímati oba proslulé „objevy“ Vilhjalmura Stefanssona s největší opatrností. Mám na mysli vzrušující Stefanssonovu knihu Rusí Eskymáci a druhou, neméně proslulou knihu Přívětivá Arktis.

Nejdříve se tedy budu obírati Rusými Eskymáky. Není ovšem zhola nemožné, že by někde některý docela skrovný eskymácký kmen byl ušel pozornosti bělochů a nebyl dosud prozkoumán, přičítati však této domněnce pravděpodobnost je příliš rozněcovati fantazii. Taková vypravování je třeba opříti nezvratnými důkazy, ale o důkazech jsem dosud nic neslyšel.

Uspokojivé vysvětlení zjevu, že jsou „rusí Eskymáci“, je nasnadě. Polární kraje jsou už asi čtyři sta let zamilované pole působnosti rozmanitých objevitelů. Do těchto krajů chodila výprava bílých mužů za výpravou a většinou tam i přezimovali. Kromě badatelů táhli k severu také přemnozí obchodníci s kožišinami, a to se také dělo celé generace. Při všech těchto podnicích měli převážnou většinu Angličané a Skandinávci. Běloch ženatý s domorodou ženou je docela obvyklý zjev na všech pohraničních okresech, přičemž se ani zvlášť nezmiňuji o nevyhnutelném, přechodném míšení ras. Ani Eskymáci nemají přísnějších mravnostních zákonů než jiní národové – důkaz je nabídka, kterou učinil jeden eskymácký manžel jednomu mužovi z posádky na lodi Maud: za silnou ocelovou jehlu chtěl směniti přízeň své ženy!

„Rusí“ Eskymáci jsou skoro jistě polokrevní potomci polokrevných eskymáckých matek a rusovlasých, modrookých otců ze severních zemí. Kdo má jen nejzákladnější vědomosti o Mendlově zákonu o dědičnosti tělesných známek, ví velmi dobře, že se v druhé generaci kříženců (u rostlin, stejně jako u zvířat neb u lidí) potomci leckdy úplně vracívají k typu jednoho ze svých předků a zároveň opouštějí všecky charakteristické znaky typu druhého. Původ Stefanssonových „rusých Eskymáků“ na severu může se tedy po mém rozumu náležitě vykládati přirozeným míšením plemen, které se za podobných okolností vyskytuje často.

Zdá se mi tedy, že Stefanssonův výrok o „rusých“ Eskymácích není než vysvětlení příliš hledané a vyumělkované. Zato však jeho Přívětivá Arktis může nezkušeného badatele snadno strhnouti do nebezpečí. Víra, že jsou „rusí Eskymáci“, jistě nikomu neuškodí. Ale je velmi snadno možná, že se dobrodružní lidé hledající na severu nové podněty třeba dají jeho výrokem o „přívětivé“ Arktidě svésti, aby se do oněch končin vydali jen s puškou v ruce a s náboji. Učiní-li to, číhá na ně jistá smrt. Po mém rozumu, opřeném dlouhou zkušeností a pečlivým studiem, nemůže ani dobrý lovec v Arktidě dlouho žíti jen „ze země“. Dost možná, že velmi zdatný a zkušený badatel za zvlášť příznivých okolností, zejména za příznivého počasí a dobrých úspěchů loveckých, nedaleko pobřeží bude moci nějaký čas žíti „ze země“, ale sám bych to zkoušeti nechtěl. Měl bych to za jistou sebevraždu. Já nevěřím, že by se to podařilo.

Stefanssonovy výroky mají v sobě zrovna tolik krásně barvité pravdy, že jeho líčení vypadá ještě věrohodně. Na pevnině je vskutku něco zvěře a rovněž na některých větších ostrovech v obvodu polárního kruhu. Umí-li někdo zvlášť obratně slíditi a velmi dobře chytati a je-li počasí příznivé, může člověk na pobřeží skrovně žíti z kořisti, třeba ho však upozorniti, že někdy i Eskymáci umírají hladem, ačkoli jim nouze, která na ně doléhá, a zkušenost zajišťují v leckteré příčině převahu.

Avšak venku, v rozsáhlém arktickém ledovém moři, nejsou naděje, že člověk bude moci žíti „ze země“, o nic větší než naděje, že se na vrcholku ledovce najde zlatý důl. Jsou ovšem i tam tuleni – velmi málo tuleňů –, kteří se leckdy objeví mezi ledem, ale spatřit tuleně a ulovit tuleně jsou dvě docela různé věci. Chytat ryby nepřijde pak vůbec v úvahu, neboť led je tu tři až dvanáct stop silný.

Lidé žijící v pohodlí vzdělaných zemí dovedou si sotva pomysliti, jak drsná je severní polární končina; „přívětivá Arktis“ vzbudí tedy u mnohých nesprávnou představu o námaze, o spoustě zkušeností, o výzbroji a o úvahách, kterých je třeba, aby se na severu zachránil i jen holý život. Lidé často žasli vidouce, jak pečlivě promýšlím přípravy, abych své výpravě opatřil hojné zásoby, aby však přece nezabraly příliš mnoho místa. Tyto chybné představy dokonce vzbudily víru, že výprava k severnímu pólu je jen o málo víc než veselý lovecký výlet, přičemž se docela pohodlně táhne po ledě, tu a tam se člověk zastaví, aby zastřelil něco jedlého, a zase se táhne dále, bez starosti o to, co bude zítra.

Neposuzoval bych Stefanssonových povídek o přívětivé Arktidě tak přísně, kdyby takové výroky o severu vlastně nebyly urážky učiněné veškerému polárnímu bádání. Nesprávné posudky lze mnohdy pochopiti, často je snad možno je i prominouti, a byly už také mnohým prominuty, avšak výklady, které by mohly nevědomé sváděti a ohrožovati, odpuštění nezasluhují.

Mnoho badatelů na výpravách trpělo za nejsvízelnějších okolností. Některým výpravám úspěch zůstal odepřen. Zpráva o příčinách takových neúspěchů je užitečná, varuje-li druhé, aby se za podobných okolností nedopouštěli týchž chyb. Avšak všecka líčení příliš růžově zabarvená jsou velmi nebezpečna.

Nejpádnější příklad neschopného „objevitele“, který jsem kdy viděl, zkřížil mi cestu na Špicberkách r. 1901. Byl to jakýsi kapitánporučík německého námořnictva jménem Bauendahl. Když jsem se s ním seznámil, měl už za sebou přímo bláznivý pokus o dosažení severního pólu a chystal se právě na druhou, rovněž bláznivou výpravu podle nového způsobu. Jeho loňský plán byl vystavěti visutou dráhu od Špicberků ku pólu. Tento nápad dokonale ilustruje neúspěch řešení problému, přihlíží-li se toliko k jedné stránce věci. Bauendahlův plán zakládal se totiž na zkušenosti všech dřívějších badatelů v okolí severního pólu, že hlavní překážkou na cestě ku pólu je nesmírně rozeklaný povrch polárního ledu. Led puká v tisíce a tisíce nepravidelných balvanů, velikých buď jako cihla, nebo jako dům. Bauendahl si asi, jak se zdá, myslil: „Rozeklaný led překáží, že se nemohou dopravovati potraviny potřebné ku proniknutí až k severnímu pólu. Vystavím tedy visutou dráhu, které trhliny v ledu nebudou překážeti.“

Ten blázen vskutku utratil spousty peněz i času, aby svůj záměr vykonal. Dal si přivézti mnoho těžkých sloupů z Německa na Špicberky, aby je v určitých vzdálenostech zapustil do ledu, a od sloupu k sloupu měl býti napjat těžký drát. Na kole měl viseti jakýsi vozíček a to kolo mělo běhati po drátě jako po koleji. Bauendahlovi se skutečně podařilo postaviti několik mil této směšné dráhy, ale potom praskla jeho dělníkům trpělivost.

Bauendahl byl jistě blázen. Nedokázala-li jeho dráha ještě dost zřetelně jeho ztřeštěnost, jeho druhý šílený záměr, kterým se právě obíral, když jsme se r. 1901 setkali, musil jej každému zkušenému polárnímu znalci ocejchovati za blázna. Z Andréeových balonových kůlen na Špicberkách opatřil si množství špalíků a dal si je svázati ve vor. Loď měla tento vor dovléci až k okraji pevného ledu a odtamtud chtěl Bauendahl veslovati ledem až ku pobřeží grónskému. Tam pak se chtěl pokusit proniknouti dále k severu než kterýkoli z jeho předchůdců. Myslil si, že takový vor odolá drtivému tlaku ledu a že bude zároveň širokou a jistou základnou pro pohodlné zimní obydlí, v kterém by mohl cestovati do Grónska, asi jako Tom Sawyer a Huckleberry Finn na řece Mississippi.

Zpočátku se zkušení námořníci ze Špicberků tomuto divokému plánu jen smáli. Když však pochopili, že to ten člověk myslí vážně, prosili mne, abych ho ze soucitu vyhledal a jménem nás všech proti tomu protestoval slavnostním protestem, opřeným naší zkušeností s arktickým ledem. Vykonal jsem své poslání co nejtaktněji, byl jsem však přijat tak, jak většinou bývají přijímáni nevyžádaní rádcové: Bauendahl se odvrátiti nedal.

Jeho jediný průvodce v tomto šíleném podniku byl kterýsi mladý Nor. Rozhodl jsem se, stůj co stůj, že tomuto mladíkovi zachráním život. Došel jsem tedy k němu a vážně jsem mu vyložil, do jakého nebezpečí se pouští. Mladík mi odpověděl jen velmi vyhýbavě, ale z mžourání jeho očí jsem zřejmě poznával, že sebou nechce dát zahrávat a že není ochoten takovému dobrodružství obětovati život. Z toho jsem usoudil, že bude úplně spokojen, když dostane plat za vykonané přípravné práce, že by však nebyl mezi cestujícími, kdyby vor opravdu měl do Grónska odplouti.

Mladý muž vykonal svou věc dokonce lépe, než jsem se nadál. Odjel s Bauendahlem na vlečné lodi táhnoucí za sebou vor. V noci, než výprava doplula k ledu, připlížil se jinoch v temnotě na záď vlečné lodi a uřízl vor. Když se rozednilo a všecko mužstvo se objevilo na palubě, byl vor – tentam. Bauendahlův podnik vzal tak neslavný konec. Přísný soudce by řekl, že si mladý Nor nepočínal správně. Jistě však zachránil Bauendahlovi život. Čtenář nechť rozhodne sám.

Šílenství bývá vzácné u těch, kdož chtějí býti objeviteli, ale častější bývá u nich ztřeštěná odvážnost, která však k šílenství nemá daleko. První pokus dobýti severního pólu ze vzduchu podnikl švédský vzduchoplavec v balonu Andrée. Jeho let, který byl po dvě léta celému světu senzací a posléze skončil tragicky, nebyl od skutečných badatelů, kteří si byli vědomi, jak šílené je to počínání, nikdy uznáván za vážný podnik. Andrée napřed vykonal několik velmi zdařilých letů na dálku ve volném balonu. Byly to nebezpečné lety, přece však ne natolik, abychom je mohli pokládati za sebevraždu. Třeba je velmi odvážné vystoupiti v balonovém koši a nechati se hnáti několik dní větrem, přece, letí-li se nad pevninou, je v potřebě odůvodněna naděje na záchranu. Letět však na 1 800 mil nad ledovým mořem bez kormidla, odkázán býti jen na náhodnost větrných proudů, to je odvážný čin, který vážný badatel nikdy nepodnikne. Andrée odletěl ze Špicberků a dodnes nebyla nalezena jediná stopa po něm ani po jeho balonu. Bezpochyby sestoupil někde na ledě polárního kraje a polární moře už dávno jeho balon pohltilo a jeho mrtvolu pohřbilo. Ale muži tak statečnému všechna čest![4]

1. 4 Ke konci srpna 1930 překvapen byl svět zprávami, které vypravují poslední kapitolu románu o Andréeovi. Cituji, co psalo České slovo dne 26. srpna.

Po třiatřiceti letech nalezený tábor mrtvých u severní točny. – První obšírnější zpráva o objevení mrtvol nešťastných polárních badatelů. – Zápisník vůdce nešťastné výpravy Andréea.

Tajemství záhadného zmizení odvážného švédského badatele inženýra S. A. Andréea, který první v balonu letěl k severní točně, bylo nyní po 33 letech zčásti odhaleno. Posádka norské rybářské lodi Terningen, která připlula do Tromsø, přinesla – jak už jsme v sobotu sdělili – zprávu, že vědecká výprava nalezla na jednom ostrově nedaleko Země Františka Josefa (přezvané teď na zemi Nansenovu) mrtvoly švédského inženýra Andréea a jednoho jeho průvodce, kteří se v létě 1897 pokusili o dosažení severní točny balonem a zmizeli navždy beze stopy. Podle líčení výpravy byly nalezeny poblíž Andréeova tábora, vzdáleného asi 150 metrů od pobřeží. Výprava nalezla nejprve člun, pak tábor s Andréeovým deníkem, nazvaným Andréeova polární výprava 1897. V samé blízkosti tábora ležela mrtvola Andréeova. Loď výpravy Bratvaag, která nález učinila, přijede do Tromsø s pozůstatky Andréeovými počátkem září.

Kapitán rybářské lodi Terningen, která připlula od Země Františka Josefa do Tromsø a první zprávu přinesla, vypravoval, že 8. srpna dozvěděl se od posádky lodi Bratvaag, která mrtvý tábor Andréeův nalezla, jak byla mrtvola Andréeova nalezena. Člen výpravy, plující s touto lodí, dr. Horn, vystoupil 6. srpna na ostrov Kvitøya, ležící mezi Špicberky a Zemí Františka Josefa. Asi 150 metrů od pobřeží pod vysokým skaliskem nalezl mrtvolu Andréeovu. Objev nestal se náhodně. Nejprve nalezl dr. Horn několik kusů kuchyňského nářadí, potom člun, naložený na saních. Člun byl pln ledu. Bylo zřejmo, že tady nalezeny zbytky tábora, jaké však bylo udivení, když nalezena lodní kniha s nápisem „Andréeova polární výprava 1897“ a některé předměty výzbroje. Mrtvola odvážného badatele nalezena opodál zamrzlá v ledě. V kapsách oděvu se našel Andréeův zápisník. Později byla nalezena i třetí mrtvola. Mrtvoly i nalezené předměty dopraveny na palubu lodi Bratvaag. Bylo to spojeno se značnou námahou, neboť mrtvoly byly zamrzlé v ledě. Jen vyproštění mrtvoly Andréeovy si vyžádalo celého dne. Jestliže tábořiště Andréeovo bylo teprve nyní objeveno, je to důsledek obrovského tání ledu v nynějším létě. Čtrnáct dní před dr. Hornem navštívila ostrov skupina rybářů, která nenalezla nejmenší stopy po táboru. Tábor i mrtvoly ležely tudíž po tři desítiletí hluboko ve sněhu a ledu a teprve kolem 1. srpna se objevily na povrchu. Ještě loni pátrala na ostrově výprava po Amundsenovi, který zmizel se svým letadlem, jímž chtěl přispěti na pomoc generálu Nobilemu. Výprava nezjistila nejmenší stopy po táboru. Pozn. překl.

KAPITOLA DESÁTÁ

Objevy nejsou žádná hračka

Všiml jsem si, že většina lidí myslí hned na „dobrodružství“, kdykoli padne slovo „objev“. Proto chci vyložiti, který je rozdíl u významu obou těchto slov z hlediska objevitele samého. Pud po dobrodružství nesmí se zavrhovati. Je to docela přirozená touha po vzrušení, která vězí v každém člověku. Bezpochyby je to zbytek dědictví našeho pokolení po oněch pradávných předcích, jejichž boj o život závisel na nejistém lovu, na náhodných půtkách s divokými zvířaty a na nebezpečích neznámé budoucnosti. Musili stále hleděti smrti v tvář, aby si zajistili živobytí ze dne na den. Hrajeme-li si my se smrtí, probouzí se v nás ona dráždivá touha prvotního člověka, která jemu bývala náhradou za nouzi a za nebezpečí jeho denního boje o život.

Objeviteli je však dobrodružství jen nevítané přerušení vážné práce. On nehledá dráždění nervů, nýbrž fakta dosud neznámá. Jeho cesta za objevy nebývá často nic jiného než závod s časem, aby ušel smrti hladem. Dobrodružství je mu jen chyba ve výpočtu, kterou zjistila zkouška se skutečností. Anebo je to neblahý důkaz, že nikdo nemůže vzíti v úvahu všecky budoucí možnosti. Každý objevitel zažije dobrodružství. Ta jej vzruší a podnítí a on si rád na ně vzpomíná. Ale sám jich nikdy nevyhledává. K tomu je jeho badatelská činnost věc příliš vážná.

Ne všickni, kdož si říkají objevitelé, tuto pravdu pochopí. Odtud tolik hrobů předčasně se otvírajících, odtud tolik zničených nadějí.

K vážné badatelské práci je třeba právě tak svědomitého a přísně věcného vzdělání jako ke každé jiné opravdové práci v životě vůbec, od které doufáme v úspěch. Pravé badatelské práci vzešla nesmírná škoda z toho, že se jí zaměstnávali všelijací lidé, kteří by byli učinili lépe, kdyby toho byli nechali. Někteří z nich jsou jen dobrodruzi hledající nového dráždidla nervů. Jiní vidí v ní zase jen pohodlnou cestu rychle dojíti slávy. Aspoň jeden z těch, které jsem osobně poznal, byl šílený. Mnozí obětovali život docela nadarmo. Jest ovšem třeba litovati těchto obětí, ale ještě více jest litovati, že pro ně v srdcích rozumných lidí vznikaly pochyby nade vším objevitelským dílem a že většina veřejnosti má všecky objevitelské záměry a úmysly za holou šílenou odvážlivost. Tyto názory ztížily pak opravdovým badatelům, např. Nansenovi, Pearymu a jiným, co nejvíce jejich úsilí sehnati peníze pro své dílo, anebo si aspoň opatřiti možnost, aby odůvodnili vážný vědecký cíl svých podniků a prací. Jen málo lidí, kromě několika vědců, kteří se obírají zejména meteorologií, oceánografií a geografií atd., je s to, aby si uvědomili, co vlastně badatelé konají, a skoro ani neumějí řádně rozeznávati opravdové pracovníky na poli objevitelském od hejna dobrodruhů, lovících jen slávu, a šarlatánů.

První podmínka je zdravé a vypracované tělo. Objevovati neprobádané kraje ukládá nejtěžší námahy tělu a vyžaduje způsobilost, aby badatel vydržel tyto námahy hodně dlouho a často i ve chvílích největší nouze. Jaký je to tedy omyl, když si lidé, kteří až do zralého věku vysedali za pultem, najednou vzpomenou, že by se také mohli pustiti do tak nebezpečného podniku. Rovněž je nerozum, když muži, kteří až dosud žili jen v pohodlí civilizovaného kraje, najednou chtějí žíti nový způsob života, v kterém je vše primitivní a pro který je zkušenost obchodníka s kožišinami nebo velrybolovce nekonečně užitečnější než všecka sčetlost a vzdělání. Za své úspěchy z veliké části děkuji pečlivému tužení svého těla a těžkým učednickým létům života v pustině.

Tato potřebná tělesná výzbroj musí však býti doplněna také duševně. Nemyslím tím jen přirozené duševní nadání. Kromě onoho jediného blázna, o kterém jsem již psal, všickni muži, které jsem poznal a kteří někdy vedli některou arktickou výpravu, byli muži chytří a někteří z nich i velmi vzdělaní. Mám spíše na mysli tu zvláštní duševní přípravu, která záleží v znalosti všech zkušeností nabytých na předcházejících výpravách. Tato znalost mě často zachránila od mnohých osudných chyb. Čtenář si jistě vzpomíná, že jsem si za naše východisko zvolil antarktickou Velrybí zátoku – věc, která tak podstatně přispěla k našemu úspěchu na jižním pólu –, když jsem předtím pečlivě srovnal všecky dosavadní popisy oné části antarktického ledu, počínaje objevy sira Johna Rosse r. 1842 až do roku předcházejícího naši výpravu. Zkušenosti čerpané z knih bývají často právě tak dobré jako vlastní, má-li čtenář sám dosti praxe v tom kterém oboru, aby rozuměl tomu, co čte, a dovedl toho správně užíti.

K duševní výzbroji objevitele – chce-li ovšem vykonati vážnou práci ospravedlňující nebezpečí podniku – musí patřiti také důkladné porozumění oněm vědeckým problémům, k jejichž rozřešení mohou jeho výzkumy přispěti. Rovněž musí badatel umět dobře užívati vědeckých přístrojů, aby jimi mohl dělati tak přesná pozorování, aby vskutku posloužila učencům, kterým je badatelé dodávají.

Tento nástin potřebných vědomostí a schopností opravdového badatele snad čtenáře přesvědčí, že objevitelova práce je přísné povolání, vyžadující mnohaleté tělesné i duševní přípravy a že jeho cíle jsou významné věci, žádné dráždění nervů některého dobrodruha ani laciný, krátký slavomam ctižádostivého šarlatána.

Počátky opravdového bádání okolo severního pólu datují se již odedávna. Už jsem v této knize napsal, že Angličané celá čtyři století vysílali výpravy, aby našly Severozápadní průliv. Tyto výpravy byly pečlivě připravovány a podle nejlepších tehdejších vědomostí vyzbrojeny a vedeny. Ač se žádná nepodařila a leckdy skončila katastrofou, příčina neúspěchu nebyla v nedostatečné přípravě. Vědě prokázaly cenné služby.

Také objevit severní pól se mnozí vážní muži pokoušeli. Dodělávali se stále větších úspěchů. Vrchol, kterého jejich metody dostoupily, byl výkon Lockwoodův; ten na výpravě pronikl nejdále na sever.

Dr. Fridtjof Nansen způsobil v polárním bádání převrat. Vypracoval nové metody založené na promyšleném poznání podstaty problémů, které bylo třeba řešiti. Vymyslil praktické pomůcky, aby bylo možno užívati oněch metod. Výsledek byl, že výkon Lockwoodův úžasně překonal a pronikl až na 86°14′ severní šířky; dostal se tedy k pólu o 200 mořských mil blíže, než se kdy podařilo některému člověku před ním.

Co dr. Nansen a jeho Fram zažili, je vypsáno v jeho knize Daleko na severu a odtamtud to většina lidí zná. Kdo však nečetl a neuvážil také technických podrobností, které jsou podkladem událostí líčených v jeho napínavé zprávě, nemůže věděti, že technické metody dr. Nansena byly nesmírně důležitější než sám úžasný rekord vzdálenosti a než vědecké vykořistění výpravy Framu.

Epochální výkon dr. Nansena v polárním bádání byl jeho vynález docela nové metody. On první poznal důležitost psů a lehkých saní jakožto dopravního prostředku na severu. První zavrhl těžké saně, lámající hřbety i srdce všech dřívějších objevitelů, a za ně vymyslil vědecky zrobené saně, odolnější a lehčí. Tímto vynálezem se zdvojnásobil akční rádius člověka i psů. Výprava Framu podala skvělý důkaz správnosti jeho teorie a praktické užitečnosti jeho vynálezu. Bez jeho průkopnické práce nebylo by ani nám bývalo možno dobýti jižního pólu. Já jsem poznal převratnou cenu Nansenovy metody, přizpůsobil jsem ji svému účelu a dobyl jsem jí úspěchu. Kdo nevezme v úvahu zásadní význam novoty dr. Nansena, nemůže spravedlivě oceniti úspěšné polární výpravy. Nansen byl pionýr, který v teorii i v praxi teprve umožnil všecky další úspěchy.

Ale i dr. Nansen se dožil, že jeho metoda byla zahozena do starého železa. Dnes se pes i saně jakožto badatelovy pomůcky v Arktidě přežily. Mají své čestné místo v muzeu a dějepisech.

Cesta vzduchem nahradila psa. Bratří Wrightové a hrabě Zeppelin razí nové metody. Budoucnost polárního bádání visí ve vzduchu. Jsem tak smělý, že si přivlastňuji vyznamenání, že jsem první polární badatel, který tuto věc poznal a prakticky jí využil. Již r. 1909 jsem připravoval geografické výzkumné lety nad polárními kraji a dokonce jsem při tom zaměstnával pilota. R. 1914 koupil jsem si Farmanovo letadlo a naučil jsem se sám létat. V letech 1921–1922 chtěl jsem několikrát tyto pokusy předvésti, a to z mysu Barrowova. Ale teprve r. 1925 mně štědrost Lincolna Ellsworthe opatřila dosti peněz a vhodná letadla, i podnikli jsme svůj první let ze Špicberků. Ač nás onen let nedopravil, jak jsme doufali, z pevniny na pevninu, dokázal nám přece s jistotou, jednak že je takový let věc, kterou uskuteční čas a lepší pomůcky, jednak že geografická pozorování ze vzduchu jsou nesmírně cenná.

R. 1926 řídil jsem s Ellsworthem výpravu, která vykonala první let z pevniny na pevninu přes severní pól. Let se v každé příčině zdařil a nepochybně dokázal trvalou užitečnost vzduchoplavby pro polární bádání.

* * *

„Mají polární výzkumy význam?“

Jak často byla mně už tato otázka dána! Každý opravdový polární badatel jistě už mnohokrát musil na ni odpovídat.

Praktický význam polárního bádání jsou nové poznatky získané vědě o zemském magnetismu, o podnebí a o počasí oněch končin, které vlastně dělají počasí pro veškeren svět. Na jiném místě této knihy už jsem se zmínil o obou těchto věcech, zde jen připojím, že velmi brzy bude zřízena pozorovací stanice na severoamerickém pobřeží, také na severním pobřeží evropském i asijském; tím se velmi zdokonalí přesnost denních předpovědí povětrnosti pro mírné severní pásmo. Tyto stanice, které tedy budou ležeti okolo polárního moře a musí ústřední stanici podávati několikrát za den zprávy, budou opatřovati spolehlivější a cennější podklad předpovědí počasí, než který až dosud byl meteorologům k dispozici. Pochopil jsem důležitost takového řetězu observatoří z nadšené vděčnosti vědeckých pracovníků, když Maud dvakrát denně rozesílala bezdrátové zprávy o počasí od asijského severního pobřeží.

Ostatní prospěch polárního bádání není tak snadno možno přeměniti v lidské pohodlí ani v peněžitou hodnotu. Přesto nepochybuji, že prospěch z nich je. Všecko, co na tomto vezdejším světě zůstává člověku utajeno, tlačí lidského ducha jako můra. Zůstává Něco, co dosud nebylo podrobeno, a v čem tedy „pán přírody“ má stálý důkaz své slabosti, jakož i pohrdavé vyzvání. Zato však každé rozřešené tajemství, každé probádání dosud neznámé země povznáší lidského ducha, ducha veškerého lidstva, posiluje mysl a rozhojňuje životní síly: Objevitel nových cest je spojenec duchovních průkopníků, kteří vedou civilizaci dále a zachovávají ji.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Starosti o zásobování a výzbroj

V této kapitole vypíši některé podrobnosti naší výpravy k jižnímu pólu, přičemž se omezím jen na ty otázky, které jsou všem polárním výpravám společné či správněji byly společné, než se začalo užívati vzduchoplavby, a rovněž vyložím šťastné rozluštění těchto nesnází. Jinak řečeno, tato kapitola bude jakési pojednání o technice polárního bádání, opřené o zkušenosti naší výpravy k jižnímu pólu.

Na jiném místě této knihy jsem krátce vylíčil cestu Framu do Velrybí zátoky. Zmínil jsem se také o zimním táboru, který jsme si zřídili na ledové přehradě, když jsme dne 14. ledna 1911 pronikli až k ní. Desátého února měli jsme už většinu zásob vyloženu a se stavbou zimního tábora jsme byli tak daleko, že čtyři z nás mohli nastoupiti na první výpravu k jihu, aby vykonali první hlavní úkol, aby zřídili zásobní skladiště na cestě k pólu.

Svůj zimní tábor jsme nazvali Framov; ležel na 78°30′ jižní šířky, to jest od pólu jsme byli vzdáleni asi 700 mořských mil. Náš záměr byl zřizovati sklady potravin vzdálené od sebe 60 mil (od stupně k stupni), a to tak daleko na jih k pólu, až kam bychom mohli proniknouti před koncem podzimu, než nám zima překazí další práci.

První výpravu k jihu podnikli čtyři muži na trojích saních s osmnácti psy. Každé saně vezly asi 550 liber zásob, které měly býti uloženy v skladištích, a kromě toho zásoby a výzbroj na hlavní pouť. Z těchto 550 liber určených pro skladiště bylo 350 liber pemikanu pro psy; ostatních 150 liber byla potrava pro lidi, a to hlavně pemikan, čokoláda a suchary. Pronikli jsme k jihu až na 80. stupeň jižní šířky, kamž jsme dospěli 14. února. Tam jsme založili první zásobní skladiště. Návrat do Framova trval jen dva dni, protože saně byly takřka prázdné.

Vrátivše se z první výpravy po uložení zásob, jali jsme se pečlivě zkoumati své výpočty o dalším úkolu. Především jsme už znali ráz půdy a mohli jsme klidně doufati, že bude jistě příznivá. Kromě toho jsme nyní už také leccos věděli o stavu sněhu a ledu, jakož i o vzdálenostech, které asi bychom mohli denně uraziti, zůstane-li tento stav i pro ostatní cestu celkem nezměněn. Dále jsme už také vyzkoušeli své dopravní prostředky a přesvědčili jsme se, že se náš předpoklad, že psi a lehké saně jsou ideální spřežení, osvědčil jakožto správný. Také jsme měli přehled o pracovní výkonnosti, kolik můžeme doufati, že dokáží psi při těžkém nákladu na cestě k jihu a kolik na zpáteční cestě k severu při zatížení co nejmenším.

Z první zkoušky naučili jsme se ještě mnohým jiným věcem. Především jsme pochopili, že jsme ráno příliš mnoho času promarnili, než jsme se vydali na cestu. Pečlivou přípravou mohli jsme ušetřiti aspoň dvě denní hodiny. Dále jsem poznal, že naše výzbroj je příliš těžká. Očekávajíce co nejhorší stav půdy, zřídili jsme si podle toho své saně. Teď jsme však viděli, že povrch ledu, kudy naše cesta vedla, byl nadmíru příznivý, a že tedy dovoloval co nejlehčí konstrukci. Bylo tedy dobře možné váhu saní zmenšiti na polovic. A posléze bylo třeba docela předělati naši obuv. Naše střevíce na lyže z plachtoviny byly příliš malé a příliš tuhé. Musily býti větší a měkčí. Má-li člověk před sebou pochod aspoň na 1 500 mil sněhem a ledem, ví, že mu otlačené nebo bolavé nohy mohou přinésti i smrt.

Obuv byla předmětem velmi vážných porad. Nakonec jsme boty, které jsme si přinesli, rozpárali a předělali jsme je tak, že potom měly všecky potřebné vlastnosti, totiž tuhé podešve, vhodné pro vázání našich lyží, dosti místa pro několik párů punčoch, měkký, ale nepropustný kryt kotníků a byly dost široké, aby nikde nohu netlačily.

Druhá zásobovací výprava byla zahájena 22. února. Tou dobou bylo už naše zimní ležení na Framově úplně hotovo, takže jsme na tuto výpravu mohli vzíti více mužů i saní. V táboře zůstal jen jeden muž, aby hlídal tábor i psy. Mohli jsme tedy sestaviti společnost osmi mužů, sedmerých saní a dvaačtyřiceti psů. Pátého dne jsme dorazili k skladišti na 80. stupni jižní šířky a našli jsme je v úplném pořádku. Za čtyři dni jsme došli 81. stupně jižní šířky. Čtvrtý březen jsme strávili stavějíce druhé skladiště a označujíce je. Nechali jsme tam 1 200 liber zásob. Pátého března opustili nás tři muži a vrátili se do Framova. Nás ostatních šest se vydalo na další cestu k jihu. Za tři dni, 8. března, jsme dorazili k 82. stupni. Tam jsme zřídili třetí skladiště s 1 350 librami zásob, hlavně pemikanu pro psy. Bylo to naše poslední skladiště. Doufali jsme, že budeme moci postaviti ještě jedno na 83. stupni, avšak počasí bylo už velmi nepříznivé a psi, kteří po dlouhé nečinnosti na lodi nebyli ještě v dost dobrém stavu, začínali jeviti známky únavy.

Protože by se snadno bylo mohlo stát, že by vánice naše skladiště úplně zavály, dali jsme si velkou práci, abychom je pro budoucnost dobře označili. Na každé skladiště jsme zatkli dlouhou bambusovou hůl s vlajkou. Ale ani s tímto opatřením jsme se ještě nespokojili. Chtěli jsme při poslední pouti k pólu vyloučiti každou „náhodu“ a předvídali jsme, že bychom třeba za bouře nebo v mlze snadno mohli sejíti z přímé cesty tak daleko, že bychom pak těžko určili polohu skladiště, i kdybychom byli docela blízko u něho. Proto jsme sáhli k této pomůcce:

Prvním skladištěm na 80. stupni vedli jsme pomyslnou čáru od východu na západ a na této čáře jsme zaráželi bambusové tyče opatřené vlajkami asi na 900 yardů od sebe, a to po obou stranách skladiště na pět mil. Toto opatření mělo býti zvláštní ochranou při našem putování na jih k pólu nebo při návratu na sever a mělo nám být vodítkem ukazujícím směr, když bychom zabloudili. Místo jediného znamení na skladišti samém běžela po desetimílové čáře řada znamení blízko u sebe napříč naší cesty, že jsme takřka s jistotou musili aspoň jedno z nich spatřiti. Dokonce jsme si vlajky označili tak, že jsme hned mohli poznati, na které straně skladiště jsme; to mělo ten účel, abychom skladiště co nejdříve našli.

Při druhém postupu k jihu, když jsme zakládali druhé a třetí skladiště, neměli jsme už dost bambusových tyček, abychom si počínali jako zprvu. Pomohli jsme si tím, že jsme rozebrali několik beden a k značkování jsme užili prkének. Ač byla jen dvě stopy dlouhá, přece jsem myslil, že budou lepší než nic; a podle množství sněhu napadlého po našem příchodu se zdálo, že budou asi dost vysoká.

U třetího skladiště jsme rovněž užili prkének z beden a rozlišili jsme je od ostatních tmavomodrými kusy látky, které jsme na ně připevnili, aby byla viditelnější. Skladiště samo bylo jako druhá dvě opatřeno bambusovou tyčí s vlajkou nahoře.

Shledalo se, že se tato opatření po sedmi měsících osvědčila jakožto naprosto nutná. Při posledním pochodu na jižní pól bylo nám bojovati s bouřemi a mlhou docela tak, jak jsme se obávali, a naše značky nás několikrát zachránily, že jsme skladiště nepřešli, že jsme se nemuseli vracet a mařit vzácný čas hledáním.

Zapomněl jsem se zmíniti, že jsme na první zásobovací výpravě na jih celou cestu z Framova až k prvnímu skladišti označili vlajkami na bambusových tyčích, které jsme zaráželi tak blízko od sebe, že bylo viděti od tyče k tyči. Neměli jsme však dost vlajek, abychom označili celou cestu, musili jsme tedy posledních několik mil vzíti zavděk sušenými rybami, jež jsme nastrkali do sněhu. Také tam nám trochu úvahy a nepatrné namáhání uspořilo mnoho hodin bloudění.

Zřídivše skladiště druhé a třetí a vrátivše se do Framova, měli jsme ještě před zimou dosti času naposledy vyhledat skladiště číslo prvé. Při tom jsme v tomto skladišti na 80. stupni složili asi půl druhé tuny čerstvého tuleního masa. Proto jsme později na hlavní výpravě mohli dáti psům tolik tuleního masa, kolik ho mohli sežrati, pročež zůstávali až do poslední chvíle ve výborném stavu.

Měli jsme tedy ve třech skladištích uloženy tři tuny zásob na 80., 81. a 82. stupni jižní šířky. V skladišti na 80. stupni bylo uloženo tulení maso, pemikan pro psy, máslo, čokoláda, sirky, parafin a různé části výzbroje – celkem 4 200 liber. V skladišti na 81. stupni leželo půl tuny pemikanu pro psy. V skladišti na 82. stupni byl pemikan pro lidi i pro psy, suchary, sušené mléko, čokoláda, parafin a výzbrojní předměty – celkem 1 399 liber.

Zatím nastala zima a donutila nás zůstati až do jara ve Framově. Byli jsme docela spokojeni, neboť jsme na podzim vykonali hezký kus práce. Rozdělili jsme si zásoby na třech místech podél dráhy 200 mořských mil dlouhé na cestě k pólu; nasbírali jsme ohromný poklad vzácné ceny, vědomosti o rázu krajiny, kterou jsme musili projíti; zjistili jsme vady saní a naší tělesné výzbroje a měli jsme před sebou zimu, abychom si mohli všecko dát do pořádku a být dokonale připraveni, až vytáhneme na svou velikou výpravu.

Chystali jsme se nejprve zmírniti váhu beden na nejmenší míru. Tato práce byla svěřena Stubberudovi. Bylo třeba vybrati všecky bedny a předělati je, aby sice byly pořád stejně pevné, ale mnohem lehčí. Dokázali jsme to hlavně tím, že jsme ohoblovali zbytečně silná prkénka.

Bjaaland dostal úkol nejdůležitější. Musil rozebrati všecky saně a znova je sestaviti. Naše zkušenosti získané na zásobovacích výpravách nás poučily, že důkladné předělání vynese znatelnou úsporu váhy. Hanssen a Wisting měli za úkol ze součástek, jak vyšly z rukou Bjaalandových, zase znova saně sestavovati.

Bjaalandova dílna byla kostkovitá místnost vyřezaná přímo v ledové stěně; byla sedm stop široká, patnáct stop dlouhá a šest stop vysoká. Podlaha byla posypána pilinami a v jednom koutě stála Primusova lampa přikrytá velikým plechovým bubnem, z něhož vycházela pára; v té páře mělo dřevo tak změknouti, aby se ohýbalo. Bjaalandův úkol byl sraziti váhu jedněch saní ze 165 liber na 48 liber, tedy na méně než třetinu původní váhy, aby jim však pevnosti v podstatě neubylo. Nebudu zabíhati do podrobností, např. ohoblování dřeva a změny v stavbě; stačí, řeknu-li, že Bjaaland vykonal svůj úkol skvěle a že jeho práce velmi mnoho přispěla ke zdaru naší pouti k pólu a k šťastnému návratu.

Nepracoval-li Wisting právě na saních, bylo slyšeti hučení jeho šicího stroje. Ze čtyř stanů pro tři muže šil dva a upravoval naše šatstvo podle povětrnosti, kterou jsme na zásobovacích výpravách zakusili.

Každá drobnost těchto prací byla výsledek opětovaného dlouhého uvažování. Mluvilo se např. o tom, která barva by byla na stany nejlepší. Shodovali jsme se, že nejlepší je asi barva tmavá – především jako osvěžení očím po celodenním putování na třpytivém sněhu; dále tmavobarevná látka pohlcuje více slunečního tepla než světlá; jistě by tedy za jasných dnů o hlavní pouti naše stany byly teplejší, když budou tmavé. Přinesené stany byly bílé, kterási vynalézavá hlava však poradila nabarvit je inkoustovým práškem. Tato rada se zdála tak praktická, že jsme hnedle měli místo dvou bílých stanů dva tmavomodré. Potom jsme uvažujíce dospěli k mínění, že by se nám tmavá barva z látky brzy smyla. Pomohli jsme si tedy tak, že jsme rozstříhali postelní záclony z lehké tmavočervené látky a sešili jsme jednotlivé kusy v jeden svrchní stan, který se navlékl na vnitřní bílý.

Jiný nápad, který rovněž vzešel z našich porad, byla výroba punčoch z lehké látky pro každého z nás. Tyto vrchní punčochy měly mnohé výhody. Chránily před studeným větrem, kryly však také spodní punčochy, aby se tak brzy neroztrhaly, takže déle vydržely. A hlavně že za každého počasí rychle schly.

Když jsme se všickni opatřili takovými punčochami, dali jsme se pak do pečlivé prohlídky spodního oděvu. Co jsme si přinesli z domova, bylo z velmi silné vlny, i báli jsme se, že by nám v tom bylo tuze teplo. Mezi lékařskými pomůckami jsme měli dva obrovské balíky jemného, lehkého flanelu. Z toho nám všem Wisting ušil podvlékačky, které se nám na toulkách výborně osvědčily.

Potom jsme věnovali pozornost také bičům na psy. Pro každého psovoda se udělaly dva, celkem tedy čtrnáct. Už násady byly problém samy o sobě. Zkušenost nás poučila, že pevná násada dlouho nevydrží. Potom se vynořila myšlenka složiti násadu ze tří úzkých, pevně svázaných pruhů bílého ořešáku a vaznice přetáhnouti koží. Tak povstalo držadlo vhodné do ruky a poddajné, které se nelámalo, nýbrž jen se ohýbalo.

Bičové šňůry dělal Hassel po eskymáckém vzoru kulaté a těžké. Od Hassela přebíral je Hansen a splétal je v biče. Veškerá práce bylo konána velmi pečlivě. Náš trojdílný bič byl dokonce schválen definitivně teprve po odbytí námitek Hansenových proti němu, když jsme zároveň vykonali pokusy s druhým vzorem biče od něho rovněž navrženým, a trojdílný bič se osvědčil lépe. Nezkušenému čtenáři se snad zdá podivné, že se tolik času a myšlení věnovalo tak prosté věci, jako je bič na psy, ale veškeren zdar našeho počínání závisel na užití psů jako tahounů a eskymáčtí psi jsou plémě těžko ovladatelné. Jsou skoro tak vzpurní a divocí jako vlci a bez pádného biče bys na nich nevynutil ani práci, ani poslušnost. Byly tedy tyto biče na psy pro nás právě tak důležité jako psi sami.

Potom jsme si strojili na lyže vázání. V této věci byl každý pro sebe vynálezce, neboť pohodlnost a ohebnost vázání je věc osobního vkusu a zvyku. Vymýšlely se a zkoušely se všecky způsoby a nakonec byl každý spokojen. Jednu vlastnost musila však míti všecka vázání, aby je totiž bylo možno snadno odepnout, neboť jsme je nikdy nesměli nechávat na lyžích přes noc. Všecko, co bylo z kůže, měli psi za zvláštní pochoutku; vázání, které zůstalo přes noc venku, ráno bylo totam. I zpředu musily býti večer odpínány řemínky.

I při takových drobnostech, jako jsou stanové kolíky, bývalo o každé jednotlivé věci pečlivě uvažováno. Johansen je vyrobil docela jinak než obyčejné kolíky, totiž ploché místo vysokých. Byly lehčí a přitom pevnější než kolíky obyčejné. Myslím, že se za celého našeho putování nezlomil ani jeden takový kolík.

Když byli všickni poděleni oděvem, přezkoušel si ještě každý své kusy podle vlastní zkušenosti. Někdo třeba shledal, že mu jeho kápě padá příliš hluboko do očí, někdo zase, že nesahá dost hluboko; oba se musili dát do práce, jeden odstříhával, druhý našíval. Všecko musilo padnouti a být pohodlné, než se vydáme na cestu.

Potom bylo zkoušeno řemení na psy. Zužitkovali jsme zkušenosti získané na zásobovacích výpravách; jednou se totiž dva psi zřítili do trhliny, protože postroj nebyl správný. Věnovali jsme tedy zvláštní pozornost a péči také řemení a užili jsme jen nejlepšího materiálu, který jsme měli.

Důvod ke všem těmto důkladným úvahám, ke všem opakovaným pokusům a pečlivému vypracování bylo mé pevné přesvědčení, že hlavní podmínkou zdaru objevitelské výpravy je způsob, jak předvídati každou nesnáz a která opatření učiniti, aby se nesnázím čelilo nebo abychom se jim vyhnuli. Vítězství se dostává tomu, kdo všecko pečlivě uváží – lidé tomu pak říkají štěstí. A toho, kdo se včas nepostará o to, čeho je třeba, jistě nemine porážka – tomu se říká neštěstí. Chci touto kapitolou jen říci, že dík za naše úspěšné výkony při dobytí jižního pólu patří jen přesným našim plánům. Silná vůle je první věc, které je třeba k úspěchu objevitele – jen svrchovanou sebekázní může doufati, že překoná nesnáze, které mu příroda tvrdošíjně klade v cestu. Avšak rovněž podstatně potřebuje fantazie a prozíravosti – fantazie, aby nesnáze předvídal, prozíravosti, která ho má k tomu, aby se co nejdůkladněji připravil do boje s těmito nesnázemi.

Chci k tomu připojiti ještě jednou poznámku, jakou důležitost jsem přičítal výběru psů jakožto tahounů na naší výpravě k jižnímu pólu. Než jsme se vydali na cestu, věděli jsme, že naše výprava půjde veliký kus cesty po antarktickém ledovci. Skryté trhliny budou nám neustálým nebezpečím; a toto nebezpečí mě hlavně mělo k tomu, abych si vybral psy. Jsou-li psi dobře spřažení a je-li jejich řemení připevněno k saním, může se probořiti do trhliny pod sněhovou pokrývkou jen první pes. Tím upozorněn řidič saní zastaví a zabrání většímu neštěstí. Pes se musí jistě zachytit v řemení a může býti rychle vytažen. – Tak jsem já uvažoval a tyto úvahy mě navedly, abych užil psů. Naše zkušenosti pak na té pouti zúplna potvrdily můj předpoklad. Nesčíslněkrát byl ten či onen z nás pádem psa do trhliny varován a zachráněn od smrti nebo od těžkého ublížení.

Druhou výhodu z psů je však třeba nezkušenému čtenáři poněkud objasniti. Dr. Nansen skvěle dokázal výhody lehké výzbroje a tím také zvýšené pohyblivosti. Lehké saně, psi jako tahouni a jednotná strava pro lidi i pro psy – to je nejpodstatnější část jeho myšlenky, kterou na první výpravě s Framem tak skvěle uskutečnil. Za naší výpravy k jižnímu pólu zvolil jsem psy nejen z tohoto důvodu, nýbrž ještě také pro něco jiného.

Na jiném místě této kapitoly jsem vypsal, jak jsme si založili tři skladiště se zásobami pemikanu pro psy a že jsme v prvém skladišti uložili psům ještě také čerstvé tulení maso. Myslil jsem však při tom ještě na cosi jiného v zásobování zvířat. Než jsme vyjeli z Framova, spočítal jsem váhu saní a zásob, které je třeba táhnouti při denních pochodech na jih k pólu a potom zase zpět na sever k našemu táboru, z něhož jsme vyšli. Bylo zřejmé, že této váhy bude den po dni ubývati, a to tak, jak se budou ujídati zásoby. Rovněž bylo jasné, že za čas nastane ten stav, že úbytek zatížení saní vzniklý spotřebou zásob učiní nejprve tažnou sílu jednoho psa zbytečnou a potom postupně psů ostatních. Vypočítal jsem co nejopatrněji průměrnou váhu jedlého masa psa a jeho výživnost pro ostatní psy. Na základě tohoto výpočtu mohl jsem přesně určiti dny, kdy bude možno z jednoho psa po druhém – dosavad tahouna – udělati žrádlo pro zbylé. Jako důsledek tento plán velmi zmenšoval zároveň i váhu zásob pro psy, kterou bylo třeba vézti na saních. Tento úbytek zatížení zvětšoval zase náš akční rádius – abych užil slova obvyklého v námořnické řeči – o dny a rozhojňoval tak podstatně naše naděje, že dojdeme pólu a že se šťastně vrátíme.

Tento zásadní rozdíl v založení mého plánu a plánu kapitána Scotta je příčina mého úspěchu a jeho nezdaru. Statečný Scott došel až na pól, ale bylo to vítězství tragické, neboť zahynul i s mužstvem, než dorazili do svého zimního tábora. Hned po prvních zprávách, které jsem dostal o jeho výpravě, měl jsem o něj velmi vážné obavy, dávno předtím, než ještě on vyšel ze zimního tábora a nastoupil svůj pochod. Byl jsem přesvědčen, že si vybral nesprávné dopravní prostředky, a vážně jsem pochyboval, že šťastně dojde a že se šťastně vrátí. Pokud to šlo, Scott užíval shetlandských poníků. Čtenář si potřebuje jen vzpomenouti, jak nám byli psi prospěšní u trhlin v ledovci, a hned pochopí, jak rozdílné byly Scottovy naděje na úspěch a mé.

Na své vlastní pouti k pólu upotřebili jsme také ještě další zkušenost získanou na zásobovacích výpravách. Na těchto výpravách jsme si totiž cestou dělali znamení: byly to sněhové hromady s malou černou vlajkou na vršku. Tyto ukazatelky cesty nám ohromně usnadnily návrat do zimního ležení. Rozhodli jsme se tedy, že po možnosti užijeme téhož pravidla také na svém hlavním tažení. Tato metoda nejen rozmnožila naše bezpečnostní opatření, nýbrž ušetřila nám také spoustu času, který bychom byli jinak musili věnovati pozorováním a výpočtům o směru cesty. Tento systém se zejména osvědčil na ohromné, nepřerušené ledové pláni antarktického ledovce spočívajícího na pevné zemi, než jsme spatřili pohoří Královny Maud, jehož vrcholky nám potom ukazovaly cestu a podle nichž jsme se řídili. Ježto povrch ledovce neposkytuje oku vůbec žádných opor, zdálo se mi, že je třeba chopiti se oněch bezpečnostních opatření.

Celkem jsme si zřídili 150 ukazatelů cesty, každý šest stop vysoký, a spotřebovali jsme na ně devět tisíc sněhových balvanů. V každém z nich uložen byl papír udávající jeho číslo, polohu, vzdálenost a směr od nejbližšího ukazatele. Stavěli jsme je na osm až devět mil od sebe až k 81. stupni. Odtamtud jsme odlehlost mezi nimi zkracovali na pět mil.

Ještě jednoho nápadu jsme využili pro bezpečnost a abychom ušetřili času. Na všech čtverých saních bylo přivěšeno po jednom lehkém kole, které neneslo břemene, nýbrž se vedle saní jen volně otáčelo. Každé kolo bylo spojeno s měřidlem zapisujícím počet obrátek. Na konci denního pochodu jsme snadno mohli vypočítat, kolik cesty jsme urazili. Vzali jsme průměr všech čtyř kol a měli jsme jistotu, že máme přesnou cifru. Tyto záznamy měly týž účel jako na lodích log a my jsme podle nich mohli při zachmuřené obloze velmi přesně určiti svou geografickou polohu, kterou jsme si vypočítávali přihlížejíce neustále ke kompasu.

Čtenář se pamatuje, že jsme na podzim založili tři sklady na 80., 81. a 82. stupni jižní šířky. Když jsme na hlavní pouti přišli k nejjižnějšímu skladišti, vybrali jsme odtamtud všecky zásoby kromě toho, čeho asi budeme potřebovati na zpáteční cestě až k 81. stupni. Vybrané zásoby měly býti uloženy v nových skladištích, která jsme chtěli zříditi na pochodu k jihu. První bylo zřízeno na 83. stupni a obsahovalo zásoby pro pět mužů a pro dvanáct psů na čtyři dni. V skladišti na 84. stupni nechali jsme totéž množství zásob a kromě toho konev parafinu asi o čtyřech galonech.

Brzy potom, co jsme zřídili skladiště na 85. stupni, došli jsme k horám. Až dosud bylo nám překonávati pahorky jen asi do 300 stop nad mořem. Věděli jsme však, že bude třeba zlézati hory na tisíce stop vysoké. Abych znovu objasnil pečlivost našich výpočtů a správnost zdravých úvah, nemohu to učiniti lépe, než když uvedu tři místa ze své knihy Jižní pól, kterou jsem napsal r. 1911, hned jak jsme se vrátili do civilizovaných krajin.

„Dospěli jsme na jedno z nejnebezpečnějších míst své výpravy. Bylo třeba pomýšleti na to, nejen abychom si výstup co nejvíce usnadnili, nýbrž abychom vytrvali až do konce. Musili jsme vše pečlivě vypočítati a kdekterou možnost vzíti v úvahu. Radili jsme se společně jako vůbec vždy, když šlo o důležitou věc. Z místa, kde jsme stáli, byli jsme od pólu vzdáleni ještě 683 mil. Protože jsme musili vzíti v počet výstup na hory, který nás čekal, jiné nepředvídané překážky a posléze i jistotu, že výkonnost psů bude ponenáhlu klesati na zlomek výkonnosti nynější, usnesli jsme se vzíti s sebou na saních zásoby a výzbroj na 60 dní a ostatní živobytí, stačící na 30 dní, a výzbroj uložiti. Podle dřívějších zkušeností jsme si vypočítali, že nám snad bude možno vrátiti se na toto stanoviště se zbývajícími dvanácti psy. Nyní jsme jich měli dvaačtyřicet; chtěli jsme je vzíti všechny na náhorní rovinu, tam by se jich kus po kuse porazilo čtyřiadvacet a šlo by se dále s trojemi saněmi a s osmnácti psy. Z těchto osmnácti psů bude podle našeho výpočtu za čas dalších šest jako tahounů zbytečných, takže bychom se sem na toto místo vrátili se zbývajícími dvanácti. Jak bude ubývati psů, budou také saně lehčí a lehčí, a až přijde čas, že budeme míti jen dvanáct psů, budeme potřebovati zase jen dvojích saní. Naše výpočty se opět osvědčily jako přibližně správné; jen ve dnech jsme se trochu zmýlili: potřebovali jsme o osm dní méně, než jsme předpokládali. Počet psů se shodoval přesně; vrátili jsme se na toto místo s dvanácti psy.“

Když jsme otázku dobře protřepali a každý řekl své mínění, začali jsme překládat. Počasí bylo naštěstí příznivé, sice by bylo bývalo rozdělování potravin hořký kus práce. Všecko bylo zabaleno tak, abychom mohli počítat a nemusili vážit. Pemikan byl v balíčkách po půl kg (1 libra 1½ unce), čokoláda v tabulkách, jako obyčejně bývá, takže jsme přesně věděli, co který balíček váží; sušené mléko v pytlíčkách po 10½ unci – zrovna na jednu snídani. Také suchary bylo možno počítat, byla to však zdlouhavá práce, protože byly v samých kousíčkách. Napočítali jsme tehdy 6 000 kousků sucharů. Naše potraviny měly jen tyto čtyři druhy a jejich sestavení se osvědčilo jako správné. Netrpěli jsme ani nedostatkem tuku, ani cukru, ač se právě nedostatek těchto dvou látek na výpravách zpravidla pociťuje velmi těžce. V sucharech jsme měli výbornou živinu z pšeničné mouky, z cukru a ze sušeného mléka. Sladkosti, marmelády, ovoce, sýr atd. jsme nechali ve Framově.

Na saně jsme naložili obleky ze sobí kůže, kterých jsme zatím ještě nepotřebovali. Na horách, ke kterým jsme nyní přišli, jich asi už jistě dobře užijeme. Myslili jsme na zimu 40 °C, kterou na 88. stupni naměřil Shackleton, a i kdybychom byli vydáni takové zimě, mohli jsme v kožišinách dobře obstáti. Ostatně jsme však v brašnách mnoho neměli. Jediný oděv, který jsme s sebou vzali na výměnu, jsme nyní oblékli a svlečené šaty jsme dali provětrat. Soudili jsme, až se za několik měsíců vrátíme, že budou důkladně provětrány, abychom je zase mohli obléci. Pokud se pamatuji, osvědčil se také tento výpočet jako správný.

Na 85°30′ jsme začali přebytečné psy porážet; zbylým psům a nám připravili hostinu. Shledali jsme, že psí kotlety chutnají výborně; nebyly pečeny, protože jsme neměli másla ani pánve; snazší a rychlejší bylo je vařiti a měli jsme z nich ještě dobrou polévku. Wisting, náš kuchař, zavařil do polévky všecky součástky pemikanu obsahující zeleninu, i měli jsme vzácný požitek čerstvé polévky z masa se zeleninou. Po polévce došlo na kotlety. Při prvém zakousnutí zmizely všecky pochyby, jaké asi bude maso – bylo výborné, nebylo tak měkké, jak bychom si při menší chuti byli přáli, ale nám to byla delikatesa. Snědl jsem pět kotlet na posezení a byl bych se těšil ještě na jednu, „kdyby bylo něco v hrnci zbylo“.

V tomto ležení jsme opět co nejpečlivěji přepočítali své zásoby; rozdělili jsme je na troje saně, neboť jsme čtvrté nechali na tomto místě. Následující obrázek ukazuje, jak přesně jsme počítali. Na každých saních bylo:

sucharů 3 700 kusů (denní dávka 40 kusů na muže),

psího pemikanu 277¾ libry (½ kg neboli 1 lib. 1½ unce na psa denně),

pemikanu pro nás 59½ libry (350 g, tj. 12,34 unce na muže denně),

čokolády 12¾ libry (40 g neboli 1,4 unce na muže denně),

sušeného mléka 13½ libry (60 g neboli 2,1 unce na muže denně).

Spočítavše si to všecko na papíře jali jsme se zboží přiměřeně nakládat. Počínali jsme si při tom tak opatrně, jako kdybychom v pancéřové síni banky počítali zlato. Čokoláda zatím nadobro rozkouskovaná byla vybrána, spočítána a rozdělena po saních. Rovněž suchary. Každý kousíček se vybíral a počítal a bylo jich tisíce.

Osmnáct ještě živých psů bylo rozděleno na tři spřežení po šesti. Doufali jsme, že budeme s to, abychom k pólu pronikli s osmnácti psy, a odtamtud že odejdeme se šestnácti.

V zprávě o návratu od jižního pólu čtu toto místo:

„Dne 19. prosince jsme vracejíce se zabili prvního psa. Byl to můj miláček Lasse. Byl už nadobro vypotřebován a nestál za nic. Jeho tělo bylo co nejpřesněji rozděleno na patnáct porcí a předhozeno ostatním. Ti se zatím naučili vážiti si čerstvého masa a jest jisto, že toto neobvyklé krmení, které se časem na zpáteční cestě konávalo, nemálo přispělo k našemu krásnému úspěchu. Bylo viděti, že jim tyto obědy z čerstvého masa šly velmi k duhu a že ještě několik dní poté pracovali mnohem lépe.“

Druhého dne jsme zabili druhého psa a na Štědrý den třetího. Na 28. prosince je poznamenáno:

„Co jsme opustili pól, jsou psi docela jakoby proměněni; ač je to nepodobno víře, přece je pravda, že byli masitější a takřka ztloustli. Myslím, že proto, že žrali pemikan i čerstvé maso zároveň.“

Nebudu unavovati čtenáře obšírným líčením našeho šťastného návratu. Stačí říci, že jsme se řídili ukazateli cest, které jsme si sami postavili, a že nám prokázaly velikou službu, hlavně protože jsme mohli snadno a rychle najíti nejdůležitější skladiště, totiž nejsevernější v horách. Kdybychom ho nebyli našli, bylo by nám to bývalo osudné, neboť leželo na místě, odkud byl nejjistější sestup po příkrém svahu k ledovci. Zde se osvědčila důležitost našich značek měrou netušenou, neboť – podivno – při změněném osvětlení zdála se nám vracejícím se veškerá krajina docela cizí, ač už jsme byli na výši skladiště. Kdyby nám znamení nebyla ukazovala cestu ke skladišti, byli bychom se octli v tísni a možná, že by byly naše snahy najíti skladiště osudně ztroskotaly.

Než kapitolu ukončím, musím ještě jednou zdůrazniti její důležitost. Chtěl jsem jí doložiti, že jen opatrné výpočty, zdravý úsudek, nesmírná trpělivost v připravování každé drobnosti výzbroje a opatrný postup mohou zajistiti v polárních krajích úspěch. Z těchto součástek je onen vzácný „koeficient bezpečnosti“, kterého je třeba, aby objevitel přemohl nebezpečí a netušené nesnáze a překážky. Vítězství člověka nad přírodou není vítězství surové síly, nýbrž vítězství ducha.

Obrazová příloha

Roald Amundsen

Antarktida, oblast jižního pólu

.........   Amundsen (Fram), 1911–1912

– – – –   Amundsen (Belgica), 1897

Gjøa

Norge

Dr. Cook

Lincoln Ellsworth

Arktida, oblast severního pólu

→∙→∙→   Amundsen–Nobile (Norge), 1926

..............   Amundsen (Gjøa), 1903–1907

Gen. Nobile

René Guilbaud

Robert F. Scott

Ediční poznámka

Z knižního vydání, z něhož jsme čerpali text Amundsenových vzpomínek, jsme z licenčních důvodů nemohli převzít dva texty. Jde o předmluvu, apoteózu Amundsenovy role v dějinách objevitelských výprav do oblasti Antarktidy a Arktidy, jejímž autorem je Emil Walter (1890–1964), překladatel ze severských jazyků (ze švédštiny, dánštiny, norštiny, islandštiny a staroseverštiny) a diplomat (vrcholem této kariéry byl po druhé světové válce post velvyslance ČSR v Norsku).

Druhým textem je „přídavek“ nazvaný Vyvrácení některých míst v přednáškách, které měl Nobile v Americe, a jeho autorem je Hjalmar Riise-Larssen (1890–1965), norský letec, voják a polárník. O okolnostech vzniku tohoto textu sám napsal:

„Kapitán Amundsen požádal mne, druhého důstojníka na výpravě Norge a školeného pilota a navigátora za polárního letu, abych opravil některá místa v přednáškách, které p. Nobile loni na podzim měl ve Spojených státech. (…) Lituji, že okolnosti donutily kapitána Amundsena, aby mě k těmto opravám vyzval, neboť já bych byl raději mlčel.

Aby se však čtenář nedomníval, že buď za příprav k letu, nebo za letu samého došlo mezi mnou a Nobilem k sporu, třeba připomenouti, že mně Nobile za několik dní po přistání v Telleru přišel nabídnout, abychom spolu zorganizovali novou výpravu, která by po jeho přání měla nésti jeho a mé jméno.“

Obsahem přidaného textu je polemika s citovanými Nobilovými výroky, kdy Riise-Larssen uvádí svůj pohled na průběh některých událostí, které Nobile popisuje s důrazem na svou roli v nich a s jejím přeceněním. V kontextu s Amundsenovým dílem a zvláště s jeho 8. kapitolou vyznívá text jako potvrzení Amundsenových názorů na Nobilovy schopnosti i osobnostní rysy.

Text díla jsme v souladu s naší ediční praxí a s ohledem na současného čtenáře v pravopisné rovině aktualizovali podle platných pravidel, a to zejména psaní slov přejatých a užití předložek s/se ve 2. pádě j. č.

Redakce MKP

Roald Amundsen

Amundsen objevitel

Vlastní životopis

Překlad Josef Hrůša

Obrazová dokumentace z archivu autora a nakladatelství

Fotografie na obálce D. G. Nyblin

Korektura Stanislav Předota

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 17. 7. 2025

ISBN 978-80-274-4444-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4445-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4446-5 (prc)

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ: Vzpomínky z mládí

KAPITOLA DRUHÁ: V ledu Jižního moře

KAPITOLA TŘETÍ: Severozápadní průliv zdolán

KAPITOLA ČTVRTÁ: K jižnímu pólu

KAPITOLA PÁTÁ: V ledovém objetí

KAPITOLA ŠESTÁ: Starost o peníze

KAPITOLA SEDMÁ: V letadle s Lincolnem Ellsworthem

KAPITOLA OSMÁ: Polární let s Norge

KAPITOLA DEVÁTÁ: O panu Stefanssonovi a o jiných

KAPITOLA DESÁTÁ: Objevy nejsou žádná hračka

KAPITOLA JEDENÁCTÁ: Starosti o zásobování a výzbroj

Obrazová příloha

Ediční poznámka