Z dalekých krajin

Kulturní obrázky z různých zemí

Josef Kořenský

Znění tohoto textu vychází z díla Z dalekých krajin tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím A. Storch syn v Praze v roce 1927.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Josef Kořenský: Z dalekých krajin), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 10. 2025.

Předkládám knihu „Z dalekých krajin“ ve čtvrtém vydání. Po prvé objevil se spis v rukou mládeže r. 1881 a byl v podstatě překladem anglické knížky „The World at Home“. Druhé vydání z roku 1891 nabylo výběrem původních článků nové tvářnosti. Třetí vydání z roku 1919 jsem rozhojnil líčením založeným zhusta na vlastních zkušenostech, takže zbyl z prvotní knihy pouhý nadpis. Obšírnější a četnější články zveličovaly také dílo. Ještě více přibývalo na objemu připravované vydání čtvrté a bylo by zdražilo knihu. Proto jsem se rozhodl vydati dílo ve dvou samostatných svazcích. Prvá část dostává se do rukou čtenářů s názvem „Z dalekých krajin“, druhá vyšla s nadpisem „U cizích národů“.

Na Smíchově, koncem roku 1926.

Josef Kořenský

Do světa

Na cesty do dalekých krajin vydávali se lidé odedávna. I jindy toužívali věděti, jak vypadá příroda v jiných krajinách, jací národové žijí v cizině a čemu by se mohli od nich přiučiti. Již tehdy se vědělo, že z cest plyne veliký užitek pro život. Podle slov starých mudrců učí se člověk na cestách mnohým užitečným věcem rozuměti a může o nich mnoho z vlastní zkušenosti vyprávěti a jiné poučovati. Kdo není zkušeným, málo ví, kdo prošel svět, bývá důmyslnější.

Mohl bych jmenovati mnoho mužů, kteří pomáhali zvelebovati svou vlast zkušenostmi z dalekých cest. Jest mezi nimi i několik Čechů. Čeští páni dávných časů se vydávali nejraděj i do Svaté země. Takovou pouť vykonali Kryštof Harant z Polžic a Oldřich Prefát z Vlkanova a vydali popsání své cesty tiskem. Myslím, že by se vám ta vypravování líbila.

Cestování bývalo za dávných dob namáhavé, neboť se chodilo pouze pěšky a jezdívalo se po pevné zemi jenom koňmo nebo v obyčejném voze.

Poslové, kteří se vysílali do cizích zemí s poselstvími k panovníkům, bývali na cestách často několik měsíců a let a snášeli mnoho trampot. Ale za nynějších dob cestuje se pohodlněji. Od těch časů, co byl vynalezen parní stroj a budují se železnice, mnoho se ve světě změnilo a daleké krajiny jsou otevřeny dokořán každému. Za málo peněz dopraví nás parní stroj v několika hodinách mezi cizí národy a poskytuje příležitosti sbírati vzácné vědomosti a zkušenosti pro život. Za týden může se dnes dostati člověk z Evropy až do amerického New Yorku. Jaká rychlost! Dokud se užívalo jenom lodí plachetních, trvala plavba do Nového světa déle než čtvrt roku. Ó, jak máme býti vděčni těm, kdo vynašli parní stroj a urychlili cesty po světě. Ale málo je těch, kteří vstupujíce na paroloď nebo do železničního vozu, připomínají si oněch dvou slavných mužů, kteří nás naučili parního stroje užívati.

Chcete věděti jména těch vynálezců?

Vynálezcem parního stroje jest Angličan Jakub Watt a vynálezcem lokomotivy Angličan Jiří Stephenson. Oba jsou již dávno na pravdě boží, ale památné dílo jejich učinilo je slavnými na věky.

Vím, že i vy mladí čtenářové máte touhu podívati se trochu dále do světa, chtějíce poznati, jak jinde lidé žijí a pracují, jak se odívají, jaké mají náboženství a obyčeje, jaká tam žijí zvířata a jaké tam rostou rostliny, zkrátka, jak příroda a lidé v cizích krajinách vypadají.

Také mou touhou bývalo poznati na vlastní oči daleké krajiny. Mnohá přání se mi vyplnila, neboť vydávám se na cesty již po mnoho let, jednou na sever, podruhé na jih, jindy na východ nebo západ přes hranice své vlasti a za širá moře do jiných zemědílů.

Přál bych vám ze srdce, abyste i vy mohli jednou putovati do cizích krajů a obohacovati svůj život vzácnými zkušenostmi. Cestujte již za mladých let, nejdříve po vlasti, potom v cizině, a svět bude vám milejší a život váš krásnější, nežli zdává se býti lidem nevrlým a mrzutým.

Připadá mi zde na mysl příběh, o němž vypravuje jistý anglický hvězdář, když se kdysi setkal ve Skalnatých horách amerických se starým knězem francouzským. „Milý pane, jak jste se octl v krajinách tak pustých a vzdálených?“ tázal se astronom. A hovorný abbé odpověděl: „Byl jsem před několika měsíci těžce nemocen a myslil jsem, že se blíží moje poslední hodinka. Ve mdlobách se mi zdálo, že se mi zjevil anděl a otazoval se: ‚Nuž, jak se vám, pane abbé, líbil svět, který jste právě opustil?‘ V té chvíli nevěděl jsem, co mám odpověděti, protože jsem věru neuměl říci, jak vlastně svět vypadá. Celý život jsem kázal lidem jenom o nebi a svatých, ale o životě na zemi a o krásách tohoto světa jsem nic nevěděl. Když pak jsem se jako zázrakem uzdravil, umínil jsem si, že se půjdu na boží svět podívati. Nu a zde jsem a nevycházím z nadšení, jak je svět krásný.“

Ne každému bývá dopřáno patřiti na krásy světa Kolumbova, ale radostné půvaby přírodní můžeme viděti i ve vlastní blízkosti. Také lze rozšířiti obzor po světě čtením cestopisných knih.

Co jsem ve světě podivného viděl a slyšel aneb o něm čítal, o tom jsem uveřejnil již leccos ve svých cestopisech. V této knize provedu vás cizinou. Pocestujeme po železné dráze, po moři, nebo v obyčejném voze, místy pěšky, koňmo, na velbloudech a slonech, na saních tažených psy nebo soby. Místy poplujeme na malých člunech v peřejích a proudech divokých řek. Budeme zlézati hory, pronikati pralesy, kočovati po travnatých stepích a chladných tundrách. Vydáme se s karavanami na dalekou cestu přes širou poušť k zeleným oázám. Prochodíme veliká města, navštívíme divochy, budeme bydleti v pohodlných domech, nocovati ve stanech a pod širým nebem, poznáme bujnou přírodu pásů mírných, horkých a pusté končiny studené s věčným ledem a sněhem, prochodíme různé díly světa a shledáme se ve zdraví opět s drahou vlastí.

Nemohu ani slovy pověděti, jak jsem se těšíval na domov, když jsem byl od vlasti nejdále. Kdo nebloudil v dalekých krajinách a mezi národy cizích řečí, nemá ponětí o blaženém pocitu, jaký se nás zmocňuje, blížíme-li se po dlouhé době zase ke svému domovu.

Ze severního Švédska

Podíváte-li se na mapu Evropy, spatříte na severu veliký poloostrov. Je to Skandinávie. Poloostrov ten náleží dvěma říším, norské a švédské. Obě země měly ještě nedávno společného krále, ale od roku 1905 jsou samostatny. Hlavním městem Švédska je Stockholm. Hlavní město Norska jmenovalo se donedávna Kristianie, ale od roku 1925 slove Oslo.

Švédsko a Norsko jsou malebné země. Cestovatelé vypravují o nich mnoho pěkného. I mně se zalíbily ty kraje, a proto jsem je navštívil několikrát.

Kdo se ubírá z Čech do Švédska, vydává se železnou drahou k moři, jež slove Baltské, Balt. Z Prahy vede tam cesta obyčejně přes Drážďany, Berlín, Stralsund a rujanskou Sasnici. Z Berlína lze užíti přímého vozu až do švédského Trelleborgu, Malmö a hlavního města Stockholmu.

Rád bych vypravoval o své návštěvě rezidence zvané zhusta Severní Benátky, ale tentokráte chci vás seznámiti se švédskými krajinami severnějšími, a proto se vydejte se mnou v duchu na cestu ze Stockholmu hned dále na sever.

Daleko od Stockholmu leží při Baltském moři přístavní město Sundsvall. Železná dráha spojuje Sundsvall s hlavním městem. Nechceme-li se vydati do Sundsvallu po dráze železné, můžeme užíti námořních parolodí. Ty plují v severním moři Baltickém po celé léto.

A proč ne také v zimě?

Baltské moře je z oněch moří, která obsahují v sobě jen málo rozpuštěné soli. Takovým jest i Černé moře. Četné řeky, které se do nich vlévají, způsobují, že jim slanosti ubývá. Zvláště některé zálivy neboli choboty pozbyly časem tolik na své slanosti, že v nich žijí živočichové podobní zvířatům našich řek a rybníků.

Říční voda chutná proti slané vodě mořské sladce. Proto říkáme zvířatům žijícím v řekách a rybnících zvířata sladkovodní. Zvířata mořská jsou živočichy slanovodními.

Nejméně soli má v sobě voda v nejsevernějším zálivu Baltského moře. Záliv ten slove Botnický. Jeho voda chutná skoro jako voda říční.

Na jihu je voda Baltského moře slanější, ale ne o mnoho. Lučebníci zjistili, že mořská voda v Sundsvallu má v sobě ve sto gramech sotva půl gramu soli, tedy asi půl procenta. Pro skrovné to množství soli zamrzává Baltské moře při pobřeží pravidelně každý rok; ba stalo se, že zamrzlo jednou docela.

Ostrov Gotland, který leží uprostřed Baltského moře, byl odloučen jednou od ostatního světa po několik neděl. Ani noviny nepřicházely k opuštěným obyvatelům zamrzlého ostrova. Bylo to radosti, když se po dlouhé době blížil první poštovní parník opět ku břehům ostrova! Mnohý obyvatel gotlandský obdržel padesát psaní najednou a měl co číst několik dní. Ale četl zprávy skoro dva měsíce staré.

Severnější moře Baltské zamrzává u břehů každý rok, a proto utuchuje námořnický život v přístavech již koncem října. Teprve teplým jarem námořní plavba se opět zahajuje.

Ale obchodníci švédští nezahálejí ani v zimní době a cestují za obchodem na saních buď po zamrzlém moři, nebo po pevnině. Také za léta se lze dostati lacino a po dobrých cestách až do nejsevernějších krajin švédských. O dopravu postarala se zemská správa, jejímž působením zařízeny jsou i v nejodlehlejších končinách stanice s několika buclatými koníky, zapřahovanými do lehkých kar o dvou kolech. Vzpomínám si, jak jsme tam často říkávali s přítelem doktorem Štolbou: „Kéž by něco takového bylo zařízeno i v Čechách!“

Ve Švédsku jest ovšem taková doprava nezbytnou, protože jsou osady odlehlé. Z jedné do druhé je mnohdy několik hodin cesty. Čím severněji, tím jsou osady řidší. Města a městečka jsou založena pouze u moře.

Město Sundsvall je pěkné město, ve kterém žije asi 16 000 obyvatelů. Domy jsou většinou z kamene. V přístavě jsme viděli rozsáhlé sklady dříví, zvláště prken a latí. Je Švédsko zemí lesnatou, a za dříví tržívá se nejvíce ze všeho, co se vůbec vyváží. Také v zátoce plovalo plno kmenů. Zajisté dojde na ně brzy, by se z nich dělaly na četných pilách fošny a jiné výrobky tesařské nebo truhlářské.

Zálivům říkají Švédové a příbuzní Norové a Dánové fjord.

Jméno sund ve slově Sundsvall znamená průliv. A vpravdě vytvořen je tam sund mezi pevninou a ostrovem, podél něhož co nejdříve poplujeme dále na sever.

Fjord u Sundsvallu vniká hluboko do země a poskytuje bezpečného útulku pro zámořské koráby, jejichž stožáry vypadají dohromady jako les bez větví, haluzí a zelených ratolestí. Místo větví rozpínají se mezi stožáry drátěné provazy, aby chránily vysoké stěžně proti větrům. Na mnohých korábech byly plachty již svinuty, na mnohých se již rozvinovaly. Lodi čekají jen na příznivý vítr, který dopraví koráb na kýžené místo.

K dopravě cestujících užívá se výhradně parních lodí, ale mezi nákladními koráby bývají ještě mnohé, které jsou pouze plachetní.

Také parníky se opatřují stožáry a plachtami. Plachty parníků se rozvinují, duje-li vhodný vítr, a potom není třeba tolik síly parní. Tak uspoří se na palivě, a tedy i na penězích.

V Sundsvallu jsme prodleli s veselým přítelem Štolbou, jenž mne doprovázel na sever po několik neděl, jen krátce. Večer jsme připluli a příštího rána pluli jsme již parníkem mezi četnými ostrůvky a skalisky. Mnohé ostrovy byly porostly lesem, jiné představovaly balvany okulacené od mořského vlnobití.

Mezi bradly a úskalími proplétala se naše loď velmi opatrně, aby nevzala za své. Některá skaliska skrývají se tam potutelně pod hladinou. Běda lodi, která by vrazila za rychlé plavby na bradla. Sebepevnější koráb by se porouchal. Možná, že by se i ztroskotal.

Nebezpečná místa označují se výstražným znamením. Buď se tam zakotví řetězy s plovoucím soudkem zbarveným na červeno, nebo se nakupí hromada balvanů, nebo se postaví nějaké lešení dřevěné.

Výstražným plovadlům říkají plavci bóje a rozsetému souostroví šéry. Švédové píší slovo to pravopisem švédským (skären), Norové norským (skjaeren), Němci nazývají je Schären nebo Scheren, to jest klepeta.

Octne-li se člun nebo loď v takových klepetech za námořní bouře, visí život plavců na nitce. Možná, že všichni utonou. Vlny mořské narážejíce na skaliska roztřišťují se velikou silou a vznášejí se vysoko jako vodotrysk. Moře v takových místech hučí, syčí, pění a vaří se šumotem, že bývá člověku až úzko.

Za rozbouřeného moře opouštějí cestující lodní svršek neboli palubu a uchylují se dovnitř lodi, kde jsou chráněni před deštěm, vichrem a nepohodou. Místu tomu říká se kajuta. Slovo to je holandské, ale užívá se ho i v jiných jazycích.

Ale byť se cestující zachránili v kajutě před nepohodou, před mořskou nemocí uchrání se málokterý. Stálým kolébáním korábu, nachylujícího se brzy nahoru, brzy dolů, hned napravo nebo nalevo, pociťuje člověk svírání v žaludku, bledne v obličeji, slábne a brzy mnohokráte vrhne. Začne-li někdo dáviti, vypadá kajuta za malou chvíli jako nemocnice. Mnozí naříkají, křičí, volají za pomoc, ale léku proti té nemoci není. Všecky prostředky, které se proti mořské nemoci doporučují, jsou skoro zbytečnými. Domyslíte se, že v takové kajutě není pobyt za mořské bouře příjemný.

Námořní parníky mívají kajuty prvé a druhé třídy. Nejpohodlnější jest kajuta prvá, ale je také nejdražší. Její jídelna neboli salon představuje prostrannou světnici s dlouhým stolem, k němuž cestující zasedají při snídani, obědě a večeři. Po stranách salonu bývají malé světničky, sloužící cestujícím za ložnice. Světničkám těm se říká kóje.

Kóje prvé třídy mívají po jednom lůžku, po dvou nebo po třech, kóje druhé třídy mnohem více. Lůžka bývají nejen vedle sebe, ale také nad sebou. Jsou to vlastně palandy podobné neckám, aby z nich člověk nemohl za bouře vypadnouti. Každé lůžko je opatřeno sklenicí a lahví s vodou, které jsou uschovány rovněž bezpečně jako potřebná nádoba noční.

Za bouře bývá v kajutách smutno, ale zato bývá v saloně veselo za krásné pohody. Na velikých parnících bývá v kajutě také piano nebo harmonium.

Za pěkného počasí prožije se skoro celý den na palubě. Tam máme příležitost pozorovati život v moři a nad mořem ptáky, vznášející se v povětří tak lehce jako peří. Zvláště rádi obléhají koráb bělostní rackové a vyzírají bystrým zrakem, kde co za nimi pluje k snědku.

Za naší plavby se moře sice vlnilo, ale dovolovalo přece procházeti se po palubě. Hůře se nám vedlo jindy, kdy bylo nám lézti po čtyřech, chtěli-li jsme se dostati z paluby do kajuty.

Za přílišných bouří se paluba těsně uzavírá a žádný cestující nepouští se nahoru, protože vlny často zaplavují i palubu. Nejednou se již stalo, že byli vlnou strženi do moře i plavci a utonuli. Kapitán, jenž musí říditi koráb za největší bouře, přivazuje se proto k lodnímu můstku.

Vzduch potřebný k dýchání přivádí se do kajuty širokou troubou, jejíž otvor obrací se v tu stranu, ze které vane vítr.

V Botnickém zálivu

Severní zátoka Baltského moře zove se Botnický záliv a obdržela jméno po severním území švédském a finském, zvaném kdysi Botten. Tím zálivem jsem se plavil do nejsevernějších krajin švédských. Po tříhodinové plavbě zastavil koráb v Härnösandu.

Härnösand je město vzdálené od Stockholmu skoro 500 km. Má domy kamenné a jen v přístavišti dřevěné. Na náměstí kolem kostela je založen sad se stromy, keři i květinami. Zvláště se dobře daří břízám. Kromě těch prospívají v parku ještě lípy, jilmy, javory, modříny, šeřík a z květin zvláště georginy. Také v domech za okny jsme viděli květiny.

Kostelní ta osada sluje švédsky kyrkogården, což zní jako v němčině Kirchengarten.

Švédský jazyk je podoben jazyku německému, tak jako dánský a norský, jenže se některá písmena jinak vyslovují.

Z Härnösandu se vyváží nejvíce dříví. Dále od břehů mořských jest okolní kraj lesnatější. Veliká řeka jím protékající umožňuje dopravu dříví z nitrozemí až do Härnösandu, hlavního města švédského kraje, který slove Norrland, severní země. Rozumí se, že jsou v takovém městě vyšší úřady, střední školy a biskupství.

Řeka, jež se vylévá u Härnösandu do moře, je větší nežli naše Vltava u Prahy. Jmenuje se Ångermanälven.

Švédské slovo älv znamená řeku.

Švédové vychvalují Ångermanälven jako nejkrásnější ze všech řek švédských. Abychom se o tom přesvědčili, vstoupili jsme na parník Sollefteå, jenž nás odvážel o třetí hodině odpolední proti proudům jmenované řeky. Sollefteå zove se též osada ležící při Ångermanälvenu. Tu jsme učinili svým cílem.

Parník, s kterým jsme pluli do Sollefteå, byl větší než kterýkoli parník vltavský, protože je řeka hodně hluboká. I může se loď pohybovati pomocí parního šroubu, jehož vynálezcem je náš Josef Ressel.

Parník Sollefteå měl dva šrouby a pohyboval se tak rychle, že ujel za šest a půl hodiny 107 km, tj. za hodinu asi 16 a půl km. Za celou tu cestu jsme platili asi čtyři švédské koruny, tj. asi pět korun dle našich peněz.

Běžným penízem ve Švédsku, Norsku a Dánsku je koruna a platila tehdy asi půldruhé naší koruny Československé.

Koruna má 100 haléřů, švédská 100 örů.

Parník Sollefteå nevytápí se uhlím, nýbrž dřívím. Žhavé uhlí lítalo komínem na všecky strany, a pouze plechová střecha chránila nás před oharky.

Pluli jsme již hodný kus cesty v řece, když se vymrštil pojednou veliký tuleň z vody a pochlubil se, jaký je umělec v kotrmelcích. V moři Baltském není ovšem tuleň zjevem vzácným, ale do řek se dostává zřídka. Litovali jsme, že jsme nemohli pozorovati umění svižného ploutvonožce déle.

Loď nás unášela dále po řece, při níž je založeno mnoho pil. Klády a kmeny svážejí se do nich po řece. Ale aby se plavená drva dostala dříve na místo, spojují se pomocí svazů a vytvořují tak uzavřený řetěz. Mezi řetěz házejí se klády. Řetěz je svírá kolem a nedopouští, aby se rozptýlily po celé řece. Upevní-li se řetěz pomocí lana k parníku, pohybuje se náklad kmenů zároveň s lodí. Takové vlečné lodi vyhýbal se náš koráb každou chvíli.

Kapitán lodi byl k nám velmi laskav a podával ochotně vysvětlení o mnohých věcech, na které jsme se tázali. Podnes si na něho vzpomínám. Jmenoval se Gotthard Neander a mluvil dobře anglicky jako jiní kapitáni švédští a norští. Za hovoru jsme pili punč ledem ochlazený. Švédský punč se chválí jako nejlepší.

Kromě punče pijí Švédové rádi cognac. Tato lihovina obdržela jméno po jihofrancouzském městě. Pro nás se stalo město Cognac zvláště památným na sklonku světové války. Komu by nebylo známo, s jakou slávou byli tam vítáni českoslovenští legionáři? Každý vypravuje, co má město milionářů, kteří zbohatli pouze obchodem cognacovým.

Švédové pijí cognac nejraději s minerální vodou. Dříve pívaly se lihoviny ve Švédsku mnohem více než nyní. Sousední národ norský vyčítával příbuzným Švédům tu náruživost, říkaje o nich: „Co by neudělal Švéd za kořalku!“ Rozliční spolkové, ženy a vláda starají se nyní ve Švédsku, jak mohou, jen aby se přílišné pití lihových nápojů zamezilo.

Večer o půl desáté dojeli jsme do Sollefteå. Ale nebyl tmavý večer, jako bývá tou dobou u nás. Krvavé červánky osvětlovaly všechen kraj tak, že bylo jasno jako za dne. Čím dále jsme přicházeli na sever, tím zapadalo slunce později a vycházelo tím dříve.

V přístavišti opustili jsme loď a ujížděli na dvoukolovém vozíku do blízkého městečka Sollefteå. Na vozíku bylo pohodlné místo pouze pro mne a mého veselého soudruha. Vozka se krčil nazad vozu, já pak vzal do rukou oprať, abych řídil koně.

Hostinec, v němž jsme zůstali na nocleh, má nápis „Hotel Rosenquist“. Jmenuje se tak podle majitele.

Jméno Rosenquist slýchá se ve Švédsku často. U nás se slýchají jména Novotný, Novák, Krejčí, ve Švédsku jsou zase častá příjmení: Eklund (to jest: dubový háj), Vinterros (zimní růže), Vinqvist (vinná réva), Liljekrans (liliový věnec), Fagerström (krásný proud), Nattochdag (den a noc), Nordenberg (severní hora), Lindenkrona (lipová koruna) aj.

V Sollefteu žilo tehdy sice pouze asi 300 obyvatelů, ale přece tam byla pošta, telegrafický a bankovní úřad, lékař. Podivíte se zajisté, že i v nejsevernějším městečku švédském, v Haparandě, měli dříve telefony nežli v Praze. Nyní má Sollefteå pětkrát více duší nežli za naší návštěvy.

Večer byl teplý. Dlouho do „noci“ jsme chodili na břehu řeky, která bouří a hučí jako voda pod jezem. U Sollefteå teče přes úskalí a vytvořuje peřeje, katarakty.

Těmito peřejemi plynou kmeny, které se za zimy kácejí a k zamrzlým řekám přivážejí. Když jarem led roztaje, dopravují se klády do řeky. Zbloudilé kmeny se odstrkují od břehů a konají další cestu. Dostanou-li se do peřejí, vrhají se do nich velikou silou a dělají skoky jako divoká šelma. Brzy se vynořuje z proudů konec zadní, brzy vyniká konec přední. Šum peřejů zaléhal až do naší ložnice. Hučení vln probudilo nás již za časného jitra a my spěchali na čerstvý vzduch. Všechen kraj se zelenal svěží barvou a jasný den se třpytným sluncem naplňoval nás spokojeností a radostí.

Neradi jsme opouštěli útulné zátiší v Sollefteu, ale byl svrchovaný čas odjeti na loď, která se chystala o osmé hodině ráno do Härnösandu. Sotva jsme tam připluli, vyzvánělo se na lodi Njord po druhé. Tak se jmenovala loď, která nás měla odvézti dále na sever. Přišli jsme v pravý čas.

Na lodi Njord

Jen jsme vstoupili na palubu, a již se vyzvánělo po třetí. Také se vytahovaly kotvy, a v několika minutách jsme se rozloučili s Härnösandem, majíce namířeno do přístavního města Umeå.

Koráb Njord se nám doporučoval již svým pěkným zevnějškem. Bílý nátěr hezky mu slušel. Také vnitřek byl pěkně zařízen. V každém koutku bylo čisto. Švédské parníky vynikají čistotou nad jiné lodi. Švédsko honosí se čistotou a pořádkem jako Holandsko.

Ve svých útrobách choval Njord několik kočárů, jeřábů, žentourů, řezaček a mnoho jiných strojů. Námořní obr spotřebuje mnoho, nežli se nasytí. Na palubě byly rozestaveny posady s kuřaty a kohouty, kteří kokrhali jako na nádvoří.

Když se vyprostila loď ze skalnatých bradel, vyzváněl zvonek, že je čas zasednouti k tabuli.

Nežli zasednou hosté k tabuli, zastavují se u malého stolečku. Na stolku jsou vyloženy rozličné zákusky: rozkrájený slaneček, uzená kýta sobí, vajíčka, ředkvička, uzený losos, máslo, sýr. Každý se chápe nože a vidličky a požívá, co mu libo. Zákusky se zapíjejí sklenkou kořalky. Přítomní si připíjejí vzájemně na zdraví a vyslovují pološeptem: „Skål!“ (tj. na zdar). Po zákuscích se zasedá teprve ke stolu.

Ten způsob panuje také u Rusů. Při ruské zákusce nescházívá nikdy kaviár, jeseter a losos.

Za oběd, middag (jako německé Mittag), platí pánové na lodi dvě koruny. Dámy platívají polovičku. Cestuje-li ve Švédsku muž se ženou, platí za jízdu na lodích pouze za půldruhé osoby.

Když jsme vystoupili po obědě na palubu, byla již loď velmi daleko od břehů.

Z map, které nám kapitán půjčil k nahlédnutí, jsme se dověděli, že je moře v místech, kde loď právě plula, 8 až 14 metrů hluboké. Uprostřed zálivu Botnického jsou hlubiny o 100 až 130 m.

Loď zastavovala jen u lidnatějších míst, a těch není na severovýchodním břehu švédském mnoho. Největšími jsou města Umeå, Piteå, Luleå. V posledním městě žije asi 9000 obyvatelů.

Å se ve švédském tisku užívá místo dvou aa, tedy Umeå.

Přirazí-li koráb ke břehům malé osady, vstupují osadníci na loď, aby se občerstvili dobrým pivem. Přicházejí na koráb jako do plující hospody.

Za plavby toho dne bylo moře tiché jako beránek a noc jasná jako den. Hodinky ukazovaly, že nastávala noc, ale nikoli šero nebo tma. Vždyť ještě po jedenácté zářilo slunce tak, že jsem psal poznámky do deníku za „nočního“ světla do půl dvanácté.

Třetího dne o polednách přistála loď v Ursviku u Skellefteå. Je to úhledné městečko a leží skoro při 65. stupni severní šířky. V průvodní knížce švédské stojí psáno, že má Skellefteå nejúhlednější kostel v severních krajích švédských.

Čím dále na sever, tím více řídne obyvatelstvo. Rovněž kostely jsou menší a skrovnější, takže některé vypadají jako kapličky.

Městečko Skellefteå neleží hned u přístaviště, nýbrž hodně hluboko v zálivu, nazývaném Ursvik. Švédské a norské vik znamená záliv. Od toho jest odvozeno také slovo vikingové. Vikingové byli výborní a dobrodružní plavci, kteří prožívali na vodě celý život. Bývali pohotově k boji a nespávali prý na lodích jinak než s mečem v ruce. Nebyli jenom znamenití plavci, ale také postrachem kupeckých lodí a přístavních měst. Jméno viking neznamenalo jen bojovníka, ale také námořního loupežníka, piráta.

Zprávy o severských pirátech zaznamenali staří kronikáři již před tisíci lety. Před jejich vpádem nebyl jist žádný břeh evropský. Jsouce pohany, přepadali zvláště chrámy a kláštery a vylupovali je. Máme i toho důkazy, že vikingové přistáli ke břehům nynější Ameriky dříve než Kolumbus.

Kostelní městečko

V Ursviku jsme vstoupili na malý parník. Ten ujížděl po zálivu jako střela, až se octl při ústí řeky Skellefte. S námi odvážel parník zároveň poštu. Pluje-li parník podél pobřežního stavení a má-li pro domkáře psaní nebo noviny, béře lodní „poštmistr“ polínko dříví na jednom konci rozštípnuté, vkládá tam dopis a ukazuje již zdaleka psaní. Domkář přiběhne ke břehu a poštmistr mu hází psaní na břeh i s polínkem.

Řeka, při níž městečko leží, jest asi 360 km dlouhá a dosahuje až ke hranicím norským. Jako každá švédská řeka tak i Skellefte byla plna kmenů a klád. Po stranách se zelenaly šťavnaté lučiny s četnými seníky, ve kterých se shromažďuje seno na zimu. V létě se pase dobytek pod širým nebem celý den a celou noc.

Jakkoli jsme byli již hodně na severu, přece tam vlaštovky ještě poletovaly. Za pět čtvrtí hodin připluli jsme do Skellefteå.

Domy toho městečka nejsou již kamenné, nýbrž dřevěné. Městská radnice je veliká budova, dřevěná a pěkně natřená. I chodníky jsou z prken. Ulice jsou štěrkovány jako silnice a pravidelně založeny. Při domcích vídají se zahrádky, ve kterých kvetou lilie, orlíček, macešky. Ovocné stromy se nepěstují. Ovoce by neuzrálo pro krátké léto. Místo jabloní a hrušek pěstují osadníci břízy a jeřáby. Mezi stromy visely sítě, ve kterých si osadníci rádi hovívají a na slunci vyhřívají. Slunéčko nebude dlouho hřáti. Již v polovici srpna dostavují se chlady a jinovatky.

U nás vídáme poletovati straky pouze v lesích, ale v severních městech švédských poletují straky v sadech, po ulicích a střechách jako u nás holubi.

Třebas bylo městečko Skellefteå dřevěné, přece se nám jeho pořádek na náměstí a v ulicích líbil. Také nás překvapovaly veliké krámy s výkladními skříněmi. Člověk by ani nevěřil, že je blízko polárního kruhu.

Městečko jsme prochodili brzy, načež jsme si prohlíželi za městem kostel.

K samému městu přiléhá veliká skupina nízkých domečků, které byly za naší návštěvy prázdny a zavřeny. Místo oken jsme viděli pouze okenice. Skleněných oken domky ty vůbec nemají.

V té městské čtvrti bylo jako po vymření. Živá duše neprocházela se uličkami zarostlými travou. Také na střeše domků se zelenal trávník, a střecha se podobala malé zahrádce. Domky jsou roubeny ze dřeva a pobity uvnitř prkny. Byli jsme zvědavi, k čemu ty domky jsou.

Dlouho se nám nedostávalo odpovědi. Kdo nám ji měl dáti? Lámali jsme si hlavy všelijak. Teprve jistý obchodník podal nám vysvětlení.

V severních krajích švédských bývá zvykem přijížděti zdaleka do kostela o svátcích a nedělích. Zbožní osadníci mívají do chrámu mnohdy půl dne cesty neb i více. Uvnitř severního Švédska nejsou města. Osady se nepodobají mnohdy ani vesnicím, nýbrž bývají pouhými samotami. Pochopujete, že v každé nepatrné osadě a samotě švédské nemají chrámu. Proto se sjíždějí osadníci ke službám božím ze všech stran. A poněvadž musí tam též nocovati a o slavných svátcích několik dní prodlévati, pořizují si pro pohodlnější přebývání skrovné domky. Takové kostelní město nazývají Švédové Kyrkstad (jako německé Kirchenstadt).

Okolní osadníci nepřicházívají do kostela pěšky, ale přijíždějí v káře.

Kromě domků pro poutníky je postaráno také o to, by i vytrvalí koníci měli nějaké přístřeší. Ale jsou-li domky osadníků malé, jsou stáje pro koně ještě menší. Však i sám švédský koník je malý.

Sotva jsme se rozhlédli trochu po kraji, pomýšleli jsme na zpáteční cestu k moři. Jeli jsme po proudu a vykonali jsme cestu po malém parníku za hodinku. Nocovali jsme na Njordu.

Než jsme procitli, pluli jsme již daleko od břehu. Parníky mají zvyk, že zastavují v přístavištích po několik hodin, aby dále pluly o druhé hodině ranní.

Na některých místech bývá moře tak mělké, že nemůže koráb ani ku břehu. Cestující převážejí se proto k parníku na lehkých člunech.

Zajímavý jest úkaz, který byl pozorován na švédských a jiných březích mořských mnohými přírodozpytci.

Rybáři, kteří mívali své rybárny téměř u samého moře, znamenali po nějaké době, že se jejich domek octl prodlením padesáti a více let dále od moře, než bývalo za jejich mladosti. Ba některé přístavy octly se za osmdesát let na mělčině a na suchu, takže bylo třeba přeložiti je dále k moři. Tehdy se obecně myslilo, že moře opadává a že hladina vodní klesá.

Tuto záměnu moře s pevninou začali zkoumati již před 170 lety. Švédský přírodozpytec Celsius vyzkoumal, že moře opadlo na některých místech za 54 léta asi o půl metru, na některých více, na jiných méně.

Ke zjištění toho dal Celsius vytesati znamení do pobřežních skal. Znamení ta označovala výšku mořské hladiny. Po letech ohledával řečený badatel ta místa opětně a přesvědčil se, že znamení vytesaná do skály leží nad hladinou. Z toho vypočetl, že za sto let octlo by se moře asi přes metr pod vytesaným znamením.

Po Celsiovi si všímali záměny moře i jiní přírodozpytci a přišli k přesvědčení, že se vlastně pevnina vynořuje z vody. Pobřeží švédské vystupuje z moře neustále a povyšuje se nad hladinu. Naproti tomu některé kraje jižního Švédska se znenáhla potápějí. Utonulé lesy v pobřežních močálech jsou toho svědky.

Do vlasti Lopařů

Stanice, kde parník Njord přistál, jmenovala se Luleå. To město je vzdáleno od Stockholmu 1176 km. Lodi plující ze Stockholmu vykonávají cestu asi za čtyři dny.

Také Luleå má domy dřevěné. Pouze kostel vystavený uprostřed náměstí je z kamene. Všecky domky jsou natřeny barvou červenou. Rovněž se červenají šindelové střechy. Jen budova krajského úřadu byla natřena šedě a měla lepenkovou střechu černou. Na některých domech jsme pozorovali ve štítu upevněné sobí parohy jako znamení, že jsme ve vlasti sobů.

Na náměstí jsou vysázeny břízy a jilmy. V parku pěstovaly se maliny, rybíz, mrkev, jahody, hrách. Jinde byla vysázena alej osiková, a po stranách aleje vedl chodník fošnový až k moři.

V zahrádkách kvetly karafiáty a v zelnicích bujela kapusta a pažitka. Kde neměli květnice, měli alespoň za okny vázu s pestrou kyticí.

Do zálivu lulejského vylévá se mohutná řeka Lule dlouhá asi 500 km. Po ní je nazváno také město. Její dva prameny vyvírají na horách norských, protékají potom jezery a spějí peřejemi do moře.

Po Luleälvenu plují dovnitř země veliké parníky, ovšem ne každý den. Nám přálo štěstí, neboť parník měl odplouti po řece Lule již příštího rána. Prožili jsme tedy v městě půl dne a noc. Zrána jsme svázali cestovní raneček a o deváté hodině rozloučili jsme se navždy s kapitánem Njordu.

Někteří cestující, s nimiž jsme se na lodi za plavby do severního Švédska seznámili, radili nám, abychom se podívali též do vlasti Lopařů. Z Luleå lze se dostati do Laponska dosti pohodlně po Luleälvenu. Dlouho jsme neotáleli a vydali jsme se na cestu mezi Lopaře švédské.

Loď, s níž jsme odpluli dovnitř severního Švédska, nazývala se Aros.

Kapitán nás přivítal velmi laskavě a vysvětloval vše, co jsme chtěli zvěděti.

Přál bych vám viděti kapitána Arosu. Tak velikého muže neviděli jste snad ještě nikdy. Postavil-li se náš kapitán na lodní můstek, myslili jsme, že má koráb o jeden komín více.

Na lodi nebylo nás mnoho. Skoro více psů než lidí. Někteří psi měli na obojku zavěšenou adresu, kam se mají dopraviti. Jeden měl na cedulce „Jokkmokk“. Tato osada byla i naším cílem.

Většina psů byla zvláštní odrůdou. Byli malé postavy, měli hlavu a uši špičaté, srst dlouhou a zježenou a oháňku chvostnatou jako liška. Někteří byli bílí. Kapitán nám pravil, že jsou to psi laponští.

Loď plula jenom několik minut zálivem mořským, načež vjížděla do ústí řeky Lule, která se rozlévá široce jako Dunaj v Uhrách.

Břehy Luleälvenu jsou porostlé v dáli zdravým lesem borovým a smrkovým. Blíže u řeky prostírají se rozsáhlá luka s četnými seníky. Při březích jsme pozorovali ploty založené napříč proudu. Místy jsou otvory, ve kterých je naléčen lapák na lososy. V řece Lule žije mnoho lososů. Pochytá se jich do roka na tisíce. Za vylovené lososy tržívá se tam mnoho tisíc korun. Losos je v těch krajích laciný. Kilogram nestál tehdy ani korunu.

Zajímalo by vás pozorovati rybáře, vytahují-li lapáky z vody. Lapáky jsou ze železných prutů a podobají se našim vrším spleteným z proutí. Do lapáku vklouzne losos snadno, ale z něho se již nedostane. Na večer a ráno vytahují se lapáky rumpálem z vody.

Než se lapák vynoří, lze v něm pozorovati chycené lososy veliké jako polena. Nejednou jsme jich viděli až deset v jedné pasti, které tam říkají pata. Chycení lososi vážívají až 10 kg. Takový losos má ovšem velikou sílu a snadno by se rybáři vymrštil z ruky. Proto ho rybář, vstupující otevřenými dvířkami do pasti, zabíjí ranou do hlavy, načež podává kořist zavěšenou na háku soudruhovi. Vylovení lososi dávají se do beden mezi led a odvážejí se ze severních krajů nejen do Stockholmu, ale také až do Anglie.

Po polednách jsme přibyli na stanici, nad níž tvoří řeka Lule divoké peřeje. Proto pluje Aros jen až k těmto místům. Cestující vystupují z lodi, objíždějí peřeje na voze a vstupují na parník menší.

Parníček se plnil pomalu domácím lidem. Někteří přišli v botách vysokých a špičatě zahnutých, majíce přes sebe torby z tulení kůže, jiní nesli nůše spletené z březové kůry. Nůším těm říkají kont. Taková nůše se nepromočí a chrání potraviny před zkažením. S břemenem tím chodí muži i ženy. Nám připadalo to ovšem podivné, když jsme viděli pána slušně oděného s březovou nůší na zádech.

Mezi cestujícími byl také polesný, jenž vypravoval, že v blízkých lesích žije hojnost tetřevů, tetřívků, jeřábků, na horách sněhulky, na rovinách a polích zajíci v zimě celí bílí a v hlubokých hvozdech největší parohatý dvoukopytník, los, jehož stříleti bylo tam zakázáno na několik let, aby se nevyhubil.

Zajíc se tam prodával tehdy za půl koruny, tetřev za dvě koruny, tetřívek za 20 örů, sněhulka za 10.

Nejškodlivější zvěří je rosomák, dravec kunovitý a podobný jezevci. Vláda vyplácela za zastřeleného rosomáka 10 korun odměny, za vlka 25 korun, za medvěda hnědého 50 korun. Dravé zvěře nyní již valně ubylo. Proto se kožišiny zdražily.

Koroptve, hrdličky a divocí holubi v severních krajích nežijí. Také čáp tam nikdy nezalétá. Hostem bývá kukačka, skřivánek, drozd, kos. Vlaštovky odlétají ze severu již v srpnu.

Po řece Lule vyváží se v létě tisíce kmenů. V zimě Luleälven zamrzává, a jezdívá se po řece na saních. Tou dobou přicházejí Laponci z hor až do Luleå. Jezdívají v lehkých saních podobných lodičce nebo rakvi a zapřahují do nich pouze jediného soba. V zimě bývají uvnitř severního Švédska takové mrazy, že až rtuť zamrzá.

Já prodléval v severních krajích švédských koncem července. Dne 26. července o 7. hodině večer ukazoval teploměr 16 stupňů tepla dle Celsia, ve 4 hodiny odpoledne 17 °C. Dne 27. července o 10. hodině ranní 15 °C. Teplota vody v Luleälvenu obnášela tou dobou 13 °C.

Z toho vidíte, že nejsevernější švédské kraje nejsou samý led a sníh a že tam zimou nenaskakuje husí kůže. V létě není po sněhu ani památky, leda na vyšších horách.

U osamělých dvorů jsme rozeznávali na polích žito. Obilí dozrává po zasetí mnohem dříve než u nás, protože svítívá slunce za léta celý den a skoro celou noc. Stálý záhřev urychluje vzrůst rostlinstva. Kraj byl samá zeleň a ratolest. Zapomínali jsme, že se blížíme k polárnímu kruhu. Příroda vypadala až na ovocné stromy skoro jako u nás. Borovice bujely v široširých lesích jako v borech našich a dosahovaly výšky až 15 metrů. Také smrky kypěly zdravím.

Uprostřed rozlehlého kraje je vystaven u jedné stanice rozkošný letohrádek s pěkným sadem, v němž bujely lípy, a kvetly čilimníky a zimolez. V záhoncích dozrávala kukuřice. Jinde se rděly rozkvetlé růže, pučel dřín, rostl dřišťál, konopí.

Jen jedno se nám nelíbilo: štípaví komáři. Byli to první poslové laponských krajů. Již jméno osady Bodträskfors připomínalo nám, že jsou blízko močály, neboť švédské träsk znamená bažinu a rašelinisko. Jméno fors značí peřej, vodopád.

Ale ani v tomto kraji nepřebývá bída s nouzí. Na lodi nám vypravovali, že jeden hospodář má jmění asi 200 000 korun, a nazývá se proto králem.

Pozdě v noci jsme přijeli do stanice Edefors, ale proto přece bylo jasno jako ve dne. Hostinec vypadal jako palác. Stojí o samotě vysoko na břehu řeky Lule, která ječí v mohutných peřejích. Stojí sám a sám uprostřed svěžího lesa. Ani ve snách jsme netušili, že v tom kraji může býti vystaven hotel tak pohodlný, čistý a laciný. Bylo sice již půl dvanácté, ale služka zametala ještě práh před vysokým stavením, tak jako by bylo pravé poledne. Nejspíše očekávali, přijde-li ještě některý host na noc. A dočkali se, neboť přijeli jsme čtyři. V zahrádce, podél níž jsme vcházeli do hotelu, pozoroval jsem růsti bob, rebarboru, pór, salát, brambory, mrkev, hrách, ředkev.

Hostinský byl pln ochoty a laskavosti; mluvil švédsky a anglicky.

Objednali jsme si večeři a vyšli jsme si v pravou půlnoc ještě na procházku. Dlouhou jízdou jsme vyhladověli, protože jsme po deset hodin nic jiného nepožili nežli tabulku čokolády. Večeře byla připravena co nejchutněji. Studený losos nesměl scházeti.

Dlouho jsme se bavili hudbou a zpěvem. České písně se střídaly se smutnými písněmi švédskými. Skočnou polkou jsem rozveselil celou společnost. Byla by málem zapomenula, že musí časně zrána vstávati, aby odjela dále na sever. Slovy „God natt“ (dobrou noc) ubírali jsme se na lůžka. Švédské to rozloučení zní jako německé: Gute Nacht.

Z Edeforsu jsme jeli kus cesty povozem, potom parníkem, který byl mnohem menší a nepohodlnější než malé parníky vltavské. V přístavišti, z něhož jsme vypluli, bylo vystaveno několik domků k obývání a asi třicet budek čerstvě natřených. V budkách vykládají kupci z Luleå své zboží a nabízejí je na prodej Laponcům, kteří přicházejí okolo 10. července na výroční trh. Po trhu se boudy zase zavírají.

Bylo-li nás málo na parníčku předešlém, bylo nás tentokráte ještě méně. Již jsme myslili, že pojedeme sami dva. Teprve v poslední chvíli přišlo ještě pět cestujících. Tři zasedli na zemi, rozbalili raneček se sýrem a dali se do jídla. Po jídle podával jeden druhému tabatěrku, ale ne aby šňupali tabák nosem, ale ústy. Všichni se po něm olizovali jako děti po bonbonech.

Na laponském území

Storbacken je poslední stanice, kam až parník jezdí po Luleälvenu, a první osadou ve švédských končinách, jež slovou Laponské marky, to jest laponské území.

Storbacken není ves, ale pouhá samota, v níž lze dostati něco k jídlu. Cizinci zůstávají v ní také na nocleh. My se občerstvili mlékem, do kterého přidávají na severu šťávy z malé bylinky, nazývané tučnice (Pinguicula) a rostoucí ve střední a severní Evropě všude na půdě rašeliníkové.

Ve Storbackenu jsme najali dvoukolovou káru a jeli jsme lesnatým krajem do Jokkmokku.

Les vyrůstal z půdy chladné a vlhké. Na některých místech pohybovala se země pod našima nohama. Leckdys jsme vystupovali z vozu, abychom sbírali v lese rostliny. Byly to byliny, jež si libují v půdě bažinaté: rojovník, šicha, jedlá moruška aj.

V lese povalovalo se na tisíce poražených kmenů. Ponechají se na místě, až úplně shnijí. Vozka vypravoval, že pokácené kmeny nebývají vždycky zcela zdravé a že odplavují se po řece pouze vhodné kmeny. Nám bylo těch kmenů až líto. U nás by se hodily dobře k topení, ale v severních krajích švédských není o dříví nouze.

Jeli jsme několik hodin, ale nepotkali jsme ani človíčka. Teprve po šestihodinové jízdě objevil se laponský čeledín, který sloužil v blízkém statku.

Nad námi poletovalo mnoho vlaštovek. Mají pravé hody, neboť komáři žijí na severu v takové hojnosti, že se shlukují ve mráčky. Vždyť je v močálech jejich kolébka, v nich prožili počátky svého života. A když se povznesli z mokřin jako dokonalý hmyz, poletují v černých rojích a sužují lidi i zvířata.

Můj soudruh zakoušel od moskytů pravá muka, poněvadž si zapomenul vzíti s sebou závoj proti krvežíznivcům. Já však, maje spuštěný závoj kolem sebe, naslouchal jsem jejich bzučení klidně. Moskyti sedali na ruce marně. Rukavice chránily mě před bolestnými ranami. Za krátkou chvíli byl ubohý můj soudruh oteklý.

Proti oteklinám užívají v severních krajích zvláštní kapaliny. Můj přítel nepřestával se potírati. Jednu bolest zahojil, ale nové rány způsobovaly novou bolest.

Nad močály bývá moskytů tolik, že se jimi až vzduch černá. Lidé si vypravují, že v tom živém mraku může člověk psáti své jméno a že je napřesrok bude moci ještě čísti.

Chutným pamlskem v severních krajinách švédských bylo pro nás ovoce ostružinovitých morušek. Švédové říkají jim multer. Morušky rostou v bažinách, vytvořujíce v nich malé kopečky.

Ovoce morušek je z počátku zelené, potom žluté a konečně načervenalé jako maliny. Chuť morušek je velmi lahodná. Na severu jsou zajisté nejchutnějším a nejrozšířenějším ovocem. Pro líbeznou chuť vyvážejí se morušky do velikých měst, kde se požívají se smetanou.

Moruška neboli ostružiník nízký má svůj domov také na Jizerské louce v Krkonoších. Botanikové tvrdí o ní, že je pozůstatkem doby, kdy vládlo u nás podnebí studené.

Před Jokkmokkem vede cesta do vrchu, pročež jsme slezli z vozu a šli pěšky. Po pravé straně silnice je vystaven hřbitov, obehnaný černým plotem. Hrobů bylo již dosti, ale žádný se nezelenal. Místo trávníku kvetla na hrobech červená květina, vrbka, která u nás roste také ve všech pasekách.

Blízko hřbitova uprostřed lesa stálo pěkné stavení. Vozka pravil, že je to škola. Později jsme ji také navštívili. Byli jsme přítomni vyučování laponských dětí. Hoši a dívky čtli ze svých dějepisných čítanek zajímavé články. Laponské děti se učí laponsky a potom švédsky.

V Jokkmokku

Konečně se ukázal Jokkmokk. Jokkmokk leží na území laponském. Myslili jsme, že to bude veliká osada, ale zatím jsme viděli skupinu několika budek prázdných a několika úhledných stavení pro úředníky zemské.

Všecky domky jokkmocké osady jsou dřevěné a ulice mezi nimi travou zarostlé. Dřevěné boudy slouží okolním osadníkům ku přenocování. U stavení byly nakupeny žulové balvany. Mezi kamením živořily nízké borovice. Před domy vlnilo se v zahrádce žito a rostly brambory.

Ve světnicích jsme viděli stavy a kolovraty, na střechách hromady parohů sobích. Za malé parůžky jsme platili jenom několik örů, za veliké asi korunu.

Hospoda, kde jsme se ubytovali, byla velmi skrovně zařízena a podobala se chaloupce. Ale s čistotou a s hostinským jsme byli zcela spokojeni. Žili jsme u něho jako doma, byť jsme i vzpomínali na českou kuchyni. Jokkmokk je velmi vzdálen od města přímořského a nemůže se zásobovati stále zbožím čerstvým.

V jokkmocké hospodě jsme si nemohli poroučeti, co by hrdlo ráčilo. Děkovali jsme za to, že nám bylo předloženo několik vajíček, ale již hodně starých, kousek žluklého másla a vyschlého sýra.

Ještě nám nejlépe chutnaly lívance a čokoláda, kterou jsem sám vařil. Jokkmocká paní hostinská nevěděla si rady, když jsem jí podával dvě tabulky čokolády k zavaření do mléka.

Hostina byla rozmnožena pečenými pstruhy, které pan Tryborn chytil v blízké řece.

Pan Tryborn byl nám milým společníkem ve smutné osadě a o mnohém nás poučil, jsa velmi zkušený z cest, které konal s proslaveným plavcem Nordenskjöldem v Sibiři. Tehdy byl dozorcem rybářství. Do severovýchodních krajin švédských byl vyslán proto, aby zkoumal, zdali opadávající kůra z plaveného dříví neškodí lososům.

Jokkmokk je slovo laponské a znamená v naší řeči „říční proud“.

Z Jokkmokku jsme se vydali močálovitým krajem k jezeru, které sluje Vaikijaur. Po něm dali jsme se převézti na protější břeh. Cestující nastupujíce cestu ke hranicím norským plují brzy člunem, brzy jdou namáhavou a močálovitou cestou pěšky, brzy zase najímají člun, až dospějí horské krajiny, která se ukazuje již z jezera vaikijaurského. Vysoké hřbety horské se bělají samým sněhem a povznášejí se velebně nad lesnatý širý kraj, v němž hučí vodopády a šumí peřeje. Příroda je tam veliká, ale v naší duši bylo přece tesklivo.

V těch krajích je domov Lopařů, kteří prožívají se svými soby léto v horách, fjeldech. Mnohý hospodář chová jich několik set, jiný několik tisíc. Lišejník sobí, který roste všudy v hojnosti, je skoro výhradní potravou sobů.

Lopaři žijí se soby na pastvisku jen krátký čas, a proto si stavívají stany, jež se mohou přenášeti. Nejraději je zakládají při řece nebo jezeře. Mnohdy si budují chýše z drnu.

Před časy chovali Lopaři mnohem více sobů než nyní. Četl jsem smutnou zprávu, že těch zvířat ubývá zvláště v Norsku.

Před krátkou dobou usadili tři soby, jednoho samce a dvě laně, na vřesovitý ostrov Rømø, jenž přiléhá k německým břehům šlesvickým. Koncem roku 1914 přišla odtamtud zpráva, že se nasazeným paroháčům daří dobře a že se utěšeně množí. Podnebí a hojnost lišejníku jde jim k duhu. Nyní pomýšlejí i jiní hospodáři němečtí na výnosný chov sobího rodu.

Polární krajiny švédské bývají si velmi podobny. V pozadí představují osněžené horstvo a uprostřed hladinu jezerní s močálem. Takový kraj jest Laponcům nejmilejší. Nejspíše, že budou loviti lososy, pstruhy a štiky a stříleti sněhulky, aby nemusili stále zabíjeti soby, kteří jsou jejich nejdůležitější spižírnou a šatnicí. Ze sobí krve připravují si nejmilejší polévku smíchanou s moukou, lojem a solí. Maso jídají vařené, pečené nebo uzené, z kožišiny pak dělají si obuv a oděv. Z nadojeného mléka sobího připravují si sýr, který udívají jako maso, nebo pívají mléko vodou zředěné, protože jest velmi husté.

Dnes se cestuje do vlasti Lopařů lehce. Územím Laponců švédských prochází od několika let také železnice a odváží pocestné až za polární kruh. Ještě severněji proniká železná trať laponským územím ruským a končí v Alexandrovsku na březích Ledového moře. Linie ta byla dostavena za světové války. Stavby účastnili se v hojné míře i Číňané. Četl jsem, že v nezdravé té krajině našli mnozí dělníci svůj hrob.

Učme se od Švédů a Dánů

Zemědělci naší vlasti se honosí mnohými přednostmi. Tu chválu slýcháme i o návštěvách zkušených cizinců. Ale bylo by bláhové zavírati oči před pokroky a vzory ještě lepšími.

Kdo z našinců zavítal do zemí severských a věnuje jako povolaný odborník pozornost zemědělství dánskému a švédskému, přijde brzy k poznání, že jsme ještě v lecčems pozadu a že je třeba mnoho doháněti. Výmluva, že nemáme k povznesení hospodářství peněz, zde neplatí, protože pořádek a čistota může býti chloubou a ozdobou zemědělce i nejchudobnějšího.

A přece zavládá mnohdy nelad a nedbalost také na dvoře sedláka zámožného. Pověstnými se staly zvláště vyhlídky na hnojiště s přilehavými pumpami pitné vody a hnusnými záchodky. Jsou to skvrny života nejenom v zapadlých vesnicích, ale také na výletních místech v blízkosti města Libušina.

Zardíváme se studem, vidíme-li, jak se žije v okolí hlavních měst jiných říší a jakým pořádkem a úhledností vynikají nad naše opěvované chaloupky sídla národů skandinávských.

Nejlepší pověsti se těší Dánové a řečí spříznění Švédové. Výprava našich zemědělců na dánský venkov potvrdila to mínění v plné míře. S názorem tím se shodují také zprávy, které uveřejnili o svých studijních cestách jednotlivci tiskem.

Nejnověji věnoval svou pozornost severskému zemědělství František Zika, prezident slezské zemědělské rady, a uložil zkušenosti nabyté cestami v knížce, která má nadpis: Zemědělství ve Švédsku a Dánsku. Dílečko vyšlo péčí Ústřední hospodářské společnosti v Opavě a stojí 10 K. Spisovatel se neostýchá mluviti zřejmou a trpkou pravdu, jen aby se brali naši hospodáři cestami lepšími. Ukazuje makavě, proč jsme ještě na míle daleko za seveřany.

Čtouce líčení Zikovy cesty po skandinávských železnicích, dáváme mu za pravdu. Našince překvapuje tam příjemné pořádek v dopravě i ve vozech. Záchodky se udržují v žádoucím stavu ve vozech všech tříd, jsou opatřeny vždycky vodou, mýdlem, ručníkem a klozetovým papírem, aniž koho napadne vyložené věci odciziti. Čerstvá pitná voda dodává se do vozů často a v čistých nádobách. Kdy se toho dočkáme i u nás? Kdy přestanou žaloby na naši otrlost a nedbalost?

Vábnějšími zdály se býti pozorovateli též hotely malých měst. Každý pokoj má svůj telefon. Bez telefonu neobejde se ani stavení malého rolníka. Sotva jinde v Evropě je tolik telefonů jako ve Švédsku. Rolníci se mezi sebou rychle dorozumívají a nemaří času pochůzkami, kterých by bylo třeba, protože ve Švédsku nebydlí rolníci ve stlačených vesnicích, nýbrž skoro osamoceni, majíce budovy zemědělské a obytná stavení uprostřed svých pozemků. Na scelování půdy bylo pamatováno v Dánsku a Švédsku již dávno. Robota přestala na severu mnohem dříve než u nás, a rolnictvo bylo zastoupeno v zákonodárných sborech stejně jako města a šlechta již ve středověku.

Blaženým dojmem působí na našince vyšší životní i kulturní úroveň severského obyvatelstva. Z osvětového vlivu vyplynula na severu také touha po příjemnějším bydlení. Chalup sešlých a na spadnutí nemá ani Dánsko, ani Švédsko. Národní píseň „Roztrhaná chalupa, slunce do ní svítí…“ se ve Skandinávii nikdy nezpívala. Ve Švédsku dřívím bohatém převládají sice domky dřevěné, ale lahodí oku líbeznou a účelnou úpravou.

Obytné domky se natírají červeně a bíle. Jejich střídavé pruhy nám připomínají barvy Československé republiky.

Bohatší statkáři si budují obytná stavení tak, aby hraničila pouze z jedné strany s nádvořím. Ostatní tři strany přiléhají k zahradám pěkně upraveným. Vyhlídka seveřanova je tedy radostnější a není rušena pohledem na hnojiště. Malorolníci mívají sice obytné stavení v pořadí chlévů a stájí, ale oddělují je kolnou, v níž má své místo hospodářské nářadí.

Pozemky rolnického statku zaujímají 20 až 40 hektarů, řidčeji až 60. Součástí takového hospodářství bývá také les. Ale jsou statky mnohem menší, a přece se mohou pochlubiti vzornou zahrádkou zelinářskou, ovocnou a okrasnou.

Rodina severského hospodáře se netísní ve světnici jediné nebo v komorách temných a nevětraných, ale obývá v několika pokojích. I nejmenší chalupník umí si zaříditi domácnost s veškerým pohodlím. O takovém přepychu se našemu baráčníkovi nikdy ani nezdálo. Našli byste u něho pohovku, koberce, psací stůl, knihovnu, u zámožnějšího rolníka přijímací pokoj, salon, jídelnu, pracovnu, mnoho květin, umývadlo. Z každého koutu vane čistota, pořádek, blahobyt, vzdělanost, vyšší kultura.

S rozkoší a zároveň s bolestí a závistí se dívá našinec do domácností severského domkáře, jehož pozemky nezaujímají v rozloze více než dva hektary. Nechceme ani věřiti, že tento hospodáříček chová na své hroudě dvě dojnice, jedno tele, jednoho kance, pět prasnic a 50 slepic a že většinu krmiva poctivě kupuje. Mnoho příjmů nemá, ale ukazuje nám přece malou knihovnu, v níž je také návod, jak domácí zvířata krmiti. Troje časopisy udržují ho na výši doby. Za své vzdělání děkuje zemědělskému kursu.

Nápadným zjevem severského venkova jsou v dopravnictví jízdní kola. V Dánsku jezdí na kolech i služky a vymiňují si, vstupujíce do služby, že jim bude vykázáno místečko také pro jejich kolo. Větší rolníci užívají zhusta aut a zapřahují koně pouze do prací polních.

U nás se zakořenil zvyk proseděti mnoho času v hospodě a zakouřených síních. Karban dovršuje zlo a mívá zhusta vzápětí rozvrat rodinného života. Hospodského života dánský a švédský venkovan skoro ani nezná. Seveřané zvou se raději navzájem ke přátelským besedám, na nichž béře účastenství celá rodina.

Zázraky dánského rolníka spočívají ve vzdělání a vytrvalé práci. Odborné kursy a zemědělské školy jsou severské mládeži tak potřebny jako denní chléb a vysílají do života zdatné hospodáře i hospodyňky.

Svým vzděláním nabyl dánský lid venkovský významného postavení ve veřejném životě státním a je nejdůležitější složkou a stranou v zákonodárných sborech. Z řad dánských zemědělců vybírají se i členové důležitých oborů ministerských.

Plavba ve finských peřejích

Viděli jste jez, přes který se vrhá řeka? A slyšeli jste, jak se voda pod jezem vaří a pění a jak se šumot a hukot daleko rozléhá?

Jezy jsou dílem lidským. Zakládají se proto, aby se voda v řece zarážela a naháněla do mlýnů, elektráren a jiných závodů.

Mnohdy se vrhá řeka do hlubiny náhle a bouří a hučí, aniž by tam byl nějaký jez. Zajisté se v tom místě řečiště náhle snižuje a je příčinou hlučných vodopádů, slapů a prahů.

V těch místech bývá rozmetáno mnoho kamení a balvanů. Voda se o ně rozbíjí a tříští a podobá se svými pěnami bělostnému peří. Takovým místům říkáme peřeje, katarakty.

Pražanům jsou dobře známy Svatojanské proudy u Štěchovic. Plavcům jest se míti na pozoru, aby nepřišli se svým člunem nebo vorem k úrazu.

Velikolepé peřeje vídal jsem na cestách v Norsku, Švédsku, Finsku, na Rýně, v Evropě a jiných dílech světa.

Povím krátce, jak jsem se dostal do Finska.

Vraceje se z nejsevernějších krajin švédských domů, umínil jsem si, že navštívím na zpáteční cestě také Finsko a Rusko.

Pěkná příležitost se mi naskytovala v přístavním městě Luleu. Za mého návratu do vlasti stála tam tehdy právě loď, která se ubírala na východ ke protějším břehům finským.

Finsko (Čuchonsko) je země, jež náležela ještě nedávno říši ruské. Nyní je republikou. Obyvatelé země jsou většinou Finové mluvící jazykem finským. Krajiny při mořském pobřeží jsou obydleny nejvíce Švédy.

O Finsku jsem čítával, že je zemí krásnou a bohatou jezery. Když jsem byl nablízku, přál jsem si ji poznati.

Po bouřlivé plavbě zakotvil náš koráb v přístavišti finského města, jehož název Uleåborg. Město vzalo jméno od řeky Ule.

V Uleåborgu jsem viděl mnoho zajímavých věcí, ale v tomto článku budu vám vypravovati jenom o své plavbě v peřejích jmenované řeky. Plavbu jsem vykonal společně s tamějším profesorem, s nímž jsem se byl brzy dobře seznámil.

Umluveno, uděláno. V městě jsme najali drkotavou káru, a koník ujížděl s námi podél řeky Ule.

Když jsme urazili kus cesty, zahřměl hrozný hukot a jekot. Věděl jsem, že vytvořuje řeka Ule bouřlivé peřeje dlouhé asi patnáct kilometrů. V těch divokých peřejích jsem vykonal odvážnou plavbu. Ještě mi jde hlava kolem, vzpomenu-li si na ni. U samých peřejí jsme slezli z vozu, kráčejíce pěšky k rybáři. Sotva nás rybář zočil, přicházel hostům vstříc. Tušil, že chceme podniknouti plavbu v bouřlivých kataraktech.

Dlouho jsme se s rybářem nesmlouvali a zasedli hned do připraveného člunu. Člun byl dvanáct metrů dlouhý, štíhlý a ohebný jako kaučuk. Já se usadil uprostřed, můj finský přítel za mne a rybář na konec člunu u kormidla. A již nás rychlý proud unášel kupředu.

Několik kroků před námi pěnila se voda, a její vlny vířily, syčely a pádily jako divoká šelma přes balvany nakupené v řečišti.

V několika vteřinách byli jsme v samých peřejích. Voda hučela a stříkala na všecky strany tak, že jsme byli za chvíli mokří.

Třásl jsem se na celém těle. Jediný náraz na blízké úskalí, a byli jsme ztraceni. Ruka nezkušeného kormidelníka jistě by nás byla pohřbila. Na štěstí byl rybář plavcem zkušeným a věděl, jak má člun v divokých peřejích říditi.

Čím dále jsme pluli, tím hrozivěji vypadaly peřeje. Před námi nejevily se již toliko divoké proudy, ale vodopády s hlubokou propastí, jež se před námi tak otvírala, jako by nás chtěla pojati ve svůj děsný jícen. Dech se mi tajil úzkostí. Marně dodával jsem si v duchu odvahy.

Člun se pozvedal brzy předkem nahoru, brzy se nachyloval do víru a letěl kupředu lehce jako mořský pták.

Já měl stále na jazyku výkřik: „Utoneme! Zahyneme!“, hledě ve strachu vstříc jisté smrti.

Vlny rozbíjely se o náš člun s třeskotem, ale ten se pohyboval jako pružná blána a vyhýbal se bez porušení každému skalisku.

Jednou, když se vrhl člun z největšího slapu do největší hlubiny, byl jsem jako smyslů zbaven.

Jak jsme se z divokých proudů dostali, ani nevím. Jisto je, že jsme projeli v několika minutách řadu proudů a peřejí dlouhých několik kilometrů a že jsme přibyli v nejlepším zdraví opět do města, kde se řeka Ule vylévá do moře.

Plavbu, kterou jsem podnikl v peřejích divoké řeky jen jednou, podnikají plavci často, ale nikoli pro pouhou zábavu, nýbrž proto, aby vyváželi po ní zboží ze země k moři.

Ve Finsku a Švédsku vyváží se po řekách k moři mnoho dehtu; dobývá se v tamějších hustých lesích u velikém množství. V přístavních městech nakládají se sudy dehtem naplněné na koráby a dopravují se do krajin zámořských.

Přiložený obrázek představuje plavbu v peřejích jedné řeky laponské. Podle oděvu poznáte, že veslař na konci člunu je Lopar. Někteří Lopaři žijí na severu norském, na severu švédském, jiní v severních končinách finských a ruských.

Před třicíti lety usadilo se několik laponských rodin také v americké Aljašce i se svými soby. Všech zvířat bylo 80. Ale brzy jich přibylo chovem tolik, že se mohlo jich maso vyvážeti. Roku 1915 vyvezla Aljaška do Spojených států několik tisíc skolených sobů.

V dopravě osob a zboží osvědčili se sobové v Aljašce a Kanadě znamenitě. Chovem se zabývají zvláštní sobí farmy.

Ptačí hory

Před světovou válkou cestovalo se v létě mnoho do severních zemí evropských. Veliké přízni se těšily i ostrovy Špicberské. Cestovatelům se líbí zvláště hornaté Norsko s četnými vodopády a klikatými fjordy. Mnozí cestující ubírají se až k nejsevernějšímu místu poloostrova Skandinávského, nazývanému Severní kap. Lodi, které se tam v teplých měsících vypravují, bývají hostmi tak přeplněny, že je každý koutek obsazen.

A co láká výletníky na sever?

Chtějí viděti půlnoční slunce a ptačí hory, skály a ostrovy.

V severních zemích nezapadá slunce každého dne, ale svítívá za léta mnohdy po několik dní nepřetržitě, tedy i o půlnoci. Čím severněji, tím déle ostává slunce na obzoru. V nejsevernějších krajinách svítívá slunce nepřetržitě nejenom několik dní, ale i několik týdnů, ba měsíců.

Plavba na Severní kap by se vám velice líbila. Je to ovšem cesta trochu dlouhá. Z Hamburku až na Severní kap plují zábavní lodi asi čtrnáct dní. Parník pluje stále Atlantickým oceánem podél břehů norských a zastavuje občas ve větších městech přístavních.

Kapitán řídí loď v těch místech velmi opatrně, neboť podél celého pobřeží norského nalézá se množství skalnatých ostrovů, ostrůvků a bradel. Běda lodi, kdyby na ně narazila!

Obyvatelé si vypravují o skalnatém pobřeží skandinávském následující pověst:

Když stvořil Bůh zemi, rozhněval se na ni satanáš a chtěl ji zničiti. I uchopil ohromný balvan a hodil jím prudce po mladé zemi. Ale anděl, který to viděl, překazil dílo ďáblovo. Spustiv se na perutích za vymrštěným balvanem, letěl tak rychle, že jej mohl v pravý čas ještě odraziti. Kdyby byl balvan dopadl na zemi, jistě by ji byl roztříštil. Ale andělovou pomocí spadl balvan do moře vedle země a rozbil se v tolik kusů a kousků, kolik je nyní kolem Skandinávie ostrovů a ostrůvků, úskalí a bradel. Podnes ječí moře, jako by chtělo dáti najevo zlobu rozlíceného ďábla. Pán Bůh se nemohl dívati na holé skalní trosky v moři rozmetané, a proto vysypal na ně trošek ornice a prsti, jež mu po stvoření země zbývala. Ale ornice bylo tak málo, že přikryla sotva skalnatý povrch rozervaného souostroví. Proto tam roste jen skrovná travička, obyvatelé pak jsou nuceni jinak vydělávati si chléb nežli polním hospodářstvím.

Také já jsem se před lety plavil podél norských břehů, a to již po několikráte. Jednou večer blížil se náš koráb ke břehům ostrovů Lofotských. Pohoda byla velmi krásná. Nad námi modralo se nebe, kolem čeřila se hladina moře a v dáli se vypínaly skalnaté hory. Po nějakém stromku nebylo ani památky. Zdálo se, že je pobřeží jenom skalnatá poušť beze všeho života. Ke smutným těm místům kázal kapitán říditi loď.

Pojednou zahoukl hrozný rachot v ovzduší. Byla to rána vypálená z děla naší lodi. Ale sotva rána vyšla, začaly se skály takřka hýbati, a již mihala se nad námi ve vzduchu mračna vodních ptáků. Na tisíce kroužilo jich pojednou v ovzduší. I na samý koráb doráželi. Křik se rozléhal po okolí tak mocné, jako by bouře burácela. Neslyšeli jsme vlastního slova. Jistý norský básník napsal, že mraky opeřenců zakrývají až slunce a přehlušují povykem hukot moře.

Vyplašení ptáci vrhali se na moře, někteří tloukli nás svými perutěmi i do hlavy, jiní kroužili dlouho nad horami a jen znenáhla opět se na nich usazovali. Zcela případně nazývají se taková místa ptačími horami.

Mezi vyplašenými opeřenci bývá nejvíce racků, kteří žijí také v Čechách. Racek chechtavý u nás i hnízdívá. Památnými se staly zvláště ostrovy jihočeských rybníků.

Kromě racků hnízdili na Lofotech i jiní vodní ptáci. Chcete-li si pamatovati jejich jména, vězte, že tam byli alky, papuchalci, ústřičníci a kajky.

Seveřané vážívají si nejvíce kajek. Rybáři norští mívají velikou radost, uhnízdí-li se kajky nablízku jejich chaloupky. Rybářova manželka hledí si té doby kajek tak, jako naše hospodyňky kačátek. Zhusta navštěvuje jejich hnízda a vybírá z nich heboučké peří prachové, jež si kajka z prsou vyškubala, aby jím obložila snesená vejce.

Kajčí peří je drahé peří a má barvu šedivou a hnědou. Norské hospodyňky přinášívají je občas do měst na trh. Kajčí peří je velmi lehounké a několikrát dražší nežli husí.

Kajka se podobá naší kachně. Přiložený obrázek představuje kajku sedící právě v hnízdě na vejcích. Vedle ní na levé straně stojí kačer. Nepochybně se hotuje na moře, aby ukonejšil hladový žaludek rybkami, měkkýši a ráčky.

Ptačí ostrovy a hory jsou na evropském severu velmi hojny. Mnohými honosí se též chladný Island. Na sopečném tom ostrově byla kdysi hojně rozšířena alka obrovská neboli veliká, ale obyvatelstvo lovilo ten ptačí druh tak náruživě, až opeřenec vyhynul. Poslední alka byla zastřelena na pobřežním ostrůvku roku 1844.

Jest málo muzeí, kde se chová ten pták vycpaný. České muzeum má dva kusy. Získal je šťastnou náhodou zesnulý prof. Frič. Za jednu alku zaplatil pouze 100 korun. Nyní se páčí cena jediné alky veliké na mnoho tisíc korun. Za vejce se zaplatilo při londýnské dražbě 8000 korun. V Českém muzeu máme jeho odlitek.

Rybolov na Lofotech

V postním čase jídáme zhusta rybu, jejíž jméno treska. Nesprávně se jí říká hňup. Němci nazývají tresku Stockfisch. Usušená podobá se spíše uschlému dřevu než rybě.

Treska koná dalekou cestu, nežli se dostane na trh až k nám.

Kdykoli jsem prodléval v některém městě norském při pobřeží Atlantického oceánu, neopomíjel jsem navštěvovati rybáře, rybí trhy a sklady velkoobchodníků.

V Norsku je téměř každý člověk rybářem. Norové se učí rybařiti již od útlého dětství. Mnozí se oddávají i velrybolovu a podnikají z Norska daleké plavby až do jihotočnových moří, která se ještě velrybami hemžívají. Na norském pobřeží spatřují se obrovští tito savci už pořídku.

Vkročiv do nádvoří norského závodu rybního, uviděl jsem vysoké stavení s několika patry. Vrata budovy byla dokořán otevřena. Dělníků se tam hemžilo mnoho. Někteří nakládali zboží na vozíky a odváželi je vraty do skladišť. Zboží vypadalo jako polena. Myslil jsem, že stojím v závodě nějakého dřevaře.

Jiní dělníci skládali domnělá polena v pravidelné hranice, svazovali je dráty, přistřihovali vyčnívající kusy ostrými nůžkami a dávali je na váhu. Takových hranic urovnaných v nejlepším pořádku bylo ve skladišti ohromné množství.

Vedle skladišť stálo několik velikých korábů. Také na nich bylo rušno jako v mraveništích. Řetězy rachotily, a hranice zdánlivých polen se spouštěly pomocí parních strojů do vnitřku nenasytné lodi.

Jiná loď měla se právě k odjezdu. Řeklo se mi, že pojede s nákladem zboží do Španěl, jiná do Francie, Itálie, Řecka, a bůhví kam ještě za moře.

Víte, jaké zboží se do korábů skládalo? Nebyla to polena, ale sušené tresky.

Jakživ jsem neviděl tolik sušených ryb jako v přímořských městech norských! Nade dveřmi domů a domků klátily se zavěšené tresky jako erb rybářský. Bylo to znamení, že se v nich prodávají sušené tresky. Takových obchodů jsem viděl v každé ulici norských měst několik. Všecky ulice a celé město zapáchaly nepříjemně rybinou.

Nejvíce tresek se loví na ostrovech Lofotských. Ostrovy Lofotské jsou největší, které přiléhají k severním břehům norským. Jednotlivé ostrovy mají rozmanitá jména. Ale tolik si můžete o nich pamatovati, že jsou všecky malebny, skalnaty, příkry a pusty. Málokde roste nějaký strom. Zato se zelenají při březích pastviny, na nichž se pásává dobytek v zimě v létě pod širým nebem.

Mnohé Lofotské ostrovy mají hluboké zátoky a v nich přístaviště pro rybářské lodi. Takový fjord s rybářskou osadou představuje obrázek. Dovtípíte se, čím jsou rybáři na obrázku znázornění právě zaměstnáni. V pozadí obrázku vidíte skalnaté hory. Nejzazší jsou pokryty sněhem. Při samém břehu jsou vystaveny rybářské chaloupky, nepochybně zcela ze dřeva, a mají střechu natřenou červeně.

Kdybyste viděli namalovaný obraz lofotské krajinky, líbila by se vám ještě více. Pražané mívali příležitost vídati o jarní výstavě krásné krajiny ostrovů Lofotských. Malířem zajímavých obrazů je Mistr Normann, narozený v norském městečku Bodø. V Praze budívaly zvláště pozornost jeho vystavované fjordy.

Na Lofotech je smutno. Veselo tam bývá, přitáhnou-li k nim zástupové nesčíslných tresek. Dospělá treska je ryba mnohdy až přes metr dlouhá. Severní moře jest jejím domovem. Maso má velmi dobré. Čerstvá treska s máslem chutná výborně. Na norských trzích lze koupiti hodně velikou tresku za několik örů. Kdysi jsem viděl na rybím trhu hocha, jenž vlekl na zádech tak velikou tresku, že se její ocasní ploutev dotýkala až země. A víte, co za ni hoch zaplatil? Asi půl koruny dle našich peněz.

V měsíci lednu, březnu a dubnu nedělá se na Lofotech nic jiného, nežli že se loví ryby. Na rybolov se chystali rybáři již dlouhý čas: spravovali sítě a upravovali udice, čluny a všeliké lovecké náčiní.

Na počátku ledna přijíždějí k Lofotům také okolní rybáři norští. Kam se jen člověk podívá, vidí samé čluny a rybáře. V čas rybolovu bývá na Lofotech několik tisíc člunů a ještě více rybářů.

Vyloveným treskám uřezávají se hned hlavy. Také se z nich vyjímá kostěná páteř, načež se zavěšují těla na bidla, aby na vzduchu vyschla.

Za několik neděl vyschnou tresky tak, že jsou tvrdé jako dřevo. Usušené tresky vyvážejí se potom do přístavních měst norských a odtamtud na všecky strany světa.

Na Lofotech se lovívá ročně mnoho milionů tresek. Jejich cena jde do milionů norských korun. Koruna norská platí více nežli naše.

Z uřezaných hlav a jiných odpadků tresčích připravují na severu umělé mrvivo zvané rybí guano. Z tresčích jater dělá se rybí tuk (německy Lebertran), osvědčený lék pro ztučnění.

Nové jméno hlavního města norského

V rozervané zátoce skandinávského jihu, skoro na rozhraní mezi oběma severskými státy, rozkládá se hlavní město norského království, které se zove od 1. ledna 1925 Oslo. Bývalý název Kristianie má vymizeti lidu z paměti.

Za předválečných časů mohli jsme býti z Prahy v sídelním tom městě svobodomyslných Norů asi za den a noc. Nejkratší cesta vede tam Berlínem, Stralsundem, rujanskou Sasnicí, švédským Trelleborgem a nejbohatším městem jižního Švédska, jehož jméno Göteborg. Za mé dávné návštěvy žilo v Kristianii 120 tisíc lidí; dnes vykazuje město více než dvakráte tolik obyvatelů.

Nynější Kristianie vypučela z osady založené již před devíti sty lety. O jejím vzniku vypravují slovanští dějepisci, že byla nazvána podle bulharské kněžny, kterou poznal severský princ za svého pobytu v přibosporské Byzancii. Jméno té krásky znělo Oslava a bylo přeneseno v pozměněném tvaru také na osadu, kterou severský vládce Herold v norské zátoce roku 1050 právě zakládal. I slulo sídliště dlouhý čas Oslo. Malebný fjord propůjčoval osadě vábného vzezření. Rozumí se, že všecky její chýše a domky byly dřevěné. O dříví nebylo v sousedních lesích nouze.

Mladé sídliště oživovalo také přistěhovalci německými. S baltickými řemeslníky přibyli i chytří kupci obchodní společnosti, známé v tehdejším světě jako hanza, a ti rozvinovali horečnou činnost na úkor obyvatelstva domácího. Jejich vliv byl zmenšován teprve za vlády dánského krále Kristiana IV. Za panování toho vladaře osada Oslo vyhořela a nové město se zakládalo r. 1624 na místě výhodnějším, nabývajíc lepšími budovami hezčí tvářnosti. K uctění panovníkovu obdržela nová osada jeho jméno. Prvotní název Oslo se zapomínal a v ústech lidu kolovalo jen slovo Kristiania.

Název Oslo obživl na nějaký čas, když se budovala v Kristianii železnice. Kopáním přicházeli dělníci na památky dávnověké osady, a obyvatelé Kristianie spěchali, aby nahlíželi s údivem do minulosti skandinávských Pompejí. Historikové pomáhali svými články ozářiti zašlou slávu zapomenutého sídliště. Ale brzy potom mluvilo se zase jenom o Kristianii.

Norové neměli dánské panstvo v milé paměti a snažili se, aby se nabytím volnosti a samostatnosti zhostili všech jmen, která jim připomínala bývalou porobu. Dánská nadvláda se ozývala i ve jméně Kristiania, a proto slaví své zmrtvýchvstání opět Oslo.

Požáry zuřívaly v Kristianii často. Jeden z největších byl roku 1919 a zachvátil velikou část města.

Podrobně vypravuji o norské rezidenci a o svých cestách norskými krajinami ve své knize V cizině. Vyšla tiskem 1921.

Výpravy do polárních krajin

Lidé toužili odedávna věděti, jak vypadají krajiny za polárním kruhem a blízko točen, pólů. Končiny ty slovou polární. Jedny se prostírají kolem točny severní, jiné při točně jižní.

Plavci, kteří se plavili do polárních krajin jižních, vypravovali o mnohých překážkách, pro něž nebylo lze dále postupovati.

Více zpráv přinášeli plavci z výprav severních.

Podíváte-li se na umělou zeměkouli, glóbus, uvidíte, že při severním pólu je rozloženo mnoho pevné země, kdežto kolem točny jižní rozprostírá se skoro samé ledové moře. Výpravy (expedice) vysílané k severní točně mohou se tedy ubírati za svým cílem také po suché zemi.

Na počátku našeho století záleželo plavcům nejvíce na tom, aby vyzkoumali, je-li možná plaviti se z oceánu Atlantického podél severního pobřeží amerického na západ do moře Tichého. Chtěli najíti kratší cestu z Evropy do Číny, Japanu a jinam do Asie. Plavci tušili, že by takový průliv mohli najíti, a nazvali jej Severozápadním.

Mnozí pokoušeli se o to již dříve, jen aby našli nejkratší cestu do Asie. Na své výpravě podél břehů severoamerických octli se plavci v neznámých končinách, jež byly potom nazvány jejich jmény. Podle anglického plavce Davisa nazývá se jeden průliv Davisův. Podle anglického plavce Baffina je pojmenován záliv Baffinův, opět jiný Hudsonův.

Anglická vláda podporovala odvážlivce a věnovala na výpravy do Severozápadního průjezdu mnoho peněz.

Výpravám dařívalo se v ledových končinách severních velmi zle. Mnohý koráb zamrzl v samém ledu a nemohl se z něho vyprostiti ani za rok. Některé výpravy musily přezimovati až tři léta, než se jim podařilo z nebezpečí vyváznouti.

Ale i v těchto studených mořích prohánějí se velryby, mroži, tuleňové a polární medvědi.

Jakmile se o tom zprávy roznesly, plavili se velrybolovci také do těchto krajin, avšak mnozí zaplatili odvážnost životem. Zajisté se dostaly koráby mezi ledové kry, které je rozmačkaly.

V polárních končinách rozmrzává moře za teplejšího léta nakrátko, a ohromné kry ledové, veliké jako skály a hory, stěhují se potom na jih.

Na plující ledovce bývá podívaná. Plavci se jim vyhýbají sice již zdaleka, ale proto přece nemohou zapomenouti na velikolepé divadlo, jež se jeví jejich zrakům uprostřed studeného moře. Osvítí-li ledové kry slunce, skvěje se ledovec ve všech barvách jako drahé kamení: zelená se jako smaragd, modrá se jako blankytná obloha, rudne jako žhavý plamen nebo svítí jako nejčistší křišťál.

Ale běda, octne-li se koráb mezi ledovci! Jediný okamžik, a loď snad je ztracena s celou posádkou.

Plavba v polárních krajinách severních je velice nebezpečna. Mnoho lodí se ztroskotalo a na sta lidí přišlo o život.

Kapitán Franklin

Mezi plavci, kteří si troufali objeti nejsevernější břehy americké a najíti Severozápadní průliv, byl také kapitán Franklin. Povím vám, jak se stalo, že se kapitán Franklin k té cestě odhodlal.

Když výpravy za objevením Severozápadního průlivu nevedly ke šťastnému konci, přestala vláda anglická další expedice podporovati. Ale někteří světoplavci radili vládě podniknouti plavbu na sever ještě jednou. A vláda hlasu jejich uposlechla.

Brzy potom se po Anglii rozhlásilo, že se strojí nová výprava na sever. Každý věděl, že je to podnik odvážný. Nicméně přihlašovalo se mnoho námořních kapitánů, důstojníků a plavců, aby se výpravy zúčastnili. Někteří se nabízeli za vůdce výpravy. Mezi těmi byl též kapitán Franklin.

Kapitán Franklin požíval tehdy mezi plavci znamenité pověsti. Bylť světa zkušený, vykonal mnoho plaveb, a osvědčoval se při bitvách námořních vždy jako hrdina a duchaplný velitel. Kromě toho plavil se již dvakráte do polárních krajin amerických a nabyl mnoho zkušeností o ledových mořích.

Z počátku mínila anglická vláda svěřiti výpravu jinému veliteli, ale Franklin byl ze všech žadatelů nejzasloužilejší a také nejstarší.

Přátelé Franklinovi báli se o jeho život a jali se ho přemlouvati. Jako důvod uváděli mezi jiným, že je mu již šedesát roků. Ale kapitán Franklin odvětil na to úsečně: „Ještě ne, je mi teprve padesát devět let.“

Vláda vyhověla žádosti Franklinově, a dne 18. máje roku 1845 stály již oba koráby k výpravě určené pohotově. Všech osob bylo 138 kromě nejvyššího velitele Franklina.

Chcete-li si pamatovati jména oněch dvou korábů, povím vám je. Jmenovaly se Erebus a Terror. První jméno znamená „Podsvětí“, druhé „Hrůzu“.

Obě lodi osvědčily se dobře již na výpravě k jižní točně za vedení kapitána Rossa. Na výpravu k severu se opatřily šroubem a mohly se pohybovati parou i větrem.

S velikým nadšením opouštěli stateční plavci svou vlast, ale nenadáli se, že žádný z nich nespatří již své rodné země.

Obě lodi vzaly s sebou potravin na cestu co nejvíce. Kapitán Franklin pamatoval i na zlé časy, kdyby mužstvo nemohlo loviti zvěře.

Dne 22. července téhož roku setkaly se koráby Franklinovy s jistým kapitánem lodi, jenž se vracel z velrybolovu. Za milého setkání ujišťoval Franklin kapitána, že může vystačiti zásobami několik let. Potom zval kapitána k sobě na hostinu. Ale kapitán nemohl laskavému přání Franklinově vyhověti, protože chtěl užíti příznivého větru.

Dne 26. července 1845 setkala se výprava ještě s jednou velrybářskou lodí, a od té doby nebylo po Franklinovi po plná dvě léta ani slechu.

Za Franklinem

Kapitán Franklin vyslaný na výpravu do Severozápadního průjezdu se nevracel. V Anglii počali se o něho strachovati. Někteří se domýšleli; že Franklin na té cestě zahynul, jiní však doufali v nejlepší výsledek jeho výpravy. Ale když nepřicházely zprávy ani druhý rok, množily se obavy mezi přáteli víc a více.

Očekávaly se zprávy od statečných velrybolovců. Ale ani nejposlednější velrybolovec, jenž se vracel z ledových moří domů, ničeho nemohl o Franklinově výpravě pověděti.

Zlé tušení o výpravě Franklinově měl také kapitán John Ross, plavec v ledových mořích rovněž zkušený.

Kapitán Ross plavil se do řečených krajin již roku 1818 a po druhé roku 1829, pobyv tam celkem čtyři zimy, a jenom šťastnou náhodou byl od jisté smrti se svým mužstvem zachráněn, neboť koráb jeho se ztroskotal.

Kapitán Ross neváhal pomoci svému soudruhu Franklinovi, kdyby ho snad bylo potkalo neštěstí. A proto odhodlal se vybídnouti vládu, aby poslala za pohřešovaným Franklinem výpravu novou. Výprava měla Franklina vyhledati a vysvoboditi ho z tušených nesnází.

Ale zkušení mořeplavci, které požádala vláda za radu, byli proti tomu, neboť pokládali za nemožné, aby Franklinova výprava se nezdařila. Znali Franklina jako kapitána rozvážného a bohatého zkušenostmi. Domýšleli se, že nepodařilo-li se proniknouti ledovou krajinou jedné lodi, podaří se to korábu druhému.

Ale šlechetný lidumil Ross neustával vybízeti vládu k rozhodnému činu, a s ním souhlasil i národ anglický, který lnul k pohřešovanému kapitánu Franklinovi s celou duší.

Konečně uznala vláda anglická za dobré pomoci nešťastnému Franklinovi a rozhodla se vyslati za ním loď, kdyby do konce roku 1847 zprávy o jeho výpravě nepřišly.

Minul rok 1847. Velrybolovci, kteří lovili té doby na severu, marně se vyptávali Eskymáků, neviděli-li ve své zemi nějaké bělochy.

I byl svrchovaný čas vyslati za Franklinem výpravu, aby ho vyhledala a vysvobodila. Ale kde ho měla hledati? Ve které zátoce a ve kterém průlivu? Pochopujete, že to byl úkol nesnadný. Vždyť je polární moře tak veliké!

Osud pohřešovaného kapitána Franklina zajímal i jiné vzdělané národy, a tak se stalo, že bylo vysláno za ztraceným Franklinem několik výprav z Anglie a Ameriky.

Výpravy vysílané za pohřešovaným Franklinem pátraly dlouho po jeho osudech, ale bez výsledku. Teprve po dlouhém hledání přicházeli účastníci výprav na různé věci roztroušené po ledových končinách a soudili o nich, že pocházejí z nešťastné expedice Franklinovy. Tu nalezeny byly saně, tam rukavice, provazy, papírky, cínové nádoby, hadříčky, ohniště, popel, kosti a jiné věci. Na jedné cínové nádobě bylo vyryto jméno, které svědčilo, že náležela nádobka lékaři, jenž doprovázel loď Terror. Na jiném místě se našlo veliké množství cínových nádob, kolem tříšťky, kovadlina, uhlí, ostatky po stanech a rozličná náčiní. Zajisté tábořil v místě Franklin a přezimoval. Ba našli tam i jakousi malou zahrádku obroubenou mechem a v ní ještě několik kvetoucích sasanek.

Ještě větší bylo překvapení, když počali námořníci pojednou volati: „Kapitáne, hroby, hroby!“ A vskutku. V někdejším zimovišti Franklinově nechyběl ani hřbitov. Byl to hřbitov malý a hostil v sobě těla tří mužů, uložených mezi dubovými prkny a mezi kamennými plotnami. Pozůstalí chtěli uchrániti zesnulé své druhy před nepohodou a před dravou zvěří. Ve hlavách se četl na tabulce tento nápis: „Památce W. Braina, námořníka královské lodi Erebus. Zemřel 3. dubna 1846 ve věku 32 let.“

Podobně se čtlo na hrobě druhém a třetím. Kromě toho byla na tabulce napsána též slova útěchy, vyňatá z Písma svatého. Když to nálezci uviděli, byli dojati a modlili se. Nálezy svědčily, že se výpravě Franklinově dařilo roku 1846 ještě dobře.

Ale co výpravy hledaly, přece nenalézaly. Pátraly, najdou-li účastníky pohřešované expedice, aby jim pomohly z neštěstí. Vždyť kolovaly pověsti, že účastníci Franklinovy výpravy žijí mezi Eskymáky a nemohou se navrátiti domů pro rozličné překážky.

Uplynulo sedm let, a potěšitelné zprávy o Franklinovi nepřicházely. Nad tím se rmoutila nejvíce nešťastná choť kapitána Franklina. Ale při všem zármutku nepozbývala ubohá paní naděje. Povím hned, co učinila.

Franklinova paní vynaložila všecky síly a všecko jmění své na to, aby byl učiněn pokus ještě jednou, a to se jí pomocí několika přátel skutečně podařilo: Roku 1857 vypravena byla nová loď za Franklinem.

Koráb se jmenoval Fox, tj. „Liška“, a kapitán Clintock, muž o výzkumy v polárních mořích velmi zasloužilý.

Liška nebyla lodí velikou, ale zato byla dobře opatřena potravinami, topivem, zbraněmi, raketami, léky, knihami, mapami, hvězdářskými nástroji, teplým oděvem a jinými věcmi.

V červenci r. 1857 plavila se Liška podél břehů grónských a pátrala v zálivech Ledového moře po ztraceném Franklinovi. Za několik měsíců dostal se kapitán Clintock mezi Eskymáky. Podařilo se mu vyměniti stříbrné lžíce, vidličky, kus zlatého řetízku, knoflíky a jiné věci, jež pocházely od účastníků výpravy Franklinovy. Eskymáci dostali perličky, jehly, nůžky, nože, pilníky a podobné maličkosti.

Víte dobře, že v takových krajinách nemají peníze pro seveřany ceny a že je Eskymákům milejší železná jehla nežli řetěz ze zlata.

Za jedné výměny přistoupila ke kapitánovi též eskymácká matka a nabízela za obyčejnou jehlu…

Víte co?

Nabízela kapitánovi děťátko, které vytáhla ze svého kožichu zcela nahé. A přece byl tehdy mráz, jaký u nás v Čechách nebývá ani za nejkrutější zimy. Kapitán ovšem děťátka na Eskymačce nežádal a rád jí dal, zač ho žádala. Zajisté potřebovala Eskymačka jehly více než dítěte, jen aby si mohla spraviti svůj roztrhaný oděv, zhotovený ze sobích a tuleních kožišin.

Eskymáci vypravovali Clintockovi, že se pět dní cesty od nich nalézá ztroskotaná loď. Zbyla prý po bílých mužích, kteří ji musili opustiti, než na potomní cestě zahynuli. Někteří jsou prý tam pochováni, z jiných povalují prý se již jenom kostry a hnáty.

Účastnící Clintockovy výpravy našli skutečně kostlivce a kromě toho také pohozený papírek s nápisem: „Dne 28. máje 1847. Koráby Erebus a Terror přezimovaly zde v ledu. Franklin velí výpravě. Všichni zdrávi.“

Zajisté se tehdy dařilo expedici ještě dobře. Ale smutnější byla pro účastníky výpravy zpráva napsaná na pokraji papírku rukou zcela jinou. Smutná novina zněla: „Sir John Franklin zemřel 11. června 1847. Až posud zahynulo 9 důstojníků a 15 mužů.“ Zpráva byla podepsána veliteli obou řečených lodí.

Čím více účastníci výpravy Clintockovy hledali, tím více nacházeli památek po expedici Franklinově. Jednoho dne objevil se před nimi člun na polo sněhem zavátý. Kolkolem vyčnívaly ledové kry.

Jakmile Clintock a jeho soudruzi zočili člun, pospíchali k tajemnému místu. Domnívali se, že najdou zase něco po Franklinově výpravě. A co našli?

Spatřili dvě lidská těla částečně plachtou zakrytá. Jeden nebožtík měl na sobě ještě oděv, druhý byl již pouhým kostlivcem. Maso okousali nepochybně hladoví vlci a lišky. Kdo ubožáci byli, nemohlo se zjistiti.

Od té doby, co ubohý Franklin a jeho soudruzi zahynuli, blížila se kvapným krokem osudná chvíle pro všecky pozůstalé. Sám bůh ví, co se s nimi potom dálo. Podobá se pravdě, že zahynuli všichni vysílením a hladem.

Všecka pátrání po nešťastnících ostala marna. Ani odvážlivému plavci Schwatkovi, jenž byl vypraven roku 1878 bohatým kupcem americkým do polárních krajin, nepodařilo se nabýti podrobnějších zpráv o nešťastné výpravě Franklinově. Schwatka nacházel sice rovněž věci po expedici Franklinově, jako na příklad roztrhané knihy, jimiž děti Eskymáků si hrály, ale po deníku nebo po jiných písemných památkách pátral marně.

Co se s oběma koráby nešťastné výpravy Franklinovy stalo, neví nikdo. Zdá se, že se oba někde ztroskotaly a potopily. Tak vypravovali Eskymáci.

Výpravami byl sice průliv Severozápadní objeven a částečně prozkoumán, ale pro mnohé obtíže a překážky plavecké uznán za pasáž nevhodnou.

Nejposledněji plavil se celým průlivem norský cestovatel Roald Amundsen. Bylo to v letech 1903–1906.

Payerova výprava k severní točně

Dočetli jste se, jak žalostně skončila výprava Franklinova. Ale hlásili se noví odvážlivci a nelekali se ani kruté zimy, ani hrozné smrti, jež je očekávala u severního pólu, a vypravovali se k němu nanovo.

Někteří velmoži pokládali si za čest podporovati polární výzkumy a obětovali k tomu účelu mnoho peněz.

Takovou výpravou byla expedice rakousko-uherská, vyslaná k severnímu pólu roku 1872 podporou hraběte Wilczka.

Vedení výpravy bylo svěřeno dvěma statečným plavcům Weyprechtovi a Payerovi. Jejich jména vyslovují se všudy s úctou. Jeden je naším krajanem: Julius Payer, narozený v Šanově u Teplic roku 1842.

Julius Payer sloužil jako důstojník v armádě rakouské a byl znám jako odvážlivý horolezec alpských krajů. Když se chystala německá výprava na cestu k severnímu pólu 1869, vydal se s ní též Julius Payer a prozkoumal na severu mnohé končiny. Zvláště probádal neznámou zátoku na východním pobřeží grónském.

Když se Payer navrátil, podnikl na sever druhou výpravu, a to do Ledového moře evropského. Na těchto dvou výpravách nabyl Payer mnoho zkušeností a osvědčil se jako smělý badatel. Loď, kterou se Payer plavil k severnímu pólu, jmenovala se Tegetthoff. Také tenkráte objevil Payer v polárních končinách neznámé země a dobyl si slavného jména.

Ale tehdejší účastníci byli by málem zahynuli do posledního. Když se nemohla jejich loď z ledových ker vyprostiti ani roku prvního, ani roku druhého, byli Payer a jeho soudruzi přinuceni zanechati koráb v ledu a nastoupiti cestu ve člunech, na saních a pěšky. Trampotná cesta trvala tři měsíce. Potravin ubývalo, a účastníci výpravy měli již málo naděje na prodloužení života. Všichni myslili, že umrou hlady.

Na štěstí plula kolem velrybářská loď, která nešťastníky přijala na palubu a vysvobodila je od jisté smrti.

O výpravě k severní točně napsal Payer velikou knihu. Přál bych vám, abyste ji mohli jednou také přečísti. Poznali byste z ní, jaké hrůzy čekají v polárních krajinách na smělé plavce, a tím více byste si vážili mužů, kteří z lásky k zeměpisné vědě dávají všanc i vlastní životy.

Když se vrátil Payer z polární výpravy, počal se zabývati pilně malířstvím. Jeho vřelým přáním bylo vyobraziti polární kraje v celé jich hrůze a velebnosti. A to se mu podařilo.

Jeden obraz představuje umírání posledních účastníků výpravy Franklinovy. Kdybyste tklivý obraz Payerův uviděli, jistě by se zarosilo vaše oko slzami. Pohledem naň byste v sobě cítili, jak hrozně se umírá v polárních krajinách hladem a mrazem. Payer nazval obraz ten Zálivem smrti.

Z knihy, kterou napsal Payer o své výpravě, vybral jsem pro mladou mysl alespoň některé příhody a upravil jsem je tak, aby se vám líbily. Kéž by se mi to bylo poštěstilo!

Payer není již mezi živými: zemřel v Bledu dne 30. srpna 1915.

Payer si zasloužil více vděku, nežli se ho nadál, a opouštěl proto rád Vídeň, aby žil se svou rodinou v Paříži a na konec svého života v Bledu. Zvláště ho velice bolelo, že jeho malířské výtvory nebyly pokládány za nejlepší práce toho druhu. Vinu přičítal Vídeňákům, a proto jich mohla snadno získati Amerika.

Větší význam připisovali jeho krajané Payerovým obrazům, když zemřel, a Národní knihovna ve Vídni jásala radostí, když se na počátku roku 1926 stala majitelkou čtyřicíti kreseb pořízených Payerem za jeho výpravy k východnímu pobřeží grónskému.

Payer opouští Evropu

O tom, jak opouštěl Payer břehy evropské, aby se vypravil s korábem Tegetthoff na daleký sever, čteme v jeho knize:

„Dne 13. června 1872 vstoupili jsme časně zrána na loď, která nás očekávala v přístavě brémském. Nad námi klenula se jasná obloha a naplňovala všecky účastníky radostí.

Na loď se dostavili též milí přátelé, aby se s námi rozloučili. Bez hluku a šumu vyplula naše loď a opouštěla přístav. Pluli jsme podél ostrova Helgolandu. Moře bylo tiché. Nevanul ani větřík. Proto jsme nemohli použíti plachet. Koráb byl hnán parou. Uhlí jsme naložili tolik, že jsme jím mohli v Ledovém moři topiti 60 dní nepřetržitě.

Také když se blížila naše loď k norským břehům, byla krásná pohoda. Slunce teple hřálo a osvětlovalo jasně norské pobřeží s nesčetnými ostrůvky a skalisky.

Zádumčivě jsme se rozhlíželi kolem. Každý si přál pohlédnouti do budoucnosti a do svého osudu.

Na lodi mluvilo se několika jazyky: slovanskými, německým, vlašským a maďarským. Z večera bavili jsme se zvláště veselým zpěvem Vlachů. Jejich písně zněly tak laškovně po širém oceáně, jak zaznívají v jejich vlasti na březích Jaderského moře. V té veselé náladě sotva pěvci vzpomínali, že v několika dnech bude se rozléhati kolem místo zpěvu jen praskot ledu a třeskot ledových ker.

Na lodi nás bylo 24. Každému byla vykázána jeho práce. Jedni zastávali službu na lodi, jiní uvnitř korábu. Lékařem byl Maďar, strojníkem Moravan. Také topič Pospíšil pocházel z Moravy.

Když jsme připluli do norského přístavu Tromsø, přijali jsme na loď ještě jednoho lovce, zkušeného na cestách v Ledovém moři a osvědčeného v umění loveckém. Tam opatřili jsme loď také dvěma laponskými psy. Ostatních šest psů vzali jsme z Vídně.

V Tromsø pobyli jsme celý týden. Bylo nám třeba zásobiti se ještě věcmi nezbytnými k polární výpravě.

Dne 6. července obdrželi jsme poslední dopisy, noviny a zprávy od svých známých a přátel. Mezitím byla naše loď potápěči náležitě ohledána a přezkoumána.

Dne 14. července v neděli ráno vyplula naše loď z tichého přístavu tromsøského, a brzy nato jsme byli v širém moři. Oheň pod parním kotlem byl uhašen, plachty se vzedmuly, a Tegetthoff byl unášen do nehostinných krajů polárních jenom větrem.“

V Ledovém moři

„Když nám zmizely evropské břehy z očí,“ dočítáme se v Payerově knize dále, „pociťovali jsme větší a větší chlad.

Dne 23. července 1872, když pálí u nás slunce nejvíce, stála rtuť v teploměru skoro při samém bodu mrazu za dne i za noci. Ze studeného větru jsme soudili, že se blížíme do krajin s věčným ledem a sněhem.

Dne 26. července měla naše loď co dělati, aby se prodrala ledovými krami, jež všudy pluly a znesnadňovaly plavbu.

Cestou jsme lovili vodní ptáky a tuleně. Kuchař upravoval čerstvou zvěřinu velmi chutně, a my počali zvykati i červenavému masu tulenímu.

Dne 29. července prodírala se naše loď ledovými krami jenom pomocí páry. Kolem praskal všudy led. Chvílemi vyletovali do povětří vodní ptáci a zasedali brzy na tu, brzy na onu ledovou kru, podobnou skleněné hoře. Ledovce se zelenaly, modraly a červenaly. Když se západem slunce osvítily, zdálo se, jako by byly v jednom plameni.

Slunce svítilo té doby neustále. Když se však schylovalo k zemi, hotovili se všichni opeřenci vodní ke spánku a podřimovali. Jakkoli slunce nezašlo v noci za obzor, přece bylo patrno, že není den. Všudy vládlo ticho. Jenom vítr skučel a led praskal.

Místy rozléhal se šum, podobný sykotu vodotrysku. Víte, co toho bylo příčinou? Na blízku plula velryba a vydechovala z nozder páru.

Dne 30. července octla se loď mezi samým ledem a nemohla dále. Teprve po několika dnech mohli jsme se hnouti z místa.

Dne 12. srpna byli jsme mile překvapeni. Na obzoru objevila se neznámá loď. Rány vypalované z moždířů duněly v dáli jako hrom. Střelbou chtěla nás loď na se upozorniti, což se jí podařilo. Jaká byla naše radost, když jsme poznali ve vlajce vztyčené na neznámém korábu vlajku naší říše! Půl hodiny nato stály obě lodi blízko sebe a na palubu našeho korábu vstupoval hrabě Wilczek s ostatními soudruhy.

Kde se tam pojednou vzal?

Již jsem se prve zmínil, že hrabě Wilczek měl nejvíce zásluh o vyslání výpravy na sever. On dobře věděl, že výprava jest odvážná a spojená s nebezpečím života. Jak mnozí plavci zahynuli v polárních končinách hladem a vysílením, když jim zásoby potravin došly!

Hrabě Wilczek, pocházející ze staré šlechtické rodiny polské, snažil se možné neštěstí zameziti, a proto, smluviv se s účastníky polární výpravy, vyjel napřed na sever a odvážel zásoby potravin, aby je uložil na smluveném místě. Tak setkal se náš koráb Tegetthoff s lodí hraběte Wilczka.

Dne 14. srpna obkličovaly nás opět ledové kry. Téhož dne jsme byli všichni zaměstnání ukládáním potravin na břehy ostrovů Barentsových. Ostrovy ty leží daleko v Ledovém moři. Jsou nazvány podle slavného plavce holandského, jenž podnikal v polárních končinách slavné cesty již v 16. století.

Tažní psi obou našich korábů odváželi potom na pobřeží potraviny v sudech uložené. Stálo nás mnoho práce, abychom uložili tolik sudů chleba a jiných pokrmů zapájených v plechových krabicích bezpečně mezi balvany a ochránili je před hladovými medvědy.

Skladiště potravin na Barentsových ostrovech mělo sloužiti za útočiště, kdyby se koráb Tegetthoff ztroskotal.

Potom se blížila chvíle loučení. Byla to trpká chvíle, když jsme opouštěli své nejlepší přátele, kteří nastupovali s radostí cestu zpáteční k domovu. My však byli jsme hnáni větrem do tajemných krajů ledových.

Rtuť v teploměru klesala stále pod bod mrazu. Také padalo mnoho sněhu. Všecko svědčilo, že se blíží zima, jakkoli se schyloval ke konci teprve měsíc srpen. Denního světla ubývalo vůčihledě, a v měsíci říjnu spatřovali jsme již často za noci ohnivé paprsky velebné záře polární.

Tou dobou ukazovali se již ledoví medvědi, a honby na ně končívaly vesele. Zato ubývalo ptactva. Rackové a jiní vodní opeřenci opouštěli již studené kraje severní a táhli na jih. Bylo nám velmi teskno, když jsme viděli ptactvo na odletu.“

Uprostřed ledových ker

„Dne 13. října,“ píše Payer, „zažili jsme mnoho strachu. Když jsme snídali, ozval se najednou praskot v zadní části lodi. Vyběhli jsme zděšeně na palubu, abychom zhlédli, co se děje. Kolem korábu kupily se ledové kry ve vysoké věže a pukaly s takovým hlukem, jaký slýcháme z vypálených děl. Kde kdo byl, každý jal se zabraňovati neštěstí, které hrozilo korábu. Avšak co byla naše síla proti přívalům ledových ker! Nezbývalo, než aby každý vzal s sebou z lodi, co mohl, a opouštěl místo záhuby. Byli jsme připraveni na nejhorší.

V okamžiku stál každý se svým ranečkem na palubě. Ale kam se uchýliti? Ledové kry se kupily v pohyblivé hromady, a kde jaký kousek ledu, všecko se hýbalo, že šla hlava kolem.

I naši psi byli ustrašeni, jako by věděli, že jde o život. Jeden, jménem Zumbu, míval lišácké nápady. Ale tenkrát proměnil se i Zumbu v hotového dobráka a nastrkoval tlapu, aby nám dal pac a naklonil si nás v zápase mezi smrtí a životem.

Hrozná ta chvíle trvala několik hodin. Teprve o čtvrté hodině odpolední hluk a třeskot ulevil, a my jsme mohli opět vstoupiti do kajuty. Ale nemyslete si, že děsný praskot ledových ker přestal docela.

Přešlo několik dní, přešlo několik měsíců, a rány ledových ker duněly kolem jako dělové výbuchy. My však jsme uvykli znenáhla tomuto praskotu a snášeli jsme lomoz sto třicet dní bez přestání, a to po celou dobu zimní, kdy nad krajem panovala neproniknutelná mlha a tma.

Pro jistotu jsme byli přece jen stále připraveni k odchodu, a nespali jsme po všechen čas skoro jinak než ustrojeni.

Já měl svůj vak stále pohotově. Byly v něm rukavice, brejle s tmavými skly proti oslepnutí, tužky, zápisníky, punčochy, nůž, náboj, pušky, pytel ke spaní a jiné potřeby.

Dne 18. října ukazoval teploměr 28 stupňů zimy dle stupnice Celsiovy.

Dne 21. října byli jsme vyrušeni ze spánku takovým třeskotem, že jsme v minutě byli všichni na palubě. Leč i ten den skončil šťastně.

Dne 27. října ukázalo se opět na chvilku slunce v husté mlze, aby nás opustilo na dlouhou dobu. Nespatřili jsme ho již dříve, až teprve příštím jarem. Když zapadalo, hleděli jsme za ním až do poslední chvíle, loučíce se s ním jako s nejmilejším přítelem.

Té doby se připravovalo již všecko k přezimování. Koráb náš vězel v samém ledu a nebylo naděje, že se z něho toho roku vyprostíme. Na palubě korábu byly složeny potraviny, saně a zbraně.

V měsíci listopadu byly takové tmy, že i v poledne jsem musel kresliti při lampě. Pro samou mlhu jsme neviděli ani na krok a byli jsme stále v nejistotě proti hladovým medvědům ledním, teploměr ukazoval té doby 25 stupňů zimy dle Celsia, a jednou dokonce přes 36 °C zimy.

Dne 11. prosince zvětřil Zumbu statného medvěda, jenž byl také skolen. V odměnu za ostražitost dostal z něho Zumbu jazyk a srdce. Při ohledávání kořisti se ukázalo, že jen krutý hlad zahnal huňáče až k zamrzlému korábu: měl žaludek docela prázdný.

Veseleji bylo na lodi, když vyšel na obzor jasný měsíc. Nemůžete si představiti, jak radostně jsme jej všichni vítali. Jednou svítil jako stříbro, jindy červeně jako krvavý plamen, podobaje se brzy kouli, brzy elipse, brzy ohnivému kalichu.

O vánočních svátcích tulili jsme se jeden ke druhému tím srdečněji. Každý vzpomínal na domov a na své přátele, kteří prožívají ve vytopené světnici rodinné štěstí.

O svátcích jsme si vystrojili na zamrzlém korábu pravé hody. Každý dostal láhev dobrého vína, aby zapíjel medvědí pečeni a rybí jídla. Nescházely ani oříšky, aby vzpomínka na svátky byla živější. Uspořádána byla i loterie. Největší radost měl ten, kdo vyhrál rum nebo doutníky.

O svátcích jsme přilepšili též psům, kteří se nažrali alespoň tentokráte do syta, zahrabávajíce zbytky do sněhu.

Poslední den roku 1872 oslavili jsme uprostřed ledu a sněhu rovněž v nejlepší náladě. O Silvestru bylo dovoleno psům přijíti do teplé kajuty, aby se ohřáli vedle svých pánů. I vyplnilo se jim dávné přání, po němž velice toužili.

Té doby se nalézal náš koráb uprostřed ledových ker. To místo najdete na mapě v moři, které se rozkládá severně od ostrova řečeného Nová země.“

Život na zamrzlém korábu

Poslyšte, co vypravuje Payer ještě dále:

„Náš koráb byl obklopen ledem a sněhem. Kam jsme jen mohli dohlédnouti, všude se jevila zrakům širá poušť ledová. Ledové kry svíraly nás v podobě valů a náspů, takže se podobala loď ledové pevnosti. Na palubě se třpytilo všecko sněhem, a ze stožáru, rahen a provazů visely rampouchy. Uvnitř korábu svítila dvě světla. Jedna lampa hořela v kajutě důstojnické, druhá v kajutě lodního mužstva. Navštivme nejprve kajutu důstojnickou!

Na jednom místě kajuty je nesnesitelné horko od kamen, na druhém chlad. Tam je vedro, jako bývá v krajinách tropických, zde panuje zima, jak se sluší na končiny polární. Ten rozdíl v teplotě jest každému zajisté nepohodlný a škodlivý zdraví.

V kajutě uvidíme veliký pracovní stůl. U toho se také jídá. Kolem jsou kabiny s ložnicemi. Kabiny jsou tak veliké, že se tam vejde jen jeden člověk.

V kajutě je též knihovna, zavírající v sobě asi 400 děl. Polovička z nich jsou knihy vědecké. Knihovny se užívá na lodi mnoho. Vedle knihovny má své místo lékárna.

Jinde jsou umístěny teplé rukavice a láhve s játrovým tukem. Nad hlavou u kamen vznášejí se hrnce s rostoucí řeřichou, uchystanou pro nemocné. Jinde jest uložena bedna s novinami a láhve s vínem a rumem. Na stole stojí konev se sněhovou vodou. V prostorech pod kajutou jsou uschovány patrony, náboj do pušek, líh, petrolej.

Ráno volá sluha v kajutě: Pánové, tři čtvrtě na sedmou, vstávejte! Pánové se začnou probouzeti a mají vědomí, že jsou živí, ale dělají, jako by ještě spali.

Po druhé zazní hlas: Pánové, snídaně je připravena!

Tak začíná na zamrzlé lodi denní zaměstnání. Někteří soudruzi počítají nebo kreslí, jiní píší poznámky do svého deníku, hoblují, řezají, pilují, kují.

K snídaní míváme kakaový odvar, suchary a máslo, v poledne polévku, konzervované maso, zeleninu a černou kávu, k večeři čaj, tvrdý chléb s máslem, sýrem a uzenou kýtou.

Nežli se maso rozpeče, uplyne mnoho času, neboť bývá obyčejně zmrzlé.

V neděli se konají služby boží, ovšem bez kněze. Ale modlitby vysílají se k nebi tak zbožně a opravdově, jako bychom se modlili v posvátném chrámu za mrtvé. Lodní zvonek svolává hlouček křesťanů ke společné pobožnosti, při níž se čítá evangelium s tou vroucností, jako v prvých dobách křesťanských.

K zamezení skorbutu, obvyklé nemoci polární, zásobili jsme se konzervovanou zeleninou, chutnými moruškami a šťávou citronovou. Na štěstí jsme trpěli na Tegetthoffu skorbutem málo. Zajisté proto, že jsme požívali zhusta čerstvého masa medvědího, a nikoli výhradně konzervovaného. Vždyť jsme skolili na celé výpravě celkem 67 ledních medvědů, což se nepodařilo jiné polární expedici.

V kajutě lodního mužstva přebývá 18 mužů. Mluví se vlašsky, anglicky, norsky, slovansky a německy. Mezi sebou mluví mužstvo až na dva Vlachy slovansky, ve službě italsky.

V dlouhých chvílích zimních odbývali jsme na lodi školu. Já zasvěcoval do tajemství přírody Tyrolany, Weyprecht, Brož a Orel si vzali na starost Vlachy a Slovany. Tak utíkala zima, jejíž mrazy dostoupily na konci února až 46 stupňů dle stupnice Celsiovy. Té doby zamrzl i petrolej v lampě na palubě, a lampa uhasla.

Dne 19. února 1873 mělo se podle našich výpočtů objeviti zase slunce. I očekávali jsme východ s velikým napětím a těšili jsme se naň jako na vzácné divadlo. Proto jsme vystoupili na ledové návrší, vyhlížejíce v onu stranu, odkud měly vzejíti první paprsky sluneční, aby osvítily po prvé v tom roce opět ledovou pláň. A slunce vyšlo a ozářilo ledové jeviště. Všichni jsme umlkli. V naší tváři zračil se pocit blaha a pozemského štěstí, jako by sám Vykupitel přicházel mezi nás.

‚Pozdraven budiž den!‘ zvolal nadšeně jeden plavec. A mluvil všem z duše. Naše obličeje změnily se za zimních nocí nápadně. Mnozí měli obličeje nápadně bledé, oči zapadlé, nos vyčnělý. Ó, jak rádi jsme se vyhřívali v paprscích jasného slunéčka! Každý vylézal z tmavého korábu na jasný a teplejší den jako ještěřice, když cítí, že se vznáší jarní slunce opět nad krajinou.

Konec února vzbudil v nás vzpomínky na masopust, a proto chtěli jsme býti i my v tu dobu hodně veselí. Kdo mohl, oblekl na se něco žertovného. Někteří si přikryli hlavu plechovými krabicemi a nasadili si dlouhé nosy. Rozumí se, že to bez rumu a tance nešlo. Také pes Zumbu musil dělati maškarádu, jsa ustrojen za draka s dlouhým ohonem.

Přišel měsíc máj 1873 a náš koráb byl pořád ještě zamrzlý. Z ptactva zalétali do ledových krajin rackové a alky. Jednou usadila se na našem korábu také sněhule, drobný pěvec podobný strnadu. Tou dobou bylo nám již veseleji, neboť zpívali svou křiklavou píseň alespoň rackové. Ze zastřelených ptáků připravoval lodní kuchař chutnou pečeni.

V měsíci červnu 1873 přibylo již hezky tepla, a teploměr ukazoval v poledne asi 10 °C. Té doby tál sníh a my pociťovali stále mokro v botách.

Ale okamžik, kdy se zamrzlý Tegetthoff vyprostí z ledových ker, přece nepřicházel. Ještě v červenci a srpnu vězel koráb v poutech ledových a byl hnán tam, kam se nesly kry.

Dne 14. srpna vydali se někteří na výlet přes ledové kry a dostali se k ohromnému ledovci, který vyčníval z moře jako hora. Na ledovci bylo mnoho kamení a balvanů, ale z které země balvany pocházely, nemohli jsme pověděti. Výletníci měli z menších kamenů takovou radost, že se v nich hrabali jako v penězích. Ale nedivte se, vždyť jsme neviděli kromě ledu po několik měsíců jiné horniny.

Soudruzi našli též kousky železného kyzu a pokládali je za zlato. V tom okamžiku neměli jiné starosti, než jak se s domnělým zlatem dostati domů a co nejlépe je zpeněžiti.

Zprvu jsme se domýšleli, že zmíněný ledovec pochází z Nové země. Netušili jsme, že připlul z krajin ještě neznámých. A přece byli jsme těm zemím nablízku.

Měření ukázala, že je moře v těch místech až 300 metrů hluboké.“

Nově objevená země

„Památnou událostí na Tegetthoffu,“ vypravuje Payer, „byl den 30. srpna 1873. Bylo právě poledne. Mlha vznášela se nad krajinou. Jen chvílemi svítilo slunce.

Pojednou se objevily před námi pobřežní skály hornaté země. Všichni jsme se dívali na neznámý kraj jako přimraženi a nechtěli jsme ani věřiti svému zraku. Když jsme se o tom přesvědčili, jásali jsme hlučně volajíce bouřlivě: Země, země!

Mnozí soudruzi churavěli, ale jak zočili neznámou zemi, byli mžikem pozdraveni. Na palubě bylo všecko u vytržení.

Bez naší vůle odnášela nás ledová kra k místům, jichž jsme ani ve snách netušili. Objevem tím měla se naše výprava proslaviti.

Naším přáním bylo, aby ledová kra se zamrzlým korábem nebyla nesena jinam a poskytla nám příležitosti, abychom mohli neznámou zemi prozkoumati. Ve své obrazotvornosti viděli jsme v zemi vyčarované stáda sobů, jež jsme mínili loviti.

Tisíce let přešlo, a nikdo neměl o neznámé zemi ani zdání. A pojednou octla se hrstka lidí před ní, aby ji objevila v odměnu za to, že zakoušela dříve tolik strastí.

Ale ta hrstka lidí, která byla již doma oželena a pokládána za ztracenou, byla šťastna, že mohla pojmenovati odkrytou krajinu zemí Františka Josefa. V těch odlehlých končinách ledových prožili jsme na lodi druhou zimu.

Uplynul rok 1872 a 1873, a loď se ještě nemohla z ledových ker vyprostiti. Přišel rok 1874, a dne 24. února jsme uviděli vycházeti po dlouhé zimní noci opět slunce. Téhož dne jsme se umluvili s Weyprechtem, že podnikneme výzkumné cesty po krajinách nově odkrytých a opustíme potom koráb, abychom nastoupili pomocí člunů zpáteční cestu do Evropy, neboť potraviny nám docházely, a léků počalo se již nedostávati. A přece se vzmáhal mezi mužstvem skorbut. Zvláště mnoho trpěl strojník Kříž. Ubožák chřadl vůčihledě skorbutem i souchotinami. Ale jakmile Kříž zaslechl, že hodlám podniknouti s několika soudruhy cestu na saních po zemi nově odkryté, vzpřímil se s velikým přemáháním a žádal, aby směl jíti s námi. Bylo to jeho poslední přání.

Dne 16. března rozloučil se náš věrný Kříž se světem. Hrob vykopaný mezi ledem a čedičovým kamením byl mu uchystán za lůžko. Tam ve věčném chladu odpočívají ostatky rodáka kroměřížského. Ostrov, na kterém je tělesná schránka jeho pochována, jmenuje se Wilczkův ostrov.

Byl smutný den, když jsme 19. března vynášeli mrtvolu drahého zemřelého. Na znamení smutku byla vztyčena vlajka jenom dopola stožáru. Mlčky ubíral se pohřební průvod s rakví ke hrobu. Táhli jsme zasněženým krajem v největší vánici.

Když jsme došli ke hrobu, poklekli jsme v polokruhu odříkávajíce hlasitě modlitbu za zemřelého, jemuž nebylo dopřáno navrátiti se do vlasti. Té chvíle pamatoval každý také na svůj osud. Mohli jsme se domýšleti, že i nás očekává hrob uprostřed věčného ledu a sněhu.

Díky bohu přežili jsme kromě strojníka Kříže všecky útrapy polárních krajin. Ale co jsme na zpáteční cestě zkusili, nelze ani vypsati.

Já podnikl s několika soudruhy tři namáhavé cesty po saních do zemí námi nově odkrytých, načež jsme se vrátili na zamrzlý koráb.“

Payerova výprava opouští koráb

Třetí zima se blížila a Tegetthoff vězel ještě v ledu zamrzlý. Payer a jeho soudruzi nemohli déle s opuštěním korábu otáleti, a proto se ustanovili pevně na tom, že zůstaví koráb jeho osudu a nastoupí zpáteční cestu do Evropy po saních a člunech.

Dne 20. máje 1874 byly všecky přípravy k odchodu ukončeny. Věci potřebné na cestu naložily se dílem na saně, dílem do člunů.

Jmenoval bych mnoho věcí, kterých bylo nevyhnutelně třeba na cestu zpáteční. Zmíním se jen o některých.

Účastníci výpravy vezli s sebou plachty, stěžně, provazy, sekery, pily, šrouby, hřebíky, pušky, patrony, lampy, olej, líh, sirky, knihy, dalekohledy, kompasy, hlásné trouby, spodky, kazajky, punčochy, střevíce, boty, konzervované maso, mouku, chléb, čokoládu, sůl, čaj aj.

Cesta, kterou výprava podnikala, byla velice odvážná, protože lidské osady byly vzdáleny na tisíce kilometrů. A takovou dalekou cestu měli odvážlivci vykonati pěšky, na saních a člunech! Pochopujete, že to byl smělý krok, k němuž se Payer odhodlal.

Ale co jiného zbývalo? Byla-li by výprava Payerova ostala na lodi Tegetthoff ještě třetí zimu, byli by všichni členové její zahynuli zajisté hlady.

S těžkým srdcem opouštěla Payerova výprava zamrzlý koráb. Vždyť musila zanechati na něm všecky přírodniny, všech 67 drahocenných kožišin medvědích, zásoby pokrmů, vzácnou knihovnu, drahé vědecké nástroje a mnoho jiných věcí.

Účastníci Payerovy výpravy táhli sami saně a čluny po sněhu a ledu. Čluny vlekli s sebou proto, aby jich užíti mohli, až se dostanou do volného moře. Namáhavá ta práce šla kupředu velmi pomalu. Některého dne urazila výprava toliko hodinu cesty. Nejvíce překážel měkký sníh; do něho se bořili účastníci i saně. Výprava si chtěla již zoufati.

Mezitím, co výprava vzdálená od zamrzlého korábu několik hodin cesty odpočívala, vracel se Payer s jedním soudruhem častěji na saních k opuštěnému Tegetthoffu. Do lehkých saní zapřahal Payer psy. Velitel výpravy dojížděl ke korábu proto, aby pokrmy cestou snědené nahrazoval nově přivezenými.

Leckdys se podařilo zastřeliti ledního medvěda. Takový šťastný den býval vhod mužstvu i psům.

Po strastiplné cestě přes ledové kry ukázalo se dne 15. srpna moře nezamrzlé. Když se širá hladina velebného oceánu objevila, ubozí hrdinové div neplakali radostí. Brzy nato spustily se na moře lodice, vítr opřel se o plachty a hnal posádku k žádoucímu cíli. Ale místa bylo na člunech tak málo, že jen stěží mohly se vejíti do nich věci k zachování života nejpotřebnější. Pro psy již místa nebylo. Víte, co se s věrnými soudruhy Payerovy výpravy stalo?

Účastníci výpravy dlouho přemýšleli, co by s nimi měli učiniti. Nezbývalo než zanechati věrné psy na ledovém pobřeží, aby v nehostinném kraji bídně zahynuli hladem, nebo sprovoditi je ze světa střelnou ranou.

Jak rádi byli by účastníci výpravy dopřáli svým věrným zvířatům života, ale těsný prostor na přeplněných člunech tomu nedovoloval.

Domyslíte se, jak ubozí psi skončili.

Dne 23. srpna 1874 postačovaly potraviny již jenom na deset dní, avšak téhož dne spatřili účastníci Payerovy výpravy před sebou v mořské zátoce Nové země dva ruské koráby a byli jimi jako zázrakem zachráněni a k evropským břehům v Laponsku přivezeni. Roku 1924 bylo tomu právě 50 let. Z účastníků památné expedice není živ už ani jediný.

Šťastný okamžik Payerův

Četli jste již dříve, že byl Payer náruživým horolezcem. Ale jako průkopník alpinismu nevystupoval na strmé vrcholky pro pouhou zábavu a cvičení v odvaze a statečnosti. Payer sledoval cíle badatelské a zhotovoval o prozkoumaných horách mapy, užívaje při měření nástrojů nejjednodušších a nejlacinějších. Prvopočátečně ty práce pojistily Payerovi znamenitou budoucnost. Zajímavá jest o tom vzpomínka, kterou Payer sám zaznamenal. Opis rukopisu chová se podnes v Payerově chatě Ortleského horstva a zní u výtahu asi takto:

„V letech 1859 opustil jsem vojenskou akademii vídeňského Nového Města. Odcházel jsem z ní jako sedmnáctiletý poručík a bral jsem měsíčního platu třicet šest zlatých. Abych se stal větším pánem, bylo třeba odvážlivosti a štěstí. Odvahu jsem měl, a štěstí přišlo ke mně samo. Štěstí přichází zřídka, někdy pouze jednou v životě. V té chvíli nechť se ho každý chápe, sice…

V letech 1861 jsem sloužil ve Veroně. Při cvičení jsem spatřil vrcholek Lessini a cítil jsem jeho přitažlivost. Mé oči se nemohly od okolních hor ani odtrhnouti. Spočívala na nich kouzelná moc. Proto jsem počal spořiti. Chtěl jsem prozkoumati nejenom prvou horu, ale také Zvon a Adamello. Tehdejší mapy byly nesprávny, a opatřiti lepší měl jsem teprve já, malý brouček. Vždyť jsem uspořil za tři léta všeho všudy 120 zlatých. Ale s tou sumou jsem si troufal prochoditi Adamello a změřiti hlavní body jeho. A peníze ty postačily. Zpáteční cestu jsem vykonal přes Trident do Benátek, do místa mého nového působení.

Na této cestě setkal jsem se v Tione s majorem M., jenž sloužil kdysi u mého pluku. Vyznávám se, že jsem nebýval u něho v lásce, ale tentokráte byl pan major mužem zcela jiným, a pozval mě dokonce, abych byl jeho hostem a přenocoval u něho. Vidíme z toho, že si dalo štěstí velikou práci, aby se mohlo ke mně přiblížiti.

Večer uplynul v samém hovoru. Byl jsem ovšem nesmělý, jak se sluší na poručíka, mluví-li s majorem. Zpropadená nesmělost! Pochází z toho, že ctíme příliš jiné osoby. Toho večera cítil jsem se trochu volnější, neboť nebyl jsem ustrojen jako důstojník, nýbrž jako horský střelec. Oděv byl od skrovných noclehů hodně odřený.

Časně ráno pospíchal jsem k dostavníku, jenž má spojení s Tridentem. Seděl jsem již ve společnosti sedláků, když mířil k vozu pohostinný pan major a podával mi soudek se pstruhy.

‚Tento dárek je pro jeho excelenci generála Kulma v Tridentu.‘

Chopil jsem se soudku a držel jsem jej pevně. Ani jsem netušil, jakého štěstí jsem se zmocnil.

Na poloviční cestě vyměnil jsem vodu za čerstvou a odpoledne stál jsem se štěstím v rukou před generálem. Nikdy jsem ho předtím neviděl.

Generála potkal jsem na chodbě. Byl bez kabátu, já pak v sešlém oděvu jako lovec. Představil jsem mu ryby a potom sebe.

Generál mluvil zhurta: ‚Co tu děláte?‘

‚Jedu do Benátek. Přicházím z adamellských hor.‘

‚Co jste tam dělal?‘

‚Novou mapu.‘

‚Cože, novou mapu? Sem s ní!‘

Spěchal jsem do hotelu a za hodinku stál jsem zase před generálem, drže mapu v ruce. Generál měl už uniformu se zlatým límcem, a já vypadal pořád ještě jako alpský střelec se hřmotnými botami. Jejich hřebíky zapadaly až do parket. Sklouznout jsem ani nemohl.

‚To jste dělal vy? A z vlastních prostředků?‘

‚Ano, Excelence!‘

‚Což jste tak bohat?‘

‚Nikoli, Excelence. Žiji z pouhého platu svého.‘

‚Jak to možno?‘

‚Excelence, spořím. Živím se jenom chlebem.‘

‚Obdivuji se vám!‘

Kuhn byl vzdělaný generál. Uměl bouřiti jako sopka, byl vzácný jako zlato a upřímný jako děcko. Když mi položil ruce na ramena, zvolal: ‚Kdybych byl ministrem války, pokračoval byste ve svých měřických pracích na státní útraty a měl byste po nouzi.‘

Nedlouho potom stal se Kuhn ministrem války. A co slíbil, splnil. Odvolal mě od pluku, dal mi tyrolské střelce, tisíc zlatých a nástroj k měření úhlů. S tímto teodolitem šel jsem na Ortles a do Adamella a pořídil jsem novou mapu, lepší než dříve. S tímto teodolitem vyměřoval jsem později kraje grónské a zemi Františka Josefa. Dlouho jsem vzpomínal na přístroj, i když byl později na Tegetthoffu a ponořil se s tou lodí do hlubin Ledového moře.

Kuhn mi ostal příznivcem až do smrti. Jemu děkuji, že jsem se mohl obrátiti od Alp k vyšším cílům, k výzkumům zemí polárních. Každou mou židli mého bytu zdobí nyní tři pstruzi v stříbře vyšívaní. Připomínají mi každým pohledem generála Kuhna a šťastný okamžik v životě.“

Mezi grónskými Eskymáky

Mezi grónské Eskymáky přicházívá na návštěvu málokterý Evropan. Ještě nejspíše se tam plavívají Dánové, protože je Grónsko součástí říše dánské. Paroplavební spojení udržují s grónským pobřežím pravidelně jenom koráby dánské, a to pouze v teplých měsících. Po ostatní dobu roční jsou obyvatelé grónští od světa jako odříznuti a těší se na příchod pošty celou zimu. Radost mají zvláště rodilí Dánové usazení v přístavních městech. Na východě je to Angmagssalik, na jihu Julianehåb, na západě Godthåb, Christianshåb a Godhavn.

Eskymáci, kteří se stýkají často s Dány a jinými bělochy, uvykají brzy životu evropskému a liší se mravem od svých rodáků žijících v odloučenosti na dalekém severu. V těch místech zachovávají grónští domorodci ještě své neporušené zvyky a obyčeje, uhajují živobytí jenom lovem zvěře pozemní a mořské a přidržují se pohanství takového, jaké u nich zastal přede dvěma sty lety misionář Hans Egede.

Leč ani Eskymáci Grónska nejodlehlejšího nejsou již divochy a honosí se, že nabyli do jisté míry evropské vzdělanosti. Na první setkání zdají se býti sice nedůvěřiví a plaší, ale osvědčíme-li k nim jen trochu laskavosti a přátelství, zmizí všecka plachost, a druhého dne můžeme se nadíti u Gróňanů oddané úcty.

Vzdělání nabývají Eskymáci u svých učitelů. O vychování schopných sil učitelských starají se v Grónsku dva duchovní semináře. Jeden ústav je nedaleko Jakobshavnu, druhý u Godthåbu. Chovancům přísluší v prvé řadě získati domorodce pro víru Kristovu a utvrzovati je v přijatém náboženství. V druhé řadě pečují také katecheti o vzdělání školní. Úkol ten přináleží zvláště vycvičeným Eskymákům. Kandidáti učitelského úřadu vzdělávají se v semináři pět let na útraty státní a ovládají jako misionáři také jazyk dánský.

Zkoušený kandidát stává se buď samostatným učitelem v eskymácké kolonii, nebo působí jako pomocník misionářův. Je-li eskymácká osada nepatrná nebo příliš rozlehlá, ujímá se vyučování dětí nějaký starší Eskymák. Nepochybně že se tento muž neosvědčil býti obratným lovcem, a dal proto přednost učitelství. Za tuto práci dostává se mu ročně asi 20 dánských korun odměny. Vedlejší ten příjem jest sice nepatrný, ale Eskymák si ho přece váží a nepohrdá jím. Povinností jeho jest, aby učil eskymácké děti čísti, psáti a trochu počítati. Eskymáčkové přicházejí k učiteli na cvičení obden, lezou po čtyřech do jeho chaty celí umounění a odříkávají střídavě eskymáckou abecedu, či vlastně a, bé, dé, protože řeč jejich hlásky cé nezná.

Sotva hoši vyrostli, pomáhají otci při lovu. Lov tuleňů je mezi Eskymáky živností hlavní. Zvláště vydatný bývá na jaře. Tou dobou vylézávají tuleňové na led a vyhřívají se na sluníčku. Černá nebo tmavá skvrna na ledě prozrazuje zdaleka, že si tam hoví nějaký ploutvonožec. Eskymák se přesvědčuje o tom ostrým sklem, ačli nepostřehly tuleně již pouhé oči jeho.

Ale přepadnouti zvíře na ledě vyžaduje největší opatrnosti, nemá-li tuleň lovci uniknouti. Proto užívá Eskymák zvláštní lsti. Nejprve pospíchá k řečenému místu psím potahem. Saně jsou lehké, a eskymáčtí psi letí k cíli jako střela. Domýšlí-li se lovec, že by ho tuleň mohl zvětřiti, zastavuje se, opouští psí potah a vstupuje na malinké sáňky řečené střelecké a opatřené bělostnou plachtou. Miniaturní ty saně vypadají skoro jako hračka. Eskymák povlékl je zaječí kožišinou a může býti jist, že nevydají ze sebe na ledě ani nejmenšího šramotu, až se vítr opře o rozestřenou plachtu a požene saně kupředu. Nevane-li vítr, tlačí saně Eskymák sám, vyhlíží děravou plachtou a sleduje svou kořist. Plížení je zdlouhavé a namáhavé. Eskymák je zahalen v teplý kožich a jistě se v něm zapotí, než se přiblíží na dostřel. Přeje-li lovci štěstí, chápe se v pravou chvíli přichystané pušky, a rána dobře namířená zasahuje tuleně tak, že střelené zvíře nemá ani času, aby se mohlo utéci ještě do vody. Ale veta bylo by po kořisti, kdyby byl poraněný tuleň dostihl ještě průlomu v ledu a ponořil se do vody. Lovec pátral by po postřeleném zvířeti marně.

Počnou-li se objevovati ve vlasti Eskymáků zase mračna racků a jiných vodních ptáků, ví Gróňan, že přišlo do kraje zase nové jaro, či vlastně léto. V měsíci červnu rozmrzává pobřežní led a zaháněn jest bouřemi na širé moře. Mnohé kry kupí se v zátokách v mohutné pahorky a mizí z fjordů úplně, může-li je silná vlna pozvednouti a dopraviti na hlubší moře.

Ale běda Eskymáku, octne-li se na svém lovu za tuleněm mezi dvěma krami. Kožený člun sotva odolá nárazu ledových ker a utone snad i s lovcem. Vychází to najevo z eskymáckého dopisu, jenž následuje zároveň s přátelskými listy jiných Eskymáků.

Cizinců přichází do Grónska velmi málo, ale ještě méně je těch Evropanů, kteří nějakou dobu mezi pravými Eskymáky žili. Příležitost ke stykům s domorodci mívají nejvíce obchodníci a zástupcové úřadů. Nejvyššími pány v Grónsku samém jsou dva zemští inspektoři, potom 12 představených koloniálních a 12 asistentů. Právní moc vykonává okresní soud složený z představeného, asistenta, kazatele, lékaře a šesti Eskymáků. Odvolání z rozsudku vyřizuje jako poslední instance úřad inspektorský.

Kázeň vykonávaná okresním soudem podobá se kázni rodičů a školních úřadů našich. Tresty podobají se spíše kárným prostředkům, jakých užíváme při dětech, protože Eskymáci mají povahu dětí trochu dospělejších. Úřadové jsou si toho také vědomi a chovají se k nim jako otec ke členům rodiny.

Tresty udílené Eskymákům za menší provinění znějí u nás velmi žertovně, ale odsouzený domorodec snáší je s velikou bolestí. Uvedu zde jen nějaký příklad obvyklého trestu.

Slaví-li dánský král své narozeniny, oslavuje se památný den také mezi grónskými Eskymáky. Dánská vláda nezapomíná té doby na „děti“ nejdálnějšího severu a poděluje Eskymáky kávou a hrachem. Na tyto pamlsky těšívají se Eskymáci celý rok. Grónské úřady vědí o tom velmi dobře, a proto nezapomínají ani na jediného hodného domorodce. Bez obdaření neodchází toho dne žádný Eskymák, leda ti, kteří byli k tomuto trestu odsouzeni.

Jiné tresty záležejí v tom, že se nedovoluje Eskymákovi příležitost, aby se směl ucházeti o cenu za nejlepší výkon lovecký, nebo že se mu zakáže vykládati zboží veřejně na trhu.

Grónsko je osadou dánskou a má přes 14 tisíc obyvatelů. Roku 1923 byli mezi nimi 274 běloši. Ostatní jsou buď čistokrevní Eskymáci, nebo míšenci.

Výzkumům Grónska věnuje Dánsko mnoho pozornosti. Nejsevernější části procestoval roku 1923 dánský badatel dr. Lauge Koch.

Zasloužilým badatelem eskymáckého života stal se v poslední době také polární cestovatel Knud Rasmussen. Ovládaje řeči Eskymáků, prožil mezi nimi za své páté výpravy dlouhou dobu. Z jara 1921 opustil Kodaň, zamířil ke břehům grónským a zdržoval se na ostrovech rozložených kolem magnetického pólu a také mezi Eskymáky aljašskými. Se svými psy urazil na saních asi 30 tisíc km, aniž některý jeho tahoun zahynul. V prosinci 1924 spatřil Rasmussen zase svůj evropský domov.

Co vypravuje polární cestovatel Rasmussen

Když přibyl Rasmussen na počátku prosince 1924 do Kodaně, uvítali ho jeho dánští krajané s velikou slávou a upřímnou srdečností. V přístavě vlály vlajky všech národů, protože na výpravě arktického badatele brala velikou účast i cizina.

Brzy nato vyslechli posluchači z úst smělého dobyvatele ledových zemí zajímavé zprávy o životě lidí na dalekém severu, Rasmussen zkřížil pusté končiny polární se svými psy grónskými a sledoval život domorodců jak v Grónsku, tak v Sibiři a Americe. Žil dlouho v samém odříkání, ale navrátil se zdráv a s úsměvem ve tváři. Připlul právě z New Yorku, přistál v norském přístavě kristianském a pospíchal Kristianií rovnou do Kodaně.

Polovici své cesty prožíval Rasmussen v blahobytu. Bylo to v Grónsku. Ale ode dne 23. dubna 1923, kdy opouštěl Vilémovou zemi, to jest severovýchodní pobřeží grónské, neměl odvážný cestovatel ani oddechu. Odpočíval pouze, když ujížděl se psím spřežením po sněhových pláních. Jakmile se zastavil, zapisoval všecky objevy. Soudruzi mu pomáhali. Svědčí o tom veliká knihovna zápisníků.

Statečný cestovatel je hrdý na své spřežení vytrvalých psů. Bez nich by nebyl docílil takových úspěchů. Všichni konali dílo obdivuhodně, a přece nezahynul z nich ani jediný. Žádný nepadl hladem a vysílením. Všechna čest a chvála grónskému tomu pokolení. Rasmussen pečoval o své čtyřnohé soudruhy vzorně. Nebylo dne, aby jeho tahouni byli hladověli. Proto také pádili ledovými končinami jako o závod. Jednou soutěžili s potahem psů aljašských a obstáli v závodění k největší spokojenosti. Z výjevu toho vyšlo najevo, že si běloši chladné Aljašky umějí hleděti výchovy u svých tahounů snad lépe, než jejich pokrevenci grónští.

Mnoho pozornosti věnoval Rasmussen Eskymákům aljašským a mluví o nich jako o panském národě. V některých poznal pravé boháče. Jeden rozhojnil své sobí stádo tak, že odhaduje počet chovaných paroháčů na 12 tisíc hlav. Jsou to potomci těch sobů, kteří byli původně ze Starého světa do chladných krajů amerických přivezeni. V končinách těch žije sice na tisíce sobů amerických, zvaných karibu, ale divoši ti se nenechají ochočovati.

Aljaška je už přes půlstoletí územím Spojených států a účastna velikých pokroků amerických. Výhod těch se dostává též Eskymákům. Mnozí hovoří i anglicky, kteréžto řeči se naučili ve školách. Jiní se potulují daleko od středisek kulturních a žijí jako lidé za doby kamene.

Rasmussen poznal na severu také Eskymáky, kteří žijí mezi sebou v samém nepřátelství a touží po pomstě. Odpouštěti nepřátelům znamená u nich zbabělost a slabost. Krutě chovají se některé kmeny eskymácké k novorozeným dívkám, utrácejíce je hned na počátku života. Nevěst se zmocňují lupem.

Při mohutné řece Mackenzie setkával se Rasmussen s Eskymáky velmi pokročilými, takže sebe pokládal za divocha. Kočovníci ti rozumějí kožišinnému obchodu jako běloši a požadují za úlovky přemrštěné sumy, jsouce zvyklí smlouvati.

Rasmussen ovládal řeč Eskymáků grónských a dorozumíval se s americkými domorodci někde snadno, jinde za pomoci tlumočníka, jako např. při řece Yukonu. Některému nářečí naučil se zmíněný cestovatel za měsíc.

Přímořští Eskymáci kolem Beringova průlivu zajímali Rasmussena nejvíce. Víme teď o nich, že jsou výmluvní řečníci, kteří milují obřady a tance. Zvláště si libují v ceremoniích, nežli se vydají na lov tuleňů a mrožů.

Když prodléval Rasmussen v městě Nome na západním pobřeží aljašském, chtěl poznati též protější pobřeží sibiřské, tedy území ruské. I najal loď a dosáhl kýženého kraje. Ale bolševická policie viděla v cizinci muže podezřelého a vypověděla ho ze země. Štěstí bylo, že zanechal Rasmussen své eskymácké filmy v Nome a zachránil je tak před zabavením.

Cestopis odvážného Nora vyšel roku 1926 ve Frankfurtě a má název Rasmussens Thulefahrt.

Eskymácké dopisy

V osadě Oomannak, ležící na dalekém severu grónském, žije starý učitel jménem Antonín Qvist a káže slovo boží svým eskymáckým rodákům již po mnoho let. Občas posílá řečený katecheta dopisy také svým přátelům do Kodaně a připomíná si ve svých listech všech známých, kteří ho v Grónsku navštívili, s velikou radostí. Jeden dopis čte se v českém překladě takto:

„Očekáváš ode mne dopis dlouhý. Rád bych takový list napsal, ale kde se nabrati zpráv zajímavých? Žiji v samotě, kde člověk skoro ničeho nevídá a ničeho neprožívá. Nicméně chci vypravovati o všem, co se mi zdá býti novinou. Koncem října trpěli jsme v Oomannaku a okolí velikou bídu. Zvláště snášeli hlad Gróňané v Aaersoku. Jsem zde již dvacet čtyři léta a teprve tento rok jsem viděl Eskymáky hladověti. Velikou nouzi a nedostatek prozrazoval již obličej. Všichni Eskymáci vypadali jako lidé nemocní. Příčinou nedostatku byly námořní bouře. Eskymáci sice nespali, ale odvažovali se na lov marně. Někteří pronásledovali tuleně a žraloky, ale vraceli se z lovu s prázdnýma rukama. Jiní lovili tresky a menší ryby, ale ničeho nepopadli. Nejeden lovec pozbyl i tažných psů, protože byl nucen je zabíti, chtěl-li se udržeti jejich masem naživě. Moji psi jsou ještě živi. Starám se o ně pečlivě a krmím je často tukem. Bída se zvětšuje tím, že moře bránilo vyjížděti na lov tuleňů. Vydatný byl lov teprve v měsíci máji. Té doby chytili naši lovci kromě tuleňů také 15 velrybovitých běluh a narvalů. Takové štěstí přálo i našim sousedům, kteří bydlí na druhé straně fjordu. Dívali jsme se s velikým potěšením, jak Eskymáci obstupovali stádo běluh a jak obratně si počínali, když se za nimi honili ve svých lehkých kajakách. Kdo co ulovil, nebudu zde vypovídati. Šťastných lovců bylo velmi mnoho. Evropský koráb připlul k nám letos 26. máje. Čekali jsme naň velmi dlouho. Na lodi bylo všecko zdrávo. Dne 2. července připlavil se k nám parník Godthåb a mně bylo dopřáno té radosti, že jsem mohl spatřiti našeho milého pastora C. R. a uvítati ho ve svém domě. Slyším posud jeho líbezný hlas a vidím ještě nyní příjemnou jeho tvář. Jak málo jen zestaral! Kéž by zde byl ostal navždy! Leč zdržel se u nás pouze několik dní. Před několika dny byl u mne návštěvou můj syn Pele. Když nás opouštěl, uložil mi, abych Tě srdečně pozdravoval. Také já se všemi ostatními upřímně Tě zdravím a ostávám Tvým oddaným přítelem.“

Jiný Eskymák zaslal do Kodaně dopis tohoto obsahu: „Děkuji za list. Nezapomněl jsem, že mne v něm vybízíš, abych zase brzy psal. Oznamuji Ti, že jsem ulovil sedm běluh, jednu velrybu na podzim a ostatních šest v zimě. Maso jsem odvezl v ženském člunu k horám Sardlockým, aby vyschlo. Osadníci z Iglumiutu dostavili se se svou kořistí rovněž. Měl jsem radost, že mi byl Alut dobrým společníkem. Také jeho synové pomáhali při práci. Sleďové k nám sice zase táhli, ale my jich nepronásledovali. Tím více bylo však Eskymáků jakobshavnských. Na lov jsem jim půjčil můj člun ženský. Z našich známých byla na lovu také Eva. Ta u nás již neslouží, nýbrž je ve službách u katechety v Jakobshavnu. Joel má syna. Náš milý Flindt není jíž mezi živými. Na podzim vyjel si na lov, octl se mezi ledovci a utonul v moři. S ním zahynul také Apile. Pastor byl třikrát návštěvou v Kingittokui, jeho paní jednou. Kristofer nemůže na Tebe zapomenouti, a to proto, žes mu nosil čokoládu. Pozdravujeme Tě oba. Tvůj Isak Dave Jeremiasen.“

Třetí dopis grónského Eskymáka zní v krátkém výtahu asi takto:

„Oznamuji Ti jako dobrému příteli, že moje matka zemřela po nedlouhé nemoci. My, její děti, pohřešujeme ji velice. Byla nám všem krásným vzorem. Na štěstí je náš starý otec ještě zdráv, byť již na obě oči slepý. Zdejší rybolovci ulovili od máje do polovice července hodně žraloků a mohli jich získati ještě více, kdyby představený kraje byl měl dost sudů, do nichž nakládáme žraločí játra. Přišli jsme o pěkný výdělek. Kromě toho stihlo nás ještě jiné neštěstí: Z jara 8. dubna byli jsme my z Jakobshavnu jediní, kteří o narozeninách krále Kristiána IX. pozbyli práva na slavnostní hody. Tento trest uložil nám náš inspektor. Kdyby velcí páni byli o našem životě lépe zpravováni, jednali by s námi jistě lidštěji. Tentokráte nese všeho vinu asistent, jenž udeřil rybáře bez jakékoli příčiny. Ale rybář nebyl dítě, nýbrž dospělý Eskymák, a nenechal si urážku líbiti. Podnět ke sporu zavdal prudký mladý Dán, ale poněvadž byl asistentem, platilo jeho slovo více nežli obrana Eskymákova. A proto jsme vyloučeni z obdarování na tři léta. Za provinění horkokrevného cizince má trpěti celá eskymácká osada jakobshavnská a s ní také zcela nevinné naše děti.“

Grónští Eskymáci vítají u sebe hodné cizince rádi. Vychází to najevo z pozvání, jaké zaslal jistý eskymácký rybář svému evropskému příteli, když se dověděl, že jeho příznivec prodlévá v Grónsku. Uvedu zde pozvání v původním jazyku eskymáckém: „Asassara Elisimatoq! Kaffe nuvanaziguku kafisoriatusagaluarputit paninguara kuvispoq uodlume. Kingigtuliardlutit agdlagtoq Böji Fisker Kingegtormio.“

Obsah těch slov je následující: Můj milý a učený pane! Máš-li rád kávu, můžeš kávu píti u mne. Má malá dceruška byla dnes pokřtěna. Přijď do Kingittoku. To píše Tobě Böji, rybář kingittocký.

Zpytatel nejsevernějšího Grónska v Praze

Studené Grónsko je dánskou državou už přes dvě stě let, ale o výzkum severnějších končin jeho se Dánsko nestaralo a hledělo si jen skrovných osad, které se rozkládají na jihovýchodě a jihozápadě. Neznámým končinám severním věnovali dánští badatelé svou pozornost teprve asi před dvacíti lety a byli předstiženi výpravami anglickými a americkými. Američan Peary to byl, jenž se vydával Grónskem na daleký sever a dostihl r. 1909 severní točny.

Z Dánů mířil ke grónskému severu r. 1907 Mylius-Erichsen, ale jeho expedice skončila nešťastně. Vůdce a jeho dva soudruzi na té cestě zahynuli. Osud výpravy zjistil Ejnar Mikkelsen.

Daleko pronikl náčelník nové expedice Knud Rasmussen se svým společníkem, jehož jméno Lauge Koch. Úkolem tohoto polárního badatele bylo, aby si všímal zemězpytu a probádané končiny mapoval. Z Kochova pozorování víme, že jsou zemské vrstvy dalekého severu grónského bohaty zkamenělinami.

Výprava konaná v letech 1916–1918 vyžádala si dvou lidských životů, ale nadšený Lauge Koch pomýšlel po svém návratu na nový prozkum severního Grónska a opouštěl Kodaň v červenci 1920. I pronikl nejdále na sever a vztyčil dánskou vlajku dne 13. května 1921 téměř na 84. stupni severní šířky. Hlavní město dánské spatřil Koch teprve v září 1923. Celkem prožil věhlasný ten zpytatel nejsevernějšího Grónska v liduprázdných končinách šest let a zůstavuje vědě nejspolehlivější prozkum polárních těch krajů. Jeho sáňkové výpravy náležejí k nejdelším, jaké kdy byly vykonány. Pantheonu arktických badatelů přibyl nový hrdina a světec: Lauge Koch.

Srdnatého zpytatele nejzazšího severu grónského poznali někteří Pražané osobně. Bylo to večer dne 16. března 1926, když se slavený doktor Koch uvázal přednášeti o svých cestách ve dvoraně Slovanského ostrova a provázeti svá slova původními obrázky. Aby posluchači přednášce rozuměli, vykládal mladý Dán o svých výzkumech německy.

V soukromé rozmluvě pověděl dr. Koch zvědavcům, že si přával cestovati v polárních zemích už jako chlapec. Dobrodružné romány Verneovy rozněcovaly jeho obrazotvornost. Ale probadávati grónské kraje počal ve svém dvacátém třetím roce. Výprava, které se Koch zúčastnil, měla trvati pouze pět měsíců, ale prodloužila se skoro na půltřetího roku. Té doby se jeden soudruh ztratil a druhý zemřel v ledových pustinách hlady. Tomu osudu nezdolný Koch unikl a zachránil se vždycky tím, že se živil masem svých tažných psů. Když nějaký tahoun padl vysílením a hladem, zachránili se účastníci polární výpravy jeho zdechlinou. Celkem padlo za oběť 28 psů. Ostatní potrava záležela v konzervách, tuku, cukru a usušené zelenině.

Přes všecka strádání pomýšlí dr. Koch opětně na novou cestu Grónskem. Nežli tato kniha vyjde na světlo, bude statečný Dán snad již ve vlasti grónských Eskymáků a oželí na delší dobu svou choť i devítiletého synáčka.

Polární záře

Všichni víte, že vychází u nás slunce v zimě mnohem později a zapadá mnohem dříve než za léta. V létě je tomu jinak. V tu dobu vychází slunce časně ráno a zachází v pozdní hodinu večerní.

Ale ještě kratší bývají zimní dnové v krajinách severnějších. Obyvatelé těch zemí rozsvěcují lampy a svíčky třebas v pravé poledne. Ve školách severního Švédska a Norska svítí se v zimě skoro celý den.

Snad se podivíte, řeknu-li vám, že jsou na dalekém severu kraje, ve kterých se slunce neukáže v zimě ani jednou, a že tam trvá noc bez přetržení místy několik dní a týdnů, místy dokonce i po několik měsíců. Zlaté slunce nevídá se tam tou dobou ani ráno, ani v poledne. Jenom hvězdy a měsíc rozlévají svou záři po nebi a zemi.

Mohu si mysliti, že by se vám do takových krajin nechtělo a že tím více budete si vážiti drahého domova. Ale v náhradu za jasnou záři sluneční objevuje se ve smutném zimním čase seveřanům tak čarokrásné světlo, že nemám pro vylíčení jeho nádhery ani slov.

Jakživi jste neviděli tak velebného zjevu!

Na nebi vídávají seveřané klenouti se jasnou záři, jako by samo slunce vycházelo nebo zapadalo. Jasná záře mívá podobu oblouku, klene se na nebi jako duha, béře na se podobu třásní, draperií a pestrobarevných stuh, a svítí světlem modravým, fialovým, červeným, zeleným anebo žlutým jako síra. Jednou vyšlehují z ní jiskry a jindy zase žluté paprsky podobné zlatým nitkám nebo raketám a oslňují svitem oči všech diváků.

Zdá se, že skvělá ta záře přichází o dlouhých nocích polárních seveřany potěšiti a vdechnouti jim lásku k životu. Bůh posílá ji do polárních krajin jako nějakého Utěšitele.

Ký div, že pociťují seveřané při nebeském úkazu slast a postrach zároveň, vědouce, že se brzy nato dostaví i bouřlivé vichřice.

Nádherné to divadlo spatřuje se v polárních krajinách severních i jižních mnohdy po několik hodin a po několik dní. Cestovatelé po točnových krajinách vypravují o polární záři s velikým nadšením a tvrdí, že je to úkaz elektrický.

Magnetická jehla bývá v tu dobu velmi nepokojná a třese a chvěje se jako strachem.

V některých letech objevuje se polární záře také u nás. Zvláště skvělá záře severní se pozorovala v Čechách na sklonku října roku 1870. Tehdy svítila u nás tak mocně, že celá polovička nebe zdála se býti v jednom plameni. Lid pokládal krvavou záplavu za znamení hladu, moru a války. Vím, že takovým báchorkám nevěříte.

V červáncích viděli dávní národové božský původ. Řekové přičítali je bohyni Éós, Římané Auroře. Ve vědeckých spisech zove se podnes polární záře aurora.

Na Temži

V Anglii jsem byl několikrát a procházívám se v některých ulicích londýnských jako v Praze. Jednou jsem tam jel z Ostende, po druhé z Hamburka, po třetí z norského přístavu Bergen, po čtvrté z Calais, po páté z Vlisink.

Calais je přístav francouzský. Naproti němu leží břehy anglické. Mořský průliv dělí je od sebe. Nejbližší přístav na protějším břehu anglickém nazývá se Dover. Mezi řečenými přístavy je průliv nejužší. Za pěkného počasí lze se dostati na druhý břeh za pět čtvrtí hodin. Rychlovlakem můžeme potom býti za dvě hodiny v Londýně.

Jednou jsem se ubytoval v ohromném hotelu. Palác ten stojí u břehu řeky Temže a má asi 600 světnic. Tak velikého hotelu naše Praha nemá. Přál bych vám viděti nádherné jeho salony a jídelny. Druhého dne jsem si najal v tiché ulici pokoj a žil jsem v hlavním městě Anglie tak lacino jako v Praze.

Když přišla neděle, radili mi známí, abych si vyjel na venek. V neděli bývá v Londýně smutno: krámy se zavírají, ulice jsou prázdny, v divadle se nehraje a železniční vlaky a vozy jezdí pouze zrána. Na ulicích je jako po vymření.

Angličané světí neděli přísněji než my u nás. Jindy nebývala otevřena ani muzea, ani obrazárny. Také zoologická zahrada není přístupna. Pokrokumilovní Angličané chtěli leccos změniti, ale jiní se drží starodávných zvyků v zemi zuby nehty a pokládají každou změnu za zneuctění posvátného dne nedělního. Mohu vám potvrditi z vlastní zkušenosti, že anglická neděle je pro cizince dnem smutným. Proto jsem si vyjel zrána parolodí po Temži. Je to řeka veliká. Pro značnou hloubku mohou po ní plouti u výtoku i největší koráby.

Dlouho jsme pluli, nežli zmizel Londýn z očí. Na cestě jsme potkávali množství člunů. V každém člunu vesloval veslař a cvičil tělo ve zdravém umění. Kdo mohl, zavesloval si toho dne pro zábavu a zotavení. Angličané jsou náruživí veslaři. Každý chlapec rozumí tomu umění. Chce-li způsobiti otec synkovi radost, koupí mu pěknou loďku.

První hračka, jíž otec potěšuje svého mazánka, bývá lodička, snad dokonce i loďka plachetní. V neděli budou ji pouštěti se synáčkem někde na rybníku. Takové bývají počátky slavných závodů veslařských na Temži. O vítězství závodí mezi sebou studující proslulých dvou vysokých škol anglických. Veslařské závody konají se na Temži tak slavně, že v den závodu je v Londýně všecko na nohou.

Přípravy k zápasům veslařským vyžadují dlouhého času a cviku. Obě vysoké školy mají své veslařské spolky neboli kluby. Z těch vysílají se předáci k závodění jako do námořní bitvy.

O veslařských závodech dostavuje se k Temži na statisíce diváků. Parníky nestačují. Železniční vlaky svážejí diváky ze všech stran vlasti. Z podzemních železnic vypouští se lidí na tisíce, a ulice jsou samý povoz, automobil a omnibus. Pěšáci se berou k závodišti tak rychle, jak by je někdo honil. Každý si chce zabezpečiti místo, odkud by mohl dobře pozorovati závody.

Na Temži bývá živo již několik dní předtím, neboť zápasníci se cvičí ve veslování tím pilněji, čím je bližší doba veslařských zápasů. Deníky anglické uveřejňují o cvičeních a závodech obšírné zprávy, kolik každý zápasník váží, kolik mu cvičením na váze ubývá nebo přibývá, jaký má věk, jaká prsa a kolik dělá rázů za minutu.

Před závody uzavírají se sázky. Sázejí mladí i staří, chudí i bohatí, jedni na tu, druzí na onu vysokou školu. Oxford a Cambridge jmenují se města, jejich vysoké školy mezi sebou zápolí.

Vyvolení zápasníci otužují paže veslováním za drsného počasí únorového a březnového skoro bez přestání, střídmě žijí, málo jedí, aby neztučněli, a nekouří a nepijí lihovin, aby lehce dýchali.

Na závodiště vysílá i sám král své zástupce.

Veslaření a hru v míč pokládají Angličané za nejzdravější tělocvik, a závody na Temži náležejí mezi nejslavnější v celé Anglii.

První zápasy se konaly na Temži roku 1849. O světové válce se nezávodilo. Veslaři odpočívali od roku 1914 do roku 1920.

O veslařských závodech roku 1925 bylo přítomno přes 600 tisíc diváků.

O památných místech veleměsta britské říše poučují cizince příruční knihy; jeden průvodce vyšel v Praze také česky a zove se: Londýn. Vyšel r. 1925.

Proslulá zahrada u Londýna

Po Temži jsem se jednou plavil do Kew, do místa se světoznámou zahradou botanickou.

V botanických zahradách se nepěstují jenom rostliny domácí, nýbrž také cizí. Mnohé pocházejí z krajin studených, mnohé ze zemí teplých a horkých. Pro byliny horkých pásem třeba stavěti zvláštní záhřevny v podobě skleněných paláců a domů. Pro některé se budují veliké nádržky s ohřívanou vodou, pro jiné se zakládají skály a skaliska, aby žily rostliny přirozeně.

Za našich časů se zakládají botanické zahrádky i při obecných, měšťanských a středních školách. Velikých zahrad botanických je třeba školám vysokým. Univerzita pražská měla velikou botanickou zahradu na Smíchově již od r. 1775. Nyní jsou v Praze dva takové ústavy. Jedna zahrada byla založena pro univerzitu českou, druhá pro německou.

Mezi proslulé zahrady botanické náleží zahrada kewská. Jen proto jsem podnikl vyjížďku z Londýna po Temži.

Když jsem přibyl o polednách do Kew, řeklo se mi, že se botanická zahrada otvírá v neděli až odpůldne. Prázdné chvilky jsem užil k posilnění a zašel jsem si na snídani do soukromého domu nazvaného U Flory.

U Flory je čisto. Pořádek se zračil v každém koutku. Angličan má rád pořádnou domácnost, a pravdivá jsou slova, která on pronáší o své domácností, říkaje: „Můj domeček, můj zámeček.“

U Flory jsem si mnoho neporoučel, protože byla neděle. Poprosil jsem za poskytnutí nějaké masité snídaně. Dobrosrdečná paní domácí přinášela mi hned obvyklý čaj, chléb s máslem a skopovou kýtu. Bylo toho více, nežli jsem si přál.

Čaj mi chutnal výborně. Na cestách po Anglii odvykl jsem si píti kávu a píval jsem všudy jako každý Angličan čaj. Bez čaje přestal by Angličan býti Angličanem. O čaji se říká, že živí mládež, občerstvuje muže, zachovává kmetu zdraví, za léta chladí a v zimě hřeje a hojí všecky bolesti. Čaj pije zedník na lešení, tovaryš a učedník v dílně, námořník na lodi, voják v kasárnách, nemocný v nemocnici, jeden z hrnéčku hliněného, druhý z koflíku porcelánového.

Zatím přišla chvíle, kdy se vrata botanické zahrady otevřela.

Zaměřil jsem nejprve k skleněnému paláci. Nevstupoval jsem do skleníku, ale spíše do velebného chrámu, v němž všecko vypravuje slávu boží. Myslil jsem, že stojím v pralese tropických krajin. Palmy datlové, kokosové, ságové a jiné rostou ve skleníku bujně jako ve svém domově, a koruny jejich s libovonným květem a požehnanou úrodou vypínají se až k vrcholku skleněné báně.

Po točitých schodech jsem se došplhal až ke korunám datlovníků a ochutnával jsem čerstvě utrženého jejich ovoce s dovolením svého učeného průvodčího. Také jsem okusil ovoce banánového. Hlava mi šla radostí kolem, když jsem viděl tolik palem pohromadě. Pochopoval jsem, proč je slavný švédský botanik Linné nazval kněžkami rostlin.

Několik kroků od paláce palmového stojí vodní nádržka určená pro tropické rostliny vodní. Ve vlažné vodě její bělaly se lotosové květy z posvátného Nilu. V jiném akváriu rozkládala své báječné květy viktoria královská, nazvaná tak k uctění anglické královny. Šťasten, kdo může nahlížeti ve vznešený květ spanilé té vodní královny, ale šťastnější byl ten, jenž jako první Evropan zočil čarovný její květ, večerem bělostný a jitrem zardělý!

A víte, kdo byl ten šťastný Evropan? Objevitelem Viktorie byl náš krajan Tadeáš Haenke, jenž zemřel po mnohých cestách v jihoamerickém nitrozemí daleko od své vlasti roku 1817. Koho by zajímal jeho životopis, přečti si článek, který jsem napsal do své Ameriky jižní.

V jiných záhřevnách kewské zahrady kvetl právě bavlník, jenž se stal příčinou anglického blahobytu. Manchester, jenž byl před nemnoha lety nepatrnou vsí, povýšen je bavlnou na přední město průmyslové. Nyní sotva pochopujeme dobu císaře Josefa II., jenž přísně zakázal nositi oblek bavlněný, aby odvrátil lid od marnotratnosti, protože se prodávaly výrobky bavlněné velmi draze.

Ani mléčný strom vysokých hor amerických, jehož mléčnou šťávu domorodci pijí, vaříce ji s kávou nebo čajem, neschází v záhřevnách kewské zahrady. Také chlebovník nesl úrodu. Voněly tam i květy skořicovníků, pepřovníků a nádherných orchidejí.

Kewská zahrada se obohacuje novými rostlinami neustále. Cestovatelé, námořníci a misionáři pokládají si za čest posílati jí dary z různých krajin světa.

Botanická zahrada kewská bývala kdysi soukromým parkem královské rodiny, ale potom byla věnována účelům vědeckým. Půda její nebyla sice valně přízniva pěstění všelikého rostlinstva, ale neúmornou péčí a velikým nákladem přeměnil se pozemek v pravý ráj a radostné místo výletní.

V kewské zahradě prodlévati je pro každého rozkoší. Pěkné cesty vinou se jako v bludišti. Hosté, přicházející do kewské zahrady, zastavují se zvláště dlouho v křišťálovém paláci nebo v poučném muzeu botanickém. Pán, nepán, učený, neučený, dítě, muž, lesníci, zahradníci hospodáři, kupci, průmyslníci a kde kdo, každý může se v sadech poučiti.

Kolikátým hostem v botanické zahradě kewské byl jsem tehdejšího roku já, nevím. Ale tolik vím, že do roka přicházívá do Kew asi milion lidí.

Rozhlížeti se po památné té zahradě je pravou a ušlechtilou rozkoší. Našinec se raduje, že spatřuje všudy zelené palouky a trávníky, prosté všelikých papírků a odpadků, ačkoli je každému hostu dovoleno, aby se mohl ve stínu košatých stromů usaditi a chutným soustem po procházce se posilniti. Hosté si jsou vědomi, že by odhazovanými papíry a krabicemi od konzerv líbezný soulad v blahodárném sadě porušili a velebnou přírodu znešvařili. Starší hosté předcházejí mládež dobrým příkladem. Kéž by tomu tak bylo i v našich zahradách, parcích a lesích!

V posledních několika letech nabyla zvučného jména také botanická zahrada dahlemská u Berlína. Na vzorné tamější muzeum botanické nemohu zapomenouti.

Tropickými zahradami botanickými proslula Jáva a Cejlon.

Oblíbená zábava Španělů

Za mé návštěvy v Madridě oznamovalo se velikými nápisy, že budou zápasy s býky. Španělové se těšívají na to divadlo jako děti. Od Španělů přijali ty zábavy také obyvatelé jihofrancouzští. Slavné zápasy pořádá zvláště provensálské město Nimes. V tom městě je starobylé římské divadlo. Praví se, že se může do něho vejíti přes 20 tisíc lidí. Budova stojí už přes 1700 let, a přece je posud velice zachovalá.

Obrovským divadlům říkali Římané arény, amfiteátry, kolosea. Proslulé amfiteátry mají Řím a Verona.

V arénách se shromažďoval římský lid, aby se bavil pohledem na zápasy dravé zvěře s otroky. V arénách jihofrancouzských a španělských baví se diváci pohledem na zápasy býčí.

Býčí zápasy slovou u Španělů corridas de toros a konají se ve všech velikých městech. Představení bývá do roka několik a oznamují se cedulemi ve všech ulicích. Aby plakáty poutaly zrak čtenářů, vyzdobují se obrazy. Kdekdo, každý se zastavuje u křiklavých cedulí a čte v nich jako ve Svatém písmě. Cedule oznamují, kteří zápasníci vystoupí. Zvláštní úctě se těší zápasníci starší. Lid si jich váží jako nejzasloužilejších hrdinů.

Nuže, vstupte se mnou do arény a rozhlédněte se kolem. Všecka sedadla jsou obsazena. Uprostřed jest jeviště určené pro zápasy. Pro jistotu jest opatřeno prkennou hradbou červeně natřenou. Místy lze viděti ve hradbě výstupek. Výstupek slouží k tomu, aby se mohl do něho zápasník utéci, hrozí-li mu nebezpečenství.

V aréně bývá hlučno. Mezi šum obecenstva mísí se výkřiky prodavačů rozličného zboží. Někteří nabízejí hlasitě vějíře, jiní ovoce, ořechy, cukrovinky, vodu, doutníky, cigarety.

Pojednou zazní hudba. To je znamení, že počne představení. V tom okamžiku otvírají se dokořán vrata a slavnostní průvod vstupuje do zápasiště. Napřed kráčejí dva úředníci v černém oděvu s krátkým pláštěm a širokým límcem. Za nimi ubírají se v nádherném šatě zápasníci. Jejich střevíce jsou vyzdobeny pestrými stužkami. Také punčochy skvějí se ve všech barvách. Kolem kyčlí mají zápasníci ovinutou hedvábnou šerpu. Krátký kabátek aksamitový nebo hedvábný třpytí se zlatým a stříbrným vyšíváním. Náprsnice je zdobena drahými krajkami, a klobouk je vyšňořen třepením. Myslím, že by se vám zápasník líbil.

Někteří zápasníci vykračují si s mečem v ruce, držíce v levici dlouhý plášť z lesklého hedvábí, jiní jedou na koních a třímají v pravé ruce silný dřevec opatřený bodcem.

Zápasníci mají rozličná jména. Jedni se nazývají pikadoři, druzí espadové, jiní toreadoři a jinak.

Slavnostní průvod obchází dějiště a uklání se před ložemi vznešených hodnostářů. Přítomni bývají dvořenínové, královský zástupce, nebo dokonce sám král a královna.

Po slavnostním průvodu začínají vlastní zápasy. Vrata vedoucí do zápasiště se zavírají, koňům zastírají se obvazkem oči, aby se nelekali a neutíkali před rozlíceným býkem, a hned nato nezbývá v zápasišti nikdo jiný – jen pikadoři.

Nyní otvírají se jiná vrata. Sotva se otevrou, již se z nich řítí toro, tj. býk, vyhlédnutý pro zápas. Jakmile se objeví, počínají diváci tleskati a křičeti. Býk se zastavuje a ohlíží se udiveně na všecky strany. Vtom se k němu přiblíží pikador. Býk zařve mohutným hlasem. Kůň, na němž sedí pikador, třese se jak osika. Nepochybně tuší nebezpečenství. Pikador pobádá koně ostruhou a hotuje se bodnouti býka. V tom okamžiku sápe se býk na koně a chce ho nabrati na rohy. To se mu snad také podaří, a ve chvíli vidíme koně s břichem rozpáraným.

Ale na tom není dosti. Aby podráždili býka ještě více, blíží se k němu jiní zápasníci a prostírají před rozeštvaným zvířetem plášť a házejí mu jej na hlavu. Poškádlený býk chce se za svým škůdcem rozběhnout, ale zápasník zachraňuje se skokem a mizí za hradbou.

Ve vhodném okamžiku přijíždí druhý a třetí pikador, a surový boj počíná znova. Kůň za koněm padá na jevišti, a to se lidu právě líbí. A přece se vychvalují Španělové jako horliví křesťané a katolíci!

Jiné dráždění býka záleží v tom, že zápasník zasazuje býku do těla šípy ozdobené květinami a stužkami. Šípy ty slovou banderilly. Mnohdy mívá býk v týle několik banderil.

Když je zvíře hodně utýráno, vystupuje konečně espada, aby zasadil býku smrtelnou ránu mečem. Mnohdy se odvážný kousek podaří, a býk se válí okamžitě v tratolišti krve. Za takové chvíle tleská lid umělci s největším nadšením a oslavuje ho jako hrdinu dne.

Ale hůře se daří espadovi neobratnému. Na takového házívá rozhněvaný lid pecky, slupky, shnilé pomoranče a zbytky doutníků. Mnozí zasypávají ho nadávkami a výčitkami.

Tím slavněji vítá se všudy espada dovedný. Nadšený lid hází vítězi kytice, věnce a vějíře a vyhlašuje ho za svého miláčka.

Někteří Španělové odsuzují býčí zápasy pro surovost, ale domácí lid nechce od nich upustiti. Zápasy toho druhu se ujaly též v jižní Francii a Mexiku a světívají se slavně jako národní svátek.

Dějiny vypravují, že se potýkaly s býky veřejně také hlavy korunované. V osobách tehdy vznešených měly býčí zápasy nejlepší zastánce.

Před lety navštívil Španělsko také dr. Pavel Durdík, kdysi vojenský lékař v Holandské Indii, a vydal o řečených zábavách knihu s nadpisem: Zápasy s býky. Spis vyšel nákladem Bačkovského roku 1896.

O severním Španělsku napsal několik kapitol dr. Jiří Guth. Kniha má nadpis: Za horama pyrenejskýma.

Ilustrovanou Cestu po Španělsku vydal u nás r. 1880 dr. Pinkas.

Letmo Riviérou

Slovo riviéra je původu latinského a znamená pobřeží. Břehů má krásná Itálie velmi mnoho, ale ne každé pobřeží nazývá se Riviéra.

Podíváte-li se na mapu Evropy a sledujete-li bedlivě přímořské pobřeží od hranice italsko-francouzské na východ a na západ, najdete tam několik měst.

Jedno je vám zajisté známo. Jmenuje se Janov. Blízko něho se narodil Kolumbus.

Z Janova vede železná dráha podél břehů Středozemního moře na západ až do přístavního města francouzského, jehož jméno Marseille. Celé to přímořské pobřeží nazývá se v cestopisných knihách Riviérou. Je Riviéra vlašská neboli východní a Riviéra francouzská neboli západní. Angličané mají svou Riviéru kornickou, my v Adrii Riviéru slovanskou.

O Riviéře jsem čítal a slýchal mnoho pěkného a přával jsem si poznati čarokrásné ty kraje na vlastní oči. Již pouhá pověst láká. A jak zní? Vypravuje se:

Když byli Adam a Eva z ráje vyhnáni, nevěděli kudy kam a opouštěli místo ztraceného štěstí tak sklíčeni, že si zapomněli vzíti alespoň trochu těch nádherných darů, jimiž je Stvořitel světa v ráji obsypával. Ale žena Adamova, chytřejší již od počátku světa, neodešla zprázdna. Na smutné cestě do vyhnanství uviděla při bráně haluz k ní nachýlenou a obsypanou pomoranči. Eva pozvedla dychtivě pravici, utrhla ze stromu zlatožluté ovoce a uschovala je ve strachu v zástěře tak nepozorovaně, že andělu, jenž stál u brány na stráži, ani nenapadlo podezřívati první rodiče z podloudnictví. Za branou řekla Eva k Adamovi: Tohoto ovoce dostane se tomu kraji, jenž bude pro nás nejšťastnější. Dlouho a dlouho chodil Adam s Evou po světě, až konečně přišli jednou na Riviéru. Evě zalíbila se nová krajina tou měrou, že vzala oranž v ráji utržený a hodila jej na pobřežní půdu. Vyrůstej, zvolala, množ se a učiň z této země ráj takový, jako byl ráj prvních lidí, pro nás již na věky ztracený! I vypučelo v tom kraji bujné bylinstvo s pestrými květy, dýše líbeznou vůni do dneška a vrací chorým lidem tam prodlévajícím ztracené zdraví.

Na Riviéře bývá již měsíc únor samý květ a luční kvítí skví se v pestrých barvách, když se zakrývá u nás země ještě sněhovým hávem.

Tím krajem vedla mě cesta k pohoří Pyrenejskému a mohl jsem poznati malebné pobřeží také z jara.

Jednou jsem cestoval Riviérou v létě. Z Prahy jsem jel přes Budějovice do Lince, Solnohradu, Innsbrucku, Brennerskou drahou do Bolzana, Tridentem ke Gardskému jezeru, potom železnou drahou do Milána a Janova. Letmo projel parostroj předměstím, a hrdá kněžka Janovského zálivu zmizela mi z obzoru. Brzy nato se vinula železná trať samým pobřežím, pronikajíc četné tunely, skalní divočiny a vybíhajíc náhle zase v kouzelnou panorámu střídavých zátok mořských.

Místy se zelenaly háje mořských borovic, místy ukazovaly se vinice, kukuřičná pole, cypřiše, granátová jablka, stinné pinie, záhonky rajských jablek, olivy, vavříny, oleandry, agáve a opuncie.

Minul jsem několik stanic a vystoupil jsem v městě, jehož jméno San Remo. Bylo poledne. Srpnové slunce pražilo nemilosrdně nad hlavou, když jsem se ubíral po nábřeží do hostince, abych v něm uložil cestovní vaky a připravil se k vycházce do okolí.

V městě bylo jako po vymření. Lidé se ukrývali v chladných síních před úpalem slunečním. Život rozproudí se na ulicích teprve po západu slunce. Nejživěji bývá v San Remu za měsíců zimních a jarních, když přijíždějí hosté ze všech konců chladnější Evropy.

Počátkem listopadu přicházejí do San Rema první roje přelétavých hostí, aby prožily ve vlahém kraji několik neděl anebo měsíců. Jarem se vracejí opět do svého domova nebo do horských výšin švýcarských. Bujné radovánky utuchují v San Remu a na Riviéře na dlouhou dobu. V létě zavírají se skoro všecky hotely, a hostinští táhnou snad do svých hotelů hornatého Švýcarska, aby se opětně se svými hostmi shledali.

Co jsou mrazy, v San Remu nevědí. Sníh je bílou vranou, a napadne-li ho trochu, jistě brzy zmizí.

Před padesáti lety nevěděl svět o San Remu skoro nic. Nyní prodlévá v něm každý rok několik tisíc turistů.

Mezi rostlinami, z nichž plynul San Remu a celé Riviéře veliký užitek, byla do nedávna oliva, ale nyní si hledí obyvatelstvo raději výnosného květinářství.

Mnoho péče se věnuje též citroníkům a pomerančovníkům. Stromy ty kvetou na Riviéře po celý rok. Natrhané ovoce se zahaluje do papíru, aby se posílalo v bednách do světa. Citrony se česají zelené. Cestou zežloutnou.

Domácí právo má už na Riviéře také nopál, přivezený z indické a americké vlasti. Nopálu obecnému se daří v jižní Evropě tak, že bují všude na skalách. Na Riviéře a Korsice jsem vídal i nopálové ploty.

Cizokrajným zjevem je na Riviéře též agáve a palma datlová. Stvoly kvetoucích agáví vynikají nad nopálové ploty tak vysoko, že se podobají stromům. Vyrůstajíce do výše několika metrů, vyzdobují se homolovitou korunou vonných květů. Při zemi jsou obklopeny shlukem mohutných a šťavnatých listů. V původní vlasti, v horké Americe, rozkvétá agáve již po osmi letech, ale v teplé Evropě dočkáváme se při ní té radosti teprve u velikém stáří jejím. Proto se zove agáve stoletá.

Palma datlová bují sice na Riviéře v plné síle, ale ovoce její není jedlé.

Pro naše děti byla by Riviéra pravým hodovištěm. Považte jen, že tam roste všude rohovník, obsypaný svatojanským chlebem. Ale na evropském jihu krmí se jím dobytek.

Od několika desítiletí rostou na Riviéře také australské blahovičníky neboli eukalypty. V San Remu tvoří ty stromy pěkné aleje jako v malarických neboli zimničních krajinách jižní Francie, Španělska, Korsiky, Alžíru a jinde.

Zajde-li si poutník po Riviéře na některý hřbitov, potom zastane nad rovem také vonný pepřovník. Jeho visuté haluze nachylují se svisle k zesnulému jako u nás smutková vrba. Pro omamující vůni a pro podobu jeho plodu říká lid tomu stromu pepřovník, ale v botanice jmenuje se vinobob. Na Riviéru byl přinesen vinobob z Jižní Ameriky.

Vábným místem vlašské Riviéry je také město Bordighera s háji datlových palem.

V pohraničním městě, jehož jméno Ventimiglia, zastavují se železniční pasažéři obyčejně jen proto, aby se podrobili celní prohlídce. Vlak unášel mne za několik minut Riviérou francouzskou do Mentonu.

Také v Mentoně bývá smutno za léta, ale hodně živo a veselo za zimy a na jaře. Osada se stala útulkem zvláště tažných Angličanů.

Po krátké zastávce v Mentoně přibyl jsem do nádherného Monte Carla. Jeho sady s cizokrajným rostlinstvem okouzlují každého. Na chvíli jsem byl také hostem pověstné herny zvané kasino. Náruživí hráči, muži i ženy, přicházejí v něm zhusta o všecko jmění a prohrávají jako šílenci nejenom tisíce, ale statisíce, berouce si zhusta život, když je naděje na výhru opustila. Sebevraždě náruživých hráčů nikdo se tam již ani nediví.

Monte Carlo náleží malému knížectví Monackému. Herna vynáší mnoho milionů ročně. Hlavním městem knížectví je Monako a rozkládá se na malebné skále, jejíž stěny sklánějí se příkře k moři, jsouce částečně zastaveny palácem Oceánografického muzea.

Čarokrásné obrazy luzné Riviéry vidím pořád živě před sebou a vroucně si žádám, abych ji brzy zase spatřil a těšil se z pohledu na květnatou Nice (Nizza).

Nice je krásným místem Riviéry francouzské a zasluhuje právem býti nazývána městem květů. Mnohé čerstvé květy vídané u nás za zimy přivážejí se do závodů květinářských z Riviéry. V poslední době vyvážejí se do Paříže železnicí a potom do Londýna, Haagu a Berlína letadly.

O květinářském tom obchodu najde čtenář několik statí v mé knize Světem a přírodou.

Město květů a radosti

Na chvíle hrůzy, která se zmocnila před čtyřiceti lety všech lidí na slunné Riviéře od Janova až po Marseille, tažní hosté již zapomněli a dovídají se o děsném zemětřesení pouze z vypravování pamětníků a letopisců. Historie zaznamenala, že to bylo dne 23. února 1887 pět minut před šestou hodinou ranní. Veselý rej maškarního plesu rázem v taneční dvoraně niceské utuchl, prudké otřesy vypuzovaly obyvatelstvo z domů pod širé nebe a proměňovaly lidi v pomatence a zoufalce.

Dnes se zove proslulé útočiště zimních hostí opět La bella Nicea, tj. krásná Nice. Tak ji nazývali rádi Vlaši, než si odhlasovalo město r. 1860, že se chce státi součástí říše francouzské, a tak ji nazývá každý, kdo pod azurovým nebem Přímořských Alp prodléval.

Aj hle, tu nad mořem se květná Nice skvěje,
a podél pobřeží svůj rozestírá vděk,
zahrada Evropy a chorých útulek,
kam král i královna, každý jak domů spěje.

V létě bývá v Nice jako po vymření, ale zato v zimě hemží se město samými cizinci. Když se u nás halíme v nejteplejší šaty a kožichy, voní na Riviéře již květy a slunce hřeje jako na jaře. Květinářství učinilo Nice a okolí proslulou.

V prosinci kvetou tam aurikule, violky a rezedy, na záhonech růže, na polích brambory a fazole.

V lednu rozevírají své kalíšky hyacinty, modřenec a ladoňky.

V únoru se zardívají mandlovníky a broskve. Také se probouzejí ze spánku pupence vavřínů a datlovníků.

Duben je měsícem líbezné vůně oranžovníků a citroníků. Tou dobou zraje obilí a dobývají se brambory.

Počátkem máje jsou obilné žně a nastává sklizeň rajských jablíček. Mezitím kvetou moruše a réva a plní ovzduší význačnou vůní.

V červnu obalují se květem olivy a granátová jablka neboli marhaníky a zrají melouny a fíky.

V červenci dává réva první hrozny a rozkvétají myrty a rohovník, známý u nás jakožto svatojanský chléb.

Srpen a září jsou měsíce, kdy se češe ovoce a kdy se probouzejí druhé pupence oranžovníků a citroníků.

V říjnu se klidí úroda po druhé.

V listopadu jsou již olivky plny oleje a dozrávají plody vavřínů. A tak se rozvíjejí každým měsícem jiné květy a haluze obsypávají se novým a novým ovocem. Pochopujeme, proč říkají Nice také město květů.

Před příchodem zimních hostí upravují se hostinská sídla co nejpečlivěji, jen aby se tažným ptákům v riviérských klíckách a klecích líbilo a přitáhli v příštím období opětně s plnou tobolkou v kapse.

Prvotřídní hostince riviérské v Nice, Monte Carlu a Monaku vypadají jako královské paláce, a proto se v nich také královsky platí.

Na hlavních promenádách mluví se různými jazyky, ale francouzsky a anglicky nejčastěji.

Na nábřeží a v parcích budí pozornost košaté palmy datlové, ale plody jejich na evropském jihu nedozrávají. Vzácnou výjimku činí východošpanělské město Elche. Úroda několika set tisíc datlovníků učinila tamější úrodu proslulou v celé Evropě.

V Nice a jinde na Riviéře bují květena různých zeměpásů. Tištěné knihy s hojnými obrázky a podrobnými popisy nás poučují, jak se cizokrajné to bylinstvo jmenuje. Z americké flóry jsou nejnápadnější nopály, kaktusy, agáve a libodeché pepřovníky.

Opouštějíce Nice kupují si hosté na památku pro sebe a pro své známé věhlasné domácí voňavky. Jsou to výrobky z květů oranžových, růžových, jasmínových, fialkových a jiných. Mnohé květiny pěstují se proto buď v samém městě, nebo v blízkém i vzdálenějším okolí. Nasbírané květy přivážejí sadaři na prodej v pytlích a žocích a zásobují jimi závody, které se zabývají výrobou silic.

Nice vyváží též květiny čerstvé a dodává je střední a severní Evropě uprostřed zimy. Tažte se pražských květinářů, odkud květy vystavované v jejich závodech pocházejí, a řeknou vám, že z francouzské a vlašské Riviéry. Nice přísluší přední místo. Za vyvážené čerstvé květy trží Itálie a Francie mnoho milionů lir nebo franků ročně.

V sídle proslulých voňavek

Vdechovati do sebe libou vůni přávali si lidé nejenom na zemi, ale také ve vybájeném ráji posmrtném, kde prý květy vonných bylin věčně pučí a nikdy nevadnou, kde haluze nikdy neusychají a lahodné ovoce stinných stromů nikdy nemizí. Ve vysněném nebi mnohých národů voní omamující vůní i bohové a bohyně a v čarovných květech také přebývají a v nich odpočívají.

Ký div, přáli-li si umírající pozemšťané, aby byli po smrti obklopeni kvítím a kvetoucím bylinstvem buď čerstvým, neb alespoň namalovaným a věrně zobrazeným na stěnách skalních hrobů. Kdo navštívil Egypt a poznal hřbitovy a podzemní kobky faraónských nebožtíků, dá mi za pravdu a poví vám, že dávnověcí obyvatelé posvátného Ponilí napouštěli voňavkami i mumie lidí a uctívaných ibisů, šakalů, koček, opic a krokodýlů. Balzámem zavoní jejich mrtvoly, počnou-li se ze zpuchřelého plátna vybalovati.

Vonnými kuřidly voněly svatyně, paláce i lázně, a myrha a kadidlo se přivážely do říše faraonů z dalekých krajů právě tak, jako činívali později Římané. Kdo neslyšel o přepychu, v jakém si ti vládcové světa libovali? Přípravou vonných olejíčků, mastí a vodiček slynulo nejvíce město Capua a živilo výrobou voňavek rozsáhlou část osady. Zkázou římské říše vzala za své i rozmařilost, ale Východ přidržoval se voňavek nadále a šel za příkladem Mohamedovým, který oživoval posmrtný ráj pannami, vonícími jako nejlíbeznější pižmo. Také růžová voda nasycovala vonným dechem chrámové ovzduší a stává se podnes součástí náboženských obřadů muslimových.

Orientálské voňavky si klestily cestu na evropský západ zvláště za křižáckých tažení a daly podnět k samostatné výrobě voňavek francouzských. Paříž zůstává ještě dnes světovým tržištěm nejjemnějších parfémů a přistrojuje své výrobky do křišťálového roucha nejvybranějšího vkusu, jakkoli květy potřebné k výrobě vonných silic nerozkvétají v sadech kdesi u Sekvany, ale pod azurovým nebem opěvované Riviéry francouzské nebo vlašské.

Památným místem u francouzských břehů stala se zvláště osada Grasse. Přičinlivé ruce dovedných zahradníků proměnily svahy vápencového údolí v terasy, nanesly na ně živnou půdu, uměle ji zavodňují a učinili z někdejších suchopárů nádherné květnice, kde se rozvíjejí každým rokem indické tuberózy, africké frézie, mexické poinsettie, žluté akácie, libodeché violky, nízké růže, rozkošné jasmíny, anemonky, kosatce, mečíky, lilie, konvalinky, rezedy, hyacinty, levandule, rozmarýna, tymián, margeritky, karafiáty, heliotropy, oranžovníky a citroníky. Haluze a snítky s květy řežou se v sadech už časně zrána a putují v železničních vozech do všech konců zimomřivé Evropy neb ostávají na Riviéře, aby se užilo květů k výrobě vonných výtažků, extraktů. Na tisíce květů kupí se v salonech skvělých hotelů do váz nebo jsou nejokázalejší výzdobou o pověstném karnevalu jarního období jásavé Nice. V ten den se může zváti Nice skutečně městem květů. V záplavě květů tonou lidé i auta rozmařilých hostí.

Jak se z různých květů vyrábí silice, poučují se zvědaví hosté niceští, navštíví-li nedaleké město Grasse buď železnicí, nebo autobusem. Pohledy z auta do svahů a roklí Přímořských Alp mění se každou chvíli a opojují diváky nejblaženějšími pocity. Až dostihnou turisté samotného Grassu, zavoní jim libým dechem všecky květnice a zůstaví v jejich paměti nejkrásnější vzpomínky. Tak rozlehlé moře květů oči výletníků jistě ještě neviděly, protože květnice v Grassu zaujímají na tisíce hektarů. A kolik různých květnic, tolik různých vůní. Naše řeč nemá ani dosti jmen, aby je označila.

Výrobou květinových výtažků se zabývají mnohé závody, ale přístupnou bývá v Grassu zvláště výrobna Courtova. Hosté mohou viděti, že se silice vypuzuje z květů pomocí teplé páry vodní, lisováním, vyluhováním za užití éteru nebo zachycováním v tucích.

V Grassu se vyrábějí surová aromata nejlepší jakosti. Jak ty extrakty spojovati, aby daly rozkošnou voňavku, jest úkolem zkušených voňavkářů. Návody, jak je mísiti, chovají voňavkářské firmy v tajnosti a střeží své recepty úzkostlivě v ohnivzdorné pokladně.

Z Neapole na Vesuv

Kdo se octl jednou v Neapoli, jejíž malebnost se stala příslovím, neopomíná podniknouti také cestu na Vesuv. Sopečná ta hora chrlí podnes oheň, lávu, pemzu a popel.

Za našich dob soptil Vesuv několikráte. Dým a pára vystupují z jícnu (kráteru) neustále. Proto slove Vesuv sopkou činnou, živou.

Evropa má několik živých sopek. Činnou sopkou neboli vulkánem je také Etna na ostrově Sicílii a Hekla na Islandě.

V Čechách nejsou činné sopky. Dva vyhaslé vulkány objevili zemězpytci u Františkových Lázní. Jedna sopka se jmenuje Komorní hůrka, druhá Železná hůrka. Z památných těch českých sopek přinášívají si výletníci do svých sbírek několik škvárů jako upomínku.

Vyhaslých sopek je v Evropě mnoho, činných málo. Ostrov Island má několik živých vulkánů. Všech živých sopek na zeměkouli je asi 230.

Vydáváte-li se na Vesuv, připravte se na trampotnou cestu. V Neapoli vstoupíme do vozu elektrické dráhy, pojedeme předměstskými ulicemi, v jejichž zahrádkách zelenají se moruše, oranže, citroníky, myrty, vavříny, fíky, a zastavíme se na úpatí sopky v místě, kde počíná Cookova trať vedoucí na pokraj jícnu.

Z počátku cesta ještě ujde a vede vinicemi a fíkovými sady, ale později přestává všecko stromoví, a kolem rozkládá se jenom zkamenělá láva hluboce rozbrázděná. Některé její shluky se podobají lidským postavám, jiné vybájeným obludám. Lávové proudy mají barvu tmavou, černou, popelavou, červenavou nebo zažloutlou.

Takovým lávovým mořem pojedete půl hodiny. Budete míti příležitost prohlížeti si sopečnou půdu a sbírati na památku sopečné strusky a pemzové kaménky (lapily).

Otužilí turisté konají namáhavou cestu pěšky. V polovině vrchu objeví se hospůdky a poskytnou jim občerstvení. Vyprahlé hrdlo lze svlažiti troškem vína.

Víno, jež se v tom kraji pije, má zvláštní jméno. Říkají mu Lacrimae Christi, Slzy Kristovy.

O vzniku toho moku vypravují si v Itálii následující pověst: Když vypověděl ďábel Bohu poslušnost, svržen byl z nebe. Ale ďábel zachytil se rukama rajské půdy a strhl s sebou zároveň nejkrásnější jeho část, to jest okolí neapolské, a vládl v ní jako kníže Lucifer. Té čarokrásné krajiny zželelo se Kristu Pánu na jeho učitelské pouti tak, že až plakal. Z každé slzy vyrostl prý keřík révový, a víno roste v půdě od té doby doposud. Rozumí se, že žádný poutník neopomíná toho vína okusiti, byť mu ani příliš nechutnalo.

Hospoda, ve které se výletníci zastavují, jest zároveň nádražní stanicí lanové dráhy. Železnice vede až k pokraji samého jícnu. Tam se nás ujímá nový průvodce a zastavuje se s námi v místech, kde je láva ještě žhavá a tekutá. Každým krokem boří se poutník do sypkého popelu a opírá se marně o svou hůl.

Sirný zápach ztěžuje dech. Vzpomínky na hrozné výbuchy a žhavé proudy lávové naplňují mnohé turisty strachem. Člověk má příčinu se obávati, že se s ním země propadne a pohltí ho ve svých žhavých útrobách. Ale na nebezpečí zapomínáme, zadíváme-li se na úchvatnou zátoku mořskou, na kouzelné ostrůvky z ní se vynořující a na osady živé i neživé a dávno již pochované v popelu a lávě.

Pohřbená města

Za dávných časů se myslilo, že je Vesuv obyčejnou horou, a proto se lidé pod ní usazovali bezstarostně. Zámožní občané starořímští bydleli na úbočí v útulných vilách a žili šťastně.

Půda byla všude úrodná, a okolí se zelenalo háji piniovými, cypřišovými, jilmovými a platanovými. Jinde bujely duby a topoly, fíky, olivy, granátová jablka, melouny a vznešené palmy. Na polích se rodilo obilí a klidilo se třikrát do roka. Na všech stranách jevil se blahobyt a spokojenost.

Uprostřed bohatého kraje se vypínal mohutný Vesuv a zelenal se od paty do hlavy. Pod Vesuvem se rozkládala města, městečka, dědiny a samoty. Jména osad zachovala se až na dnešní časy. Stávaly tam Pompeje, Herkulaneum, Stabiae a jiné osady. Jak žili pompejští obyvatelé v tehdejších dobách, o tom máme podrobné zprávy.

Domy Pompejanů byly zařízeny pohodlně. Světnice byly vzdušné a měly okenice, které se za palčivého dne zavíraly a za chladného večera otvíraly.

O vodu nebyla nouze. Koupele a lázně zařizovali si Pompejané rádi. Stěny a stropy vyzdobovali pěknými malbami. Podlahy vykládali drobnými kaménky nebo je pokrývali deskami mramorovými.

V Pompejích byly také lázně veřejné. Ke službám hostí byli otroci, kteří očišťovali těla a natírali po koupeli rozmanitými olejíčky a vonnými mastmi. Užívalo se nejčastěji libé silice růžové, liliové, majoránové, myrtové a cypřišové.

Hostinců a vináren měly Pompeje mnoho. Nápisy vybízely hosty k hojné návštěvě.

Pompeje měly též prostranné náměstí, fórum. Na něm stály nejpěknější budovy, chrámy, krásné sochy bohů a bohyň a památníky proslulých vlastenců a vladařů.

O veřejné zábavy starali se umělci a hrdinové v amfiteátru a cirku, zápasíce dílem mezi sebou, dílem s divokou zvěří. K zábavám se dostavoval lid z města i okolí, a ovzduší vonělo libými vodičkami a růžovými mastmi.

Živnostníkům se dařilo v Pompejích dobře. V krámech se prodávaly všecky životní potřeby. U lahůdkářů bylo lze koupiti vše, co hrdlo ráčilo.

Také holičové mívali v Pompejích plné ruce práce, zvláště před slavnostmi a veřejnými zábavami. K holiči spěchal každý Pompejan, aby si dal upraviti vlasy a vousy. Pompejané byli parádníci.

Uprostřed radostí a rozkoší přišel den 24. srpna roku 79 po Kristu. Byl to den hrůzy a záhuby. Lid shromážděný v cirku bavil se právě krvavým divadlem. Kněz nedokončil ještě své oběti na poděkování dobrotivým bohům, když se pojednou zatemnil jasný den a země se počala třásti a hýbati. Vesuv, ten klidný a líbezný Vesuv, počal náhle chrliti ze sebe oheň, lávu, popel a kamení a hrozil okolí smrtí. Mžikem proměňoval se pozemský ráj v děsný hrob, v němž jsou pochovány dědiny, samoty a města.

O strašlivém výbuchu zachovali očití svědkové podrobné zprávy. Vypravují, že moře toho dne bouřilo, jeho dno se zvedalo, horký popel rozletoval se po kraji, a že z Vesuvu vyrážely ohnivé sloupy. Země se třásla, domy se bořily, lávové proudy se valily z temene hory do údolí, sirné páry, dým a kouř omamovaly lidi i zvěř, a celá příroda vypadala tak, jako by měl nastati konec světa. Lidé pomatení na smyslech utíkali z pevniny na moře a hledali útočiště na polích, ulicích a v domech. Děti volaly po rodičích, rodiče po dětech, muž po choti, manželka po muži, bratr oplakával sestru, sestra ztraceného bratra, ale nikde nebylo spásy, nikde jistoty. Odevšad zela smrt. Co lidé v těch dnech hrůzy vytrpěli, nelze slovy ani vypověděti. Kdo neutekl daleko, zahynul. Mnozí prchli do sklepů a podzemních skrýší, ale utekli se do vlastního hrobu: byli lávou zaliti a zasypáni popelem.

Když dnové hrůzy minuli, vraceli se uprchlíci do svých domů, ale nenašli jich už na povrchu zemském. Mnohý zachránil jen svůj život a nějaký skvost, ostatní majetek ležel pochován pod zemí.

Podnikané výkopy byly příliš namáhavy, a proto bylo od nich upuštěno, až se konečně na pochovaná města zapomnělo.

Zatím vyrůstala nad pochovanými městy tráva jako na půdě hřbitovní. Vypučely keříky, stromy fíkové a vavřínové, a opět přicházeli lidé, aby zakládali letohrádky. Vbrzku vyrostly háje olivové, a kolébalo se zase obilí na stráních a svazích. Noví lidé se veselili jako kdysi jejich předkové pochovaní pod jejich nohama. Žádný netušil, že stojí na hřbitovní půdě znesvěcované tancem a křepčením. Žádnému nepřišlo na mysl, že po dlouhých staletích povstanou starobylé Pompeje z mrtvých.

Uplynulo více než 16 set let, co byly pohřbeny Pompeje a ostatní osady pod Vesuvem. Nikdo nevzpomínal, co se dělo roku 79 po Kristu. Teprve když roku 1719 kopali v Resině studnici a přišli hluboko v zemi na starobylé divadlo, upamatovali se lidé na pohřbená města a kopali dále. Tak byl učiněn počátek k odkrytí města Herkulanea.

Později se počaly odkrývati také Pompeje. Prací se ujímali nejprve Francouzi a po nich vláda italská, vynakládajíce mnoho peněz na vykopávání zasypaných míst a na zachování starožitných památek. Usilovnou péčí podařilo se odkrýti zvláště velikou část Pompejí. Nyní jsou odkryty ulice, chrámy, náměstí, divadla, sloupy a sochy, všeliké výtvory hliněné a bronzové, podlahy, nástěnné malby, šperky a jiné věci. Také vykopalo se mnoho koster lidských a zvířecích. V jednom sklepě bylo pohřbeno 18 žen a dívek, jinde se našlo v popelu 15 jiných lidí, koza a pes.

Když mrtvoly a šaty ztrouchnivěly, vznikly v utvrdlém popelu a lávě dutiny, v nichž se zachovaly kostry nejdéle. Dutiny mají věrnou podobu věcí, jež v nich byly zality. I přišlo se na myšlenku, odstraňovati malým otvorem udělaným do dutiny všecky kosti a vylíti celou dutinu řídkým těstem sádrovým. Sádra vyplnila všecky kouty, ztvrdla a vzala na se podobu dutiny. Když se svrchní vrstva ztvrdlého popelu odstranila, ukázala se věrná podoba nebožtíků v tom stavu, jak umírali. I můžeme viděti nyní nešťastné Pompejany, jak v bolestech hynuli a skonávali. Takových sádrových odlitků ukazuje se v pompejském muzeu několik. Vstupme do něho!

Vidíme odlitek statného muže. Leží naznak. Nohy má roztaženy. Ruce svírá křečovitě. Patrno, že zápasil se smrtí dlouho, než se zadusil.

Vizme odlitek jiný! Byla to kdysi spanilá dívka. Krása její posud se značí v sádrovém obličeji. Bylo jí asi sedmnácte let. Leží naznak. Ruce má pod hlavou, jako by spala. Zajisté skonala klidně. Kolik lidských životů přišlo nazmar, těžko pověděti.

V Pompejích přicházejí badatelé každým rokem na nové památky. Tvrdí se, že do roku 1923 byla prozkoumána teprve polovice zasypaného města. Nedávno se odkryla restaurace s četnými lahvemi a sklenicemi. Kolem se válely peníze, kterými chtěli hosté platit, ale náhlý výbuch sopečný vypudil veselou společnost od stolů rozkoše a radostí.

Do Pompejí putuje mnoho lidí. Každý koutek, každá zeď a sloup šeptají nám osud lidí, kteří kráčívali před osmnácti sty lety po dláždění jako my, kteří jejich osud oplakáváme. Pompeje jsou ohromnou knihou, v níž lze čísti dějiny dávného lidstva, dějiny umění, veselého života a přežalostné smrti.

Mnoho poutavých obrázků z pohřbeného města najde čtenář v malé ilustrované knížce vydané Bělohlavem a nadepsané: Pompeje.

Zkázonosná činnost Vesuvu měla jedinou dobrou stránku: zůstavila nám věrný obraz dávnověké vzdělanosti.

Roku 1879 sešlo se v Pompejích na tisíce lidí ze všech konců světa, aby přítomni byli památce, kterou se slavilo vzkříšení dávných Pompejí po osmnácti stech letech.

Vesuv soptívá často. Za erupce roku 1794 vyletěl do povětří i jeho vrcholek. V lávových proudech zahynulo tehdy několik tisíc lidí.

Hrozný výbuch se udál roku 1906 a zničil také lanovou dráhu Cookem založenou. Obyvatelé usazení na úpatí hory nejsou nikdy životem jisti.

Ke hrozným zjevům se počítají v jižní Itálii také častá zemětřesení. Roku 1631 padlo mu za oběť v Neapoli na 3000 lidí. O zemětřesení roku 1693 bylo zničeno na Sicílii asi 350 osad se 60 000 lidmi. V Kalábrii zahynulo r. 1783 asi 30 000 obyvatelů a na ostrově Ischii u Neapole roku 1883 téměř půltřetího tisíce lidí. Ještě děsnější bylo zemětřesení na Sicílii roku 1908: Město Messina podlehlo z veliké části záhubě i s mnohými obyvateli.

Očitý svědek dávnověkého soptění

Za časů, kdy vzala za své věhlasná města Pompeje a Herkulaneum, žili znamenití tři muži: Plinius starší, Plinius mladší a Tacitus.

O prvním se praví, že byl vševěd a nejučenější Říman své doby. Když Vesuv soptil, stál v čele římského loďstva a chtěl pozorovati výbuch zblízka. Ale zaplatil svou horlivost vědeckou náhlou smrtí. Stal se obětí hrozné erupce jako mnozí jiní.

Když Plinius starší zahynul, bylo jeho synovci Pliniovi mladšímu 18 let, a ten si pospíšil, aby podal o smutné události zprávu proslulému dějepisci Tacitovi.

Výbuch Vesuvu a zemětřesení spojené s erupcí mohutné hory byly tak pamětihodny, že je chtěl Tacitus zaznamenati též ve svých dějinách, a proto vyzval mladého Plinia, aby opatřil o katastrofě podrobné vylíčení. A Plinius mladší přání vyhověl a napsal zprávu tak barvitou a poutavou, že ji pokládají učenci našich časů za skvělý výkon starověkého zpravodajství. Dopis zaslaný Pliniem mladším Tacitovi zní:

„List, který jsem o smrti svého strýce na Tvou žádost napsal, vzbudil, jak pravíš, zvědavost, a proto chceš ještě více zvěděti o nebezpečných okamžicích, jež jsem v Misenu prožil. Když můj strýc odcestoval, pohružoval jsem se pilně do studií. Povečeřev, ulehl jsem, ale spal jsem nepokojně. Té noci bylo silné zemětřesení. Vše se hýbalo a převracelo. Otřesy nás rušily již po několik dní předtím, a proto nás neděsily ani tentokráte. Když jsem vstal z postele, přicházela ke mně do komory matka. Také já měl v úmyslu na ni se podívati, spí-li snad ještě. Usadivše se na dvoře, vyhlíželi jsme z příbytku k moři. Já se chápal Livia a četl jsem v knize vytrvale. Ani nevím, jak to počínání nazvati. Snad to byla odvaha, snad lehkomyslnost. Vždyť mi bylo teprve osmnáct let. Když vstoupil do domu přítel mého strýce a viděl mne klidně čísti, vytýkal matce lhostejnost a mně nerozvážnost. Já však četl autora dále.

Bylo sedm hodin ráno. Jitro bylo šeré, a slunce svítilo jen matně. Ale proto viděli jsme přece jasně, jak se okolní domy otřesem rozpadly a proměnily v rozvaliny. Teprve potom jsme si uvědomili, že hrozí nebezpečenství i nám, a měli jsme se k odchodu. Mnozí ze samého strachu utíkali. Země i moře byly v jednom pohybu. Vozy, které stály, počaly se samy od sebe hýbati a ujížděly. Země se vlnila a hnala hladinu vodní dále od břehů. Mořské dno se náhle obnažovalo a zůstavovalo na suchu mnoho zvířat. Na obloze se černal hrozný mrak, a když se roztrhl, bylo viděti plameny a blesky. Za chvíli se mrak opět scelil, snášel se k zemi a zakryl pohled na moře.

Výčitky mého strýce byly oprávněny, pravil-li: Žije-li Tvůj strýc, jistě si přeje, abyste se zachránili, a je-li mrtev, potom bylo jeho posledním přáním, abyste ho oba přežili. Proč tedy neprchnete? Na odpověď náš přítel již nečekal, prchal a hledal spásu v rychlém útěku.

Brzy nato prosila mne matka, abych se spasil útěkem také já, že jsem ještě mlád. Ona že už je stará a nemůže pro pokročilé stáří utíkati. Ráda prý zemře, jen když já se zachráním. Chci žíti a umříti s tebou – odpověděl jsem, a chytiv matku za ruku, nutil jsem ji, aby šla se mnou. Šla namáhavě a litovala mne, že se v útěku zdržuji.

Již na nás padal popel. Za námi se vznášel černý mrak popelu a zatemňoval obzor. Pojďme stranou, řekl jsem, aby nás zoufalci neušlapali. Kolem nás ozýval se pláč a nářek žen a dětí. Muži křičeli a volali o pomoc. Mnozí oplakávali vlastní osud, jiní lkali nad záhubou přátel a známých, prosili bohy o pomoc a záchranu nebo již pochybovali o všemohoucnosti božské. Mnoho bylo i takových, kteří si přáli, aby raději hned zemřeli a zhostili se na věky hrozného strachu. Popel padal hustěji a hustěji. Také přibývalo čiré temnoty. Byl to den hrůzy a zkázy, ale vyznávám se, že jsem strachu přece nepoznal a že jsem se posiloval jedinou nadějí: Zahyneš-li, zahyne s tebou veškerý svět. Mohu dále říci, že z mých úst nevyklouzlo ani jediné slovo bázně a zoufalosti.

Konečně vzešel nový den, a zazářilo slunce žlutavě jako o zatmění. Kam jen naše oči pohlédly, viděly samý popel. Příroda vypadala jak zasněžená.

Vrátili jsme se do Misena. Otřesy země nepřestávaly, a pološílených lidí přibývalo. Vystáli jsme mnoho. Čekáme teď zprávu od strýce. Co jsem mohl, napsal jsem, ale doufám, že neužiješ mých slov pro dějiny. Nebyla by hodna historie. Buď zdráv! –“

Čtenář tohoto článku věz, že město Misenum bylo vzdáleno od Vesuvu asi 30 km na západ. Ostrožna, na níž byla osada založena, zove se podnes Misenským kapem. Mysu toho se dotýkají vlny Neapolského zálivu. Ze starobylého města ostaly pouhé rozvaliny.

Kdysi vypínala se nad ostrožnou homolovitá sopka, ale také její kráter se jen částečně zachoval. Tehdy viděli osadníci v horské kupě umělou mohylu a byli posilováni ve svém domnění básnickými slovy starořímského pěvce Virgila:

Dobrý Aeneas pahrbek velikosti neměrné
dal mu sypat, a do ní uložil zbraň, veslo i troubu,
pod vrcholem větrným, posavad jenž od něho nazván,
navždy jemu vlastní zachovává jméno Misenský.

V Petrohradě

Když jsem vstoupil před lety na půdu svaté Rusi po prvé, žasl jsem nad říší, nad níž slunce nikdy nezapadalo. Vždyť se ruské carství rozkládalo od střední Evropy až na nejzazší cíp asijského východu, kde se jeho břehů dotýká už Tichý oceán. Bylať ještě ruská říše největší na světě, a Slované ji všudy oživovali. Tisíce hodin mohl poutník putovati, nežli by byl došel na konec veleříše, a byl by slyšel hlaholiti řeč ruskou. Chápal jsem nadšená slova ruského básníka a učence Nikolaje Ivanoviče Naděždina, jenž svou vlast velebí úchvatným hymnem: „Široká, veliká, ruská země! Nepřehlédneš ji za třiatřicet let a nevystihneš jí třemi sty a třiatřicíti očima! A čeho bys v ní nenašel? Husté hvozdy, kam lidská noha nevstoupila. Široširé stepi, po kterých se valili národové proudem. Hory pnoucí se až do samotného nebe. Roviny objímající půl zeměkoule. Vznešené divy chladného severu a rozkošné půvaby sladkého jihu. Poklady vzdělanosti evropské a podivuhodná kouzla asijského východu. Vše je v ní, a ničeho svatá Rus nepostrádá. Zde pne se do oblak stříbrný Elbrus, ruský to Mont Blanc, tam zase bouří Imatra, ruská to Niagara. Máme žulový Petrohrad, ruský to Řím, a na Krymu v Bachčisaraji ruskou Alhambru, ve zlatohlavé Moskvě ruskou Byzancii.“

Prochodiv severní končiny skandinávské, rodnou zemi kočovných Lopařů, vlast přičinlivých Finů neboli Čuchonců, přibyl jsem v noci do Petrohradu. Hotel Evropa poskytl mi přístřeší.

Časně zrána lákala mě k sobě mohutná Něva, chlouba Petrova města. Divák chápe, proč při mocném tom proudu vyrůstala carská rezidence. Vykvetla jako zázračně z močálů a bažin. Kde rybařil přede dvěma sty lety čuchonský rybář a budoval chýši u nízkých břehů, pnou se nyní paláce a věže a kotvívají zámořské koráby. Mladé město rostlo, mohutnělo a hlásá svým jménem svého zakladatele. Před dílem Petra Velikého sklonila svou hlavu i mátuška Moskva, a svaté Rusi vzešlo nové město sídelní.

Za mého pobytu v Petrohradě bývalo u Něvy živo za léta i za tuhé zimy. Na tisíce dělníků skládalo a nakládalo zboží. Vor vedle voru, koráb vedle korábu. Čuchonsko posílalo hlavně dříví z pralesů rozložených při jezeře Ladožském. Kmeny se tam kácely po celý rok, rozřezávaly se v polena, a Něva je odnášela do rezidenčního města, než zamrzla. Potom se proměnil veletok v rušné kluziště.

O Vvánocích spěchali k Něvě s pustých tunder i Samojedi dalekého severu a vozili obecenstvo ve svých saních. Hosté se rozplývali v radostech, mohli-li se proháněti po ledě s rychlonohými soby.

Bohatší panstvo pořádalo na Něvě koňské dostihy a zapřahovalo do saní rádo zvláště klusáky, nedbajíc hrozných mrazů, za nichž neopatrní diváci přicházeli až o uši a nosy.

Dělný lid čekal na tuhý mráz již dávno, sekal na řece led a zásoboval jím každý dům. Ledu spotřebuje Petrohrad v létě mnoho.

Paláce u Něvy vynikaly výstavností. Stavitelé je vybudovali ve slohu řeckém, gotickém, vlašském, starořímském, maurském. Méně by se vám líbily budovy, v nichž se usadili úřadové. Ruský sloh ujal se v městě později.

Na chvíli se zastavuje cizinec u Alexandrova sloupu. Stojí uprostřed nejkrásnějšího náměstí, jež slove Dvorcové neboli Palácové. Žulový sloup zajímal mě velice. Tehdy jsem ještě neznal obelisků staroegyptských a myslil jsem si: Tak asi vypadaly proslulé „jehly“ z dob faraonských. Petrohradský sloup je také monolit, tedy obelisk z jediného a vyleštěného kusu kamene. Pochází z finské žuly barvy načervenalé a vypíná se 25 metrů vysoko. Vrcholek je korunován bronzovou polokoulí, nad níž se vznáší okřídlený anděl s bělostným křížem v ruce.

Alexandrův sloup byl odhalen 30. srpna 1834 v den jmenin oslavencových. Odhalení pomníku účastnilo se mnoho diváků. Sto tisíc vojska stálo ve zbrani za osobního velení cara Mikuláše I.

Palác nazvaný Zimní dvorec dostal své jméno již za času Petra Velikého, jenž v něm v zimě sídlil. Nad uměleckými poklady četných sálů žasl každý pozemšťan. Podnes vidím ty skvělé podobizny proslavených osob, ty malachitové a lazulitové vázy, zlaté mísy a nádherné trůny. Také mě oslnila říšská klenotnice, plná korunovačních skvostů, korun a žezel. V jednom žezlu zářil proslulý diamant Orlov.

Jako přírodozpytec mohl jsem nechati oči na přírodninách chovaných v Eremitáži. Kdysi prožívala v jeho dvoranách šťastné okamžiky moudrá panovnice Kateřina II. a nazvala je eremitážemi. Jednou pořádaly se dýchánky velké, jindy prostřední nebo malé. Velkých večírků se účastnil všechen dvůr, do jiných chodili pouze vyvolenci.

Kdo byl pozván ke dvorním dýchánkům, honosil se největším vyznamenáním a podroboval se předepsaným pravidlům: „Zanech všech důstojností již přede dveřmi i s kloboukem a kordem a buď vesel. Mluv mírně a nepříliš hlasitě, aby nikoho hlava nerozbolela. Jez s chutí, ale pij mírně, abys mohl najíti své nohy a východ.“

O dýcháncích se hrálo divadlo a tančilo, zpívaly se ruské písně, provozovaly se rozličné hry, dávaly se hádanky, hrálo se o zástavy, na slepou bábu. Všecky slušné žerty byly dovoleny.

Hluboký dojem činí na cizince chrám sv. Izáka. Četl jsem kdesi, že v něm vidí zbožný Rus div světa. Základní kámen k božišti byl položen roku 1819. Stavba trvala téměř čtyřicet let. Mnozí lidé pochybovali, že by se mohl na močálovité půdě postaviti chrám tak ohromných rozměrů. Proto se opatřily základy jedenácti tisíci jehlami a ohromnou vrstvou nejtvrdší žuly. Obrovská kupole spočívá na 24 žulových sloupech, z nichž je každý devět metrů vysoký a váží 1333 centů. Klenba ta je z největších na světě, překonávána jsouc toliko chrámovou bání sv. Petra a Pavla v Římě.

Vznešenou nádherou unáší diváka též vnitřek velechrámu. Malby na stěnách a klenbách prováděly ruce nejpřednějších mistrů. Malachitové sloupy oltářní zvyšují dojem výzdoby. Žádný jiný chrám nehonosí se tak mohutnými výtvory. Uralský malachit je u Rusů oblíbeným kamenem, ale nevyskytuje se v takových kusech, aby se z něho mohly tesati monolity jako ze žuly. Malachit tvoří na povrchu žulových sloupů chrámových pouze tenký obal. Takové povahy bývají v ruských kostelích i sloupy z modrého lazulitu.

Nasytiv se chrámové nádhery a náboženského ovzduší, pospíchal jsem do životního reje, jaký se odehrává na hlavní tepně společenského ruchu. A tou je Něvský prospekt, nejhlučnější a nejdelší ulice Petrova města. Podél skvělých obchodů a krámů drnčení vozů nikdy nepřestává. Vždyť mívalo město až 25 tisíc izvozčiků. Čili ti povozníci vozili po městě kuchařky, kupce, úředníky, pány, nepány. Zvolal-li někdo „izvóščik“, sjížděla se k němu hned tlupa drožkářů, a najatý vozka odvážel hosta kus cesty za 15 kopějek. A jak rychle! Pro rozlehlost města chodil pěšky málokdo. U nás trestává se kočí, že jezdí příliš rychle, v Petrohradě napomínal strážník vozku, že jezdí příliš pomalu.

Elegantnější povozy sluly karety. Byly pohodlnější a dražší. Kočí takové příležitosti se pokládal za něco vyššího než izvoščici a nikdy se o hosta nedral.

Ruské trojky užívalo se v Petrohradě spíše pro parádu. Bylo to trojspřeží se silným koněm uprostřed mezi dvěma ojemi. V zimě ustupovaly i tyto drnčivé povozy lehkým saním.

Ačkoli leží Petrohrad asi o 10 stupňů severněji nežli naše Praha, přece trpívá jeho obyvatelstvo za léta hroznými vedry. Tou dobou rušný život v městě trochu ochabuje. Kdo tehdy mohl, prožíval parné měsíce v dači, to jest ve vlastním nebo najatém letohrádku blízko města neb i dále od něho.

První letohrádky počal zakládati okolo města car Petr Veliký a rozdával je nejmilejším přátelům. Odtud jméno: dača. Vábně vypadal carův Letní dvorec. Z carských dač staly se zvláště známými: Gatčino Selo, Carskoje Selo, Krasnoje Selo aj.

Ruské slovo selo shoduje se s českým jménem sedlo, sídlo a značí ves, dědinu.

Petrohradské dače mívaly spojení železniční i paroplavební a byly snadno a lacino dostižitelny.

V přítomné době se v Petrohradě mnoho změnilo. Jindy mívalo sídelní město carovo téměř půltřetího milionu obyvatelů, nyní se ztenčilo to číslo na třetinu. Za revoluce roku 1917 stalo se Rusko republikou a lidová vláda přesídlila z Petrohradu do Moskvy. Osudy ruské říše řídil Lenin, a když roku 1923 zemřel, dostalo se potomním rokem Petrohradu nového jména. Nyní se nazývá: Leningrad. Před světovou válkou žilo v Petrohradě skoro tři miliony lidí, nyní pouze třetina. Roku 1926 psaly místní časopisy, že je Petrohrad nejdražším městem na světě.

Mátuška Moskva

Čeští vlastenci mají Prahu rádi, a proto ji nazývají svou máti. Také národ ruský má svou matičku a váží si jí tak, že jí říká svatá mátuška. Před časy bývala Moskva hlavním městem ruské říše; v ní bývali korunováni carové.

Žádné město na širé Rusi nevyrovná se Moskvě polohou. Osvítí-li slunce všecky pozlacené báně jejích chrámů a paláců, slzívá Rus radostí. Tak je Moskva krásná a vznešená.

Mnohý Rus má do Moskvy dále než my z Prahy do Paříže, ale proto přece se tam vydává alespoň jednou v životě. Kdo může, putuje do Moskvy jako do místa posvátného.

Také já si přával podívati se na Moskvu. Dvakráte jsem putoval po Rusi, ale matičky Moskvy jsem nespatřil. Cesta mě vedla vždy jinudy. Když však jsem se ubíral mezi národ ruský po třetí, dávné mé přání se vyplnilo.

Uloživ zavazadla v hostinci, spěchal jsem ke Kremlu.

V Praze máme posvátný Vyšehrad a malebné Hradčany. Také Moskva má svůj hrad. Tataři, kterých přebývá na Rusi mnoho, říkají mu Kreml. Ten název přijali do svého jazyka i Rusové.

Hotel, v němž jsem se ubytoval, jmenoval se Slavjanský bazár. Do Kremlu nebylo daleko.

Za chvíli stál jsem před hradbami. Hradby jsou vysoké, nahoře zubaté a opatřené branami i věžemi.

Prošel jsem branou a byl jsem uvnitř Kremlu. Přede mnou se vypínalo mnoho chrámů, kaplí a paláců. Všecky jsou zbudovány z kamene a bělají se zdaleka jako sníh.

Mluví-li Rus o Moskvě, říká jí bělokamenná mátuška, a mluví-li o Kremlu, říká mu svatý Kreml, nepochybně proto, že je tam mnoho starobylých chrámů s posvátnými obrazy bohorodiček a patronů, nadaných prý zázračnou mocí. Ruský lid věří v zázraky a obětuje svatým obrazům poslední kopějku.

O památném hradě moskevském říká ruský lid: „Moskvu překonává jenom Kreml, a Kreml překonávají pouze nebesa.“

Obrazy svatých stávají u kremelských bran. Žádný zbožný Rus nevchází dříve do brány, dokud se před obrazem několikráte nepoklonil a nepoznamenal svatým křížem.

Chtěje přehlédnouti Moskvu, vystoupil jsem na nejvyšší věž, která slove Ivan Veliký. Unaven dostal jsem se po schodech až k samé báni. Přede mnou se leskly četné kopule chrámů a zlaté střechy jejich zářily jako slunce. Na úchvatný ten dojem nezapomenu.

Cibulovitých a bohatě zlacených kopulí a bání sedí na ruských chrámích a kaplích moskevských mnoho. Jistý cestovatel praví o nich, že se podobají hejnu kuřátek stulených v chumáček.

Čtenář bude se snad ptáti, proč se jmenuje nejvyšší věž moskevského Kremlu Ivan Veliký.

Na místě, kde se vypíná řečená věž, stávala o samotě kaplička sv. Jana neboli Ivana. Když řádil r. 1600 na Rusi veliký hlad, nařídil car, aby se opatřila lidu práce a poskytla příležitost k výdělku. I stavěla se vysoká věž na tom místě, kde byla kaplička sv. Ivana. Nové věži dal pak lid jméno Ivan Veliký na rozdíl od malé kaple sv. Ivana, Ruský lid vidí ve věži Ivana Velikého div světa a památník, postavený na usmíření rozhněvaného Boha. Posvátná stavba zakončuje pozlaceným křížem ohromné velikosti.

Ve zvonici Ivana Velikého jsou umístěny také největší zvony. Na jeden se zvonívá jenom dvakrát do roka, o Vánocích a Velikonocích. Rusové mají zalíbení v ohromných zvonech. Zvláštností ruských zvonů je, že se při zvonění nehoupají, nýbrž že se do nich buší srdcem. Proto mohou býti ruské zvony mnohem větší nežli naše. Největším je zvon Ivana Velikého na prostranném náměstí památného Kremlu. Jmenuje se Car kolokol.

Ruské slovo kolokol znamená zvon. Car kolokol nazývá se proto, že je carem neboli králem mezi všemi zvony světa.

Ani vám nemohu pověděti, jak byl Car kolokol ohromný. Když jsem jej viděl po prvé, myslil jsem, že je to nějaký kostelík. Čím blíže jsem přicházel, tím byl Car kolokol větší. Proti obrovskému Caru kolokolu vypadají lidé kolem chodící jako loutky.

Car kolokol nebyl zavěšen, ale spočíval na žulovém podstavci jako obrovské těžítko. Váží asi 2000 metrických centů. Vedle zvonu leželo srdce o váze 24 metrických centů.

Car kolokol visel kdysi na dřevěné zvonici, ale roku 1737 spadl. Pádem tím urazil se z něho kus ohromný jako vrata. Kus ten byl postaven vedle Cara kolokola. Rusové říkají žertem, že by rádi darovali ten kousek zvonu nějakému cizinci, jen kdyby si jej chtěl odnésti na zádech.

O zvon starali se potom lidé málo. Obr ležel v blátě a pokoření a ponořil se svou váhou do země tak, až bylo z něho viděti pouze špičku jeho kříže. Caru Mikuláši zželelo se zapadlého velikána a umínil si, že jej světu opět odkryje. Roku 1836 našel se konečně francouzský inženýr, jenž podnikl nesnadnou práci a vyzvedl zapadlý zvon opět z hlubin. Od té doby vypínal se Car kolokol na Ivanovském náměstí.

O světové válce došlo při rekvizici vzácných slitin také na památný zvon. V říjnu 1917 oznamovaly noviny, že bude i Car kolokol roztaven, aby se užilo slitiny k výrobě smrtonosných děl.

Na obrázku vidíme ohromnou budovu s vlajícím praporem. Budova ta je bývalý carský palác, jehož síněmi procházel jsem se s průvodčím jako v bludišti začarovaného zámku. (Viz obr. Čechové mluví s nadšením…)

V popředí obrázku vidíte pobřežní terasu spojenou s kamenným mostem. Most klene se nad řekou právě zamrzlou. Za zimy panuje na řece Moskvě veselý život a její kluziště sotva obyvatelům moskevským stačuje.

Čechoslováci, kteří o světové válce bojovali na Rusi statečně za volnost nynějšího českého státu, chovají Moskvu u vděčné vzpomínce. Když se počaly v Rusku tvořiti památné legie, uchýlili se legionáři ve své tísni k Čechům moskevským. A několik těch našinců vyslyšelo jejich přání a prosbu a poskytlo jim okamžitě peněžité podpory v takové výši, že se jejich naděje ve zdar českého národa počala naplňovati a byla také nakonec korunována úplným vítězstvím.

Z nynějšího Ruska

Cestovati Ruskem za nynější doby není rozkoší. Zaslepení přátelé nynější vlády vidí v novodobém Rusku všecko růžově, chladní pozorovatelé nestranní černě a s malými nadějemi v brzkou lepší budoucnost.

Cizinec nežije teď na Rusi tak spokojeně a v takové bezpečnosti jako jindy. Jsou případy, že byl uvržen návštěvník předpojatými činovníky ve vězení a pokládal se za šťastna, že vyvázl z vazby a nepřišel o život.

Lépe se dařívá v nynějším Rusku poslům cizích vlád, diplomatům. Ty berou v ochranu samotné ruské úřady, zpříjemňují jim pobyt v zemi, vykazují zástupcům cizích říší útulné bydliště se slušným zaopatřením a zahrnují je vzácnou pozorností, jen aby se cizincům v říši nových řádů líbilo. Rusko je si teď vědomo, že samo o sobě v Evropě obstáti nemůže a že potřebuje vzájemné pomoci ostatních států evropských. Ty časy, kdy byla svatá Rus obilnicí a zásobovala evropský západ miliony a miliony vajec, minuly. Kdysi bohaté kraje Ruska carského zápasí v přítomné chvíli o sousto chleba a doušku čaje. I ruské časopisy píší, že tam umírá tisíce lidí hladem.

Přízni ruských úřadů těšila se nedávná výprava švédských, českých a německých průmyslníků. Mezi účastníky byl také příslušník naší republiky Jindřich Kolovrat-Krakovský, všímal si za tříměsíčního pobytu v severním a jižním Rusku veřejného života a snažil se vystihnouti příčiny, kterými nabyla říše zcela nové tvářnosti. Svá pozorování uložil náš krajan ve dvacíti kapitolách, vytiskl je jako knížku o 110 stranách a nazval dílko: Psychologie bolševismu. V Praze 1924. Podávám z něho pro čtenáře své knihy několik stručných úryvků:

Dospěli jsme vlakem ruské hranice. Marně jsem se bránil zvláštnímu pocitu. Byl jsem si vědom, že stojím na prahu mlhavého neznáma, když ohledával zřízenec vozy připraveného vlaku. Současně přichází četa vojínů a vstupuje do jednotlivých vozů. Dovídáme se, že budou provázeti náš vlak.

Mezitím vcházíme do jídelny a žasneme nad výběrem pochoutek. Domácí lid si nás prohlížel s nedůvěrou, neboť se rozšířila zpráva o příjezdu zvláštního vlaku se smečkou kapitalistů, kteří chtějí vykořisťovati Rusko. A ruský člověk má teď každého boháče v nenávisti.

Za jízdy k Moskvě jsme viděli kolejnice druhé trati vytrhané, aby se jich užilo jinde. Mé rozčilení rostlo, když vjížděl vlak do nikolajevského nádraží. Byl jsem zvědav, jak vypadá město bývalého lesku a nynější krve.

Náš příjezd byl hlášen předem, a proto byly již automobily připraveny. Projíždíme ulicemi a pozorujeme čilý ruch. O pořádek se stará policie s rudými obušky. Měli jsme dojem, že se žije v městě normálně.

Po krátké jízdě se vracíme na nádraží a dovídáme se, že náš vlak bude také naším obydlím. Velké hotely byly obsazeny úředníky, a jediný hotel cizinecký byl ve zbědovaném stavu.

V další společné cestě jsem nepokračoval, chtěje si Moskvu prohlédnouti ze všech stran. Za příbytek mi byl vykázán spací vůz k tomu účelu zařízený.

Čekal jsem, že budu procházeti městem plným rozpoutaných vášní, ale zatím vládl v ulicích klid s bídou. Každý chodec měl jen na mysli, jak by uhájil živobytí. Honba za kouskem chleba je důležitější nežli život duševní. Ruští vzdělanci se buď vystěhovali, nebo zahynuli, jiní mají na mysli toliko výdělek a denní chléb, spekulují a přemýšlejí, jak vydělávati lehce peníze. Ačkoli se tímto zaměstnáním neušlechťují, přece se mu oddávají raději než státní službě, v níž by pouze živořili. Příjmy státního zřízence stačí sotva k tomu, aby se dosyta najedl, nemluvě o palivu, otopu a oděvu. Viděl jsem, jak trpí lid nedostatkem šatů, chodí za třeskutého mrazu v cárech a nosí místo bot hadry. Zubožené matky táhnou k bazaru zbytky své garderoby, aby je prodaly a nakrmily ještě jednou své děti. Co se s nimi stane, až všecko vyprodají?

Vrchol bídy spatříme na nádraží. Kde jaký otrhanec a ubožák, každý spěchá do čekárny, aby se v ní ohřál a prosil pocestné o almužnu.

Na lidské utrpení jsem trochu zapomněl, když se dávala v divadle Aida pod řízením našeho krajana Suka. Představení bylo skvělé. V přestávkách se bavilo obecenstvo stísněně. Zdálo se, jako by byli diváci krušným životem zakřiknuti.

Petrohrad jsem navštívil v době, kdy se konal mezinárodní sjezd komunistů. Celé město vypadalo svátečně. Rudé prapory věstily heslo kongresu.

Evropský dvůr udržel se jako hotel doposud. Tentokráte byl dostaveníčkem všech delegátů komunistických a přísně střežen. Bez legitimace nebyl do něho přístup. Bydlil jsem v řečeném hostinci již před sjezdem a směl jsem v něm ostati i o kongresu, neboť jsem byl zapsán jako diplomat.

Zaměřil jsem k nábřeží Něvy. Něvský prospekt se málo změnil, pouze lidé vypadají jinak. Bída panuje i v Petrohradě. V nejhorších dobách poválečných mělo město asi 300 tisíc obyvatelů. Nyní v něm žije 800 tisíc lidí, byť není již hlavním městem jako před válkou. Moskva mu odňala prvenství.

Do obrazárny jsem neměl daleko. Galerie i muzea ostaly neporušeny a jsou pravidelně přístupny. Prostý lid je rád navštěvuje.

Zato se staly obětí revolučních bouří petrohradské závody průmyslové a obchodní a zaměstnávají teď jen asi pětinu dělníků co dříve. Dělníci očekávali, že jim vzejdou za komunismu zlaté časy, ale zklamali se.

Horečně se pracuje v petrohradském přístavě. Teď se mu nevyrovná ani přístav v Oděse, a je tedy nejdůležitější v celém Rusku.

Prodlévaje v jižním Rusku, poznal jsem Kyjev, Charkov a Bachmut. Do města prve jmenovaného přibyl jsem časně ráno. Najatý izvoščik odvezl mě do hotelu tak zanedbaného, že jsem si ani netroufal ulehnouti na jakousi pryčnu a zasedl jsem raději na rozviklanou židli.

Lépe se mi dařilo na našem konzulátě, kde mi byl poskytnut ochotně pokoj k obývání. Město utrpělo za revoluce mnoho. Mnohé rozstřílené domy stojí dosud v sutinách, leč život v ulicích neutuchl. Kyjev jest už městem státu ukrajinského, ale vládní úřady zvolily za své sídlo Charkov. Zamířil jsem tam v noci v průvodu konzumního úředníka, který se mnou zasedl do najatého povozu s revolverem v ruce. Dorazili jsme na místo zdrávi.

Na vlak jsem čekal dlouho. Byla prý to výminka. Celkem dodržují železnice pravý čas. Překážkou bývají sněhové závěje.

Charkov se mi ukázal na obzoru časným ránem. Z nádraží vedla mě cesta přímo k naší misi, která mi poskytla ochotně pokoj k ubytování. Chodil jsem městem brzy, a proto jsem spatřil mnohé obchody ještě zavřené. Zapomněl jsem, že ve velkých městech ruských začíná život teprve o desáté hodině. Pekaři otevírají krámy až po deváté, naproti tomu lze kupovati lahůdky třebas ještě o půlnoci.

Charkovský bazar je velmi bohatý zbožím. Myslím, že překonává i moskevský. Po nějakých zvláštnostech pídil jsem se v městě marně, a proto jsem se rozhodl, že si prohlédnu brzy srdce průmyslové Ukrajiny, to jest uhelnou a solnou pánev Donskou. Jejím střediskem je Bachmut. Podařilo se mi chytit výborný vlak, jenž spojuje Moskvu s Rostovem na Donu, a byl jsem v noci u cíle. Najatý žebřinový vůz odvezl mě do města největším blátem.

Hotel v Bachmatě vypadal příšerně. Kromě pryčen nebylo v pokojích ani stolů, ani židlic a umyvadel. Hmyzem se vše hemžilo.

Také město tonulo v nečistotě a špíně. Žádné jiné město neučinilo na mne dojem tak kormutlivý jako Bachmut.

Ve zbědovaném stavu jsou i tamější doly. Odbyt uhlí je nepatrný, protože je slabý provoz železniční. Dělníci se vystěhovali na venek a hledají spásu v zemědělství. Nedostatek peněz nedovoluje, aby se podniky povznesly. Zde se nejlépe ukazuje, jak je kapitál k rozmachu všech podniků potřebný.

Zkušenosti z Ruska mě poučily, že cestování není již v té říši věcí nemožnou. Doprava se stále zlepšuje. Tu onde jezdí přímé vlaky osobní i rychlíky. Z Moskvy lze jeti rychlíkem až do východosibiřského města Čity. Z Moskvy do Petrohradu jezdí dva vlaky denně, z Moskvy do Tiflisu (Tbilisi) na Kavkaze dva vlaky týdně. Rychlíky mají spací vozy opatřené ložním prádlem. Lokomotivy jejich vlaků se vytápějí naftou. Pohodlného cestování mohou si dopřávati pouze členové vlády, noví boháči a odporučení cizinci.

Železnice jsou místy v bídném stavu. Divím se, že se na kavkazské trati neslýchá o neštěstích.

Ve špatném stavu jsou i lodi obchodní a válečné.

Až posud nepřinesla revoluce Rusku ani výhod, ani štěstí, protože nepřátelé starých řádů ničili z nezkrotné nenávisti i dobré věci. Velká část bolševických vůdců skládala se ze židů kdysi v Rusku hnětených a utlačovaných, a ti využitkovali chvíle, ve které se krutě mstili.

Vraceje se z Ruska domů, užil jsem okliky Kavkazem a kochal jsem se za nočního příjezdu do Tiflisu pohledem na hvězdnaté nebe, mešity a pravoslavné chrámy. Noční hlídky procházely ulicemi.

Lahodně vypadal též můj hotel s čistým pokojem. Ještě nedávno jsem se halil v teplý kožich, a pojednou se procházím palmovou alejí.

Kavkaz neboli Gruzínská republika podléhá rozkazům Moskvy, ale má své vlastní peníze, Gruzíni se dosud moskevské vládě zcela nepodrobili a žijí v podnebí s nádhernou vegetací mnohem blaženěji než lidé na severu. Gruzín má v sobě dost krve tatarské a málo ruské a odtud jeho nepoddajnost. Muži i ženy líbí se každému. Proslulé krásky ruské pocházejí z Kavkazu.

Po Tiflisu jsem spatřil černomořský přístav Batum. Očekával jsem od hlavního přístavu gruzínského více, než podává. Již podnebí působí na nás velmi nepříznivě: vzduch je těžký a dýše skoro malárií. Ta nemoc je tam častým a nevítaným hostem. Proto jsem čekal netrpělivě na odjezd parníku. Za týden jsem se dočekal. Byl jsem rád, že jsem už na palubě řeckého parníku, třebas špinavého. Loď plula do Cařihradu a hemžila se spoustou vystěhovalců a běženců. O místa vedly se zápasy. Měl jsem štěstí, že mi kormidelník nabídl svou kabinu ke společnému užívání.

Plavbu mám v milé paměti. Moře bylo jako zrcadlo. Také Cařihrad jsem spatřil za nádherné pohody a obracel jsem k němu stále oči, když jsme prožívali pět dní v karanténě.

V Cařihradě neměl jsem už stání a viděl jsem se pořád v expresním vlaku, jenž se blíží k mému domovu.

Významná jsou o nynějším Rusku slova, jaká pronesl rozvážný profesor Jiří Polívka, vyslaný roku 1925 do Leningradu, aby byl účasten za Českou akademii věd a umění oslav Ruské akademie: „Nynější vůdcové říše vychvalují plnými ústy blahobyt výsadního stavu dělnického, ale k tomu štěstí má pracovní lid na Rusi ještě hodně daleko. Poučuje nás o tom pouhý pohled na ulice obou hlavních měst. Z ulic nevyhlíží na nás blahobyt, ale žebrota. Také se mýlíme, myslíme-li, že vládne na Rusi strana dělnická. Ti, kteří nevládnou, chodí v továrnách bosi.“

Kladu sem ještě několik slov, která pověděl čtenářstvu o Rusku učený profesor edinburské univerzity Sarolea, když se vrátil ze studijní cesty: „Zemi tu nemají ve své moci Rusové, nýbrž židé.“

Světové tržiště na Volze

Jako u nás, tak i v městech ruských bývaly před světovou válkou slavné výroční trhy. Nižní Novgorod zaujímal mezi všemi tržišti ruskými nejpřednější místo a slavné jeho trhy byly známy po celém světě.

Předem povím, co znamenají slova Nižní Novgorod.

Slovo Nižní znamená Níže ležící neboli Dolejší a Novgorod tolik jako Nový gorod neboli Nové město, na rozdíl od Velikého neboli Vrchního Novgorodu, jenž leží u jezera Ilmeňského.

Ruské slovo gorod, tj. město, je téhož původu jako staročeské slovo grad a nynější hrad. I mohli bychom říkati Novgorodu též Novohrad, Rusové, mluvíce o proslulém tržišti, říkají zkrátka Nižní.

Nižní Novgorod najdete na mapě evropské Rusi právě uprostřed. Řeka, při které je slavné tržiště založeno, jmenuje se Volha a její přítok Oka.

V Nižním Novgorodě sjížděli se kupci nejen ze všech odlehlých končin Rusi evropské, ale také ze Sibiře a Střední Asie. Nejeden kupec konal cestu několik tisíc kilometrů dlouhou.

O výročním trhu bývalo v Nižním všecko na nohou. Podívaná bývala na příslušníky rozličných národů. Každý mluvil jiným jazykem. Mluvilo se rusky, turecky, německy, arménsky, řecky, voťacky, čuvašsky, čeremizsky, mordvinsky, vogulsky, persky, čínsky.

Kupci, neumějící mluviti rusky, najímali si již doma tlumočníka a vydávali se s ním až do Nižního.

Takový znalec jazyků jmenuje se tlumočník, rusky perevodčik, turecky dragoman.

Kdo se chtěl smluviti na trhu s Řekem, Turkem, Kyrgyzem, Baškyrem, Tatarem, Bucharcem, Kalmykem, Peršanem, Arménem, užíval tlumočníka.

Tlumočníků bývalo o výročním trhu novgorodském také v hostincích hojnost a byli každému ke službám. Ovšem, že si dávali dobře platit. Mnohý tlumočník mluvíval pěti i více jazyky.

O výročním trhu, jenž slove u Rusů jarmarka, scházívalo se v Nižním tolik kupců, že mívalo město více lidí nežli naše Praha. Nejvíce bývalo Rusů.

Než se trh zahájil, přivážely se do Nižního datle, čaj, hrozinky, ořechy, sušené broskve, kaviár, sušené a nasolené ryby, sůl, cukr, kůže, kožišiny, barvy, železo, lihoviny, tabák, koberce, nádoby hliněné a kovové, výrobky dřevěné, šperky a hračky ze všech končin říše ruské a jejího sousedství. Zboží ukládalo se ve skladištích neboli ambarách k tomu účelu postavených. Skladiště byla dřevěná nebo kamenná. Z opatrnosti se nedovolovalo kouřiti ani svítiti. Za pronajímání skladišť dostávali vládní úřadové několik set tisíc korun. Ale což je to proti sumám, které se tam tržívaly za zboží! V Nižním se prodávalo ročně za 400 milionů korun zboží.

Na tržišti v Nižním bývalo hlučno jenom o výročním trhu. V jinou dobu bylo tam jako po vymření. Jakmile se trh zakončil, zavíraly se krámy. Světlo se nesmělo večer ukázati. Rus říkal, že tam panuje „věčnaja tišina“.

Tržiště se nenalézalo v samém městě, nýbrž na druhé straně řeky Oky.

Stavěti přes Oku most trvalý a spojiti tržiště s vlastním městem stálo by mnoho peněz. Proto pořizoval se dočasný most lodicový. Po výročním trhu se most zase rozebíral.

Nežli trh započal, pořádaly se slavné služby boží v chrámě, vystavěném uprostřed tržiště. Církevních obřadů účastnili se všichni úřadové a zástupcové kupectva.

Nejvyšším úředníkem byl gubernátor, místodržitel, a bydlel o výročním trhu v paláci, kde byly umístěny po tu dobu též úřady policejní, poštovní a bankovní.

Prapor, po službách božích vztyčovaný, byl znamením, že je jarmarka zahájena.

Kromě chrámu ruského byl na tržišti také chrám pro Armény, Tatary a jiné vyznavače učení mohamedánského.

Mohamedánské chrámy poznáváme podle půlměsíce zasazeného vysoko na mešitě.

Také o zábavy bylo dobře postaráno. V hostincích hrála hudba, v divadle se hrály šprýmovné kousky, jinde se zpívalo, tančilo, popíjelo. Policie měla co dělati, aby udržela pořádek.

Člověku, jenž nebyl zvyklý hluku a šumu, šla tam hlava kolem, a byl rád, dostal-li se z toho Babylonu do zátiší.

Hostinští měli o trhu pravé žně. Za přenocování v neveliké světničce žádali několik rublů denně.

Po dlouhém hledání se mi poštěstilo najíti komnatu, v níž jsem přenocoval. Ale po peřinách jsem se ohlížel marně. Na Rusi bývá obyčejem, že si vozívají pocestní svou vlastní peřinu, polštář, prostěradla, ručníky a přikrývku.

Světovou válkou změnil se obraz proslulého tržiště k nepoznání.

Plavba po Volze

Krom mátušky Moskvy mají Rusové ještě matičku Volhu.

Podíváte-li se na mapu někdejšího carství ruského, uvidíte, že největší řeka evropská teče samým středem ruské říše jako nějaká hlavní tepna. Při Volze je založeno mnoho měst, dědin a vesnic, a na statisíce lidí béře z ní užitek. Po Volze a jejích přítocích plují veliké koráby a rozvážejí zboží domácí i cizí daleko široko. Nadarmo neříkají Rusové Volze krmitelka nebo živitelka, skládajíce o ní pěkné písně. Jedna začíná slovy: „Vniz pa mátuškě pa Volgě“, to jest: „Dolů po matičce po Volze“.

Když jsem cestoval z Nižního Novgorodu do krajin asijských, měl jsem příležitost poznati Volhu i povolžské kraje. Byla to první moje plavba po evropském veletoku. O ruských parolodích, parochodech, jsem slýchal mnoho pěkného. Tvrdilo se obecně, že se na nich cestuje pohodlně.

Povolžské parníky náležely několika společnostem. Jedno podnikatelstvo se jmenovalo Samolet, druhé Kavkaz a Merkur, jiné Družina. Kdy a kam která paroloď z Nižního Novgorodu odjíždí, oznamuje se již dávno před početím plavby. Jako řeky naše, tak i Volha v zimě zamrzává. Plavba se zahajuje teprve z jara. Plavební řád se uveřejňuje v knize Sputnik po Rossii. Slovo to znamená tolik, co souputník neboli spolupoutník po Rusi.

Ze Sputnika jsem se dověděl, že odpluje loď „vniz pa mátuškě pa Volgě“ o 11. hod. ráno.

Krátce předtím odvážel mě izvoščik k přístavišti. Ujížděl velmi rychle. Za několik minut byl jsem v přístavišti povolžských parolodí. Některé koráby přijížděly, jiné kotvily u břehu a měly se k odplutí.

Sotva izvoščik zastavil, byl hned po ruce nosič a odnesl mi zavazadla na paroloď. Pískalo se po třetí, loď odrazila od břehu a plula po Volze do Kazaně.

Loď se jmenovala Feldmaršal Suvorov. Názvem tím byl uctěn ruský vojevůdce, kterého císařovna Kateřina II. povýšila pro válečné zásluhy na polního maršálka a potom do stavu knížecího. Na jednom tažení přezimoval Suvorov také v Čechách.

My říkáme místo slova feldmaršal polní maršálek. Ale Rusové mají ve svém jazyku mnoho německých slov, říkajíce místo účetní buchgaltěr, místo skladiště pakgaus, místo ohňostroj fejerverk, místo vrchní úřad oberamt. Nezasmáli byste se, kdybychom říkali arciknězi oberkněz? A Rusové skutečně říkají vrchnímu vojenskému knězi obersvěščenik.

Byla doba, kdy vznešená společnost ruská neměla lásky pro svůj jazyk mateřský a libovala si raději ve všem, co bylo německé. Zvláště car Petr Veliký nenáviděl všecko domácí. Němci měli na jeho dvoře zlaté časy.

Také carevna Anna Ivanovna, která vládla na Rusi v 18. století, si libovala v němectví. Za její vlády bývali Rusové z úřadů vypuzováni a nahrazováni Němci.

Plujte se mnou v mysli zase dále po Volze.

Povolžské parolodi plují celý den a celou noc. Bývají-li mlhy, potom kotví se v řece tak dlouho, až se rozední a pára rozptýlí. Mlhami se opožďují parníky mnohdy o několik hodin.

Cestující prvé třídy přespávají obyčejně noc v kajutách. Druhá třída není sice vystrojena tak skvěle jako první, ale proto přece mají cestující dost pohodlí. Salon této třídy má mnoho pohovek pokrytých obyčejně červeným aksamitem. Na těch cestující spávají. Kdo je zásoben poduškami, prostěradly a přikrývkami, proměňuje si pohovku v nejpohodlnější postel. Z opatrnosti jsem zasypával pohovku zvláštním práškem, chtěje se uchrániti před krvežíznivci.

Nejméně pohodlí poskytuje třída třetí. V té cestuje lid nejprostší a upravuje si lůžko na zemi. Je-li člověk zdráv, spokojen a má dobré svědomí, spává schoulen v teplý kožich až do božího rána snad tvrději než velmož na měkkém lůžku třídy prvé.

Jakmile se začne den chýliti ke konci a smráká se, osvěcují se prostory parolodi elektricky.

Některé povolžské parolodi slují Mississippi, Colorado, Niagara, Missouri, Alabama, Aljaška a jinak. Všecka ta jména jsou vzata od Američanů. Jako Amerika vábí nás k sobě velikou přírodou, tak i řečené parolodi zbudované podle vzoru amerického vynikají mohutnými rozměry.

Parolodi plující po Volze jsou parníky kolové. Ohromná jejich kola jsou umístěna na konci lodi. Celá loď se podobá plujícímu hotelu. Na korábu lze dostati, co hrdlo ráčí.

Cestující brávají s sebou zhusta také svou vlastní kávu, čaj, cukr, citrony a suchary. Přijdou-li na loď, poroučejí si jenom příbor s vřelou vodou a připravují si nápoj sami.

Hráči si poroučívají zase karty a krátívají si chvíli hrou. Na Rusi se hrává v karty náruživě. Vláda dostává z karetného mnoho peněz a vynakládá je na sirotčince.

Pluli jsme dlouho. Všudy se vypíná pravý břeh vysoko nad řeku, kdežto levý břeh povolžský ostává stále nízký a zelená se lučinami. Místy se spatřují tůně a močály. Ty pocházejí od povodní.

U Nižního vystupuje Volha z břehů do dálky jen asi 20 km, ale u Astrachaně blízko Kaspického moře rozlévá se tak široce, že se podobá kraj moři.

Povodněmi trpí povolžské krajiny velice. Rozvodněná Volha se valívá prudce, podemílá břehy, odnáší písek a štěrk a usazuje nánosy brzy zde, brzy onde. Místy se vytvořují v řece prohlubně, místy se dělají písčiny a ostrůvky. Koráby zahajující jarní plavbu váznou zhusta na mělčinách.

Mnohdy vyhledává si Volha řečiště zcela nové a rozvětvuje se v ramena. Ruský lid jim říká Volhy malé neboli Voložky. Vyschlé řečiště sluje starica, stařenka.

Po jarních povodních Volha opadává a bývá u Nižního Novgorodu široká pouze kilometr.

Hloubka Volhy činí u Nižního asi čtyři metry, níže až 18 metrů. Nedaleko Astrachaně bývá Volha ještě hlubší.

Než se vyleje Volha do Kaspického moře, vykoná pouť téměř 3600 kilometrů dlouhou. Na té cestě přijímá do sebe mnoho přítoků, z nichž jsou některé splavny. Takovým jest Oka a Kama s Vjatkou a Bělou.

Z Nižního do Kazaně jsem plul celé odpoledne a celou noc. Koráb přistál ke břehu pouze třikrát. Byla-li zastávka delší, vycházeli cestující na břeh, aby si koupili zákusky a pokrmy u pobřežních prodavačů a prodavaček. Venkované čekali na břehu již dávno a těšili se, že budou míti dobrý odbyt. Pasažéři kupovali vejce, máslo, chléb, placky, uzené ryby, mléko, jahody a maliny.

Blíží-li se noc, napínají kormidelníci zrak i sluch, aby nezajeli s lodí na písčinu. Světla na březích rozestavená ukazují směr. Světelné signály stávají obyčejně o samotě. Do osady bývá od nich hodně daleko. Strážce signálů mívá obydlí hned vedle. Bývá to pouhá bouda. Povinností strážcovou je signály osvětlovati a opatrovati. Kromě toho jsou zakotvena na řece plovadla červeně a bíle natřená a nazývaná bóje. Bójemi označují se mělčiny a místa plavbě nebezpečná.

Časně ráno probudilo mě rachocení řetězů a parních jeřábů ze spaní. Byl jsem v Kazani. Tam jsem opustil paroloď a ujížděl do starobylého sídla kazaňských Tatarů.

Světovou válkou utrpěla v Rusku i plavba po Volze. Z jara r. 1925 oznamovaly ruské noviny, že se tou dobou bude plaviti po Volze 477 parníků, 1237 plachetních korábů a mnoho menších lodic.

Obrovské ryby

V povolžských městech jsem navštěvoval rád rybí trhy. Příležitost jsem měl k tomu v Nižním Novgorodě, Kazani a Samaře.

Mezi rybami jsem viděl pravé obry. Byli to jeseteři a vyzy. Největší jsem viděl v Samaře. Jediná vyza vážívá asi deset metrických centů a bývá čtyřikráte delší než člověk. Ale samarští rybáři mi pravili, že se jim podařilo vyloviti vyzu ještě větší.

Ryby tak veliké stojí již za lov. Uloví-li povolžský rybář takovou vyzu nebo takového jesetera, může se těšiti, že utrží mnoho peněz. Vyzí a jeseteří maso seká se na rybích trzích povolžských tak, jako u nás hovězí maso. Obyvatelé povolžští požívají rybího masa rádi. Ryby jsou v těch krajinách národním jídlem.

Nejvíce jeseterů a vyz se loví při ústí řeky Volhy. V těch místech se zakládaly rybářské stanice již za starodávna a proměňovaly se znenáhla v osady a rybářské vsi. Podobné stanice vznikaly též na Dněpru, Donu a Dněstru.

Za doby tření, kdy snášejí ryby jikry, táhnou jeseteři a vyzy u velikých zástupech z moře Kaspického a Černého do řek. Na takový tah rybáři již čekají. Velkoobchodníci najímají pobřeží a vysílají rybáře na lov. Do vládní pokladny plyne z pronajímání mnoho set tisíc rublů. O tahu se scházejí rybáři z celého okolí a usazují se na břehu, budujíce si stany a boudy a zařizujíce si v nich domácnost na několik neděl.

Jeden rybář bývá na stráži. Hlídá v koši upevněném vysoko na šikmém stěžni. Jakmile se jeseteři a vyzy objeví, dává strážce znamení soudruhům, aby rozestřeli sítě. Hojná kořist bude jim odměnou za namáhavou práci, ale ještě větší užitek bude míti z toho pán, jenž je najal.

V zimě se lovívají jeseteři a vyzy jinak. Té doby ryby spávají. Za lůžko vyhlédly si bahnité dno a zarývají se do něho tak, že jim jen ocasy vykukují. Nezkušený pozorovatel by myslil, že jsou to zatlučené koly. Rybáři, prosekavše otvory do ledu, burcují ospalé jesetery a vyzy ze spánku a napichují je na háky.

Ale památné ty ryby se nelovívají jen pro maso, nýbrž také pro jikry. Ba mohl bych říci, že se samičky neboli jikrnáči lovívají hlavně pro jikry. Kdysi chytili ve Volze obrovskou vyzu, ze které dostali skoro čtyři metrické centy jiker.

Nežli se vyňaté jikry jeseteří a vyzí pošlou do obchodu, zbavují se blanitých obalů. Proto se šlehají tenkými metlami, procezují se sítem a promíchávají v roztoku kuchyňské soli. Jikry tak připravené ukládají se do soudků a slovou kaviár (rusky ikrá). Za nejlepší pokládá se ruský kaviár z okolí Astrachaně. Má barvu tmavozelenou.

Kaviár se jídal již v dávných časech. Jistý vlašský zeměpisec mluví o něm ve spise, jenž byl napsán již před pěti sty lety. V tom spise vypravuje, že při březích černomořských provozují znamenitý rybolov Kabarové neboli Kavarové. Od tohoto národa dostal kaviár své jméno.

Když jsem byl ve vlasti kaviáru, poroučel jsem si jej k jídlu často. Ale podivil jsem se, když mi byl po prvé na stůl předložen. U nás jídáme kaviár jen v takovém množství, co by se vešlo na lžíci, kdežto mně byla předložena plná miska kaviáru.

Také jsem ochutnal maso vyzí a jeseteří, a šlo mi k duhu.

Rusové dávají přednost malému jeseteru řečenému stěrleď. Jídají ho obyčejně v polévce vařeného.

Jak jsem cestoval po Krymu

Byl jsem rád, když přirazila Velkokněžna Olga po bouřlivé plavbě z Oděsy do Sevastopolu ke břehům krymským.

Opustiv koráb v Sevastopolu, prohlédl jsem si všecky památnosti města a okolí, a hotovil jsem se k jízdě po Krymu.

Poštovní kára očekávala mě již časně zrána před hostincem. Byla to první moje jízda po krymské kolesce.

Moje koleska nevypadala vábivě. Byla sprostá od paty až do hlavy a ošumělá jako její izvoščik. Všecka čtyři kola byla bez obručí. Pružných per jakživa neviděla. Věděl jsem, že v ní nebudu seděti jako v peřinách. Zasedl jsem na pouhé prkno.

Kdyby posadili do kolesky nemocného, odbyl by si v ní poslední hodinku.

Koníci ujížděli jako diví z vrchu do vrchu.

Brzy za městem se ukázala stepní pláň a sutiny chrámů a domů, pobořených za obléhání Sevastopolu v pověstných válkách krymských, zmizely mi z očí. Zato se mi ukázala opět hladina Černého moře. Plachetní koráb, jenž po ní plul, bělal se v dáli jako labuť.

Tatarský izvoščik vybočil brzy ze stepní silnice a zajel raději na samou step, letním vedrem hodně vyprahlou. Stepní kvítí již povadlo a rozpučí až příštím jarem. Jen přímořský pelyněk ještě bujel a voněl.

Nade mnou poletovaly poštolky a usedaly brzy na kamení, brzy na telegrafický drát, opouštějíce stanoviště teprve potom, když se přiblížil povoz až k nim samým.

Ojediněle lítali na stepi také mandelíci a skvěli se v nádherných barvách.

Houfně se vznášely nad námi čarokrásné vlhy a zapadaly na nízký podrost lesní. Pestrostí jejich peří byl jsem všecek unešen. Když ozářilo slunce jejich odění, na čele bílé, na hrdle jako zlato žluté, na předku zelené a vespod modravé, unášel mě pohled v říši báječnou.

Ke skvělému hávu těch jižních opeřenců pojil se ještě něžný a lehký let a dovršoval moje rozechvění. Vlhy hnízdí blízko vodních břehů v děrách a libují si jako naše břehule v životě společenském.

V Čechách bývá vlha řídkým hostem, zalétajíc spíše ještě do Uher.

Jeli jsme dlouho, než jsme uviděli nějakou osadu.

Tím památnější byla však pro mne osada mrtvých. Míním hřbitov, kde je pochováno půl sta tisíce Francouzů. Ubozí! Vybrali je v plné síle mladické z občanských řad francouzské vlasti a poslali je na Krym jako válečnou oběť, kterou mělo býti Rusko pokořeno.

Akátová aleje vede vzhůru na výšinu, na níž se rozkládá hřbitov. Vysoká zeď táhne se kolem něho.

U železných vrat bydlili v opuštěné samotě dva strážcové mrtvých, vysloužilec francouzský a ruský.

Avšak na posvátném místě odpočívá pouze nepatrná část padlých reků. Přemnoho těl práchniví jinde.

Krymská válka byla velmi krvavá. Pomněte, že v ní padlo 386 tisíc vojínů. Jaká hrůza vane z někdejšího bojiště krymského!

Ujel jsem tři hodiny cesty, když izvoščik zatáčel silnicí k mořské zátoce, pří níž leží skrovné městečko Balaklava. Osadníci jeho jsou většinou původu řeckého, pocházejíce z Řeků, které tam povolala ruská panovnice Kateřina II.

Řekové mohli činiti nároky na Krym, neboť byli usazeni na krymských březích již dávno před Kristem.

Po krátkém pobytu v Balaklavě najal jsem jiný povoz, ujížděje novým údolím, jež slove Bajdarské. Na stráních viděl jsem růsti křoviska dubová, šípek, plané hrušky, ale žádný les vysoký. O vychování lesa se nikdo na Krymu nestará. Mlází ničí kozy již v samém počátku. Proto se návrší víc a více obnažují a pustnou.

Kolem osamělých obydlí Bajdarského údolí pěstují hospodáři tabák a suší jeho listí na bidlech v nádvoří své chaloupky.

Opět jsem vyměnil koně za nové a opět jsem ujížděl tryskem za svým cílem. Tentokráte stoupala silnice příkře do vrchu.

Zastavil jsem se v tatarské dědině nazvané Bajdary. Pestrý hřbitůvek u silnice ohlašoval muslimskou osadu. Je prost veškeré výzdoby a nemá ani zdi. Hroby zesnulých jsou srovnány se zemí. Kvítí tam nepučí, haluze zádumčivých cypřišů je nezastiňují. Jen kámen ve hlavách postavený označuje tatarský hrob. Ostatní kameny jsou rozházeny, povaleny.

Tatarské chaloupky bajdarské osady jsou nízké o pouhém přízemku. Vrátkami nízkého plotu vchází se do nádvoří a zástiním do příbytku.

Na návsi hopkovala tatarská mládež v širokých šalvarech (kalhotách), jako nosívají Turci.

V Bajdarech končila jindy silnice. K mořskému břehu bylo lze se dostati pouze pěšky nebo na koni, a to ještě po krkolomných stezkách srázných břehů jihokrymských. Ale nyní jde silnice téměř až k samým hřebenům a vine se stále jako had.

Zásluhu o stavbu silnice, která prochází snad nejkrásnějším krajem světa, má kníže Michail Semenovič Voroncov.

Velikolepé divadlo mělo se zjeviti mým zrakům, když jsem dospěl horského hřebene, vypínajícího se vysoko nad Bajdary. Obraz čarovný, velebný, úchvatný a mámivý byl zastřen přede mnou ještě jenom na okamžik. Chlumnaté vrchy, jež se v klikatém průsmyku přede mnou otvíraly a zavíraly, překážely rozhledu.

Konečně jsem se octl u Bajdarských vrat. Před samými vraty, či vlastně před tunelem, je poštovní stanice. V ní napojíme koně a proletíme skalním průchodem, jenž dělí od sebe dvě velikolepá jeviště přírodní.

Tatarský izvoščik pustil uzdu vraníkům a spěl s nimi po závratných výšinách. Brzy jsme se vznášeli nad propastmi a troskami pobořených skal, brzy jsme se vrhali v divém letu níž a níže. Dech se mi krátil blaženou úzkostí, prsa se mi úžila pocitem velebnosti. Roznícen velikolepostí přírody jsem žasl, trnul a rozplýval jsem se v nadšení. Tok slzí zarosil můj zrak a kanul mi po tváři.

Kam jsem pohlédl, všudy se chvěla mořská pláň v lesku sluneční záře. Pode mnou zely propasti divokých skal, nad hlavou trčely hroty horských velikánů v samých oblacích a v ovzduší kroužili orlové nad mořem i nad nebetyčnými skalami, kde jest odvěké hnízdiště jejich rodu.

Úchvatné to divadlo se ukazuje, jakmile projel poutník skalním tunelem, osvěcovaným přitlumeným šerem. Teprve u východu vniká denní světlo víc a více do skalního nitra Bajdarského průchodu, až vyzíráš konečně v plném svitu do Černého moře a do nebeského blankytu.

Úprkem spěli koně po srázných zátočinách. Rychle jsme se vzdalovali od nejvyššího bodu Bajdarských vrat.

Skalní boky krymské sklánějí se téměř kolmo k moři, takže jen skrovné stromky mohou v nich zapouštěti své kořeny.

Hluboko u černomořských břehů prokmitají letohrádky ruských velmožů, jinde pak jsou chaloupky krymských Tatarů, ukryté napolo v zemi, napolo pod košatými ořešáky.

Čím níže k moři, tím bujnější je krymské rostlinstvo. Vidíme olivové háje a ovocné sady s jabloněmi, hruškami, meruňkami, broskvemi a granátovníky.

Kolem letohrádků bujejí cypřiše, pinie, fíky a magnolie. Přičinlivá ruka zahradníkova vytvořila v divočinách blažené zátiší.

Po stráních mezi skalisky viděl jsem růsti duby, keříčky dřínové, šípek, habří a hloh.

Mezi křovisky mě zajímal zvláště nízký kříček se zardělými bobulkami. České jméno té rostliny je planika.

Odpoledne jsem přijel do tatarské dědiny Kikineis. Tatarský její ráz věstily koňské lebky zaražené na plotech. Tataři se domýšlejí, že ochrání tím znamením domácnost ode všeho zlého. Tataři v to věří, neboť jsou velmi pověrčiví.

Kikineis jest obec asi o dvou stech tatarských chaloupkách. Všecky jsou vystavěny na úbočí a splývají částečně se zemí. Střechy mají vodorovné.

Z komínů valil se kouř. V tatarské domácnosti připravoval se oběd. Podle našeho času byla to vlastně večeře.

Brzy jsem té kuchyně také okusil a neštítil jsem se jísti z dřevěných nádobek pilaf a tatarské koláče. Pohoštění skončilo koflíkem černé kávy.

Do kyselého mléka, k němuž přikusoval můj hostitel chléb s cibulí, se mi nechtělo.

Dědina Kikineis je položena malebně na srázném svahu a trpívá vichřicemi.

V pozdní hodinu večerní jsem se dočekal objednaného povozu, a za čiré tmy dojel jsem na stanici, jež slove Mischor. Poštovní stanice byla mou noclehárnou.

Každá poštovní stanice je k takovému účelu již zařízena a má dvě nebo tři pohovky, na nichž lze darmo spáti. Ale přestál jsem trapná muka. I nejpravější prášek proti cizopasnému hmyzu jevil se býti málomocným.

Nabízené to lože přijímal jsem hned s nedůvěrou, jakkoli vypadalo vábně. Vešed do poštovní stanice, nezastal jsem v ní živé dušičky. I vyšel jsem do nádvoří a volám na nádvorníka. Ale na dvoře panovalo hluboké ticho. Nikdo se mi neozýval. Minula hodina první, druhá, a já na stanici pořád sám a sám. Štěstí bylo, že hořela na stole ještě lampa.

Konečně se objevil uctivý nádvorník Matěj Ivanovič a jal se mi sloužiti, jak jen jsem si přál. Ale mého přání nebylo mnoho. Toužil jsem toliko po samovaru.

Zanedlouho vřelo to v samovaru klokotem, já pak vytahoval zásoby čaje, cukru, sucharů a jiných zákusků. Matěj Ivanovič statně mi při večeři pomáhal a chválil můj čaj, jak jen uměl.

Nescházelo mnoho do půlnoci, když jsem uléhal na podezřelou pohovku. Matěj Ivanovič ulehl v předsíni na zemi. Chtěl býti časně zrána po ruce, až zazní zvonce rychlých fiakrů se vzácnými hosty.

Marně jsem nasypával bašty perského prášku proti krvežívnivcům. Po zbytečných pokusech jsem se odstěhoval, když již se rozednívalo, na dvůr s poduškou a zdřímnul jsem si pokojně alespoň na chvilku u kašny pod košatým ořešákem.

Když mě teplé paprsky sluneční probudily z polosnění, upravoval jsem si ranní toaletu ne snad někde v saloně před nádherným zrcadlem, ale v nádvoří u kašny, do níž plyne stále čerstvý proud horského pramene. Takové studené lázně bylo mi svrchovaně třeba, aby se zaplašila mrzutá nálada po nepokojné noci.

Z Mischoru jsem nastoupil cestu do Alupky. Vozová cesta sklání se k mořskému břehu.

Tatarská mládež hrála si u vozové cesty pod košatými ořešáky již časně zrána. Některé děti ochutnávaly sladké hrozny krymské révy. S révou střídají se na Krymu záhonky tabákové.

Místo švestek dozrávaly v sadech olivy.

O Alupce jsem čítal mnoho chvalného. Proslulou učinil ji krásný park s knížecím zámkem.

Kníže Voroncov vynaložil mnoho peněz, nežli vykouzlil z divokých skalin tak vábné zátiší, jako je Alupka.

Švarný Tatar Ebu Bekir byl mi po rozsáhlém parku průvodčím.

Dlouho jsem bloudil po stezkách, abych se mohl obdivovati bujnému rostlinstvu, přenesenému do sadů ze všech konců světa.

Přímořský hrad sám, nazývaný zhusta krymskou Alhambrou, skrývá se ve stínu košatých platanů, pinií, cedrů a štíhlých cypřišů. Vedle nich bujejí myrty, vavříny, korkové duby, magnolie, moruše, fíky. Palmám, citroníkům a oranžům se tam nedaří.

Nabaživ se Alupky, odjížděl jsem do Jalty. Z Mischoru jest do Jalty asi 15 verst (16 kilometrů).

Silnice vede horským krajem vysoko nad mořem. Níže jsou založeny letohrádky bohatých Rusů. Nádherou vynikala kdysi carská Orianda, ale za mé návštěvy ležel skvělý palác už v popelu.

Za Oriandou se objevila slavená Livadie, perla jižního břehu krymského. V útulném tom zátiší býval občas hostem sám car a jeho rodina.

Brzy za Livadií ukázala se při mořském zálivu Jalta, „dřímající jako rozmarné děcko na klíně nebetyčných strání a horských hřbetů“.

Z jedné strany přiléhala k Jaltě knížecí a carská sídla, z druhé strany tulí se k ní rozsáhlé zahrady a tatarská osada Gurzuf s letohrádky boháčů.

Co příroda v Jaltě vytvořila, je velkolepé. Poloha Jalty je plna přírodních krás a malebných divočin horských, překypujících staletými buky, piniemi a taurickými sosnami. Ale mořské lázně jaltské nebudou moci nikdy zápoliti s Ostendem.

Naříkal jsem, když jsem okoušel po prvé černomořských lázní v Jaltě. Pro ostré hrany kamínků nemohl jsem se po mořském dně ani dále dostati. I navlékal jsem potom vždycky bačkory jako každý jiný host lázeňský.

Nejvíce hostí přichází do Jalty ze svaté Rusi, když dozrává vinná réva. Tou dobou oddávají se hosté zároveň „hroznovému léčení“. Někteří pacienti jídají denně několik kilogramů hroznů a vracejí se vyhojeni do svého domova.

Kdysi byla Jalta tatarskou dědinou, ale později ustoupili Tataři ruskému obyvatelstvu a usadili se ve vsi řečené Deriköi.

Ale proto nescházejí Tataři ani v Jaltě, náležejíce mezi pozoruhodný zjev lázeňského obecenstva; myslím tatarské průvodčí v bohatém kroji národním, kteří svým vzrůstem a národním krojem činí na každého milý dojem. Švarné postavy jejich se těší zvláštní pozornosti velmožných paní a dívek, které je samou přízní až rozhejčkaly. Jiní Tataři konají v Jaltě služby vozků, nabízejíce hostům své elegantní fiakry nebo bujného oře k jízdě do horských žlebů.

V tatarské škole

Poloostrov krymský byl před sto čtyřicíti lety ještě panstvím neboli chanátem tatarským, ale Rusové si Tatary podmanili, a chánové přestali navždy vládnouti svému lidu.

Tataři nesli těžce poddanství cizího národa. Mnozí se raději z Krymu vystěhovali. Někteří uchýlili se mezi příbuzné Čerkesy, jiní jinam ke svým soukmenovcům. Sotva třetina Tatarů ostala v zemi. Moudrá panovnice ruská Kateřina II. snažila se, aby si Tatary v říši udržela, a vykázala jim na Krymu dvě města, kde se směli usazovati a žíti podle své vůle. Ta dvě města jsou Bachčisaraj a Karsubazar.

Také car Alexandr I. si zamiloval Tatary, zvolav: „Jaké to spanilé zjevy! Jak ušlechtilé plémě! Krym by pozbyl nejpůvabnější zvláštností, kdyby nešetřil Tatarů! Zajisté se podaří přiměti je k tomu, aby krymské vlasti neopouštěli!“

A podnes žije na Krymu mnoho Tatarů. Tataři bydlí buď v městech, nebo v tatarských dědinách. V jiných městech jest jim vykázána za obyt zvláštní tatarská čtvrt.

Chtěje poznati tatarský život, chodil jsem od dědiny k dědině, od chaloupky k chaloupce, a byl jsem všudy vlídně vítán. Tatarský hospodář mě obyčejně hostil koflíkem kávy. Přijímal jsem zdvořile Tatarovo pohostinství, a zasedal jsem na koberec tak jako můj hostitel, totiž na bobek, a přikusoval jsem ždibce cukru ke kávě, kterou hospodářova žena mžikem připravila a pokorně nabízela.

Tatar nepřijímá rád návštěv cizincových, já však jsem si ho naklonil obrázky, které děti a hospodářova žena přijímaly s velikou dychtivostí. Tak pěkné a pestré viděli sotvakdy, co živi jsou. Hospodář se blaženě usmíval, když jsem ho obdařil nejpěknějšími, a měl se ke mně tím laskavěji: provázel mě po střechách, v úzkých uličkách, po vinici a po tabákových a olivových sadech.

Nemysli však, čtenáři, že žertuji, pravím-li, že mne tatarský hospodář vyvedl na vrch střechy. Tatarské chaloupky mívají střechy vodorovné a upěchované z hlíny. Na střechách se sušívá ovoce, tabákové listí a paprika. Na střechy vylézají tatarské dívky a zasedají na rozprostřený koberec, jako u nás sedávají lidé před domem na sedátku nebo v zahradní besídce. Na střeše je nejlepší příležitost prohlédnouti si tvář a kroj tatarských dívek nebo žen, které zahalovaly si obličej závojem jako Turkyně.

Staré Tatarky nebývají hezké. Mladé Tatarky pozbývají brzy své krásy a vadnou záhy jako květina.

Za jízdy po Krymu prohlížel jsem si celou tatarskou ves, chrám a školu.

Tatarský chrám byste poznali hned podle malé štíhlé vížky neboli minaretu a podle pozlaceného půlměsíce. Tataři vyznávají učení Mohamedovo jako Turci, zovouce chrám džámi. Je-li malý, slove medžid, to jest modlitebnice.

Při tatarské svatyni bývá také škola, mekteb. Slovo to znamená místo, kde se píše.

Byl jsem zvědav, jak vypadá škola uvnitř. Ale podivil jsem se velice.

Když mi tatarskou školu ukázali, nechtěl jsem ani věřiti, že je to škola. Myslil jsem, že vcházím do chléva. Světlo vnikalo do školní světnice maličkým okénkem.

Naše světnice školní mívají několik oken, ale tatarská škola, kterou jsem viděl v krymské dědině, měla pouze jediné. Skleněné tabule byly vytlučeny.

Ve škole bylo hlučno. Povyk jsem slyšel již přede dveřmi. Nesměle jsem vstoupil dovnitř. Hluk tatarských školáků se zmírnil, když jsem překročil práh školní světnice, ale někteří se nenechali vytrhovati a „říkali“ ze své čítanky tím horlivěji.

Ve třídě jsem napočetl šest klučinů. Seděli u lavic. Jiní byli před školou u studánky, ne snad že by je byla trápila veliká žízeň, ale zatoužili po volnosti. Honili se kolem studánky, a každý se snažil políti kamaráda vodou, načež utekl do školy, aby se zachránil před oplátkou.

Pana učitele nerušil v klidu ani povyk, ani stálé vybíhání ze třídy. I cizincova návštěva byla mu lhostejna. Ze svého místa se ani nehnul, když jsem vešel do třídy.

U nás sedává pan učitel u katedry, ale tatarský hodža seděl na katedře. Nebyla to katedra dřevěná. Byl to malý slamník, na který tatarský hodža zasedá, počne-li vyučovati. Podložka slove tatarsky a turecky tyšek, to jest polštář, poduška.

Před slamníkem, který nahrazuje panu učiteli pohovku, stála lavička. Na lavičce ležela otevřená kniha s podivným písmem, kterému byste nerozuměli. Nepoznali byste v ní ani jediné písmenky. Kniha slula korán.

Také chlapci měli před sebou korán a četli hlasitě. Čím lépe uměl žák čísti, tím více křičel. Jeden až hulákal. Při tom stále kýval hlavou a házel sebou jako posedlý. Kdyby byl seděl na stolici, byl by jistě spadl. Na štěstí seděl na hlinité zemi. Zasedajíce k lavicím, rozprostírali žáci hadr nebo cár a na tom se ulebedili.

Čtenář si asi pomyslí: „U takových lavic nechtěl bych seděti!“

Také školní lavice tatarské školy by se vám nelíbily. Byla to pouze prkna ohoblovaná a podepřená na konci kamenem.

U zdi tatarské školní světnice stála železná kamna a vedle kamen baňka s vodou. V kamnech se za mé návštěvy netopilo, protože bývá na Krymu za léta větší horko než u nás.

Toužíte-li zvěděti, jak tatarští žáci byli oblečení, čtěte dále. Na hlavě měli červený fez. Kabátu neměli. Kalhoty měli široké. Sahaly jim až ke kotníkům. Opaskem je měli upevněné. Barevné košile se nepochybně Tatarům velmi líbí, neboť ani jediný školák neměl košile bílé. Bot jsem u nich neviděl.

A teď si prohlédněte pana učitele! Seděl na slamníku a měl plné ruce práce. Ošíval se na všecky strany. Vykasával rukávy své kazajky a cosi v nich hledal.

Přistoupiv k němu, žádal jsem za dovolení prohlédnouti si školu. Ale tatarský hodža zavrtěl hlavou. Podle našeho zvyku znamenalo by to, že nedovolí. Ale já se brzy rozpomenul, že vrtění hlavou značí u Tatara ano, a kývání hlavou ne. Při tom neřekl hodža ani slovíčka. Jenom pokynul trochu rukou a poklonil se, načež jal se prohledávati hned rukáv druhý.

Domýšlel jsem se, že ho tam něco kouše, a uhodl jsem. Krvežíznivec byl brzy chycen a zabit. A žáčkové odříkávali korán.

Kromě lavic, kamen, baňky a slamníku neviděl jsem ve škole věcí jiných. Avšak na jednu byl bych málem zapomněl. Myslím prut. Z počátku jsem se domníval, že dlouhý prut postavený za hodžou je nějaká udice. Ale mýlil jsem se. Tím prutem trestal učitel neposedy. Aby mu nebylo vstávati se slamníku, pořídil si prut hodně dlouhý, aby jím mohl dosáhnouti až na toho nejposlednějšího.

A čemu se tatarští žáci učí?

Naučí-li se čísti korán, umějí již mnoho. Někteří umějí také psáti a počítati.

Tatarská řeč je vlastně řeč turecká. Bůh slove Alláh, nebe kók, vzduch džel, voda sú, den kún, noc keché, slunce kunéš, měsíc aí, člověk adám, paní charyí, otec babá nebo též atá, matka aná nebo též nené, dítě balá, syn oglú, dcera chys, chléb otmék, kůň alašá, smrt olym.

Podobných škol pro malé školáky viděl jsem na Krymu několik. Všecky si byly podobny jako vejce vejci. Některé snad byly ještě horší, V některých se neučilo a sušilo se v nich tabákové listí.

Krymští Tataři pěstují rádi tabák. Pěstují jej v záhoncích jako my u nás brambory. Tabákové listy navléká Tatar na šňůrky a rozvěšuje je, aby vyschly.

V tatarském městě

Když jsem byl již jednou na Krymu, navštívil jsem tatarské město, jež slove Bachčisaraj. Je to jméno tatarské, složené ze dvou slov. Bachče znamená zahradu, saraj stavení.

Tatarština se liší od tureckého jazyka nepatrně. Také náboženství Tatarů je totožné s tureckým. Tataři a Turci jsou mohamedáni.

Tataři jsou roztroušeni po celém Krymu, ale nejvíce jich žije v Bachčisaraji.

Kdo by chtěl to město navštíviti, může užíti v Sevastopolu železné dráhy a je za hodinu na stanici bachčisarajské. Do města samého je potom ještě kus cesty. Proto jsem najal povoz.

Vozka byl kovaný Tatar a těžko jsem se s ním dorozuměl, neboť uměl právě tak málo rusky jako já tatarsky. Štěstí bylo, že jsem mohl udati několik tureckých vět také mezi Tatary.

Vozka hnal koně jako o závod. Z mírné pláně spěli jsme ve hluboký úval; v němž se Bachčisaraj ukrývá.

Kotouče prachu pozvedaly se z vozové cesty. Štěrkem byl měkký kámen podobný naší opuce.

Přijeli jsme k potoku. U potoka rostly štíhlé topole, košaté vrby. Nad chaloupkami tatarských hospodářů rozkládaly své koruny staleté ořešáky. Chaloupky byly slepeny z kamení a hlíny. U každé chatrče byla zahrádka, v níž dozrávaly broskve a vinné hrozny. Místy stála také mohutná moruše.

Potom se zjevily nejdříve štíhlé střechy tatarských chrámů. Zlatý půlměsíc zářil na minaretech již zdaleka.

Dlouho jeli jsme úzkou ulicí bachčisarajskou, až zastavil konečně povoz před hospodou, v níž jsem se ubytoval. Byla to hospoda velmi skrovná. Vstříc mi vyšel číšník a vykázal mi na dvoře malou světničku k obývání. Na moji žádost přinesl mi z kavárny výbornou kávu a z trhu několik preclíků.

V bachčisarajské hospodě se pivo nečepuje. Také jídla se v ní neprodávají. Hosté si kupují pečené maso a jiné potraviny sami na trhu. Kuchaři sedí tam na bobku a připravují pro cestující rozmanitá jídla podle tatarského způsobu.

Sotva jsem své vaky složil, spěchal jsem na ulici, abych si prohlédl bazar.

Tak dlouhé tržiště je málokde. Bachčisaraj má jen jednu hlavní ulici, a ta je skoro celá proměněna v bazar.

Nejčilejší ruch panoval nablízku mé hospody. Kolem drnčely lehké vozíky nebo drkotaly tatarské vozy s nemotornými koly. Vrzání kol rozléhalo se po celý den. Pár buvolů bývá obyčejným spřežením.

Mezi povozy s naloženým dřívím klusal tatarský koník s jezdcem. Za ořem kráčel venkovan a odvážel si na oslu měděné konvice.

Prodavači bachčirasajského bazaru mají krámy a dílny pohromadě. Přízemek domu slouží zároveň za pracovnu, a každý chodec může se volně dívati na zaměstnání kotlářů, zámečníků, kloboučníků a jiných živnostníků.

Kotlářů a klempířů je v bazaru bachčisarajském tolik, že se člověk diví, kdo všecko to zboží kupuje. Krámy jsou přeplněny konvicemi a konvičkami, džbány, pocínovanými mísami, talíři, nálevkami, samovary a mísami obrovských rozměrů. Mnohá mísa o průměru až metr měla rovné dno s nízkým okrajem. Těch užívá Tatar jako podnosu pro pokrmy.

Četné byly též krámy čepičářské a kožišnické. Nejvíce v nich bylo na skladě černých beranic.

V každém pátém krámě prodávalo se maso, zvláště skopové. Bez něho by Tatar nemohl ani žíti. Zvláště si rád pochutnává na vařené hlavě. Pochoutku tu jídal rád i veliký prorok Mohamed.

Vepřového masa jsem v bachčisarajských krámech neviděl. Tatar se ho štítí. Vedle řezníků měli krámy pouliční kuchaři, kuchtíce všeliká jídla raději před krámem na ulici než v horké kuchyni. Mnoho kuchyňského náčiní není potřebí. Měděná pánev nad ohništěm a několik hliněných nebo pocínovaných misek je vše, čeho je tatarskému kuchaři třeba k jeho živnosti.

V pánvi to syčelo a prskalo. Kuchař seděl u pánve na bobku a pekl drobné kousky skopového masa v tuku a koření. Kousky napichoval na teničkou špejli (šiš) a očekával hosty. Za několik kopejek lze se najísti šišliků do sytosti.

Šišliky jídal rád též Mohamed a slíbil kuchaři již napřed nebeskou blaženost za to, že je uměl připravovati chutně.

Když mohl jísti šišliky veliký prorok muslimů, mohl jsem je jísti také já. Proto zasedl jsem chutě k bachčisarajskému kuchaři a vybíral jsem z talířku šišliky hodně očesnekované. Místo vidličky jsem užíval prstů, místo nože zubů.

Česnek a cibuli vychvaluje Tatar do nebe a tvrdí o nich, že ho chrání před morem. O oblíbenosti svědčily hromady obou zelenin.

Kromě toho jsem viděl na trhu hojnost fíků, hroznů, jablek, hrušek a papriky.

Chcete věděti, čím jsem tučné šišliky zapíjel? Černou kávou.

Kavárny bachčisarajské nevypadají jako kavárny pražské. Kavárníku dostačí světnička sebemenší. Pro každého hosta se vaří káva čerstvá.

Povím vám, jak to v bachčisarajské kavárničce vypadalo.

V koutku světnice byl výklenek a ve výklenku žhavé uhlí a horký popel. V popelu vězela plechová nádoba s vodou a byla hodně horká. Poručí-li si host kávu, postaví kavárník nádobku na žhavé uhlí, a voda přivádí se do varu. Do vařící vody zaváří kavárník mletou kávu, buď s troškem cukru, nebo bez cukru, nalévá odvar do sklenice nebo do koflíku, a ve třech minutách můžeme píti nejlepší kávu. Možná, že budeme píti za chvíli koflík druhý, třetí, čtvrtý. Tataři pijí několik koflíků za sebou a kouří při tom cigarety.

V jiných domech jsem viděl péci chléb. Tatarský pekař hnětl těsto před našima očima a vykládal pekařské výrobky na spuštěnou okenici.

Místy jsem viděl seděti na bobku pekaře, an prodával mlčky pečivo. Kupce voláním neláká. Každý mlčky přichází a mlčky odchází. Žádný prodavač svého zboží nevychvaluje.

U hrnčířů jsem viděl zásoby černých baněk na vodu. Také jsem se zastavoval u dílen kovářských, řemenářských, ševcovských, kamenických, bednářských, též u zlatníků a zámečníků. Všichni robotili od božího rána až do západu slunce.

Pojednou se však počaly okenice krámů zavírati. To bylo znamení, že se slunce sklání za hory. V několika minutách bylo v ulicích jako po vymření. Jenom na štíhlých minaretech vybízeli kněží souvěrce k modlitbě. Volání jejich nahrazuje zvony. Mohamedáni zvonů neužívají.

Na našich věžích bývají také hodiny, ale minarety hodin nemívají. Hodinářských krámů jsem v bachčisarajském bazaru ani neviděl.

Po západu slunce bloudil jsem v Bachčisaraji sám. Čirá tma mne přinutila uchýliti se do najaté komůrky bachčisarajské hospody. V divných snech jsem přespal první noc.

Druhého dne jsem spěchal prohlédnouti si palác někdejších chánů. Toužil jsem jej spatřiti již proto, že o něm slavný ruský básník Alexandr Puškin tolik pěkného napsal.

Bachčisarajský palác leží na konci hlavní ulice. Prošed všemi síněmi jeho, poznal jsem, že z někdejší slávy a nádhery tatarských chánů zbylo již jen málo.

Sešlé malby bachčisarajského paláce byly teprve před lety opět pestře obnoveny a opraveny.

Prohlédnuv si palácové síně, spěchal jsem s průvodčím do zahrady, abych spatřil mramorový vodotrysk postavený uprostřed zimostrázového křoví a sladké révy vinné.

O vodojemu kolovala v Bachčisaraji zajímavá pověst. Lid si vypravoval: Když jednou křesťanská otrokyně tatarského chána Marie zemřela a

ráj, po němž dávno toužila,
jak nový anděl ozářila,

že také chán vyhledával ve válečných bojích svou smrt. A na památku její

zbudoval mramorový vodomet,
jenž v osamělém úhlu dvorce zděn.
Nad ním pak křížem zastíněn
se Mohamedův měsíc skví.
I nadpis tam a lety dlouhými
vždy ještě nevyhlazen tkví.
Sténáním, šepty smutnými
v mramoru stále voda řine
a kape jako slzy chladné,
jichž tok snad nikdy nedopadne.
A malé děvy v zdejší krajině
tu smutnou pověst slýchaly,
na pomník často smutný zíraly
a Zdrojem slzí pak jej nazvaly.

Slavný pěvec Puškin, navštíviv Bachčisaraj a chanský palác, použil pověsti a složil ji v báseň, nadepsanou Bachčisarajský fontán. Za tklivou báseň dostal Puškin 3000 rublů.

Dlouho jsem se díval na bachčisarajský vodotrysk, vzpomínaje si na slova, která o něm kdysi Puškin napsal: „Vešed do paláce, spatřil jsem pokažený vodomet. Ze železné zrezavělé trubky kapala voda po kapkách. Obešel jsem palác a rmoutil jsem se nad netečností a nedbalostí, kterou tu všecko hyne.“

Také Zdroj slz byl za mé návštěvy opraven a památce zachován. Klíčník, který nás provázel, vypravoval věrně pověst, jak ji sám slýchal před dávnými časy.

Svatá hora Athos

Vezměte do ruky mapu Evropy, obraťte zrak k poloostrovu Balkánskému a vyhledejte na jihovýchodním břehu jeho přístavní město Soluň neboli Saloniki. Jméno města je vám asi známo. Či se nepamatujete, že vyšli ze Soluně apoštolově Cyril a Method, aby kázali Kristovo učení jazykem slovanským?

Záliv Soluňský byl po několik set let v držení Turků. Za balkánské války měl býti přivtělen Bulharsku, ale připadl slovanskou nesvorností roku 1913 Řecku.

Od Soluně na východ vybíhá pobřeží do Egejského moře a vytvořuje tři poloostrovy. Výběžky ty vypadají jako tři prsty. Na nejvýchodnějším se rozkládá hora Athos neboli Athon. Názvy ty pocházejí od Řeků, kteří tam byli usazeni již v dávných dobách.

Podle hory byl nazván i poloostrov Athonským, ale tamější Slované říkají mu raději Sveta Gora, tj. Svatá hora, poněvadž je věnován bohoslužbě. Obyvatelé jsou vesměs pravoslavní mniši a poustevníci, kteří žijí odloučeně od celého světa, oddávajíce se pouze modlitbě a práci.

Poloostrov Athonský je země hornatá, plná lesních pustin, roklí a propastí. Než byste ji prošli na dél, potřebovali byste dvanáct hodin cesty. V šíři má asi dvě hodiny. Myslím, že by se vám v ní líbilo, neboť jsou tam také háje a lesy. Kolem klášterů se zelenají vavříny, olivy, jedlé kaštany, jinde se popíná vinná réva nebo se žloutnou oranže. Toliko hora Athos, vysoká skoro 2000 metrů, je na jižním konci holá a pustá.

O hoře slyšel jsem vypravovati mnoho zajímavého z úst tamějšího řeholníka. Mnich ten pocházel z Kutné Hory a jmenoval se Slavibor Breuer. Vstoupiv do kláštera přijal mnišské jméno Sáva Chilandarec. Dnes není již mezi živými. Zemřel v prosinci 1912.

Milý krajan vypravoval mnoho o svaté hoře Athos a o životě, jaký vedou mniši a poustevníci, ale ještě více o posvátném tom místě napsal a česky tiskem vydal.

Hora Athos, kde jen lidé žijí a umírají, ale kde se po dlouhé věky žádný člověk nenarodil, je krajinou vysoce zajímavou. Je to kousek země jako stvořený pro život samotářský, kde jinoch, muž i stařec a každá věřící duše může prý najíti spásu, pokoj a mír.

Poslyšte, co náš Sáva Chilandarec o Athonské hoře vypravuje:

Na Athonské hoře bývaly poustevny již před tisíci lety. Brzy nato počaly se tam zakládati též kláštery, monastýry. Svatohorští mniši opevňovali je hradbami a měli v nich útočiště před loupežníky.

Posvátná místa se těšila lásce a přízni zvláště knížat a velmožů slovanských. I vznikly na Svaté hoře kláštery srbské, ruské a jiné. Všecky jsou vystaveny buď při samém moři, nebo v údolích.

Jeden klášter se jmenuje Chilandar. Založil jej veliký dobrodinec srbského národa, svatý Sáva. Podle něho přijal náš krajan své mnišské jméno.

Kláštery athonské jsou si velmi podobny a liší se od sebe pouze velikostí. Vypadají jako pevnosti a hrady. Uprostřed velikého nádvoří stává chrám. Jinde jsou příbytky pro čeládku a řemeslníky. Každý klášter má svůj mlýn, kuchyňskou zahradu, hřbitov, zvláštní dům pro hochy, též síně pro lisování olivového oleje a jiné pro pálení kořalky z vinných matolin.

Kromě klášterů jsou na Athonské hoře také osady poustevnické. V každé poustevně žije jeden poustevník, jenž se stará sám o sebe. Živí se hlavně plodinami své vinice a zahrádky. Mnozí poustevníci provozují řemeslo a mívají u sebe též učedníka, jenž poustevnu dědívá. Na Athonské hoře žije na sta poustevníků.

Všeho obyvatelstva svatohorského se počítá nyní asi 6000. Mezi nimi jsou mniši, poustevníci a mnoho lidu služebného, řemeslného a nádenického. Nádeníci přicházejí na Athonskou horu nejvíce, mají-li se česati olivky. Tou dobou okopávají olivové stromy, řezají dříví a prkno a zdělávají pole. Na jaře se ubírají opět domů.

Ve všech klášterech se přechovává mnoho ostatků svatých a světic. Každý monastýr má nejméně jeden zázračný obraz Matky Boží a jeden kříž, zhotovený prý ze dřeva toho kříže, na němž pněl Kristus.

Každý klášter a každá poustevna mají svého patrona. Výroční den svatého se světívá slavně. Lid putuje do kaplí a kostelů z celého okolí.

Svatohorští mniši a poustevníci se šatí stejně. Nosí černý oděv řeholnický, jsouce podřízeni nejvyššímu představenému, jenž slove protos, prvý. Jeho sídlem jest osada Karaja (Karyés), podobná městečku a ležící skoro uprostřed poloostrova na skalních výšinách a v lesních roklích.

Každou sobotu bývá v Karaji trh, bazar. Poustevníci a mniši scházívají se zblízka i daleka, aby prodávali své výrobky a opatřili si za utržené peníze potřebné věci pro domácnost. Na trhu lze vídati dřevěné lžíce, křížky z rohu nebo ze dřeva, růžence, klobouky, oděv, staré knihy, sýr, mléko, vejce, čerstvé ryby, kohouty a jiné zboží.

V Karaji je také hlavní strážnice četnictva svatohorského. Četníci jsou Řekové a strojí se po řecku. Jejich povinností jest obcházeti poloostrov a bdíti, aby nepřicházeli na Svatou horu lidé podezřelí. Jinou povinností strážníků je dozírati, aby na půdu nevkročil ženský tvor. Takové je pravidlo na Svaté hoře odedávna. Ani slepice, kozy, krávy a vůbec samičky nesmějí se na Svaté hoře chovati. Výjimku činí pouze kočky a holubice. Vejce se přivážejí zdaleka.

K tahu a nošení břemen užívají obyvatelé svatohorští mezků, valachů a volů. Kohouti se chovají proto, aby mohli vyvolávati den. Též se chovají kocouři.

V Karaji je poštovní úřad. Razítko poštovní má francouzský nápis: Mont Athos (hora Athos). Pošta dochází ze Soluně jednou týdně. Od nedávna jde i telegraf ze Soluně do Karaje. Pocestné osoby a větší zásilky rozváží parník dvakrát za měsíc.

Služba řeholníků je rozmanitá. Jedni konají službu kostelní, čistí kostel, zvoní, dělají svíčky, přisluhují při oltáři, zpívají písně a čtou modlitby. Druzí mají na starosti skladiště, vinice, sklepy, mlýny a mouku. Jiní opatřují klášterům ryby čerstvé a nasolené, olej, máslo, vejce, sýr a luštěniny. Opět jiní pečují o pořádek v hostinci a nemocnici. Někteří jsou zahradníci, nakládají a rozdávají kyselé zelí, naložená rajská jablíčka a lusky. U vrat sedí po celý den vrátný, hlídá a zamyká bránu západem slunce. O svítání klášter otvírá. Služby klášterní jsou na Svaté hoře rozličné. Málokterý řeholník ostává beze služby, leda je-li příliš stár anebo neduživ.

K nejváženějším osobám klášterním náleží písař, protože umí čísti a psáti. Mezi řeholníky najde se málokterý, jenž by byl cvičen ve čtení a psaní. Písař má také největší příjmy.

Klášterníci zachovávají následující řád klášterní: Do chrámu přicházívají třikrát denně, mívajíce trojí bohoslužbu: jitřní před svítáním, mši po ránu a nešpory odpoledne.

Řeholníci nesvolávají se na jitřní vyzváněním, ale tlučením na tlustou fošnu. Po službách božích ubírají se řeholníci do svých jizbiček, aby si odpočinuli a uvařili něco k obědu. Po obědě koná každý to, co má napilno. Po nešporách chystá se večeře a vychází se na procházku.

Pravidelný život bývá občas přerušován společnými pracemi. Přistane-li ke břehu loď, přivážející klášteru seno neb obilí, spěchají řeholníci k přístavišti a pomáhají člun vyprazdňovati.

Společná práce nastává řeholníkům též o žních.

Když jsem vstoupil po prvé na svatohorskou půdu – vypravuje náš krajan – zastal jsem klášterní bratry shromážděné na poli. Místo, kde se vařilo, jedlo a odpočívalo, podobalo se táboru. Kuchař připravoval s pomocníky pokrmy. Na každém stromě visely kusy šatstva, a pod stromy houně a podušky uchystané k odpočinku. Někteří řeholníci se myli, jiní se převlékali, rozdávali jídlo, nalévali víno a bavili se po práci velmi vesele. Potom se chystali k oddechu a ke spánku, aby prospali pod širým nebem polední vedro.

V měsíci září sbírá se víno. Vinobraní je pro klášterníky prací nepříjemnější a trvá asi čtrnácte dní. Mniši uřezávají hrozny, kladou je do košíků a sypou do puten. Obtěžkaní soumaři odvážejí potom náklad do kláštera. Společnou práci vykonávají mniši, zrají-li olivky, což bývá asi v měsíci listopadu.

Veselo bývá v klášterech o pouti. Již týden před poutí dělá se všude pořádek, aby klášter a okolí vypadaly čistě. V předvečer svátku přicházejí hosté zdaleka i blízka, avšak nejvíce dělnického lidu se hrne ze sousedních klášterů.

Svátek se počíná večerními nešporami. V kostele se zpívá celou noc. Zpěvy se střídají s modlitbami. Kdo toliko poslouchá, snadno usíná a musí býti pobádán k pobožnosti klášterníkem. Ale nejslavnější bohoslužby se konají potomního rána. Kněží přicházejí k oltáři v nejskvělejším rouchu. Po službách bývá slavný oběd. K obědu se vychází v malebném průvodu: napřed jdou kostelníci s rozžatými svíčkami, za nimi následují mniši a nejpřednější hodnostáři klášterní. Pěvci zpívají nábožné písně a ustávají ve zpěvu, až se dá znamení zvoncem.

Hned nato počíná oběd. K obědu dostává účastník koflík hrachové polévky, dvě jídla rybí, chléb, sýr, džbánek vína a nakonec trochu utlučeného másla a oslazené pšenice. Po obědě odchází průvod do kostela a rozchází se za modlení, zpěvu a zvonění.

Kdo chce býti přijat za mnicha, musí žíti nějaký čas v klášteře na zkoušku, načež se ho táže představený: „Proč jsi přišel, bratře, k této svaté družině?“

„Abych v modlitbách a postění vedl život Bohu milý,“ odpovídá nový bratr.

„Oddáváš se životu klášternímu s dobrým rozmyslem? Odříkáš se světa a chceš býti poslušen představených až do smrti?“

„Ano, s pomocí Boží, otče.“

Po modlitbách přijímá nový bratr nové jméno řeholní a po mnohých obřadech stává se členem řehole.

Umře-li mnich, pochovává se snad ještě téhož dne, kdy skonal. Soudruzi mu zpívají písně, líbají ho na čele a celují svatý obrázek položený na prsa. Potom jde průvod s rozžatými svíčkami na hřbitov, aby zesnulého pochoval.

Po třech letech se hrob již zase vykopává, aby se udělalo místo pro jiného nebožtíka. Lebky se vystavují ve sklepě hřbitovní kaple. Nápis věstí, z kterého bratra ostatky pocházejí.

Čeští malíři na hoře Athos

Starobylé kláštery a malebná jejich poloha lákaly do mnišské republiky posvátné hory Athos učence i umělce. Jazykozpytci a historikové bádali v klášterních knihovnách, nahlíželi do starodávných rukopisů a vynášeli z nich poutavé zprávy literární. Některé práce toho oboru vyšly tiskem v řeči francouzské, jiné v angličtině, němčině, ruštině, latině.

O uspořádání rukopisů a tisků získal si tam před lety zásluhu náš krajan Sáva Chilandarec. Škoda jen, že se nepřechovávají ctihodné památky literární v budovách bezpečnějších a že se jim nevěnuje pozornost. Hlavní závadou je bídné vzdělání řeholníků a nedostatek vyškolených mužů, kteří by se zabývali také vědou a uměním. A přece žije za přítomné doby ve dvacíti klášterech athonských šest tisíc řeholníků. Někteří náležejí národnosti řecké, jiní jsou Rusové, Bulhaři, Srbové, Rumuni, Albánci, Gruzínci.

Příslušníci pravoslavného vyznání pohlížejí k hoře Athos s takovou důvěrou a zanícením jako mnozí křesťané ke Svaté zemi, a proto putují k monastýrům athonským jako vyznavači učení Kristova do Jeruzaléma. Jen tak lze si vysvětliti, že mívaly athonské kláštery odkázané statky jak na svaté Rusi, tak v Rumunsku a Řecku.

Rozumí se, že putovati na horu Athos je dovoleno pouze mužům, a nikoli také ženám.

Cizinci jsou na hoře vítáni a také v klášterních hospicích hoštěni. Ale ať hostinský nebo dělník, švec, krejčí, truhlář, zámečník, všichni athonští obyvatelé jsou příslušníky řeholnického stavu.

Než připadlo území Řecku, byla hora Athos poplatníkem Turecka. Touto změnou a světovou válkou zchudla hora Athos velice, neboť pozbyla svých statků v cizině. Výstavnější budovy zabralo poslední dobou mnichům Řecko a užilo jich k ubytování vojska. I přichází na horu Athos poutníků mnohem méně než za panství tureckého, a staří obyvatelé si rádi vzpomínají na ty časy, kdy býval svrchovaným pánem nekřesťanský Turek. Nyní chce Řecko kláštery vůbec zrušiti a proměniti budovy v sanatorium.

Za doby lepšího blahobytu poznal horu Athos také český malíř Jan Vochoč, rodák žižkovský, a oblíbil si ji jako již dávno před ním proslulý moravský krajan a kreslič František Zvěřina (zesnulý ve Vídni 1908). Nabyv průpravy na akademii pražské, zdržoval se Vochoč s jinými krajany v Mnichově, oddávaje se zvláště malbě podobizen a krajin. Výtěžek z toho umění nebyl k živobytí postačitelný a Mistr uznal za dobré vydělávati si chléb jinde. Hora Athos slibovala mnoho nových námětů, a proto se mladý malíř rozhodl, že se usadí na delší čas mezi řeholníky. Žeň z této umělecké cesty byla bohatá, jak bylo patrno z jeho výstavy, kterou roku 1901 v Praze uspořádal. Brzy nato hostila mladého Mistra Paříž. Kromě jiných maleb zůstavil po sobě Vochoč podobiznu athonského mnicha Chilandarce.

Za potřebnými náměty svého monumentálního díla malířského, kterým nás uvádí do slavných dějin Slovanstva, vydal se na horu Athos také věhlasný umělec Alfons Mucha a prožil mezi tamějšími řeholníky v létě roku 1924 pět neděl. Bylo mi velikým potěšením naslouchati v přátelském kroužku jeho vypravování, kterým líčil svou horskou jízdu na mulu, když se ubíral z přístavu soluňského do klášterní republiky. Chodil po stopách svého mnichovského soudruha Vochoče, nyní už zesnulého.

Objevení Nového světa

Roku 1892 prošlo čtyři sta let, co byla ukázána cesta do Nového světa. V Americe se děly přípravy, aby čtyřsetletá památka byla co nejskvěleji oslavena. I byla uspořádána světová výstava v Chicagu.

Objevitelem čtvrtého zemědílu stal se synek chudého tkalce z okolí janovského Kryštof Kolumbus. Kde a kdy se Kryštof narodil, nemohu ani s jistotou pověděti. Několik vlašských měst hlásí se k němu jako ke slavnému rodáku. Obecně se pokládá Kolumbus za rodáka janovského. Také si ho přivlastňuje Korsika.

Pro chudobu nemohl se Kryštof ani na vyšších školách vzdělávati, jakkoli sám po vzdělání toužil, a vstoupil brzy do služby plavecké. Přístav janovský poskytoval k tomu nejlepší příležitosti.

Za mladosti čítal Kryštof rád knihy zeměpisné. Zvláště se mu líbily spisy věhlasného cestovatele Benátčana Marka Pola, jenž první prozkoumal vnitřní krajiny středoasijské.

Vypravuje se, jak si Kryštof knihy opatřoval. V městě žil jistý profesor zeměpisu. Manželce jeho chutnaly zvláště jisté druhy ryb, a ty uměl Kolumbus dobře chytat. Paní profesorová bývala k malému dodavateli velice laskava a dovolovala mu vypůjčovati si z manželovy knihovny knihy. Toho dobrodiní malý Kolumbus také pilně užíval a přečetl mnoho spisů cestopisných a přírodovědeckých, doháněje čtením, čeho se mu nedostalo školou, ač se též tvrdí, že chodil i do vyšších škol v Pavii.

Ve čtrnáctém roce svého věku konal Kryštof již námořní cesty a dostal se do Portugalska, kde se usadil. Té doby se mluvívalo mnoho o nových objevech plaveckých. Lidé hledali námořní cestu do asijské Indie, ale nemohli ji najíti.

Kolumbus se mnoho napřemítal, než se odhodlal učiniti nabídku Republice janovské, že se chce pokusiti najíti cestu do bohaté Indie. Ale Janované nabídky nepřijali, vymlouvajíce se, že nemají na výpravu peněz.

Také Republika benátská zamítla návrhy Kryštofa Kolumba.

Konečně se Kolumbovi podařilo získati pro odvážný podnik španělskou královnu Isabelu. Brzy nato byla uzavřena smlouva mezi královskými manžely a Kolumbem: Kolumbus měl míti doživotně a dědicové i jeho nástupcové hodnost velkého admirála v těch mořích a zemích, které budou objeveny. Kolumbus se měl státi místokrálem a nejvyšším vladařem nade všemi těmi moři a zeměmi. Měl bráti desátek všeho čistého příjmu jak z obchodu, tak z plodin zemských z obvodu svého admirálství. Měl býti jediným soudcem ve všech sporech obchodních, které by vznikly mezi zeměmi nově odkrytými a mezi Španělskem.

Smlouva byla podepsána. Dne 12. května roku 1492 rozloučil se Kolumbus s královským dvorem a dne 3. srpna téhož roku vydal se na třech korábech se 120 muži za moře. Koráby se jmenovaly: Santa Maria, Pinta a Niña.

O zámořské výpravě psal Kryštof Kolumbus podrobný deník, jenž byl po smrti jeho synem Fernandem Kolumbem roku 1536 uveřejněn.

Dlouho plavil se Kolumbus po moři. Konečně dne 11. října o 10. hodině večerní ukázalo se světlo na neznámé zemi, a o 2. hodině s půlnoci objevily se její břehy. Brzy nato vybíhali na pobřeží nazí divoši pleti červenavé a krásného vzrůstu. Než se rozednilo, hemžilo se okolí rudochy, kteří neutíkali již do lesů, poznavše, že netřeba obávati se lidí jim neznámých.

Kolumbus se domýšlel, že připlul k některému ostrovu asijské Indie, a nazval rudé obyvatelstvo indiány. Jméno to ostalo rudochům americkým podnes, ačkoli se oni jinak nazývají.

Potom odkryl Kolumbus i jiné ostrovy a vracel se s veselými zprávami do Španěl, kde ho uvítali s veškerými poctami.

Kolumbus se vypravil ještě třikráte za moře a vracel se po čtvrté do Španěl. Ale nepřátelé připravovali ho zatím doma o dobrou pověst, ničili pomluvami šlechetné jeho snahy, a Kolumbus upadl jako stařec sedmdesátiletý v nouzi, nemaje kam hlavy položiti, leda v hostinci, kde žil často i na dluh. Ve stavu tak bídném zemřel objevitel Nového světa r. 1506 ve Valladolidě.

Ostatky Kolumbovy byly několikráte převáženy. Nyní odpočívají ve hlavním chrámě sevillském ve Španělsku.

Ostrovy Kolumbem objevené mají podnes jméno Indie, a to Západní na rozdíl od asijské Indie Východní. Kolumbus netušil, že učinil počátek k objevení ostatních zemí Nového dílu světa, nazvaného později Amerika. Kolumbův objev nestál podle nových zpráv více než 34 000 koruny. Náčelník výpravy, Kolumbus, měl pouze 1500 korun ročního platu.

Objevením Ameriky otevřel se lidstvu zemědíl takřka zázračný. Žádný jiný nebyl obdařen od přírody takovým bohatstvím jako svět Kolumbův. Žádná jiná říše nepovznesla se v době tak krátké k té závratné výši jako americká Unie, zvaná též Spojené státy severoamerické.

Ký div, hrnuli-li se do země volnosti a svobody všichni národové a učinili z Ameriky novou vlast. Za štěstím šli tam také naši krajané a usazovali se hlavně na severu. Mnoho podrobností uložil jsem o nich ve svém dvojdílném spise Amerika. V prvém svazku jest líčena Amerika Severní, ve druhém Střední a Jižní. Oba spisy vyšly nakladatelstvím Storchovým ve druhém vydání.

Před šedesáti lety do Ameriky

Bývala to krušná cesta, kterou nastupovali čeští vystěhovalci, ubírajíce se za štěstím do Nového světa již před šedesáti lety. Těch pamětníků je už málo naživě. Jeden z nich je A. E. Beneš a vypravuje, co na cestě prožil, v Národním kalendáři, vydávaném v Chicagu nákladem Geringrovým téměř plných padesát let a nazývaném krátce Amerikán. Stůj zde krátký výňatek:

Psalo se 23. března 1865, když jsme se loučili s naší vesnicí Drahenicemi. Osada ta leží v okresu Březnickém jako Martinice. Z obou dědin stěhovalo se za moře celkem 16 osob. Cesta z Prahy do Manitovoku, města wisconsinského státu severoamerického, stála každou osobu 163 zlaté. Věděli jsme, že se poplavíme lodí plachetní, a nikoli rychlejším parníkem.

Do Prahy nás odvážel žebřiňák. Jiný vůz sloužil k dopravě zavazadel. Diváci věděli nebo tušili, že jsme vystěhovalci, a přáli nám šťastnou cestu. Nejednomu se zaleskla v oku i slza. Dobří lidé!

Do Libušina města jsme dorazili až v noci a přespali jsme ji před branou na vozech. Ráno nás uvítal jednatel přeplavní firmy Kareš a Stocký a uvedl všechny do hostince. Nakoupené potraviny přišly nám další cestou vhod.

Druhého dne v noci ujížděl s námi vlak do Lipska a potom do Brém. Za nocleh nám byla vykázána hospoda. Spali jsme na slámě, zaplativše si předem také stravu. Za použití mýdla platila každá osoba krejcar.

V noclehárně se sešlo mnoho vystěhovalců, většinou Češi. Němci nocovali v jiné hospodě. K nám se přidružili též mladíci, kteří neměli pasů a prchli přes hranice nepozorovaně.

Po našem příjezdu se dostavil pan Kareš, aby zprostředkoval výměnu peněz. Jaký byl kurs dolaru, nikdo z nás nevěděl.

Z Brém nás odvezl vlak do Bremerhavenu. V přístavě byly koráby plachetní i obrovské parolodi. Náš koráb se jmenoval Guttenberg a hostil Čechy, Němce, Holanďany a jiné národy. Všichni se dobře snášeli, ačkoli spali pohromadě. Na každém lůžku spaly až tři osoby vedle sebe. Kabiny na lodi nebyly. Obsadilo se každé místečko. Za plavby jsme zvěděli, že veze loď 467 pasažérů. K obsluze měl koráb asi 50 plavců a úředníků. V padesáti posadách krákoraly slepice, pískala kuřata a kokrhali kohouti.

Lůžko se skládalo z pouhého slamníku. Peřiny si vezl každý pocestný sám. Ostatní potřeby se uložily do kufru, a ten byl přivázán k posteli, aby za nepokojné plavby nelítal. A moře se počalo brzy bouřiti. Mnozí nemohli si dopřáti ani čaje a choulili se raději do peřin. Jiní si z nás tropili žerty a odolávali statečně mořské nemoci. Většina lidí ani nejedla a pro pokrmy si nechodila. Teprve když se moře trochu utišilo, opouštěli pocestní kajutu a okřívali na palubě.

Radost naše netrvala dlouho. Loď se octla opět v rozbouřených vlnách a houpala se jako skořápka.

Uplynulo už pět neděl, a před námi se třpytila jen hladina širého moře. V tu dobu plula blízko nás jiná loď a dávala znamení, že jí hrozí nebezpečenství. Náš kapitán zvěděl brzy, že porouchaná loď veze železnou rudu a že se udržuje nad vodou jenom nadlidským čerpáním mořského živlu. Vyhladovělí plavčíci přešli rychle na palubu lodi naší, a porouchaný koráb tonul před našima očima, až se ponořil docela. Osiřelý velitel loučil se s ním s pláčem a rozžehnal se s lodí kleče na kolenou. Na smutnou událost jsme zapomínali, jakmile se moře utišilo a počalo se usmívati slunce. Tím časem oživla zase paluba. Námořníci ji polévali mořskou vodou dvakrát denně. Jak mnoho soli voda obsahovala, bylo patrno na podlaze, zábradlí a sedadlech. Vyhýbali jsme se lavičkám, abychom se nepřilípli na solný povlak.

Za dobu jedenáctinedělní plavby měli jsme na lodi dva pohřby. Oba nebožtíci našli svůj hrob v chladném oceánu. Byli pochováni za obvyklých obřadů.

Za plavby pršívalo a někdy vydatně, takže se mohla dešťová voda zachycovati do nádrží. Kuchaři užívali toho božího daru na vaření a mytí nádobí, my pak si mohli dopřávati více vody pitné. Tou jsme zapíjeli pokrmy. Jídla byla hojnost. Hovězí maso a vepřová se podávaly denně. Knedlíky a suchary doplňovaly jídelní lístek.

Jásot rozléhal se na palubě, když jsme viděli, že pluje za námi plachetní koráb Erebus. Byla to loď, která vyplula rovněž z Brém a dohonila nás. Na její palubě zaznívala hudba pěti českých muzikantů. Oba koráby pluly jednu chvíli tak blízko sebe, že jsme se mohli dáti do vzájemného hovoru. I vyslechli jsme radostnou novinu, že se ukáže co nevidět pevná země a že spatříme cíl své plavby: Baltimore. K radě našich námořníků počal se každý pocestný zbavovati nepotřebných věcí a házel je do moře i se slamníkem, který byl beztoho pln cizopasného hmyzu. Daleko za lodí táhl se dlouhý pruh slamníků, beden, bedniček, hrnců, starých šatů a hadrů jako průvod nějakých žraloků. Ve chvíli měl na sobě každý pasažér pěkný oděv a očekával hlášenou komisi.

V poslední okamžik se narodila na lodí dvojčátka a nahradila nám ztrátu dvou pohřbených nebožtíků. Novorozeňata byla hned pokřtěna a obdarovaná. Oba klučinové měli se jak náleží k světu.

Dne 28. června padali si naši rodáci do náručí svých krajanů amerických, slzeli radostí a zapomínali na všecky strasti, které jim bylo snášeti za prošlých devadesáti dvou dní.

Poslední oběd na lodi byl slavný. Po jídle se také tančilo. Američtí diváci spatřili zcela jiné tance, nežli se tančívají v Novém světě.

Lékařská prohlídka se odbyla krátce, protože byli všichni přistěhovalci zdrávi. Někteří našinci zůstali v Baltimoru, ostatní pospíchali se zavazadly k železniční stanici, aby odjeli s nejlepšími nadějemi do vnitrozemí. Mířili k Erijskému jezeru do města Clevelandu a odtud k jezeru Michiganskému do Chicaga.

Námořní obři

V posledních letech zbudovali strojníci tak mohutné lodi, že nad jejich rozměry divák žasne a vidí v nich pravé námořní giganty. Největší koráby vycházely z loděnic německých a budily závist u jiných říší a národů. Němci se tehdy nenadáli, že budují nejvelikolepější parolodi pro své nepřátele. Porážkou Německa ve světové válce přešli námořní obři do rukou vítězů a obdrželi od nových majitelů také nová jména. Názvy Imperator a Vaterland byly nahrazeny jinými.

Námořní obři doby přítomné mají zvučná jména. Nejstatnější se stavěl v Hamburku, připadl Americe a zove se podle vybájené obludy staroegyptské Leviathan. Druhým kolosem je Berengaria, třetím anglická loď Aquitania, čtvrtým Majestic.

Tato loď je skutečně zjevem majestátním. Kdo se po ní plaví z Evropy do Ameriky, dovídá se o námořním tom obru, že se rodil v loděnicích hamburských, obdržel o křtu jméno Vaterland a stal se majetkem paroplavební společnosti anglické White Star Line.

Touto parolodí plavil se roku 1923 do Nového světa také věhlasný znalec Arábie, náš univerzitní profesor Musil, a pověděl čtenářům Nár. listů dne 23. července, jak se v útrobách námořního obra žije. Z poutavé zprávy uvádím tu pouze krátký obsah:

Pražské jednatelství řečené linie předložilo mi tištěný dotazník s podivnými otázkami. Bylo třeba vyplniti, že umím čísti a psáti, že mám v Americe známé, že se nemíním ve Spojených státech trvale usaditi, že jsem nebyl stíhán pro bolševictví a nejsem členem žádné rozvratné strany. Dále bylo třeba zodpovídati, byl-li jsem soudně trestán a k jaké politické straně se hlásím. Natoulal jsem se již hodně po světě, ale tak důkladně nezkoumala mé svědomí ještě žádná vláda. Přibyv do Londýna, byl jsem podroben novému výslechu: Proč že do Ameriky jedu, co tam budu mluviti, s kým se budu stýkati a podobně. Ukazoval jsem svůj diplomatický pas, doporučení amerického vyslanectví v Praze, ale to vše nepomáhalo. Praha se zdála býti Američanům velice podezřelou pro styky s bolševiky, a o ty Amerika nestojí.

Velkou smůlu mám s očima. V pasu je zaznamenáno, že jsou mé oči šedé, ale na americkém dotazníku jsem udal, že jsou hnědé. Prohlíželo mne několik úředníků: jedni soudili, že mám oči hnědé, jiní byli pro šedé. Když se ptali mne, přiznal jsem se, že nevím, jaké vlastně jsou. Co asi řekne úřad v New Yorku?

Z Londýna jsem jel do Southamptonu, abych vstoupil na jmenovanou loď. V přístavě kotvilo několik lodí a měly odplouti do Indie, Austrálie a Ameriky Jižní. Měly po dvou, ba i po čtyřech komínech, ale krčily se jako chaloupky před palácem. Od vodní hladiny, tedy od čáry ponoru, vypíná se dvanáct poschodí. Šest horních palub je určeno po pocestné prvé třídy, šest dolejších pro druhou a třetí třídu a kuchyně. Každá paluba má šestery schody a čtyři zdviže. Nad dvanáctou palubou je plošina pro velitele lodi. Kabiny pro pasažéry nejsou stejné. Některé mají salon, ložnici, koupelnu, záchod, jiné pouze ložnici a koupelnu nebo jsou pouhou ložnicí. Cesta ve skvělé kabině stojí se zaopatřením do Ameriky až čtyři tisíce dolarů, tj. 136 tisíc našich korun. Majestic má také kabiny po 320 dolarech, což jest skoro 11 tisíc korun. V to nepočítám ještě všeliké odměny, různé dávky a příplatky. Strava je znamenitá.

Nemíní-li pasažér jísti ve společné jídelně, obdrží jistou sumu peněz zpět, může se stravovati ve francouzské restauraci, vybírá si pokrmy podle lístku za stanovené ceny a žije laciněji, zvláště když řádí mořská nemoc.

Jídelna je v prvé palubě. Hosté zasedají k nesčetným stolkům. Vrchní číšník poukazuje místa. Osoby zvláště doporučené sedávají blízko kapitána. Restaurace je v páté palubě. Hosté v ní mizejí mezi květinami a vysokými palmami. Nádherné ovoce krášlí řady košíků. V košících se skvějí hrozny, banánky, jahody, melouny, hrušky. Naproti restauraci je prostorná dvorana hudební a taneční. Současně hrávají tři kapely: jedna v jídelně, druhá v restauraci, třetí v tančírně.

Za restaurací jsou veliké čítárny a písárny, za taneční síní salony pro kuřáky a hráče.

Lázně jsou ve všech palubách. V jedné najde host i rozlehlou plovárnu s arkádami a nástěnnými malbami.

Ještě více pookřívá divák pohledem na zimní zahradu plnou nádherné flóry všech zeměpásů.

Za krásné pohody prodlévá uvnitř paluby málokdo. Každý zasedá do verandy plné židlí a pohovek. Některé ochozy jsou zasklené a chráněné před větrem. Také je postaráno o hřiště a tělocvičnu.

Jede nás na lodi přes 4000. Pasažéři různých tříd se nestýkají.

Oceán není právě tichý, ale jeho nárazů ani skoro nepociťujeme.

V případě, že by vznikl na lodi požár, pracují pojednou hasičské přístroje a chrlí vodu do kterékoli kabiny. Útěchou pocestných jsou též prostranné a četné čluny záchranné. V každém člunu jsou soudky s pitnou vodou, potravinami a vesly.

Plujíce hlubinami moře, zapomínáme, že se vznášíme nad propastmi. Pocestní se raději fintí, baví, tančí, zpívají, jedí, pijí a přejí si, aby trvala plavba hodně dlouho v radostech a zahálce.

Se světem má námořní obr neustále spojení: rádio. Telefony jdou celou lodí. Co se ve světě šustne, oznamují noviny v osm hodin každého rána. Lodní ten časopis má nadpis The Ocean Times.

Největší město americké

Před více než půltřetím stoletím usazovali se na východním pobřeží Nového světa také čilí mořeplavci holandští a založili při výtoku mohutné řeky osadu, kterou nazvali nizozemským jménem Nieuw Amsterdam, tj. Nový Amsterodam. Evropské to sídliště se skládalo z pevnůstky a několika dřevěných chatrčí.

Obchodní styky s rudochy dopomáhaly Nizozemcům k slušnému blahobytu a vzbuzovaly závist u Angličanů. Proto se zmocnili holandské osady v zámoří Britové a nazvali získanou kolonii k uctění vévody Jakuba z Yorku New Yorkem.

Kdysi nepatrné sídliště při Hudsonově řece rostlo, čítalo rokem 1700 už šest tisíc lidí, o sto let později 60 tisíc a má nyní asi tolik milionů obyvatel jako Londýn. Američtí zeměpisci tvrdí, že nejlidnatějším městem světa je Nový York. Počet duší ve Velikém Londýně se páčí na sedm milionů. Tak lidnatými nejsou ani celé naše Čechy.

Přírůstek obyvatelstva je v New Yorku nápadný. Zkušení znalci tvrdí, že se za třicet let zvětší to číslo skoro třikrát a že bude žíti v Novém Yorku více než 20 milionů lidí. Mám na mysli ten New York, jenž vytvořuje od nedlouhé doby s několika jinými městy veleobec jednotnou, asi tak jako nynější Praha se sousedními osadami.

Hlava jde cizinci kolem, octne-li se v nejrušnějších ulicích newyorských, a jímá ho úzkost, má-li přecházeti nejživější třídou napříč a vyváznouti z nebezpečenství života se zdravou kůží. Sta a sta rychlých povozů, zvláště aut a autobusů, nahánějí strach i otužilému člověku. Na štěstí umějí vozidla poslouchati a rázem se na dané znamení zastavují, aby mohlo obecenstvo rychlými kroky ulici přejíti.

Veřejným strážníkům a světelným signálům přísluší veliká zásluha o žádoucí pořádek. Však má Nový York policistů celou armádu. Všech zřízenců je téměř 30 tisíc. V tom čísle je zahrnuto asi pět tisíc žen.

Závratné je také číslo obecních zřízenců a úředníků. Neschází mnoho, a bude jich míti veleměsto plných 100 tisíc. O bezpečnost proti ohni pečuje v Novém Yorku přes šest tisíc osob. Jeho požární automobily bývají hned na místě neštěstí a dusí oheň v samém počátku. Požární stanice jsou na všech stranách města a mají ke službám přes pět tisíc aut.

Mnoho povozů potřebuje New York na čistění ulic. Kromě pěti set automobilů nákladních má město skoro půltřetího tisíce jiných vozidel a zaměstnává celkem šest tisíc čističů.

Vodě přináleží ve zdravotnictví města důležitý úkol. Dobré jakosti toho živlu se přičítá, že náleží New York k nejzdravějším městům. Jeho úmrtnost je menší než v Londýně, Paříži, Berlíně.

Velikou péči věnuje New York také dětem obecných škol a těch je v 632 ústavech přes jeden milion. Vyučuje v nich přes 30 tisíc učitelů. Zdravotní dozor nad obecnými školami vykonává téměř 100 lékařů. Prohlídkou chrupu se zabývá 20 zubních lékařů.

Ve službách celého města se nalézá skoro 100 tisíc osob.

Rozlehlost veleměsta žádá mnoho spojovacích prostředků, a k těm náležejí též dráhy pozemní, podzemní a nadzemní. Jízda je lacina. Za pět centů (setin) dolaru lze se dostati do vzdálenosti více než 40 km.

Nemůže-li New York získati ještě více plochy do délky a šířky, pomáhá si stavbami do výšky. I vznikly tak budovy, jež se dotýkají až oblak, čítajíce 20, 30, 40 a 50 poschodí. Paláce některých hotelů hostívají ve svém nitru leckdys tolik hostí, že počet lidí překonává nejednou i obyvatelstvo většího města. Proslulé hotely bývají dostaveníčkem amerických velmožů z celé Unie. Každý boháč prožívá rád v New Yorku několik neděl i měsíců.

Od roku 1925 chlubí se New York, že v něm byla postavena nejvyšší budova na světě. Stavení to má jméno po svém zakladateli: Woolworth Building. Muž ten pracoval před lety jako úředník za týdenní plat tři a půl dolaru, a na sklonku jeho života (zemřel 1919) páčil se roční obrat jeho obchodu na více než sto milionů.

Woolworthův palác se skládá z hlavní budovy o 26 poschodích a z věže vysoké 250 metrů rovněž o nových 26 patrech. Věž převyšuje tedy starou věž Svatovítského chrámu v Praze o 150 metrů. Nájemníky jsou hlavně banky a obchodní firmy. Ve službách těchto podniků je 14 tisíc zřízenců. V celé budově se zřídilo 2800 telefonů. K dopravě osob slouží 29 zdviží.

V New Yorku hlaholí sice skoro výhradně řeč anglická se zvláštním zbarvením, ale tu onde se ozývají zvuky i jiných řečí, protože se soustředila ve veleměstě směsice všech národů světa. Vlachů žije v New Yorku téměř 400 tisíc, takže mu přísluší v lidnatosti druhé místo po Římě. Němců hostí New York dvakráte tolik.

Ještě více žije v New Yorku židů. Tolik semitů neobývá ani v celé Palestině, neboť všech židů se počítá v americkém bábelu půldruhého milionu.

Z metropole amerických Čechů

Album amerického veleměsta hlásá pravdu, že je Chicago městem hodným obdivu. Vyrostlo jako zázračně. Na březích jednotvárné řeky, jež pospíchala kdysi k nepřehledné pláni širého jezera Michiganského, hospodařili ve stanech a chýších ještě před devadesáti lety téměř samí rudí domorodci a dopřávali pohostinství jenom několika bělochům. Indiáni uvykli již dříve bílým tvářím jiných národů a vídali je mezi sebou rádi. Běloši si uměli získati náklonnosti rudochů tím, že přijímali s radostí indiánské ženy do své domácnosti, a indiáni mohli se nadíti, že budou míti v běloších spolehlivé dodavatele „hořlavé vody“. Kořalka byla nejlepším zbožím směnným. Rudoši dávali zase za lihovinu kýžené kožišiny a nešetřili jimi, uzavírali-li obchod již v opojení a nepříčetnosti. Výtěžek a slibný zisk z obchodování posiloval bělochy ve vytrvalosti i v krajinách nehostinných.

Touha po vzácných kožišinách pudila bílé tváře do pustin opuštěných ode všech lidí, a jen odvážlivým lovcům děkuje zeměvěda, že byly neznámé končiny, hory, jezera a řeky amerického severu odhaleny a osazovány bělochy. Jak by se nemělo jméno pověstných traperů, kteří s pastí (francouzsky: trappe) v rukou křížili tajuplné země, v dějinách objevů geografických tak často vyskytoval? Za lovci a obchodníky šli v patách také apoštolové kříže a rozšiřovali misionářské panství v Novém světě zároveň s výbojnými výpravami.

U jižních břehů michiganských octli se dva francouzští jezuité již před půltřetím věkem a zaznamenali zprávu, že tamější řeka má jméno Čekagua. Jazykozpytci praví, že indiáni říkali tak i páchnivému zvířeti, známému mezi kožišníky jakožto skunk a pojmenovanému pro nesnesitelný zápach českým názvem co nejméně lichotivým, překladem to německého jména Stinktier: smraďoch.

Na francouzské mapě vydané v prvých dobách kolonizačních spatřuje se při téže řece jméno Chicagou. Píše se podnes anglickým pravopisem Chicago. Jen se zřetelem k francouzskému původu vyslovuje se v tomto případě anglické ch jako š.

Lovci kožišinných zvířat měli při řece Chicago své stanoviště dlouhou dobu a dožadovali se v zájmu obchodním ochrany u vlády. Z bezpečnostních pohnutek vznikla při březích pevnůstka a sloužila za útočiště bělochů ve chvílích nepokojných, až i jednou padla a byla zničena vzbouřenými rudochy. Ale z popelu vyvrácené tvrze vyrostla pevnost bezpečnější a hostila kolem sebe o čtyři léta později nové tváře bílé.

Rokem 1829 stálo při řece již 13 chatrčí a počítalo se v nich 12 přistěhovaleckých rodin. Tou dobou postarala se mladá obec prérijní také o školní vyučování a umístila učebnu v konírně.

Příštím rokem honosilo se mladičké Chicago též hospodou a zároveň noclehárnou. Byl to největší dům o jednom poschodí a měl v průčelí devět oken. Hosté se scházívali v šenkovně dvacet let, až útočiště roku 1851 vyhořelo.

K hospodě přiléhal domek kramářův. Nápis na srubu o jediném okně věstil, že má kramář na starosti také poštu. Z těch časů se zachoval věrný obrázek, a na řečené chýši čtou se slova: Post Office.

Roku 1833 žilo v osadě již 550 duší. Osadníci měli již svůj časopis a čtli jej horlivě. Ví se také, že měl veřejný ten list 120 předplatitelů a nazýval se The Chicago Democrat.

O čtyři léta později nazývalo se Chicago městem, skládalo se ze samých domů dřevěných a mělo přes 4000 obyvatelů. Mnozí osadníci byli Němci a toužili po pivě. Přání tomu vyhověl Matěj Best z Bavorska, vařil pivo a sám je jako pan starý roznášel a rozvážel, až si postavil slušný pivovar.

Rokem 1848 zmohlo se Chicago na 20 000 duší. Tehdy se počali stěhovat do Ameriky hojněji také naši krajané. Pohnutý rok přiměl nejednoho vlastence, aby hledal za mořem bezpečnost vlastní osoby a ušel pronásledování. Ale památek o prvních osadnících českých v Chicagu zachovalo se poskrovnu. O nepatrné kolonii české máme zprávy teprve z let 1852. Naši krajané pracovali tam z počátku nejvíce v jatkách, sýpkách, loděnicích a v závodech dřevařských, skládajíce a nakládajíce zboží.

Pobožní vystěhovalci docházeli v neděli do kostela německého, protože Němci měli již tehdy v městě převahu a vlastní stánek boží. Také byl našim krajanům vítán německý tamější časopis.

Nedělní odpoledne prožívali chicagští Čechové v hospodě, v níž hospodařil Moravan Jan Slavík, prozpěvovali národní písně a rozplývali se v upomínkách na vlast a domov. Občas navštěvovali nedalekou farmu, kterou držel jejich krajan Těhle. Také se zachovala jména prvých českých řemeslníků v Chicagu usazených. Krejčí jmenoval se náhodou Švec. Prvním řezníkem byl Ferdinand a uzenářem krajan Šesták.

Roku 1856 toužili Čechové v Chicagu vydávati vlastní časopis, ale poznali, že jsou ještě malomocni, zvláště když se poradili o tom s Vojtou Náprstkem. Nepodařilo se to ani Čechům milwauckým na táboře svolaném 2. listopadu téhož roku do lesní mýtiny. Proto vydával nadšený Náprstek po dvě léta zatím list německý, spoléhaje na pomoc svých spoluobčanů druhé národnosti a zastávaje mezi všemi úřad notáře a tlumočníka řečí, ba i vyslance výpravy chystané tehdy vládou do ležení indiánského.

Hodně Čechů přibývalo Chicagu po roce 1860, když se vystěhovalecké proudy valily ke břehům americkým silněji. Naši krajané uznali břeh jižního Chicaga za výhodnější a opouštěli záhy severní stranu řeky, sdružujíce se ve vlastenecké spolky a posilujíce se v nich v českém vědomí a lásce ke staré domovině. Do té doby spadá založení Slovanské lípy, besedy zábavné, čtenářské a divadelní. V síni postavené k tomu účelu 1864 byla první česká škola nedělní.

České divadlo hrálo se již o rok dříve. Současně se spolkovým domem vyrůstal prvý český kostel sv. Václava. Službu duchovního zastával Moravan Malitor. Na založení Sokola došlo 1865 a na první české noviny 1867.

České vlastenky měly společenské středisko v Libuši, jiné později ve Vlastě, pěvci v Hlaholu a Lumíru.

O požáru roku 1871 dolehly zlé časy na naše krajany. Kronika zaznamenala, že oheň vypukl večer 8. října v českém domě. Lampa, která se při dojení v kravíně převrhla, byla pochodní, od níž vzplanulo město. Plamenům padlo za oběť přes 18 000 domů a na 200 lidí. Ale neštěstí přineslo Chicagu jen šťastnější budoucnost. Někdejší indiánská osada s hloučkem bělochů krušně hoštěných při močálovitých březích říčních pozvedla se na druhé největší město celého světa Kolumbova, čítajíc v přítomné době daleko přes dva miliony duší. Pouze New York překonává Chicago počtem obyvatelstva, a to více nežli trojnásobně.

Po rudošských stanech není již v bývalém sídle indiánů ani památky. Z bažinaté prérie časů dřívějších trčí teď do výše nebetyčné příbytky.

Také řeka, zvaná rovněž jako město samo, nevylévá se již po několik desítiletí do Michiganu, ale byla přinucena, aby změnila svůj tok a neznečišťovala pitnou vodu jezerní. Jsouc regulována vylévá se průplavem do Mississippi a nosí již mohutné koráby, spějící k ní také od velikých jezer.

Chýše prvotní osady bělošské mohly se spočítati na prstech, nyní jde tam počet domů do statisíce. Rozlehlost města chápeme snáze, uvědomíme-li si, že krajní body „Jezerní královny“ leží asi tak daleko od sebe, jako je z Prahy do Benešova.

Hammonovo album vypočítávalo před světovou válkou všecky přednosti a divy michiganského veleměsta. Mezi jinými údaji čteme, že v Chicagu žilo více Němců nežli v kterémkoli městě říše německé, vyjímajíc Berlín a potom Hamburk, více Čechů nežli v kterémkoli městě Království českého, vyjímajíc Prahu, více Norů a Švédů nežli v kterémkoli městě skandinávském, vyjímajíc Stockholm, a konečně více židů, nežli jich hostí Palestina.

Mezi směsicí národů nejsou naši krajané poslední, ba mohou se honositi, že stojí v nejpřednějších řadách číselných, neboť se jich teď počítá asi 100 000 a v celé Americe asi plný milion. Mateřský jazyk přinesený za moře z vlasti slučuje rodáky a krajany v jednotlivé osady a přechází snáze na nová pokolení. V takových částech veleměsta slýchá se zhusta hovor jenom český. Také nápisy umístěné v obchodech různých živnostníků hlásají zjevně, že jsme mezi Čechy. Mnozí naši krajané usazení pospolitě v české čtvrti nepociťují ani potřeby, aby si osvojili jazyk anglický, a umějí mluviti pouze česky.

Nejčetněji žili Čechové v západnější části města, později se usazovali též na straně severozápadní.

Kdo jen trochu může, stará se, aby byl jeho sídlem vlastní dům. Na sta chicagských Čechů mohou o sobě říci: Můj domeček, můj zámeček. Útulné sídlo zařizují si s takovým pohodlím, že se jim o něm v rodné zemi ani nezdálo.

Pospolitosti je děkovati, že chicagští krajané mohli pomýšleti záhy na založení blahodějných ústavů. Chloubou jejich je národní hřbitov. Pan Eduard Lonk píše mi o něm slova: „Ani byste neřekl, jak se naše svaté pole poslední dobou zvelebilo. Sama brána láká diváka, aby zašel ke hrobům zesnulých rodáků. Vzezření hřbitova je spíše radostné nežli bolestné, zvláště když jsou v plném květu košaté stromy katalpové. A co bují tam trsů růžových! Žádný park a žádná květnice nemohou líbezněji vypadati. Také pažit zelená se stále jako brčál a nalaďuje hosta příjemně. Pestré kvítí na rovy dodávají prostorné skleníky. Chvílemi spočine zrak na významnějších pomnících. Takovým je zvláště památník českoamerických vojínů, padlých v pohnuté válce za občanskou svobodu americké Unie. V dobré paměti zachováváme též Klácela, šiřitele snivých zásad. Ale na pomníku jeho nečte se prvotní jméno František, nýbrž Ladimír, jak se podpisoval za mořem.

Česká osada rozložená při hřbitově vzala svůj počátek teprve před sedmi lety, ale mohutní jako její spolkový život.

Spolková naše nová budova jest označena jménem zasloužilého Františka Zdrůbka. Na průčelí čtou se slova: Č. S. Škola F. B. Zdrůbek. Vidíte, že budova slouží také jakožto Česká Svobodomyslná Škola, na níž působila jako první učitelka Vaše bývalá žákyně Lonková-Schönová. S nadšením vypravovala vždycky o Vaší škole a připomínala si jí až do své smrti. V řečené budově mívá své cvičení také Sokol; v ní scházívají se různí spolkové vzdělávací. Stavení je společným majetkem spolkovým a odhaduje se na sto tisíc korun.

Přibyly nám též sirotčinec a útulna pro osiřelé děti, jakož i pro starce a stařeny. V prvém ústavě ošetřuje se třicet pět sirotků, ve druhém dvacet osm osob. Útulna se sirotčincem jsou vypraveny účelně.

Přikládám k dopisu zároveň několik fotografií, abych Vás ušetřil dlouhých popisů. Jeden obrázek představuje krematorium vybudované na hřbitově Montrose. Zátiší to sousedí s národním hřbitovem.

Aby se vyplnilo přání, byli v řečeném krematoriu pohřbeni ohněm již mnozí rodáci. Zůstavili po sobě jen hrstku popelu. Očistným plamenům byli vydáni: F. B. Zdrůbek, divadelní ředitel Fr. Ludvík, novináři Al. Janda, Bartoš, Bittner aj. Se stavbou vlastního krematoria na národním hřbitově bylo již započato. Pomýšlí se též, aby byla vybudována česká nemocnice. Pozemek jest již zakoupen.“

Čeští hudebníci v Americe

Hudební kapelu nebo orchestr bez nějakého Čecha nelze prý si ani ve světě mysliti, a byť to bylo třebas daleko za mořem. Potvrzuji ta slova vlastní zkušeností.

Za svého pobytu v Honolulu, malebném přístavě havajském, naslouchal jsem s radostí hudebním kusům, které hrála domácí kapela za řízení bělochova.

Také jeden člen hudebního sboru měl tvář světlou, a lišil se tedy nápadně od ostatních muzikantů barevných. Pamatuji se, že foukal statečně do pozounu.

Za krátké pauzy oslovil jsem tohoto mistra dechového nástroje žertovnou otázkou: „Prosím, nejste snad náhodou Čech?“

„Ovšemže jsem. Jmenuji se Ambler a pocházím z plzeňského Merklína. Nedávno jsem troubil na svůj pozoun v Manile, na Filipínách.“

Zprávy o jiných českých hudebnících v Havajsku mám teprve z doby pozdější.

Mnoho českých muzikantů hostí americká pevnina. Český jejich původ poznáváme leckdys spíše podle zvuku nežli podle jména napsaného. Z newyorského kapelníka Vondráčka se stal Von Drack, z brooklynského Bolešky: Bolech, z chicagského Čapka: Chapek.

Newyorský můj přítel Tomáš Čapek zjistil české hudebníky v různých končinách amerických a uvádí jejich jména ve své anglické knize, která vyšla roku 1920 s názvem The Čechs in America, tj. Čechové v Americe. Jednu kapitolu svého díla věnoval spisovatel hudebníkům a jiným umělcům.

Český kapelník Hanzi Lochner vládl taktovkou na válečné lodi, která kotvila u korálového ostrova Guamu v Tichém oceánu, Jaroslav Jícha na válečném korábu u břehů jihokarolinských, Jakub Schmidt v Novém Mexiku, V. Šafránek v havajské pevnosti Kamehameha, Čeněk Faltis, kdysi kapelník v Káahiře, stal se občanem americkým a zvolil za své působiště New York. Dobré pověsti se těšily hudební sbory, které řídili v Clevelandu Mudra a Zámečník.

Slávu klidil za své úspěchy hudební také proslulý houslista František Ondříček, odchovanec pražské konzervatoře. Jeho umělecká pouť Amerikou trvala šest měsíců. Bratr Emanuel působil v bostonském orchestru a zřídil si tam vlastní školu, jako bratr Karel v kanadském městě Torontu. V hudbě našly své povolání i dvě jejich sestry, jedna v New Yorku, druhá v Rochesteru jako žena cellisty Bedřicha Vášky.

Několik hudebních pokolení pošlo z klarinetisty Štěpána Erzta. Z některých jeho potomků se stali pěvci, z jiných pianisté a ředitelé kůru, nabyvše vzdělání na pražské konzervatoři.

Četní jsou též čeští hudebníci, kteří se jmenují Hrubý, Zámečník nebo Kryl.

Všecky posluchače unášel a unáší v Americe a jinde ve světě Jan Kubelík. Kolumbův zemědíl hostil toho velmistra houslí po prvé roku 1901. Po něm slyšela Amerika koncertovati také houslistu Jaroslava Kociána.

Dávno před Kubelíkem a Kociánem pořádal v Americe slavné koncerty kozlanský rodák a houslista Václav Kopta, odchovanec pražské konzervatoře. Tři léta působil jako profesor ve Filadelfii. Uzavřev sňatek s Pavlinou Wilsonovou žil dlouho na svém statku v Čechách u Sušice, přestěhoval se do Kalifornie a zemřel tam roku 1916. Paní Koptová zavděčila se nám tím, že přeložila některá díla našich spisovatelů do řeči anglické.

Mnoho našinců se usadilo za hudebním povoláním v největším městě americkém, v New Yorku. Jako varhaník vyniká Václav Raboch, jako violista Josef Kovářík, dobrý přítel věhlasného skladatele Dvořáka z těch dob, kdy skládal Mistr za mořem symfonii Z Nového světa.

V téže metropoli vynikl jako dirigent Filharmonické společnosti Josef Stránský.

K zámožnosti si dopomohl v Americe skladatel písní a klavírista Rudolf Friml. Opustiv Čechy usadil se v New Yorku a stal se operními skladbami obecně známým, jako houslista Viktor Kolář. V Americe se octl Kolář s triem, v němž hrával Reiser violoncello a Volavý piano.

Jako skladatel a hudební spisovatel vynikl v Americe John Mokrejs, dále Ludvík Schwab, průvodce Kubelíkův. Pianistka Volavá nabyla hudebního vzdělání ve Vídni, Marie Miková v Paříži, Ludmila Vojáčková v Praze.

Třeba si zde připomenouti jména Otakar Bartík. Tento náš krajan zastává místo baletního mistra v opeře zvané Metropolitan.

Rozkošné skladby hudební zanechal po sobě houslista Otakar Nováček. Zemřel v New Yorku roku 1900.

Z Dvořákových odchovanců, kteří zvolili Ameriku za své působiště, jmenuji tu Karla Rychlíka, Jana Zámečníka a Edvarda Krejzu.

Koncertní povolání zaneslo do Kolumbova světa Marii Heritesovou. Jakožto žačka Ševčíkova hrála o Českém dni 6. srpna 1904 v St. Louis a klidila vavříny od posluchačů, kteří přišli do velikého města mississippského, aby uviděli světovou výstavu. Později se věnovala Heritesová vyučování houslím na oklahomské konzervatoři.

Hudební školy mají August Mölzer v Nebrasce, J. Mráz v Oklahomě, Vratislav Mudroch v Nashvillu, Málek v Michiganu, Emil Straka v St. Paulu.

Koncerty na harfu proslul v Americe Zelenka Lerando a sídlí tam doposud.

Ve zpěvu se proslavil John Reindl, jenž přišel do Ameriky už roku 1869, provázeje pěvecký sbor Slavjanského. Za zmínku stojí, že Reindl zpívával též při ruských bohoslužbách v Praze té doby, kdy účinkovala na kůru i choť skladatele Dvořáka. Reindlův líbezný hlas hlaholil po nějakou dobu také na kůru ruského sboru v San Francisku. V kalifornském tom městě žilo mnoho Číňanů, a mezi nimi býval rád vídán Čech Reindl. Za té příležitosti naučil se náš krajan čínštině a byl jediným Čechem, který asijský jazyk copatých synů v městě ovládal. Proč zemřel Reindl v bídě, není mi známo.

Na starší pěvkyně pomalu zapomínáme, jakkoli byly doby, kdy šla jejich jména v Americe od úst k ústům. Takovou umělkyní byla altistka Anna Dráždilová z Českých Budějovic. Ameriku spatřila po prvé r. 1872 a uchvacovala svým zpěvem zvláště o koncertech pořádaných ve Filadelfii. Provdavši se opustila koncertní pódium navždy. Psávala se pro snazší výslovnost Drazdil.

V Jižní Americe proslula svým skvělým altem zase Klementina Kalašová. Za své návštěvy v Praze shromažďovala u sebe ráda kroužek literátů a umělců. Nescházel v něm ani Vrchlický, ani Zeyer, ba ani moje maličkost. Odjíždějíc do Bahie v Brazílii, loučila se s námi se slzou v očích a zodpovídávala každý lístek vřelými slovy. Ale roku 1889 přišlo psaní jí zaslané zpět. Poštovní úřad bahijský poznamenal na zadní straně dopisu: È morta. Ta dvě portugalská slovíčka postačila, abychom zvěděli: Je mrtva.

Vrchlický zasáhl v poetické struny své duše a zvěčnil odchod Kalašové básněmi, které nadepsal památnými slovy: È morta.

Slavné byly chvíle, když roku 1893 zazněl o světové výstavě v Chicagu orchestr a hrál vlastní skladby obou dirigentů, jakými byli Antonín Dvořák z Prahy a Vojtěch Hlaváč z Petrohradu. Dvořák objevil se na pódiu o Českém dni výstavním už jako ředitel konzervatoře newyorské, na kteréžto místo nastoupil rokem 1892.

Tou dobou objevilo se mezi americkými našinci pěvecké kvarteto a utvrzovalo zámořské krajany v českém vědomí. Členy kvarteta byli: Mikoláš, Černý, Novák a Svojsík.

Mělnický rodák Bohumír Nepomucký, známější v uměleckém světě jako Boža Umirov, koncertoval nejenom v českých městech evropských, ale pěl české a slovácké písně s velikým úspěchem také v Americe a je hrdým, že mu bylo dopřáno, aby mohl hlaholiti český zpěv i v Bílém domě, tehdy sídle amerického prezidenta Roosevelta. Umirov si oblíbil Ameriku tak, že se v ní usadil. Nyní žije jako majitel hudebního ústavu v Chicagu. O jeho úspěších četl jsem v amerických listech z roku 1925 samou chválu.

Světlou památku svého pěveckého umění zanechávají po sobě v Americe Ema Destinnová (vlastně Kittlová), zvláště jakožto primadona newyorské opery, potom tenorista Karel Burian a Ema Žárská. V milé vzpomínce žijí u amerických Čechů operní pěvkyně Růžena Maturová, tenoristé Florjanský, Bohumil Pták a Julius Mařák.

Američtí krajané pro naši samostatnost

Po tři sta let jsme byli zbaveni české samostatnosti. Nad zeměmi někdejší Koruny české vládli panovníci cizáčtí. Vidouce v českém národě jenom husity a kacíře, chovali k nám tito císařové nedůvěru a usilovali o to vytrvale, aby význam českého jazyka ve veřejném úřadování snížen byl na míru nejmenší.

Vládní úřednictvo hovělo nejvíce tužbám německým a na úkor českého národa. Jazykem českým vyučovalo se dlouho toliko ve školách národních neboli obecných. Ve vyšších učilištích měla výhradní právo pouze řeč německá a byla povyšována nad milý náš jazyk český, slýchaný jen mezi lidem prostým. Zarputilci našeho národa viděli již v duchu, jak hlahol české řeči zanikne v rodné zemi naší úplně, a přičiňovali se, aby české knihy, jichž si naši vlastenci vážili nejvíce, nadobro zmizely.

Ve ztřeštěných jezuitech, kteří pálili husitské a českobratrské spisy na hranicích, měli vydatné pomocníky. Řáděním učinil se pověstným zvláště fanatický Koniáš neboli Koňas. Praví se o něm, že on jediný zničil ohněm na třicet tisíc oblíbených knih českých.

Císařové rakouští honosili se sice titulem krále českého a dávali se leckdys i svatováclavskou korunou okázale zdobiti, ale své přísahy nedodržovali a činili ústupky českému národu jenom v největší své tísni. Porobu tu nesl český národ bolestně a každý z nás pozbýval naděje, že se bude vládnouti v Rakousku spravedlivě.

Křivdy, páchané na českém národě s bezpříkladnou nespravedlností a všelikým násilím, volaly do nebe o pomstu. Ponížení cítila v sobě každá česká duše i nejmenší dítě školní, nucené často i výhrůžkami choditi ve smíšeném území do školy německé. Co trýzní a utrpení prožívaly tam děti našich nezdolných menšin českých! A běda rodičům, kteří si proti vůli německých zaměstnavatelů troufali svěřiti své dítě české škole zřízené soukromě!

Ve své zaslepenosti hlásali zpupní Němci rakouští, že jen německý duch může povznášeti říši a utužovati složitý celek, a opírali se o mohutné, rozpínavé a bezohledné Německo. Ve své nenávisti všeho slovanského dali na pospas Maďarům Slováky a jiné národy a vládli ve všech zemích předlitavských. Tuto sveřepost rakouských Němců a maďarských násilníků podporovala sousední říše německá s největší ochotou, spatřujíc v nich spolehlivé spojence a pochopy. Styky uzavírané mezi oběma říšemi vedly nakonec k tomu, že poslední dva císařové rakouští stali se za spolupůsobení bídných rádců loutkami neupřímného císaře Viléma II. a byli mu ve všem po vůli přes všecku jeho krvelačnost, projevovanou za památných příležitostí.

Trvale jsou zapsána v dějinách ohavná slova rouhavého vládce. Poslyšte jejich obsah:

V době čínského povstání r. 1900 odjíždělo německé vojsko na asijský východ a vyslechlo z úst svého císaře tento rozkaz: „Nedávejte a nepřejte milosti! Kdo vám padne do rukou, propadl životem. Jako před půldruhým tisíciletím zjednali si Hunové pod králem Attilou takového jména, že jejich mohutnost jeví se nám v pověstech a bájích ještě dnes, tak učiňte i vy jméno Němců do té míry hrozným, že žádný Číňan neodváží se na Němce podívati křivě.“

Vyslovený výrok vzbudil tehdy u všech vzdělaných národů nelibost a hnus. Ale ještě více poskvrnil císař Vilém své lidství, když bylo prokázáno, že on to byl, jenž má na svědomí původ nejhroznější války světové.

Čeho zakoušeli Čechové v těchto válečných časech, nevymizí z naší paměti. Ký div, byla-li mysl mnohých vlastenců zmítána odvážnými plány, jejichž provedením měl se československý lid vysvoboditi z odvěké poroby a uspíšiti pád říše, nenáviděné na smrt pro páchané nepravosti válečné. Československé vojsko přiložilo ruce samo k chystanému dílu revolučnímu, a vlastenečtí spiklenci došli šťastně s celým československým lidem zaslíbené země: Čechy, Morava, Slezsko a Slovensko raduje se dnes ze své samostatnosti zároveň s ostatními volnými Slovany. Z trosek pokořeného Rakouska vzchází naší republice život blaženější.

Pro československý stát pracovali neúnavně a vydatně také naši krajané za mořem, Čechové i Slováci šli svorně ruku v ruce. Američtí krajané věděli, jaký osud by nás očekával, kdyby se stalo vítězem Německo. Proto sestupovali se brzy po vyhlášení války ve spolky a radili se, co učiniti pro nabytí české samostatnosti. Středisky revolučního hnutí byla města New York a Chicago.

Úmysl vlasteneckých krajanů nebyl dlouho tajen. Špehýři sice uvědomovali o tom hnutí císařské úřady a znesnadňovali styky našinců se zámořím, ale Čechoslováci pracovali v Americe pro naši volnost tím usilovněji. I nebylo potom již tajemstvím, že se sbírají po Americe miliony, kterými se měla samostatnost českého státu vykoupiti. Nadšenci naráželi sice místy na odpor, ale překonávali jej výmluvnými slovy a způsobili, že i nejskrovnější dělník československý může se pyšniti jako spolubudovatel našeho nového státu. Nebyly to ruce milionářů a miliardářů, kteří stáli u kolébky nejmladší republiky, ale byly to ruce většinou mozolné a tak štědré, že docházely příspěvky na revoluční hnutí i z nejposlednějšího domečku našich zámořských bratří a sester. Jen tak mohlo se dařiti dílu obdivuhodného muže, postaveného nakonec v čelo naší republiky.

Když ustalo válečné běsnění, aby se připravovaly cesty k míru, zaměřili mnozí američtí krajané hned do své vlasti a rozžehali u nás jásavé světlo svobody plamennými slovy. A hlas jejich zněl přesvědčivě, že se zdálo, jako by přicházel z Nového světa a z výšin nadzemských. Ještě nyní znějí mi v uších ušlechtilé výroky českého revolucionáře: „Čekal jsem dvacet pět let, až budu moci přispěti ke ztroskotání Rakouska. Zanedlouho se budou psáti věrné letopisy, a z těch vyjde najevo, jak byl náš lid v Americe obětavý. Potom zvíte, že československou revoluci uskutečnili lidé vydělávající dolar s krvavýma rukama. A ušlechtilé to dílo nekonali našinci pro sebe, ale pro celý národ a pro celý volný svět. Neúnavně pracovali jsme pro vás za hranicemi půlpátého roku. Nyní je zase nezbytně třeba, abyste čtyři a půl roku pracovali zase vy doma, neboť chceme, aby Československá republika byla vzorem všech republik. Čechy jsou země bohatá, ale zvelebíte ji jenom prací a jenom prací. Před českým národem uklání se teď všechen svět. Snažte se, abyste si té úcty zasloužili. A zasloužíte si jí, zachováte-li kázeň a jednolitost. Jen tak zavládne u nás blahobyt a bude míti zde trvalé místo pravá svoboda.“

Hlasy amerických našinců

Mluvíme-li o podivuhodných pokrocích amerických, máme vždycky na paměti Ameriku Severní, zvláště Spojené státy, obdařené tolikerými poklady přírodními jako žádná jiná pevnina na zeměkouli. Statečný Kolumbus, jenž řídil před čtyřmi sty a několika lety tři koráby k neznámým břehům, jistě netušil, že bílé tváře Nového světa budou říditi jednou osudy všeho člověčenstva. Není příkladu, že by se byl jiný zemědíl za krátkou dobu povznesl k takové výši, slávě a moci jako Amerika.

Ve vlasti rudokožců stal se záhy pánem běloch a těžil z darů Nového světa vrchovatou měrou. Národové všech barev a náboženství soutěžili na nové půdě v přičinlivosti a budovali základy k zaslíbené zemi. Proudy vystěhovalců opouštěly starou Evropu a pospíchali lačně za šťastnější budoucností do Nového světa.

A věru, porobenci evropské pevniny našli sedm tisíc kilometrů na západě Nový svět a mnozí emigranti i svůj ráj. Z přistěhovalců stávali se v Novém světě také noví lidé. Amerika roznítila v jejich duši nové myšlenky, vštěpovala jim nové zásady, naučila je znáti volnost a svobodu, vymaňovala je z někdejší poroby ducha, vštěpovala jim sebevědomí, zapuzovala v nich ponížení a nemístnou pokoru, pobádala nové občany k vytrvalé práci a důvěře ve vlastní vůli a vlastní síle a posilovala je nadějí, že i nejposlednější občan svobodného státu může dojíti ve své říši nejvyšší hodnosti jako ve starobylé Evropě knížata a králové. A přece vzala si Amerika za heslo, aby v tom Novém světě nebylo ani králů, ani císařů. Amerika nestrpí, aby se stavěly do popředí amerických říší dynastie z milosti boží a aby občané byli poddanými mocnářských rodů, zhusta zcela vyžilých a neschopných. Amerika se spravuje jen mocí a nejvyšší vůlí lidu a národa. Za tuto volnost a rovnost Spojené státy bojovaly a staly se dnem 4. července 1776 říší neodvislou. Od té doby je ten den nejpřednějším svátkem národním.

V zápasech o americkou nezávislost stáli v bojovných řadách také Slované a nasazovali životy za volnost lidstva. Tehdy šli ještě svorně a ruku v ruce Poláci i Čechové a volali stejně nadšeně jako ostatní spoluobčané: Ať žije Washington, první prezident Spojených států! A první prezident republiky severoamerické sloužil vlasti jako někdejší zeměměřič a potomní náčelník národního vojska do posledního vzdechu nezištně a moudře.

Jednotliví Čechové spatřili kraje nynějších Spojených států (Unie) téměř již před třemi sty lety. Prvním byl zajisté český vystěhovalec Heřman, zachovávaje v cizině své české vědomí až po samý hrob. Na památníku čte se nápis: Augustin Heřman, Čech.

Ale nápadněji spatřujeme české vystěhovalce v Unii teprve po bouřlivém roce 1848. Mezi pronásledovanými vlastenci byl také svobodomyslný právník z Prahy Vojta Náprstek. Zatykač na něho vydaný přiměl mladíka, aby se zachránil před vězením a prchl za moře. V Novém světě procházel Náprstek krušnou školou životní. Zachytil se nejprve jako dělník v papírně, potom pracoval v dílně jako kameník, později byl truhlářem, knihkupcem, notářem, agentem a redaktorem.

Když zavládly u nás poměry pokojnější, vrátil se Náprstek do Prahy a stal se průkopníkem novodobých pokroků, získaných perným životem za oceánem. Poznal za mořem na vlastní oči, že se za mořem přetvořují našinci v jiné lidi a že americké ženy a dívky překonávají vzděláním a vědomostmi družky české. Proto se vynasnažoval, aby i Češky zaujímaly ve společnosti významnější postavení. Z ušlechtilých těch snah vznikl v Praze Americký klub dam a pohostinný dům Náprstkův s bohatou knihovnou sloužil mu za středisko. V prostorné čítárně vítal hostitel denně nejenom hosty domácí, ale pokládal se za šťastného, mohl-li tam pozdraviti každého Čecha amerického a udržovati spojení s krajany zámořskými.

Zatím přibývalo Čechů v Novém světě víc a více, takže počítalo se jich za několik desítiletí již několik set tisíc. Za přísnějšího sčítání roku 1910 žilo ve Spojených státech 550 tisíc obyvatelů české národnosti.

Poněkud menším počtem zastoupeni jsou bratrští Slováci. Zkušení krajané američtí odhadují počet československých příslušníků usazených v Unii téměř na milion. Nejvíce Čechoslováků vykazuje Chicago, asi 160 tisíc. Na 70 tisíc žije jich v Clevelandu, o něco méně v New Yorku.

Čechoslováci jsou sice mezi veškerým obyvatelstvem Spojených států toliko asi stým dílem, ale svou zdatností získali si v Novém světě dobré pověsti. Za světové války prokazovali nám tolik platných služeb, že jsme zavázáni zámořským krajanům neskonalou vděčností. Čechové i Slováci podnikali v Americe odvážné dílo už v té době, kdy běsnil ještě vražedný boj národů a kdy mohla se prorokovati úplná porážka krvavého Viléma. V té hrozné tísni o naši budoucnost probudilo se v srdcích amerických Čechů a Slováků tolik soustrasti a zároveň obětavosti, že i nejmenší člověk stal se mecenášem naší svaté věci.

Když se rozpadem zpuchřelé říše rakouské vyjasnilo politické nebe a obšťastnilo nás státem samostatným, pospíchali mnozí krajané v Americe usazení do vzkříšené vlasti, aby se z naší volnosti společně radovali a vštěpovali nám ušlechtilé zásady pravé lidskosti. Poznali předtím ústrky československého lidu sami na sobě, prchali do Nového světa, aby mohli uplatniti v americké říši volnosti své vlohy, setřásli ze sebe pouta utlačovaného porobence a povznesli se mezi svobodnými občany Spojených států k takové duševní výši, že mohou sloužiti za vzor hodný následování. A přece vyrůstali v Americe z nejskrovnějších poměrů. Vyšinuli se toliko silou vlastního sebevědomí, prací a přísným plněním povinností k sobě a ke svému okolí. Zocelení v životním zápasu vraceli se do své vlasti s tím nadšením, že nás budou burcovati ze spánku a rakouské otrlosti a budou našimi učiteli a apoštoly takových zásad, jaké si osvojili v zemi Kolumbově. A ohnivá jejich slova hlásaná ve dvoranách českých měst padla na úrodnou půdu. Kéž vzejde z nich československému národu bohatý plod!

Naši krajané to byli, jejichž ruce sbíraly za mořem miliony korun ve prospěch odvážných revolucionářů a pomohly jim k provedení záměrů. Slyším plamenná slova amerických řečníků a vzpomínám si na ně s blahým pocitem.

„Věřte, krajané,“ hřímal jeden z nich, „že veškerá suma potřebná k vašemu vysvobození byla v Americe sebrána mezi českým lidem českou ženou. Sebrané sumy slouží českému jménu k veliké cti. I může český člověk vypnouti hruď hrdě a říci po třistaletém útisku: Vše, co jsme vydobyli, získali jsme vlastní prací a vlastními prostředky.

Nuže, zanechme zbytečné pokory a narovnejme vědomě páteř sehnutou odvěkými útisky. Buďme si vědomi, že jsme nabyli svobody sami a zaplatili ji draze krví, životy i penězi.

Teď nastává doba, aby byl český člověk vychováván jinak než ve ztrouchnivělém Rakousku. V chování a způsobu životním musí se zračiti samostatnost a nezávislost, získaná přičinlivostí a horlivou prací. Jen lidé sebevědomí, pracovití a dbalí svých povinností jsou s to, aby vytvořili a zachovali zdravou republiku.

Chtějme býti národem bohatýrů a lidem, jenž by žil v blahobytu. Nechtějme býti národem chudáků, žebrajících o pomoc z nedostatku vlastní přičinlivosti a pohodlného zahalečství. Ponižujícím je, béřeme-li od jiných něco darmo, čeho můžeme nabýti sami vlastní prací. Zásadě té třeba se učiti, jako desateru přikázání. Heslo to budiž českému člověku náboženstvím a přesvědčením, neboť jen takovým počínáním dočkáme se v nové republice šťastných dnů a slibné budoucnosti. Jste-li silní v podnikání, čistí v myšlenkách, vytrvalí v práci, potom bude i republika silná, zdravá a vzorná. Budete-li si však libovati v pohodlí a zahálce a dávati radovánkám přednost před horlivou prací, bude i republika pustým obrazem vaší lhostejnosti a netečnosti.

Z českých lidí dosavadních třeba setřásti staré hříchy válečné. Třeba odvykati je přetvářce, kterou klamali špatnou vládu rakouskou. Třeba vymýtiti z jejich duše každou stopu lži a klamu a učiti je počestnosti v myšlení i konání, aby vyšli z očistné lázně jako lidé ušlechtilého charakteru a nebyli ani nadutými pány, ani poníženými porobci. Jen tak stanou se řádnými demokraty a budou si vědomi, že český muž a česká žena pozvedli bíločervenou korouhev tak vysoko jako nikdy předtím. Vlajka naše známa je dnes daleko široko a bude vláti i na širých mořích.

Český národ prožívá novou éru politického života. Již dnes povznesl se mezi přední národy světa, ale k úplnému vítězství jest ještě daleko. Budujeme vlastní republiku od základu a chceme ji vybudovati sami jako občané českoslovenští. Proto budeme míti stále na mysli, že nejvyšším mluvčím je lid a že ministři jsou jeho služebníky. Nechtějme však mysliti, že povinností vlády jest, aby se starala o jednotlivce, podporovala zahálku a činila z nezaměstnanosti ctnost. Za poctivou práci vydávejme třebas miliardy, zahalečům ani haléře. A práci najdeme všudy.

Kam se jen podívám, nabývám přesvědčení, že je třeba práce na všech stranách. Nikdy jsem neměl tak rád americký lid jako za války, protože tou dobou pracoval každý, bohatý i chudý. Kdo nepracuje, nemá práva na život společenský. Horlivou prací vybudujeme si spasný maják, jenž bude svítit celému světu, ozáří i tonoucí lid ruský a vysvobodí slovanské bratry z nevědomosti, udržované v carské říši zbědovanými vládci a rádci.

Přítomná doba ukládá vám všem, abyste byli lepší nežli za časů rakouských a budovali Československou republiku na ctnostech, lásce a sebeobětování. Pracujte k tomu, aby duše českého člověka byla prodchnuta touhou děliti se o štěstí s jiným a ponechávati jim, což jejich jest. Jen dobří lidé jsou s to vytvořiti republiku dobrou.“

Československá republika podrží zámořské krajany u vděčné vzpomínce navždy, a dějiny zapíší jejich zásluhy o osvobození Čechů a Slováků písmem zlatým.

V přízni americké Štěstěny

Třeba v Americe nestavěli pro všemocnou a zázračnou bohyni Štěstěny chrámy a mramorová božiště a nezasvěcovali jí radostné svátky, jako činívali dávní Římané, chtějíce si nakloniti přízeň její trvale, přece zalétla blahovolná Fortuna na svých perutích až za oceán do světa Kolumbova. Opírala se o symbolické kormidlo, odznak osudu a šťastné náhody, prodlévala měnivě v různých zemích svobodné říše severoamerické a sypala milostivě ze svého nevyčerpatelného rohu hojnosti požehnání na hlavy svých vyvolenců a miláčků, nechť žili do té doby jako chuďasové u velikých jezer a v chýších, srubech a kožených stanech na široširých prériích, nebo se potulovali jako vyděděnci v ulicích velikých měst a uhajovali krušné živobytí cíděním obuvi a každou posluhou.

Omládlá Fortuna americká objímala stejnou láskou prostého dělníka, zapomenutého farmáře, přičinlivého dřevaře, otužilého mořeplavce a zelináře jako důvtipné spekulanty a podnikavé hledače kovů a černého diamantu a upravovala jim cesty k netušenému blahobytu v odměnu za jejich strádání a vytrvalost. Stejně štědrou byla nejenom k čistokrevným dětem anglickým, ale také k emigrantům ponurého Skotska, utlačovaného Irska a k vystěhovalcům německým, skandinávským, českým, slovenským a bratrským Jihoslovanům a povýšila vyvolené miláčky a někdejší ubožáky na mocné vladaře a krále.

Svobodná Amerika netrpěla v Novém světě rouhavých mocnářů z milosti boží a nedopustí ani nyní, aby některý stát měl v čele císaře nebo krále. Ve čtvrtém zemědílu smějí býti říše toliko republikami, jimž vládne národem volený prezident na krátký čas.

Ale některými králi obmyslila Štěstěna americký kontinent přece, a lid jim tak obecně i přezdívá. Míním boháče a kapitalisty. Někteří zbohatli z petroleje, cukru, ocele, piva, sirek, jiní z mouky, koží, konzerv, vagonů, automobilů, uhlí, koksů, železnic, pian, pilulek, parcelací, dobytka neb i z podvodů a humbuku: Harriman stal se králem železnic, Pullman králem vagonového města, Ford králem automobilů, Rockefeller králem petrolejovým, Spreckels králem cukrovým, Barber králem sirkovým, jihoamerický Mihanovič králem řek, chilský plukovník North ledkovým králem pouště a Barnum králem humbuku.

Železnice pomohly ke královskému titulu docela i několika mužům najednou, neboť na takovou hodnost činí zasloužené nároky kromě Harrimana též Morgan, Vanderbilt, Hill, Frick, Gould a Moore. Sedmička těch lidí má v moci více železnic amerických, nežli jich má veškerá Evropa dohromady. Armáda dělníků a zřízenců stojí v jejich službách.

Jmění amerických králů rostlo úžasnou měrou, a z některých milionářů se stávali po letech miliardáři. Kdo neslyšel u nás zvučného jména Carnegie, uváděného všudy tam, kde jde o vznešené účely lidské? Kdysi rozvinoval Carnegie obdivuhodnou činnost ve spekulacích obchodních, ale pojednou vzdal se všelikého vlivu peněžního, svěřil rozsáhlé své závody společnosti a usadil se na svém zámku ve Skotsku, aby na sklonku života prokazoval lidstvu dobré skutky a zapsal se v paměť jako lidumil, jenž zakládaje vzdělávací ústavy chce odstraniti bídu a chudobu. Rozdal několik set milionů korun. Kdysi chudičký syn skotského tkalce stal se mecenášem jednotlivců, společností, národů a říší. Příkladem jeho řídí se též velmoži jiní a staví si památníky, jež potrvají v dějinách déle nežli pomníky z tvrdého kamene a vzácného kovu a než přepychové paláce jejich sídel. Rockefeller, jenž jako hoch štípal dříví a dojil krávy, rozdal na 600 milionů korun, tedy o trochu méně než Carnegie.

Dělný lid americký vidí v mužích, kteří nahromadili v krátké době miliony dolarů, pouhé vysavače lidských sil a zove je zhusta sharks.

Anglický výraz shark znamená jednou nenasytného žraloka, jindy šibala a šejdíře. A ve hlase lidu ozývá prý se i hlas boží.

Miliardář Carnegie odmítá od sebe takové podezření. Vysvítá to jasně z jeho slov, jež napsal ve své knize Panství obchodu. Spis vyšel také česky ve Světové knihovně.

„Za veliké nebezpečenství pokládám,“ dí řečený velmož, „oddává-li se obchodník odvážné spekulaci. Lidé takoví upadají mravně i hmotně. Neznám příkladu, že by burzovní spekulant vedl život poctivý a užitečný pro společnost. Spekulant a obchodník kráčejí protivnými směry. První směr závisí na Štěstěně. Dnes je spekulant milionářem, zítra bankrotářem. Poctivý obchodník má si býti vědom, že může dosáhnouti úspěchu jenom vytrvalou prací a prostředky dobře promyšlenými, ne pak pouhou náhodou. Také si uvědomuje, že prospěje sobě, bude-li dbáti i prospěchu jiných. Spekulant dbá jen sebe a chce zahubiti jiné. I bylo by lépe, kdyby raději nežil. Chtějte býti jenom obchodníky, ale nikdy odvážnými spekulanty. Slibte si, že chcete dosíci nejvyššího a nejčestnějšího postavení pouze se ctí nezkalenou a neposkvrněnou.“

Ale hlásané pravdy nemohli by přemnozí miláčkové americké Štěstěny podepsati, zvláště ne takoví, nad nimiž vyřkl ortel sám veřejný soud, odsoudiv zbohatlíky a všemocné šejdíře do vězení na dlouhou dobu. Pověstnou stala se podvodná společnost milionářů v městě Filadelfii, držíc ve spárech zástupce celé obce. Ohavné počínání zvěčněno je v nejrozšířenějším anglickém Sborníku pro každého. V ročníku 1907 čtou se tato slova: „Yerkes a Widener, majitelé pouličních drah, měli v kapse celé město. Oni to byli, z jejichž vůle vcházeli do radnice zástupcové lidu, aby prováděli podle úplatkářů politiku a korupci. Oni to byli, kteří odstraňovali z veřejných úřadů poctivce a dosazovali na jejich místa zločince. Milionové jmění mnohých našich bohatců není výsledkem poctivé práce a vytrvalé přičinlivosti, ale je pádným důkazem falešné hry, peněžní loupeže a ohavné hamižnosti a touhy po mamonu. Žel, že k naší hanbě.“

Dolarových milionářů je v severoamerické Unii mnoho, více než v kterémkoli jiném světě. Blahovolná Fortuna má dle všeho v Američanech největší zalíbení. Všeteční novináři vzali si tu práci, že spočítali všecky miláčky americké Štěstěny. Newyorský sborník Munseyův udává, že žije v Unii osazené asi sty miliony lidí nejméně 18 milionářů. Každý má alespoň jeden milion dolarů, jiní jich drží několik.

Miliardářů přechovává Severní Amerika méně, nežli máme na ruce prstů. Zato však hostí Unie mnoho boháčů, kteří jsou pány půl milionu dolarů. O těch, jichž jmění se páčí nejméně na půl milionu korun, ve zmíněném sborníku se nemluví, ale jest jich téměř 900 000.

Od sčítání amerických milionářů uplynulo již několik let. Počtář Kimball doplnil by nyní číslo novými přírůstky a nevynechal by v sumě ani milionářky.

Milionářek má Amerika hojnou řadu a nejvíce opět Unie. Nejzvučnější jméno měla do nedávna pí Hetty Greenová, po ní pí Stanfordová. Třetí podpisovala se Miss Fellen Sage, čtvrtá Mrs. Rusell Gould, pátá Mrs. Walker.

Paní Greenová pokládala se v Unii za ženu nejbohatší. Její bohatství se páčilo na 800 milionů korun. Byla jen asi o tři sta milionů korun chudší nežli její chilská konkurentka, Španělka Zadóra Cousionová.

Rozdíl mezi oběma ženami byl veliký. Greenová žila život podivínský v najatém bytě a skrblila ve všech potřebách životních, Španělka žila jako dáma korunovaná v přepychu a přiměřeně ke svému velikému jmění. První není už mezi živými. Zemřela v New Yorku roku 1916 a zanechala syna a dceru, kterou slibovala hodnému člověku třebas bez groše, ale nenašla ho.

Paní Sageová zdědila po svém muži téměř 400 milionů korun a užívá jich moudře, podporujíc všecko krásné a lidumilné jako slečna Gouldová se svými 70 miliony.

Paní Stanfordová zdědila po svém muži mnoho milionů a rozhojnila jimi po své smrti nadání založené již manželem. Když zemřel jediný syn jejich, odkázal otec na památku 150 milionů korun k tomu účelu, aby kalifornská univerzita v Palo Altu měla jeho jméno. Také všecky miliony po vdově připadly vysoké té škole. Je to nejbohatší univerzita na světě.

Jmění paní Walkrové se páčí na 400 milionů korun.

Rodokmeny amerických milionářů a milionářek nemohou se pyšniti slavnými jmény. Nynější dědicové a potomci se jimi ani nechlubí. Děd byl snad jenom poctivým farmářem na pustém západě a pracoval na prérii v potu tváře, chtěl-li, aby darovaná půda nesla úrodu. Aniž se nadál, přišla k němu neočekávaná návštěva. Byli to prospektoři a zkoumali půdu, netají-li v nitru měď nebo železo. A našli mohutné žíly a rudní lože v úžasné mocnosti, a těžařská společnost zakoupila farmu se všemi pozemky právě zdělávanými. Prostý farmář, jenž jako přistěhovalec obdržel od státu pozemek darmo, stal se přes noc milionářem.

Když se rozmohla před sedmdesáti lety horečná činnost po vypátrání zlatých žil v Kalifornii, přitáhlo tam ve třech měsících 4000 zlatokopů, a v hornatém okolí nynějšího San Franciska přibývalo obyvatelstva jako hub po dešti. Kdekdo, každý rozrýval půdu jako krtek a obětoval na založení a rozšíření důlních prací poslední úspory. Ale zlato se neobjevovalo, a kovkop žil na dluh a z milosti svého krčmáře. Konečně se ukázala zlatá žíla, a zbědovaný dobrodruh mohl odstoupiti důl bohaté společnosti. Po beznadějném utrpení stal se miláčkem Štěstěny a milionářem. Také jeho krčmář a věřitel nepřišel zkrátka, neboť ho živil na dluh a vypomáhal mu s právním závazkem, že se stane spolumajitelem dolu, kdyby se v něm drahý kov objevil. Tak přibývalo boháčů v Kalifornii, Coloradu i Nevadě.

Jiný přistěhovalec se usadil na darované půdě v Texasu a měl ještě tolik peněz, že si mohl opatřiti několik kusů dobytka. Darovaný pozemek byl širým a úrodným krajem, a skot se množil pod širým nebem na prérii utěšeně, takže mohl býti vyvážen do světových jatek. Z někdejšího chudého Evropana stal se v Americe dobytčí král.

Potomci takových a podobných emigrantů bývají zhusta nejpřednějšími představiteli milionářské aristokracie americké. Uzavírati s jejich dcerami sňatky pokládají si za čest hrabata, knížata a markýzové staré Evropy.

Ale ne všichni milionáři američtí stali se dědici a pány velikého jmění romantickým životem svých předků. Mnozí rozhojnili pozemské statky řádnou přípravou životní a nevšedním vzděláním a důvtipem. Vzorem takového miliardáře a nejbohatšího člověka byl John Pierpont Morgan, zesnulý v Římě koncem března 1913. Počátky jeho života se našim novinářům nelíbily. Milejší by jim bývalo, kdyby byli o něm mohli napsati, že zametal jako mladík ulice nebo štípal dříví, pásl dobytek, roznášel časopisy, měl jenom jednu košili a nechodil ani do školy. Ale mladý Morgan byl studentem řádným a osvojil si ve školách takové vědomosti odborné, že se chopil bankovnictví, prováděl obchody cizími penězi, stavěl se v čelo podnikatelského družstva, uzavíral jeho jménem koupě zbědovaných železnic, křísil veliké tratě koupené za laciný peníz k novému životu, přinášel nové myšlenky a návrhy do ocelářských spolků, operoval na suchu i na vodě, až si mohl zbudovati trůn z ryzího zlata a těžší, nežli jsou trůny mocnářů.

Leč Morgan netoužil po rozmařilém životě a žil střídmě a rozumně. Lakomcem nebyl, nenadýmal se úžasným bohatstvím a nepokládal za zvláštní čest, promluvila-li s ním hlava korunovaná a vybízela-li ho k návštěvě. Rovněž netoužil po tom, aby se přiženil do jeho rodiny nějaký zchudlý a zahálčivý šlechtic. Miliardář Morgan měl choutky a libůstky ušlechtilejší: byl nadšeným ctitelem sportu a náruživým sběratelem knih, rukopisů a uměleckých výtvorů. Soukromá bibliotéka Morganova, umístěná v jeho paláci newyorském, pokládá se mezi privátními knihovnami za největší. Bohatstvím překonává ji toliko veřejná Knihovna britská a Národní bibliotéka v Paříži. Morgan kupoval a dával pro sebe kupovati po celém světě nejvzácnější památky rukopisné a věci umělecké, platil za ně největší ceny a získal pro své sbírky nejslavnější obrazy a sochy a nejproslulejší výtvory majolikové, porculánové, skleněné a bronzové. Veřejný tisk evropský až si na Morganovu náruživost a nenasytnost naříkal a nazýval ho žralokem uměleckých památek, jenž poškozuje a olupuje o vzácné poklady Evropu, vyváží je za moře a obohacuje Ameriku. Sbírky veřejné může navštěvovati každý člověk, ale sbírky soukromé málokdo a ne vždycky. Starost veřejného tisku byla tedy do jisté míry na svém místě.

Úmrtím Morganovým může Evropa zase spokojeně spáti. Zesnulý mecenáš rád zajížděl do Starého světa a plavíval se k jeho břehům na vlastní jachtě. Korunované hlavy rády ho u sebe vídaly, a císařové navazovali s ním styky jako s nějakým mocnářem. Zvláštní přízní vyznamenával miliardáře někdejší císař německý, a to o lodních závodech kielských. Morgan oplatil Vilémovi pozornost tím, že mu dal na památku vzácný rukopis Lutherův, získaný kdesi dražbou.

Poslední cesty podnikané Morganem do Evropy konal nejbohatší člověk světa se smutnými pocity. Marně léčili ho lékaři američtí, a proto hledal Morgan pomoc u věhlasných lékařů evropských. Ale proti rakovině není dosud léku, a hrozné chorobě podlehl i miliardář.

O osudu Morganovy knihovny zvěděl svět roku 1924 radostnou novinu, že byla odkázána k užívání veřejnosti.

Nový svatý v kalendáři bohatců

Soupisu amerických bohatců přibyl poslední dobou nový světec. Jeho jméno vyslovuje se už často také u nás: Henry Ford. Mezi automobily má zvučný hlas jeho výrobek: fordka. Svými vozy stal se věhlasný továrník světoznámým a stojí za to, aby o něm zvěděla i naše mládež. Ford neukrývá tajemství svého důvtipu před dotěrným zrakem závistníků, ale zve každého k návštěvě svých závodů.

Prodlévaje před lety u jezera Erijského a Michiganského, měl jsem k sídlu Fordových podniků blízko a byl bych je také jistě navštívil, ale tehdy nebyl Ford ještě ve světě znám. Dnes ví již každé americké dítě, že ohniskem výrobků Fordových je průmyslové město Detroit. Novináři vyzvěděli a ve svých listech rozhlašují zajímavé podrobnosti o památném městě a praví, že by se mohla jen o Fordovi napsati celá kniha.

Z přesných údajů se dovídám, že Fordovy závody vyrobí denně asi půlsedma tisíce automobilů, takže vychází z dílen při osmihodinové práci za každých pět vteřin jeden vůz. V jednom posledním roce prodal jich milý pan Ford do Spojených států téměř půldruhého milionu. Výroba je tedy úžasná, ale továrna a její agenti chtějí, aby se vyrábělo denně 10 tisíc automobilů, aby se cena vozů snížila na nejmenší míru a aby si mohl dopřáti vozidla tak laciného každý člověk. Již nyní užívá se aut v Unii více než kdekoli jinde na světě. Jedno sto tisíc Fordových dělníků a zaměstnanců už něco dokáže. A ještě více zmůže úsilí geniálního továrníka. Ký div, je-li dnes Ford nejpopulárnější osobou v Americe.

Ford je nyní šedesátníkem a šediví, ale jeho hlava je plna plánů a záměrů. Štěstěna mu přeje, a proto se mu také vše daří. Z jeho prospěchů se radují bohatí i chudí, protože není Ford vydřiduchem: Chce, aby z jeho práce těžili i lidé nemajetní a usnadňovali si zaměstnání. Půjčuje a prodává auta také na týdenní splátky. Jakmile dostoupí vklady na 130 dolarů, dodá Fordova firma žádaný vůz vkladateli a ten s ním jezdí, kam je libo. Nežli se splatí celá suma, ostává vozidlo majetkem továrny. Podotýkám, že se cena výrobku za těchto okolností nezvyšuje, a že je to vlastně bezúročná půjčka.

Fordův závod má všecko své. Pan Ford nepracuje penězi vydluženými, ale vlastním kapitálem. Nekupuje ani uhlí, ani rudy a elektřinu, protože má své vlastní doly a elektrárny, ba i své železnice a vysoké pece. Ford přejal do své správy několik zadlužených podniků, vyplatil dlužníky, a převzaté závody vynášejí.

Praví se, že podnikavý Ford hraje s otevřenými kartami, neboť se může každý přesvědčiti, zač jeho závod vozy vyrábí a zač je prodává.

Výtěžek Fordova závodu je přiměřený, a majetek jeho roste každým dnem. Jde o tom jeden hlas, že je Ford nejbohatším člověkem v Americe. Jeho jmění se odhaduje na 750 milionů dolarů. Je to závratné číslo, uvážíme-li, že platí dnes dolar asi 34 koruny. Spojené státy mají ve Fordovi znamenitého poplatníka. Nedávno prošla novinami spolehlivá zpráva, že platil Ford daň z ročního zisku, který činil 119 milionů dolarů.

Mluvilo-li se za připravovaných voleb o kandidátu, který by měl říditi osudy Unie jako její prezident, vyslovovalo se též vážně jméno Fordovo.

V Americe je mnoho průmyslových závodů a mnoho továren na výrobu automobilů, ale Ford je na celém světě jediný. Ford je zjevem, který prý se vyskytuje v dějinách toliko v jednom exempláři.

Němečtí zbohatlíci v Americe

Kterým přistěhovalcům Štěstěna za mořem nejvíce přála, o tom vypravuji podrobně ve svých dvou knihách, vydaných u A. Storcha a nadepsaných: Amerika. V tomto článku míním věnovati několik slov pouze některým přistěhovalcům německým. Ve chvíli, kdy zámořští příslušníci této národnosti padli za oběť pýše poraženého Německa, upoutají má slova čtenářovu mysl snad více než jindy.

Mezi prvními Němci, kteří se dotekli půdy Nového světa již asi před třemi sty lety, byl vestfálský přistěhovalec Petr Minuit a usadil se na ostrovní půdě, kde stojí nyní New York, zároveň s Holanďany, kteří tam založili osadu. Získaný ostrov obdržel jméno Manhattan, a Vestfálec stal se prvním správcem kraje, když byl od rudochů koupil široširou půdu za několik dolarů a za trochu skleněných perel, několik soudků rumu a za pár pestrých látek.

Městečko, které na ostrovní půdě vypučelo, jmenovalo se Nový Amsterodam. Jak vypadalo v letech 1657, zobrazil nám pro trvalou paměť český vystěhovalec Augustin Heřman, nepochybně první Čech v Americe a zakladatel Malé Čechie a Českého panství v Marylandu. Když se psal rok 1700, žilo v těch místech 6000 obyvatelů, roku 1800 asi 60 000, roku 1900 přes tři miliony a nyní, kdy již dávno zove se Nový Amsterodam New Yorkem, hostí v sobě největší město asi sedm milionů lidí. Překonal tedy New York lidnatostí snad samotný Londýn.

Rudoši skákali tehdy radostí, že prodali ostrov o rozloze 22 tisíců jiter za tolik „ohnivé vody“, za tolik perel a že dostali na hotovosti ještě asi 60 zlatých. Dnes má ostrov Manhattan cenu několika miliard dolarů. Za kupní cenu tehdejší doby nedostal by člověk v některé ulici newyorské ani tolik místa, co by na něm mohla noha spočinouti. Pozemek, na němž je vystavěna nebetyčná pojišťovna Equitable, stál by samoten mnoho milionů korun.

Kdo si pospíšil a kupoval rozlehlé pozemky ostrova Manahattanu v pravý čas, aby je prodával rozparcelované, vyzískával hrozné sumy. S takovým štěstím pracoval John Jakub Astor, když byl zakoupil jako přistěhovalec z Falce roku 1828 vhodná stavební místa a draze opět prodal. Za jedno utržil asi 20 milionů korun. Astorova rodina náleží nyní mezi nejbohatší Američany, jsouc v držení nádherné jachty v ceně několika milionů. K vyjížďkám slouží rodině až sedmnáct autových vozů.

Mnoho milionů dolarů nahromadil prostý německý přistěhovalec Friedrich Weyerhäuser. Štěstěna zahrnovala ho milostí, když se asi před šedesáti lety usadil na západě Michiganského jezera ve státě wisconsinském a prožíval mladý věk uprostřed hustých hvozdů jako přičinlivý dřevař. Zanedlouho uspořil si několik tisíc dolarů, koupil za ně širé lesy a přikoupil jich ještě více, když se spojil s podnikavými kapitalisty a těžil z lesního hospodářství nejenom doma, ale také z hvozdů sousedního státu minnesotského, ba i z půdy Oregonska, dotýkajícího se již Tichého oceánu. Území získané jeho podnikavostí překonává rozlohou mnohé království evropské. Ve Wisconsinu je znám Weyerhäuser jako král dřevařský. Praví se, že je bohatší než Rockefeller a že vyzískal velikého bohatství poctivějším způsobem nežli potomek jeho krajana a král petrolejový, jenž se psával původně Roggenfelder.

O počátcích Roggenfeldrových zaznamenávaly americké noviny zajímavé podrobnosti. Miliardář je doplnil vlastními slovy svého životopisu. Tištěná jeho biografie vyšla v několika jazycích. K zajímavosti knihy přispěl svým humorem věhlasný literát Mark Twain. Petrolejový král cítí se již dávno Američanem a zřídka si asi připomíná, že se přistěhovali jeho předkové z Německa ke břehům nynějšího New Yorku v 17. století.

Bohatství, jehož Rockefeller nabyl, nevyzískal nynější miliardář dědictvím, ale přičiněním a spekulací vlastní, neboť ještě jako šestnáctiletý mladík byl pouhým dělníkem v dokách. Mladý John pracoval krušně a vydělával málo, proto když přednášel jako bohatec mladíkům nedělní školy, říkával: „Těžká práce spojená se sázením a okopáváním bramborů není v poměru s výtěžkem a odměnou. Proto třeba, abychom obraceli vydělaný groš výhodněji a aby uspořené peníze pracovaly za nás. Řiďte se po celý život heslem, aby peníze staly se naším otrokem, ale abychom my nestali se otroky jejich.“

Rockefeller hlásal hesla krásná, avšak sám se jimi nespravoval. Zněl jeden hlas, že sloužil jen mamonu, že nebyl monarchem bohatství, ale že byl zotročilým služebníkem svých milionů. Proto se mu přezdívalo mamonarch. Obecně bylo o něm známo, že ničil bezohlednou lakotností všecky konkurenty a byl vzorem vydřidušství přes veškerou zbožnost a oddanost k baptistické církvi. Daroval-li několik milionů na dobročinné účely, zvýšil zároveň ceny svého petroleje, takže se mu velikomyslnost ještě vyplatila.

Působení Rockefellerovo oceňuje se v Americe různě. Přátelé ho ctí jako světce, nepřátelé volají na petrolejového krále soud boží.

První, jenž si zasloužil titulu krále cukrového, byl německý krajan Klaus Spreckels. Když se připlavil plachetní lodí ke břehům americkým, ostaly mu v kapse všeho všudy tři dolary, a zakoušel mnoho nedostatku, nežli vstoupil na půdu newyorskou. Při řece Hudsonu usmála se na něho Štěstěna tak, že mohl přičinlivý Hannoveřan prodati svůj obchod za několik tisíc dolarů a následovati Fortunu daleko na slibný západ, do zlaté Kalifornie. V San Francisku vařil pivo a později vrhl se na průmysl cukerný. Potřebných zkušeností získal v Evropě, načež zužitkovával jich zase v Americe, založiv v Kalifornii rafinerii na cukr roku 1863. Surový cukr třtinový přivážel se tehdy na půdu Unie ještě beze cla. Spreckels vydělával na plantážích havajských tolik peněz, že vypomáhal jimi tehdejšímu králi souostroví, mohl se postaviti v čelo plantážní společnosti a býti vládcem cukerního obchodu. Když Spreckels roku 1908 zemřel, páčila se jeho pozůstalost na 50 milionů dolarů.

Na pěstění cukrovky došlo v Severní Americe dosti pozdě. Američanům dostačoval cukr třtinový. První pokusy počaly sice v Pensylvánii již v letech 1835, ale více pozornosti věnovalo se řepařství v Unii teprve asi před dvacíti pěti lety. Rafinováním obého cukru zbohatli němečtí přistěhovalci a jejich potomci, jejichž jméno Havemeyer. Friedrich a Vilém spatřili Nový svět roku 1802 a vyráběli cukrovinky. Z počátku zpracovávali denně asi dva sudy suroviny za spolupůsobení svých žen. Závod vzkvétal utěšeně a zvětšoval se, když se ujal podniku mladý a studovaný Frederick. Po jeho smrti zbylo jmění, jež se odhadovalo na 20 milionů korun, a připadlo dvěma synům, Theodorovi a Henrymu. Tento dědic ujal se podniku s největším úsilím, utvořil cukerní trusty rokem 1887, a za několik let sloužilo svazu asi 40 tisíc dělného lidu, aby vydělával majitelům rafinerií ročně na 150 milionů korun čistého výtěžku.

Vařením piva zabývali se v Americe záhy Angličané a Holanďané, ale později byli v pivovarství překonáni přistěhovalci německými. V tomto odboru vynikli zvláště Anheuser a Busch v Saint Louis a Pabst a Schlitz v Milwaukee. Četl jsem, že asi tři čtvrtiny všech severoamerických pivovarů drželi poameričtění Němci. Největší ty závody měly své vlastní sklárny na výrobu lahví. Nejeden překonával výrobou piva proslulý Měšťanský pivovar v Plzni. V bludišti sklepů přechovával mnohý takový závod americký i několik set tisíc sudů vyrobeného piva.

Výrobou mouky zbohatl v Unii Hannoveřan F. Schumacher. Štěstěna ho provázela v Americe hned od počátku a vnukla mu, aby se vrhl především na výrobu mouky ovesné, z níž si strojí plnokrevní Angličané a Skotové oblíbenou kaši porridge, jídajíce ten pokrm smísený s mlékem již o snídani. Na zámořských parnících předkládá se ovesná kaše k jídlu pravidelně každého rána, a příslušníci všech národů brzy jí přivykají, chválíce její výživnost a stravitelnost. Schumacher začal mlíti ovesnou mouku v pravý čas a mlel zanedlouho oves v několika svých mlýnech jako milionář.

Prostý německý domkář Heinrich Heinz, jenž se usadil před padesáti lety v Pensylvánii, ujal se pěstění zeleniny a bohatl prodejem ředkví. Vyzískaných peněz užil k založení továrny, kde vyráběl ovocné konzervy vychvalované v Unii až dodneška. Ovocné zavařeniny připravuje firma Heinzova již ve čtrnácti závodech a zaměstnává asi 4000 lidí. Dozrává-li ovoce, pracuje pro podniky desetkrát tolik duší. Heinz vypravuje rád o svém někdejším domečku pittsburském, kde zakládal své štěstí. Nyní se podobá každá jeho závodní budova paláci o několika patrech. V jedné se nakládají okurky, cibule a chřest jakožto mixed pickles, ve druhé se dělá hořčice, ve třetí se připravují různé marmelády a povidla.

Bohaté Němce vykazuje americká statistika mezi koželuhy. Robert Foerderer ve Frankfordě u Filadelfie zaměstnává ve svých závodech 4000 dělníků a spotřebuje denně asi 75 tisíc usní kozích kromě jiných druhů koží.

Firma Pfister a Vogel v Milwaukee zaměstnává také tolik lidí a vyrábí denně až 16 tisíc usní telecích, 5000 hovězích a 1500 koňských.

Mnoho německých šťastlivců rozmnožovalo miliony ve střediskách průmyslu železářského v Pensylvánii. Zvučná jména mají zvláště města Johnstown, Filadelfie a Reading. Němec Josef Jahns byl mezi prvními, jenž kladl základ k příštímu městu již na sklonku 18. století. Tamější hutě náležejí k nejstarším a vládnou nyní kapitálem 200 milionů korun, vydělávajíce ročně 20 milionů korun. Závody mají železné doly ve třech dílech světa, v Americe, Africe a Evropě a přivážejí si rudu vlastními koráby.

Zakladatelem železářských závodů v Readingu, vyrábějících hlavně šrouby a matice, je I. H. Sternberg, kdysi prostý úředník železniční beze všeho vzdělání technického. Vyzískal miliony tak rychle jako John Fritz v proslulém Bethlehemě a jako Charles Schwab, někdejší společník miliardáře Carnegieho a nynější majitel výnosných oceláren.

Železo vyneslo miliony také falckému Němci Jiřímu Pullmanovi. Z kupeckého příručího stal se truhlář a z truhláře konstruktér spacích vozů. Myšlenka byla mnohoslibná, a spací vozy nevyráběl již on sám, ale veliká společnost. Závody tvoří město pro sebe a honosí se všemi ústavy lidumilnými. Když zakladatel zemřel, páčilo se jeho vlastní jmění na 80 milionů korun.

K vysokému rozvoji železářskému dospívá v posledních letech stát Alabama, omývaný na jihu vodami zálivu Mexického. Úžasné poklady, uložené v zemi jakožto uhlí, krevel a vápenec kolem města Birminghamu, pojistily osadě skvělou budoucnost a rozmnožily záhy pozemské statky Bardelebenovy. Mladý Heinrich F. Bardeleben prošel již pernou školou života. Byl milionářem, potom zase chuďasem a jest opět bohatcem.

Mnoho německých přistěhovalců ujímalo se v Unii zhotovování hudebních nástrojů. Někteří projevili zvláštní nadání při stavbě klavírů a vynikli i nad výrobce pian v Evropě. Nejvýše dospěl v tom oboru někdejší varhanář Heinrich Engelhard Steinweg, založiv se svými syny světoznámou továrnu na piana v New Yorku. Pro snazší výslovnost píší se majitelé firmy Steinway. Ze závodu jejich vychází ročně do celého světa na 7000 pian. Nejdokonalejší nástroje Steinwayovy prodávají se až po 50 000 korunách. Odborníci pokládají newyorské výrobky za nejlepší, a mohou-li, kupují je raději nežli Bechsteiny a Bösendorfery. Také jiní stavitelé klavírů, kteří nabyli zvučného jména ve světě, pocházejí ze zemí německých: Pleyel a Erard (Erhard) v Paříži, Švýcar Tschudi v Londýně, Becker v Petrohradě.

Z počátku zhotovoval Steinway ve skrovné dílně jenom kytary a citery a stavěl piana teprve rokem 1835. Roku 1863 postavil si již veliký palác a o tři léta později koncertní síň zvanou Steinway Hall. V ní se pořádají proslulé koncerty nejpřednějších mistrů. Místa je tam pro půltřetího tisíce posluchačů.

Steinwayovy dílny zaměstnávají 1500 dělníků. Hlavní dílna je v New Yorku, pobočka v Hamburku a rozsáhlý sklad klavírů v Londýně.

Zakladatel firmy zemřel 1871 v New Yorku. Po jeho smrti ujal se řízení závodu výhradně syn Theodor, a když ten zemřel, stál v čele podniku bratr William, od roku 1876 jako předseda nově utvořené společnosti.

Mezi německými obchodníky, kteří se vyšinuli jako majitelé zapadlého krámu na majitele ohromných závodů, jmenovati dlužno rodinu Wannemachrů. Z tohoto chudého rodu pochází bohatý John Wanamaker, zakladatel světoznámých obchodních domů v New Yorku a Filadelfii. Jediná firma jeho na Broadwayi zaměstnává 3500 lidí, V závodech Wanamakerových se tržívá měsíčně až 30 milionů korun.

Četné časopisy vycházející v Americe v řeči německé posilovaly Němce za mořem v tužbách a činech a vybízely je k lásce ke staré vlasti, osvědčované zhusta vydatnými podporami peněžitými.

Běda americkým Němcům, kteří se nestali občany Spojených států včas! Světovou válkou stali se Němci v Americe nejnenáviděnějšími lidmi.

Indiánův pohřeb v Clevelandu

Jinak pohřbívali rudoši své zesnulé dříve, jinak pochovávají zemřelé nyní. Pěkné vylíčení indiánského pohřbu přinesla roku 1908 Denice novověku, když ještě vycházela za redaktorství Václava Šnajdra v Clevelandu.

V přístavě u Michiganského jezera zemřel rudoch asi třiatřicetiletý a svobodný. Pocházel z indiánského kmene Mohauk Kajuga, Soudruzi pochovali zesnulého na veřejném hřbitově podle staršího obřadu, v jakém si libovali praobyvatelé tehdejšího kraje.

Všech indiánů, kteří přišli na pohřeb, bylo dvanáct. Byli to rudoši již civilizovaní a pokřtění.

Také nebožtík nebyl pohanem a jmenoval se Ovalívagetka. V doslovném překladě znamená ten název běhouna čili rychlého posla.

Před pohřbem byl vykopán na svatém poli hluboký hrob, hlubší, nežli bývají hroby naše. Až na dno hrobu bylo asi čtyři metry.

Tělo zesnulého odpočívalo v rakvi rázu našeho. Rakev se spustila do hrobu tak, že v jámě téměř stála. Nohy směřovaly ke dnu, tvář nebožtíkova k východu.

Potom byl hrob zasypán hlínou. I ležela hlava zesnulého asi dva metry pod nasypaným rovem.

Ale nežli zaduněly hroudy na rakvi, sebrali rudoši obrazně všecky čtyři větry, východní, západní, polední a půlnoční, smíchali je s ohněm a hodili na plamen věci, které ostaly po zesnulém. Byly to různé tretky, dýmka, váček na tabák a nůž.

S rudochy přišel na pohřeb i věrný pes nebožtíkův a měl býti obětován a hozen do hrobu. Ale opuštěný pes vyl nad hrobem svého pána tak žalostně, že se nad ním indiáni smilovali a nechali ho naživě.

Když oheň dohoříval, nalili naň rudoši trochu vody. Chtěli dáti tak najevo, že jsou všecky čtyři živly pohromadě, vzduch, oheň, země a voda.

Ohníček uhasl skoro již nadobro, když zapadala rakev do jámy. Té chvíle zahučely vzduchem střelné rány a zavířily bubny. V šum se mísily žalostné hlaholy jednotvárných písní indiánských.

Nad hrobem promluvil potom náčelník Vodopád. Rudoši naslouchali jeho slovům s vyvalenýma očima. Všichni seděli na bobku v kruhu a byli oděni v pěkný šat kožený. Na hlavách vlála jim pestrá péra ozdobných čepic. Nejhezčí čepici měl sám náčelník. Důstojnost pohlavárovu zvyšovala rudá malba na obličeji.

Na konec své pohřební řeči podotkl náčelník: „Bílé tváře, mějte se na pozoru! Vaše moudrost a vzdělanost zabila našeho bratra. Vy jste zakryli svěží trávu samými cihlami a kamením a vytlačili jste z prérií kožené stany i nás. Ale kletba Velkého ducha Manitou jistě vás za to stihne. Bude již pozdě, až bílý mor schvátí také vás.“

Od té doby, co přišli do Ameriky běloši, rozšířily se mezi rudochy také souchotiny a známy jsou u indiánů jakožto „bílý mor“.

Po pohřební řeči kolovala dýmka míru od úst k ústům, a rudé pochodně přestaly plápolati.

Až vzejde slunce nového rána, ozáří také hrob zesnulého, ohřeje svými paprsky hlavu nebožtíkovu, probudí ho po nočním odpočinku k čilému životu a uvede procitlého rudocha do šťastných lovišť.

V uších pohřebních hostí zněla potom ještě dlouho slova indiánské písně:

Manitou vakon tanga, elyja.
Vakon šéča, elyja,
Ovalívagetkin,
čan dej va štaj,
čan dej va štaj.

Bůh tě vodiž po cestách,
Velký duch buď vůdce tvůj,
Ovalívagetka,
buď šťasten,
buď šťasten.

Za posledního sčítání lidu bylo ve Spojených státech zjištěno, že všech rudochů v Unii jest téměř 350 tisíc. Střediskem indiánů je stát Oklahoma. Území to hostí přes 100 tisíc rudochů.

Čistokrevní indiáni mizí neustále. Má se za to, že se co nejdříve rozplynou v jiných plemenech. Smíšená manželství urychlují postup.

Z vulkanických divů havajských

Co nevidět bude tomu půldruhého sta let, kdy za výzkumné plavby přirazil ke břehům čarokrásných ostrovů tichomořských anglický koráb a objevil v tropických vodách při obratníku Raka nové země s líbeznými domorodci.

Kdo by se byl v Anglii nadál, že za obohacování zeměvědy bude jednou oslavován muž, který se za chlapeckých let naučil sotva čísti a počítati. Jméno tohoto školáka znělo James Cook a vyslovuje se v dějinách námořní plavby s největším obdivem doposud. Z někdejšího učedníka, jenž prodával v tkalounkářském krámě knoflíky, tkanice a nitě, stal se plavčík a obsluhoval místní loď uhelnou, vzdělávaje se v prázdných chvílích čtením a kresbou map tak, že obstarával službu kormidelnickou, potom důstojnickou a brzy nato velitelskou, když mu bylo svěřeno říditi výzkumnou loď v širých a neznámých mořích. I vykonal tak James Cook cestu kolem světa po prvé a po druhé a odplul do vod oceánu po třetí.

Divukrásné ostrovy, které Cook za třetí cesty v Tichém moři objevil, obdržely jméno jeho příznivce lorda Sandwiche. Nejprve byl poznán ostrov Maui a 16. ledna 1779 také Havaj. Odtud slove řečený archipel také Havajsko.

Ostrované uvítali bělochy s ponížeností a kořili se bělochům jako bůžkům a bytostem nadpřirozeným. Ještě okázaleji měli se k cizincům domorodci na samotné Havaji. Když přistál Cook v zátoce, jejíž jméno Kealakakua, domnívali se ostrované, že to sám někdejší král a bůh Rono, který opustiv národ, zase se k němu vrací. A proto se před Cookem plazili a řídili jeho kroky k božišti, aby mu tam obětovali vepře a přioděli vznešeného pána nádherným rouchem.

Svatyně byla ohrazena dřevěným plotem, a dříví se Cookově lodi právě nedostávalo. Pročež chtěl Cook, aby mu ostrované dřevěný plot přenechali. Ale modloslužebníci pokládali žádost za zneuctění božiště a odmítali s rozhořčením nabízené sekery jako výměnu za chrámové dříví.

Nešetrné počínání popudilo ostrovany ještě více, když viděli, že někteří námořníci kácejí modly a odnášejí dřevěné bůžky na loď, aby si jimi zatopili a uvařili pokrmy. Od té chvíle zanevřeli ostrované na bělochy a dřívější oddanost proměnili v nenávist.

Za těchto okolností opouštěla Cookova loď havajskou zátoku a plavila se širými vodami. Ale námořní bouře poškodila stěžeň, a velitel byl nucen vrátiti se do zálivu. Po přátelské pomoci ohlížel se tentokráte Cook marně. Ostrované se posádce vyhýbali a vyměňovali nabízené dýky a potraviny se zlým úmyslem. Jeden domorodec vrhal se útočně i na samotného Cooka, ale napadený velitel učinil ho neškodným a ostrovana zastřelil. Tou událostí pobouřili se všichni obyvatelé, kamenovali námořníky a zasadili smrtelnou ránu také jejich veliteli, zohavivše mrtvolu ještě dýkami. Minulo ještě několik dní, nežli posádka poloopálenou mrtvolu svého velitele zase obdržela, do rakve vložila a dne 21. února r. 1779 na mořském dně pochovala. Tak skončil pozemskou pouť objevitel tichomořských souší a nejmladšího zemědílu australského.

Havajské souostroví bylo zase prosto cizinců a podléhalo vládě domácích králů pohanských. V bohyni Péle spatřovali jejich poddaní nejhroznější bytost. Domýšleli se, že se zdržuje ve žhavém jícnu ohromné sopky havajské a že tančí po ohnivé hladině jezerní za rachotu hromů a oslňujících blesků. Ký div, že obyvatelé obětovali rozezlené bohyni lidi i vepře a usmiřovali ji modlitbami v božištích, budovaných zhusta z balvanů lávových a korálových.

Vznik četných ostrovů připisovali domorodci obrovskému ptáku, jenž se občas nad širým mořem objevuje a do oceánu vejce snáší. Příchodem opeřené obludy zatmívalo se až slunce, a ze sneseného vejce vyrůstala z hladiny opět mladá pevnina.

Jako znamenití plavci věděli domorodci brzy, jaké ostrovy se nablízku i v dáli rozkládají a že největšími jsou: Havaj, severnější Maui, blízko něho Lanai a Kahoolawe, potom Molokai, Oahu, Kauai, Niihau aj. Jakožto příslušníci téhož plemene mluvili ostrované jazykem havajským, pokládajíce se za Kanaky, tj. lidi.

Jakkoli spojovala ostrovany jedna řeč, přece králové jednotlivých ostrovů mezi sebou válčili a podmaňovali si poražené. Z vítězných náčelníků stal se v dějinách významným panovníkem zvláště Kamehameha I. K úspěchům mu pomáhali námořníci angličtí. Rokem 1817 vidíme ho pánem celého souostroví. V jeho říši vzkvetl brzy obchod a šířila se vzdělanost. Střediskem obchodu se stala osada Honolulu na ostrově Oahu a zachovala si primát jako přístavní město doposud. Americkým misionářům přísluší zásluha, že vznikaly v souostroví také školy a že vyšla rokem 1822 první kniha tištěná v řeči havajské. Dnes jsou Kanakové již vesměs vyznavači křesťanství.

Pokrokům přáli i nástupci Kamehamehovi a obmyslili k radě svých evropských hodnostářů ostrovní říši roku 1852 ústavou. Ale království Havajských ostrovů netrvalo dlouho. Když se ujala roku 1891 vlády královna Liliuokalani, která měla za muže Američana a omezovala vliv cizinců, zosnoval Němec Spreckels, nazývaný cukrovým králem, vzpouru, a počátkem ledna 1895 bylo souostroví prohlášeno formálně za republiku. Poslední panovnice království havajského zemřela v listopadu 1917.

Od roku 1900 je celé Havajsko územím Spojených států severoamerických a blaženým cílem tisícerých výletníků z rozpínavé Unie.

O povznesení takových návštěv stará se havajský úřad turistický (Hawaii Tourist Bureau) jakožto odbočka Obchodní komory honolulské, zodpovídává všecky dotazy nadšených turistů s vytrvalou ochotou a zasypává zájemníky ilustrovanými letáky vábně vypravenými.

Od několika let vydává řečený úřad také zvláštní časopis (Hawaiian Tourfax), vypisuje v něm výlety po jednotlivých ostrovech, uveřejňuje programy společenských cest, líčí vábným perem rozkoše a zábavy pod havajským nebem a zasvěcuje nás do výhod vzorných hotelů a veškerých prostředků dopravních. Auta projíždějí všemi ostrovy. Havaj a Oahu mají též železnice.

Obrazotvornost čtenářovu rozněcují též obrázkové monografie a skvělé autochromy v zeměpisných měsíčnících, jako je např. The National Geographic Magazin (únor 1924). Prezident zeměpisné společnosti washingtonské provází svůj článek 135 originálními snímky a mapami. Reklama ta již něco vydá, povážíme-li, že má řečený časopis několik set tisíc odběratelů. A reklama je zasloužená.

Za svého několikadenního pobytu na ostrově Oahu domníval jsem se býti skutečně v pozemském ráji. Vegetace i zvířena mořská unáší diváka do říše přeludů a báchorek. V upomínku na pestrou paletu barevných a bizarních ryb a rybek, jaké vystavuje ve svých vodojemech mořské akvárium v sousedství Honolulu, odnášíme si z pohádkových ostrovů havajských alespoň ilustrovaný spis Hawaiian Fishes (Havajské ryby). Ústav byl založen roku 1904 a chová v nádržích až tisíc ryb o jednom stu různých druhů a odrůd. „Nikdy jsem ani nesnil o tak podivných orgiích barev a rybích obrysech, jakými nás oslňují mořské bytosti honolulského akvária,“ napsal dobrodružný a r. 1916 zesnulý Jack London.

Jakkoliv jsem o souostroví jen zavadil, přece souhlasím, nazývá-li se havajský archipel v ústech Američanových: Strýčka Sama ráj. Vulkanické divy dovršují jeho slávu zvláště na ostrově Havaj. Ctitelé přírodních památek zakročili ještě v pravý čas a přiměli vládu, aby vyhlásila na ostrově dvoje území za přírodní parky. Jeden se prostírá kolem činné sopky Mauna Loa, druhý kolem živého vulkánu Kilauea s ohnivým jezerem Halemaumau.

Výslovnost havajských slov nečiní nám obtíží, neboť je čteme, jak jsou psány. V řeči anglické je třeba návodu. Angličan bude čísti Hawaii, píše-li se Hahwye, Maui – Mowee, Kauai – Coweye, Oahu – Ohahhoo, Molokai – Mohlokahe.

Příručky vydávané turistům nás poučují, že vai znamená v havajštině vodu, kai moře, hale dům, pua květ, vailele vodopád, kope kávu, ko cukr, vahine ženu, keikivahine dívku. Domorodce si nakloníme havajským pozdravem: Aloha, tj. miluji tě, nazdar. Tak vítají nás i Kanakové, a proto se zove Havajsko poeticky také Aloha Land.

Do vlasti Havajanů je od pobřeží amerického, asijského a australského velmi daleko. Ještě nejblíže mají do Honolulu výletníci kalifornští. Ze San Franciska se tam počítá asi 2000 námořních mil (1 míle = 18 km), z Panamy 4660, z Vladivostoku 3720, z Jokohamy 3440, ze Sydney 4420.

Je přirozeno, že se zmocnila souostroví Unie a umí z výhodných přístavů těžiti. Plantáže cukrové třtiny a sady ananasové staly se světoznámými. Konzervovaného tohoto ovoce se vyvezlo r. 1922 skoro pět milionů krabic.

A přece jsou vybudovány hlavní ostrovy Havajska z hornin vulkanických a částečně také prací korálotvorných polypů. Rozloha eruptivních těch souší je úžasná. Ostrov Havaj zaujímá asi tak velikou plochu, jako je pětina Čech, určitěji pověděno 11 356 km2, Oahu 1680, Maui 1268.

Vytrvalým soptěním nakupilo se na Havaji tolik lávy, že vyčnělé homole náležejí k nejvyšším vrcholkům tichomořským. Činný vulkán Mauna Loa, který posledně soptil roku 1919, trčí do výše 4194 m, vyhaslá Mauna Kea 4210 m, Hualalai 2511 m.

Obstupuje-li nejvyšší sopku havajskou tropický prales, honosí se zase vrcholek horským jezerem a občas sněhovým pláštěm, který byl zajisté příčinou, že bylo dáno hoře jméno Mauna Kea, to jest hora bílá.

Na severnějších ostrovech havajských ustal vulkán soptiti nejdříve a provozuje své dílo toliko na Havaji. Ostrov ten je také klasickou půdou vulkanismu.

Největší přitažlivost má parazitní jícen Mauny Loa Kilauea a jeho div světa Halemaumau, to jest dům ohně. Nejdávnější zprávy o této sopce pocházejí z let 1790. Tehdy tábořilo na blízku vojsko pohlavára Keona, aby hájilo samostatnost ostrova proti Kamehamehovi I., ale sopečný výbuch zahladil prý s pomocí bohyně Péle velikou část bojovných odpůrců. Jen tak mohl Kamehameha zvítěziti.

Až do r. 1823 není o soptění tohoto vulkánu ničeho zaznamenáno. Ale ve zmíněném čase plnil se jícen Kilauey žhavou lávou, a pekelné fontány vyšlehovaly do výše mnoho metrů jako nějaké gejzíry. Pára, dým, jiskry a prskavky sršely z nich za pronikavého sykotu a zahalovaly nebe. Příšerná bohyně Péle dávala svou nevoli najevo také zemětřesením, bouřemi a rachotem. V podání havajských domorodců slove lávové jezero také Lua Péle, tj. dům, sídlo, v němž přebývá hrozná bohyně Péle, dávajíc najevo svůj hněv zkázonosnými výbuchy sopečnými. Dětinská mysl dávných ostrovanů spatřovala přítomnost pomstychtivé fúrie ve zvláštních zjevech. Ve žlutých povlacích ztuhlé lávy viděli obyvatelé místo ryzí síry páchnivé výkaly strašné bohyně a nazývaly je ve své mateřštině Kukai Péle.

Z téže bohyně pocházejí prý také jemná vlákna, jaká se za výtrysků rozžhavené lávy v podobě průsvitných žíní vytvořují a za větru jako chumáčky na chladnějších věcech se usazují. Toť známé vlasy bohyně Péle.

O sopečném pekle vulkánu Kilauea, vysokém jen 1230 m, pronikaly různé zprávy do světa, ale spolehlivé údaje jsou právě sto let staré. Děkujeme za ně misionáři, jehož jméno William Ellis. Hlásaje křesťanství na ostrovech tichomořských, působil též v Havajsku a uviděl r. 1823 žhavé jezero v nádherné hrůze jeho. Své dojmy líčí poutavě ve vypravování, vydaném v Londýně s nadpisem: A Narrative of a Tour through Hawaii.

Tehdy měl mohutný jícen tvar půlměsíce v délce asi čtyři km a šířce půldruhého km. Ve hloubce 300 m pod okrajem kráteru vlnila se žhavá láva a narážela jako mořský příboj na padesát malých sopek, podobných svými pevnějšími svahy ostrůvkům. Z kuželovitých jícnů různé velikosti sršely buď ohnivé spousty roztopené lávy, nebo vyšlehovaly tmavošedé sloupy dýmu a vznášely se nad horoucím peklem jako dusná mračna. Divákovi se zdálo, že se před ním vaří v jezeře samý žhavý kov a že po jeho hladině tančí plameny a mihavé pochodně namodralých a rudých odstínů. Výbuchy vyvrhovaných pum duněly nad lávovým jezerem jako hromový rachot povětroňů a oživovaly v pozorovateli představu o vybájeném pekle posmrtném. Ale tonulo-li vroucí jezero ve světle samých plamenů, černaly se zato srázné svahy vzdálených stěn již dávno vychladlých a v kostrbatou lávu proměněných.

Povaha jícnu Kilauey brala na se různou tvář již před lety a mění ji doposud. Roku 1832 zvýšila se hladina roztopené lávy tak, že žhavá masa až přetékala, valila se k pobřeží, vrhala se v kaskádách a slapech do chladnějšího moře a přivedla jeho živel do varu. Na tisíce zahubených ryb vyplovalo na povrch.

Jindy počala láva v jícnu tuhnouti a vřela toliko v několika větších a menších jezerech. Opět jindy zmizela roztopená láva z kráteru docela, a jícen byl až na dno prázdný. Proto se kresby a fotografické snímky památného jezera lávového tak od sebe liší. Veškeré změny registruje nyní observatoř na pokraji sopky založená.

Od několika let těší se Kilauea pozornosti tisícerých turistů. Hlavní proud poutníků spěje k pokraji žhavého jezera z města, jehož jméno Hilo, a zastavuje se po autové exkurzi v hotelu, který se zove zcela případně Volcano House. Za denní plat 7½ dolaru dostane se hostu přístřeší a zaopatření. Za jízdy se divák přesvědčuje, jak ostrovní půda plodí mnoho tabáku a kávy. Sportovci mají všude příležitost, aby užívali mořských lázní a pěstovali po svém zvyku i v souostroví golf, tenis, pólo a fotbal a oddávali se lovu zdivočilých koz a prasat a rybaření.

Tři měsíce na korálovém ostrově

Souostroví Havajské přivábilo k sobě před lety zvláštní hosty. Jeden ostrov proslul jako věhlasná ptačí osada, a tu chtěl brémský profesor dr. Schauinsland na vlastní oči poznati. Věrnou společnicí byla mu jeho vlastní žena, ačkoli věděla, že budou žíti na celém ostrově po tři měsíce sami a sami a že jejich soudruhy budou až na japonského sluhu pouze ptáci, hlavně opeřenci mořští.

Ostrov, k němuž muzejní ředitel Schauinsland zamířil, slove Laysan a vyčnívá z moře jenom několik metrů vysoko. Z Honolulu se tam počítá asi 800 námořních mil, tedy 1440 km.

O Laysanu je známo, že o vybudování ostrova mají velikou zásluhu také drobní mořští živočichové, zvaní polypové. Jejich stromovité nebo houbovité výtvory se jmenují korály. Místy druží se korálový trs k trsu, a podmořská mělčina zdá se býti luznou zahradou, oživovanou pestrými rybkami, opancéřovanými kraby a barevnými sasankami.

Ostrov Laysan bývá zřídka navštěvován. Ještě nejspíše se k němu plavívali dělníci, kteří kopali na ostrově ptačí guano jako výborné mrvivo k pohnojení cukrových plantáží.

Honolulská správa guanových kopanin vyhověla přání novověkého Robinsona s velikou ochotou a dopravila ho se ženou a sluhou na opuštěný ostrov. Na palubu přijala plachetní loď také mnoho beden naplněných sběratelskými potřebami a opouštěla honolulský přístav 18. června. Slunce zapadalo a zlatilo malebné stráně honolulského okolí ve všech odstínech. Horská temena vulkanických svahů kypěla svěží zelení a mořská pláň hrála ve svém odlesku opálovými barvami.

Kapitán řídil plachetní bárku podél břehů ostrova Kauai, aby se mohli vzácní výletníci pokochati pohledy na bujnou vegetaci zvelebovaných plantáží. Ostrým sklem bylo lze rozeznávati i chýše ukrývané ve stínu mohutných banánů a košatých stromů mangových.

Druhého dne večer – píše profesor Schauinsland ve svém cestopise – spatřili jsme ostrov Niihau. Byl poslední stanicí lidmi ještě obydlenou.

Příštího dne se ukázal Bird Island. Již prvé anglické slovo praví, že je to ostrov ptačí (bird = pták). Pluky mořských opeřenců obletovaly vyhaslý vulkán ostrovní a zapadaly zase do rybnatých mělčin, aby nasytily hladové žaludky.

Další plavba ubíhala v jednotvárnosti, proto jsme hledali trochu změny mezi námořníky. Muzika prosté harmoniky byla nám vítána jako jindy velebné zvuky hudby orchestrální.

Mnoho půvabů nemělo v sobě ani moře. Jen chvílemi táhly nad námi houfy mořských vlaštovek nebo se vymršťovaly z vody jako střely makrelovité ryby. Postačila toliko udice s bílým hadříčkem, a ryba se stala naší kořistí. Pitva útrob ukázala, že se makrely ty živí hlavně sleďovitými družkami.

Šestého dne objevil se na obzoru ostrov Laysan. Z mapy jsem vyčetl, že jsme téměř v samotných tropech. Ale na bujné rostlinstvo jsem čekal marně. Ostrov vypadal spíše jako písečná výspa asi pět km dlouhá a čtyři km široká. Za dvě hodiny lze jej obejíti. Nejvýše se povznáší ostrovní střed. Jeho vrcholek leží nad hladinou asi 10 metrů a bývá leckdys zaplavován vlnobitím. Tak tomu bylo za nedávného zemětřesení japonského. Prudké otřesy se pociťovaly až v Havajském souostroví.

Písek laysanské výspy je zvláštního rázu. Jeho zrnka nejsou křemičitá, nýbrž vápenitá, a pocházejí z korálů a měkkýších skořepin. Takového složení jsou i ostrovní skaliska. Pevný jejich kámen zvonívá zhusta jako nejhutnější hornina.

Krátká zastávka na ostrově nestačila, chtěli-li jsme poznati jeho přírodu důkladně. I nezbývalo, než abychom se všichni vylodili a čekali tak dlouho, až přistane k jeho břehům jiná bárka. Ta však se očekávala až za tři měsíce. Divný pocit se nás zmocňoval, když jsme ostali na opuštěné výspě korálové sami a sami.

Náš příbytek byl velmi skrovný, ale pro nadšené přírodozpytce postačitelný. Záležel z malého domku, který byl sbit z prken a sloužil původně dozorci za přístřeší, dobývalo-li se na Laysanu guano. Potraviny jsme si opatřili již v Honolulu. Kromě konzerv sloužila nám za pokrm čerstvá ptačí vejce a chutné maso z ulovených kolih, ryb a želv.

Hůře bylo s pitnou vodou a uvykali jsme záhy dešťové; chytali jsme ji do vodojemů vzpomínajíce na blažené chvíle, kdy jsme si dopřávali doma lahodného piva. Náš ostrovní pobyt byl samá práce. Zkříživše výspu ve všech směrech, poznali jsme, že je plna prohlubní a malých tůní. Výmoly ty vznikly na ostrově častou záplavou a vlnobitím. Každá tůň představovala rozkošné akvárium. Obyčejnými hosty bývají v nádržkách mořští ježkové, drobné rybky, četní měkkýši a zelené řasy. Polapiti nějakou rybičku nebylo snadné, protože se každá zachraňovala skokem a octla se v nádržce vedlejší.

Na jednom místě ostrova jsem našel vrstvy pravého rašeliníku.

Jinou zvláštností Laysanu jsou vydatná ložiska guanová, bohatá kyselinou fosforečnou, křemičitou a sloučeninami vápnitými. Některé vrstvy třeba dobývati jako pevný kámen. Ale i v něm lze poznati ptačí kosti a zbytky vajec, dále také rozličná semena, chuchvalce pryskyřičné a kaménky pemzové.

Vhod nám přicházela čistá sůl. Pěkné její krystalky se hodily k osolení pokrmů.

V mokřinách a kalužinách se proháněli drobní korýši jakožto blízcí příbuzní s naší žábronožkou.

Čarovný obraz mořského života se objevil, když jsme se zastavili u skalnatého pobřeží, do něhož bušily střídavé vlny. Za tišiny jsme viděli na jasné dno a žasli jsme nad vyčarovanou zahrádkou. Kvetly tam korálové trsy ve všech barvách a mihaly se, když se chapadla polypů stahovala a roztahovala. Pestré rybičky zdály se býti lepotvárnými motýly.

Přírodovědecká žeň byla v těchto prohlubních vždycky bohata. Příšerně vypadaly obrovské krakatice. Jejich ramena vynikala délkou a hrozila přísavnými ústroji každému stvoření. Podobá se pravdě, že by některé druhy obrovských krakatic mohly ublížiti i člověku, kdyby ho svými rameny sevřely a vysávaly. Vždyť se vylovila ramena, z nichž mělo každé v délce několik metrů.

Rozumí se, že jsme na některých březích vídali spousty sasanek, sumýšů, hvězdic, měkkýšů, rournatých červů a skvělých langust. Škoda jen, že maso těchto mořských raků není tak chutné jako maso homarů z evropských moří.

Z ptačího života na Laysanu

O ptačím životě na havajském ostrově Laysanu vypravuje profesor Schauinsland poutavé zprávy. Vyslechněme zde alespoň některé:

Místních opeřenců žije na ostrově pouze pět druhů. Na jiných místech bychom je hledali marně. Památnou pětici tvoří na korálové té výspě jeden druh kachen, jeden druh chřástalů a tři druhové pěvců. Tím početnější jsou na ostrově ptáci, kteří se sletují na Laysan, aby tam hnízdili a vychovávali potomstvo.

Vládu na Laysanu mají opeřenci mořští. Je to občasné dostaveníčko veškerých ptáků tichomořských. Písečná půda se jim hodí za hnízdiště lépe nežli stromy s břehy skalnatými. Houfy pernatců, kteří táhnou k Laysanu, upomínají na černá mračna. Těžko říci, čítá-li mrak deset tisíc opeřenců, nebo sto tisíc hlav, ale víme určitě, že snese-li se mrak na ostrov, osazena je každá píď země hnízdivým ptákem, zvláště za noci. Té doby se nemůže člověk po ostrově procházeti, leda že by chtěl mařiti každým krokem životy. Co nehnízdí na povrchu, krčí se v brlozích podzemních. Půda Laysanu je veskrz podminována. Do těch skrýší jsem zapadal neustále, mnohdy až po kolena. Celý ostrov se podobá činžovnímu domu, ve kterém je každá komůrka pronajata. Na větvích nevysokých křovin hnízdili terejové a fregatky. Až první ptáci vyvedou mláďata z hnízd, odtáhnou a udělají místo novým přistěhovalcům.

Stěhovacích termínů má Laysan několik. Zdá se, že se řídí opeření hosté časem kalendářovým.

První práce nových emigrantů záleží v úpravě podzemních chodeb. Zamilované párky odstraňují nožkami kyprý písek a neustávají v práci po celou noc. Bez hádek a sporů to ovšem nešlo. Pískot se ozýval všude pod nohama, i pod naší ložnicí. Nám se zdálo, že slyšíme nářek a pláč novorozeňat. Ale z takových zvuků se radují snad jenom nejněžnější rodiče.

Pouť tažného ptactva je věru obdivuhodná, neboť se měřívá tisíci kilometry. A ta dochvilnost! Přilétnou v určitý den, hnízdí, vychovají mláďata a zase odlétají. Za rok se objeví opětně.

Koncem října táhnou na Laysan první voje obrovských albatrosů, a za několik dní se bělá ostrov jako sněhovými vločkami. Za oblíbené hnízdiště si zvolily Laysan také mořské vlaštovky a snášejí jako všichni ostatní druhové toliko po jediném vajíčku. Výjimku činí snad toliko terej neboli ťulpas. Ten snáší sice po dvou vejcích, ale vysedává obyčejně jen jedno mládě. Starost o výživu je nutí, aby nebyla rodina četná. Tolik krků by okolní mělčiny neuživily.

Pobytem na ostrově jsme se přesvědčili, že se ptactvo člověka neleká a že se k němu spíše tulí a jemu zcela důvěřuje. Plachými se opeřenci teprve stávají, když poznali, že je lidé pronásledují a se jich zmocňují a je zabíjejí. Důvěra laysanských pernatců mne až zarážela. Nejpřítulněji si počínaly pěnkavy. Kdykoli jsme zasedli ke stolu, hopkovaly po tabuli a ozobávaly náš chléb. Chvílemi zasedaly na okraj talíře nebo mísy a zobaly z nádob rýži a slaninu, domnívajíce se, že jsou vítanými hosty. I bylo třeba nezvance až odháněti. Jiná pěnkava mi přilétla na knihu bezstarostně jako nejlepší kamarádka.

Věrnými soudruhy v naší domácnosti byli také chřástalové, odnášejíce si ze stolu odřezané maso stahovaných bratříčků.

Velikou přítulnost projevovali též albatrosové. Z hnízda se ani nehýbali.

Divnou zábavu si vymyslila jedna z četných fregatek. Objevil-li se japonský náš sluha někde s čepicí na hlavě, zalétala k němu ihned, chápala se zobákem jeho přikrývky, povznesla se s ní do výše a spouštěla hračku na zemi.

Výchovou mláďat zabývají se na Laysaně samičky i samečkové a obstarávají krmení přesně jako podle hodinek. Albatrosové a rybáci krmí mláďata mezi třetí a čtvrtou odpoledne, jiní opeřenci ráno mezi devátou a desátou. Tou dobou se vracívají rodiče z moře a přinášejí dětem hojnost potravy ve svém voleti.

Když mláďata odrostla, cvičívají je pěstitelé létati, staří napřed, mládě za nimi.

Za hnízdění platí na Laysaně heslo: Kdo dřív přijde, ten dřív mele. Nejlépe se dařívá těm ptákům, kteří přitáhli nejdříve, protože si mohli vybrati za hnízdiště místa nejlépe položená. Pozdějším hostům jest se spokojiti snad půdou močálovitou nebo místem, které může býti zaplaveno mořskou vlnou. Co tam potom mrzáčků, kulhavých, chromých a vůbec nemocných! Úmrtnost v těchto částech ostrovních je úžasná. Rodiče přicházejí o život zhusta i s potomstvem. Zátopám podléhají zvláště obyvatelé podzemních brlohů.

Kromě ptáků všímali jsme si i ostatní zvířeny. Vzácnými hosty bývali tuleňové. Hojněji jsme vídali želvy. Také ony táhly k ostrovu, aby na něm snášely vejce. V jednom hnízdě jsme se dočkali potomstva.

Ryb se hemží kolem Laysanu mnoho. Některé nám velice chutnaly. Jiných jsme se ani nedotkli, neboť jsme věděli, že jsou jedovaty.

Obyčejným zjevem bývali obrovští žraloci, ale za zimních měsíců není po nich ani památky. Nepochybně se zdržují ve větších hlubinách.

Mohutnými rozměry vyniká ve vodách laysanských jistý druh rejnoků. Vážívá až několik metrických centů.

Na samotném ostrově jsme poznali několik rodů a druhů hmyzu. Hojně tam poletuje můra Apamea a slouží pozemním opeřencům za potravu.

V úžasném množství žijí na Laysaně kožojedi a ojediněle i štírkové.

Pravým soužením pro nás byli švábové. Rovnokřídlý ten hmyz přepadal nás v noci a ohryzoval naše prsty nepozorovaně a vytrvale. V tropech bývá to úkaz obyčejný. Několik druhů mravenců doplňuje ostrovní zvířenu.

Za rozkošných nocí vyhlížely naše oči k jasné obloze, a spočívaly potom na osamělém kříži, který z ostrova vyčnívá. Byl postaven na místě, kde odpočívá někdejší strážce guanových polí. Když dělníci opustili na čas ostrov, zbyl strážce na Laysanu sám a sám a čekal, až se robotníci zase vrátí. Loď se s dělníky opět vrátila, ale opatrovatel guanových ložisek nepřicházel soudruhům vstříc. Ubožák seděl ve svém domečku při stolku, nachyloval se ke svému zápisníku a držel písátko v ruce, jako by chtěl zaznamenávati své samotářské dojmy. Ale nehýbal se, protože byl mrtev. Podle jeho deníku skonal před čtrnácti dny. Mrtvice učinila konec jeho životu. Našel hrob na vyvýšeném pahrbku korálového ostrova.

K věčnému odpočinku laysanského Robinsona pohlížel jsem zvláště často, když se roznemohla moje choť. Moje obrazotvornost vídala té doby už dva kříže vedle sebe. Díky bohu, že se tak nestalo. Na Laysaně plynuli většinou dnové šťastní, ale proto jsme přece jásali, spatřivše na obzoru plachty bárky, která nás měla z robinsonády vysvoboditi.

Dne 22. září přijal nás kapitán opět na palubu, a příznivý vítr hnal lodici k ostrovu, v jehož zátoce se rozkládá Honolulu. Na Laysaně ostalo několik Japonců, kteří měli kopati guano tak dlouho, dokud je jiní dělníci nevystřídají.

Přecházejí měsíce a léta, a já se pořád ponořuji ještě ve chvíle, kdy jsme žili v opuštěnosti uprostřed Tichého oceánu.

Vzdejte se veškeré naděje

Z hlubin Tichého oceánu při obratníku Raka vynořuje se řada ostrovů. Západním okrajem toho archipelu prochází 180. poledník a kryje se zároveň s linií, při níž se čítává: Rozhraní, kde se mění datum. V krajinách jedné strany píše se již pondělek, když lidé za čarou mají neděli.

K jednomu ostrovu mířívají pravidelně parolodi, které udržují spojení mezi americkou Unií a Kanadou a mezi Japonskem. Ostrov ten zove se Oahu a jeho přístavní město Honolulu.

Veškeré souostroví vypjalo se do výše působením sil sopečných. Na 40 sopek podává o tom svědectví. V některých jícnech vaří se žhavá láva ještě neustále a vyšlehuje chvílemi nad pekelnou hladinu jezerní jako ohnivá fontána. Jinde vychladlo vyvřelé kamení nadobro, a po ztvrdlých proudech lávových a čedičových mohou putovati davy turistů zcela bezpečně.

Na nízkých ostrovech pracují od nepamětných dob drobní polypové a budují pod vodou korálové útesy. Podmořské ty stavby, podobné nejkvětnatějším sadům a zahradám, octly se místy proti vůli něžných stavitelů nad mořským živlem, přivodily záhubu všech těch milionů živých květů a trsů a připravily pevnou půdu za útočiště tisícerých tvorů říše vzdušné.

Když se blíží lásky čas, proměňuje se korálový ostrov jindy opuštěný v dostaveníčko rozmanitého ptactva vodního, a veškerá země ostrovní oživuje pojednou nesčetnými pluky albatrosů, buřňáků a racků. Půda se hemží samými hnízdy nad zemí i v podzemních průchodech, a plochá souš bere na se tvář ptačí kolonie. Pravidelné tahy opeřenců pozorují se každým rokem, a kopečky nanošeného trusu a skořepin, známé jakožto vrstvy guanové, lákají k sobě potom dělníky až z odlehlého Japonska.

Takovým guanovým ostrovem je Laysan a náleží se všemi ostatními ostrovy prve jmenovanými k archipelu Havajskému.

Již z názvů tichomořských těch souší vychází najevo, že jsou rodnými zeměmi národa polynéského, podrobeného nyní severoamerické Unii. Pokrevnou větví jsou Samojci. V Samojsku stávala kdysi kolébka havajského praobyvatelstva. Staré zkazky vypravují, že se přistěhovali Havajané do nové vlasti z ostrova Savaii. Obdobné slovo Hawaii to potvrzuje.

Ze všech Havajských ostrovů bývá navštěvován nejčastěji Oahu a potom Havaj.

Zato nejřidšeji vítá u svých břehů hosta ostrov Molokai. Kdo vstupuje na jeho půdu, nevrací se obyčejně již nikdy… V přístavišti mohl by státi případný nápis: „Vzdejte se veškeré naděje, kdo sem přicházíte!“ Lidé tam vyvážení vyloďují se jako zaživa na hřbitov a končívají na čarokrásném ostrově poslední okamžiky pozemské své pouti.

Také Molokai vyvřel v nedohledných dobách a zhlíží se již po věky v záři tropického slunce jako vulkanický ostrov nejdivočejších obrysů a úchvatných krás přírodních. Jeho složivem jsou škváry, sopečný popel a láva, místy čedič a znělec. Břehy zapadají leckdes do moře až kolmo a trčí z hladiny několik set metrů vysoko. U mírnějších břehů zrcadlí se ve vodě koruny kokosovníků a bujejí zdivočelé lantany a nopály. V sadech ostrovanů se spatřují oranže, citroníky, mangové stromy, papáje a banány, v zelnicích zrají okurky vedle hlávek zelných, a v květnicích se odívají nádhernými lístky pestrá křoviska. Klikaté pobřeží mizí v dáli našim zrakům. Konce jeho nelze dohlédnouti, protože jest ostrov přes 60 km dlouhý.

Parníček Mokoli plavívá se z Honolulu na ostrov Molokai málokdy a odváží z pravidla jenom lidi ubohé a nešťastné. Kdysi byla ta souš obydlena Kanaky veselými a blaženými. Dnes žijí na Molokai pouze Polynésové malomocní, ubožáci stižení smrtonosnou leprou.

Lepra kosila životy chuďasů i boháčů a králů již za nejdávnějších časů. Pro malomocenství má bible název zaraath. Pouze Kristus to byl, jenž učinil zázrak a vrátil člověku stiženému leprou zdraví. Od té doby řádilo malomocenství mezi národy celého světa nadále. Bezpečný lék proti zhoubné té chorobě hledá se doposud. Zdá se, že tou ranou byli stiháni i rudokožci Nového světa již dávno před Kolumbem. Za svědky voláme příšerné postavy lidské, zobrazené na starobylých nádobách peruánských Inků.

Od biblických časů uplynuly tisíceré věky, a lepra hubí lidstvo neustále, ale dnes již měrou velmi skrovnou. A přece padaly jí za oběť davy člověčenstva ještě ve středověku a také ve století minulém. Léky nepomáhaly, ale znamenitě osvědčila se všudy opatření ochranná. Zásluha náleží Noru G. A. Hansenovi, objeviteli leprového bacila a původci zákonů, jimiž se nařizuje, jak naložiti v Norsku s malomocnými a jak je osamocovati. Město Bergen, kde řečený autor řešil vědeckou záhadu, proslulo potom v celém světě. Materiál poskytla Hansenovi památná bergenská nemocnice. Roku 1857 počítalo se v Norsku přes 2800 malomocných, roku 1885 asi 1580 a roku 1907 jenom 460, takže tři speciální nemocnice mohly býti později zrušeny nebo prohlášeny za obecné. Izolace nemocných učinila konec novým nákazám. Pochopujeme, proč se stalo přístavní město Bergen r. 1909 místem mezinárodního kongresu pro řešení otázek leprózních.

V Bergenu jsem měl příležitost spatřiti malomocné po prvé v životě, později v baltické Klajpedě (Memelu), jakož i mezi kočovnými Osťaky sibiřskými při řece Obu, na ostrovech Jižního moře a jinde. Zmrzačelé postavy bez uší, nosů a rukou nebo lazary se svalovými cáry a obnaženými kostmi mám posud v jasné paměti.

Našim lékařům naskytuje se zřídka příležitost pozorovati lepru v její vlasti. V Bosně napočítalo se před lety toliko 130 případů, v Německu pouze 20, mnohem více v baltických provinciích ruských, na Islandě a jiných evropských zemích přímořských. Skoro do všech těch krajů bylo malomocenství zavlečeno ze Zadní Indie, Střední Asie a Anatolie.

V Havajsku počala se objevovati lepra asi před 60 lety a přišla nepochybně z Číny. Řádění choroby bylo úžasné. Samostatné království tehdejší bylo nuceno podniknouti vše, co by učinilo přítrž dalšímu rozšiřování. K izolování nemocných byl zvolen ostrov Molokai. Od té doby vyslovuje se to jméno s pocitem žalu a zármutku.

Kanakové vystrojují členu rodiny zachvácenému leprózou a vypovězenému na ostrov Molokai pohřební tryznu již za živobytí nemocného a doprovázejí ho na dopravní loď s pláčem a nářkem, neboť jsou si vědomi, že se s ním v životě již neshledají. S malomocnými ostrovany hynou dobrovolně zároveň ti, kteří jako milosrdní samaritáni ošetřují ubožáky a pečují o jejich zaměstnání až do posledního vzdechu.

Blíží-li se k Molokai paroloď, můžeme býti jisti, že přiváží zase nové nešťastníky a s nimi zároveň zásoby potravin. Příjezd lodi bývá vítán s radostí. Té chvíle se vyloďuje také pošta, a zanedlouho se odsouzení ostrované dovídají, jak na ně přátelé v duchu vzpomínají. Sebemenší dárek poštou zaslaný způsobuje odloučencům velikou radost.

Od přístavu stoupá cesta příkře k ostrovní pláni. Vlastní osady malomocných dostihujeme teprve po několika hodinách. Očekáváme, že zastaneme snad pouhé stíny lidských životů, ale zatím se radujeme z pohledů na útulné domky a malé zahrádky, v nichž si hraje mládež s pejsky a černými prasátky. Nad dřevěné domečky vypíná se věž dřevěného kostelíka, kde mluvíval před lety k věřícím blahé paměti páter Damien, obětavý syn řádu srdce Ježíšova. Belgičan ten byl první Evropan, jenž stál na Molokai ve službách milosrdenství a zmírňoval trýzeň vyvezených trpitelů. Po šestnácte let zveleboval ostrovní osadu, až konečně podlehnuv lepře našel mezi ostatními svou smrt. Na jeho rově se košatí pandán a kvetou vonné růže a karafiáty.

Přímluvou otce Damiena naklonil se honolulský bohatec k malomocným ostrovanům, zřídil útulny a školy a připravil ubožákům bezstarostný život. Některé azyly slouží ženám, jiné mužům a dětem. O hřiště a tělocvičná nářadí je dobře postaráno. Mládež užívá gymnastiky s velikou zálibou a prozpěvuje se nadšeně, jako by si nebyla své choroby ani vědoma. Dívky nezapomínají na výzdobu a krášlí se kvítím po celý rok, byť byly i sebevíce zohaveny v obličeji a na končetinách. Polehčující okolností bývá, že nemocní nepociťují vždycky bolestí. Smrt se dostavuje zhusta od zánětu plic a bez hrozného zápasu. Hudba, pěstovaná u všech ostrovanů, zpříjemňuje chvíle malomocným. Páter Vendelín sestavil z nich celou kapelu. Také řádové sestry zabavují chovanky hudbou.

Zámožnější malomocní stavívají si na Molokai vlastní stavení a vynakládají mnoho na své zahrádky. Chtějí-li někteří uzavíití sňatek, nebrání se jim, třebas žili na ostrově bez požehnání církevního. Ale manželství takových osob bývají zpravidla bezdětná.

Zvláštní zápach šířený z nemocných se mírní a stává se snesitelnějším, rozprašuje-li se karbolka. Lepra napadá nejvíce Kanaky, potom Japonce a Číňany. U bělochů se jeví vzácně, protože takoví nemocní opouštějí hned Havajsko, aby unikli vyhnanství.

Navštěvovati ostrov Molokai je dovoleno jen tomu, kdo se vykáže povolením úředním. Před lety se plavil k jeho břehům také prof. dr. H. Schauinsland, ředitel Národopisného muzea v Brémách, a napsal o havajské osadě malomocných knížku: Návštěva Molokaie. Opouštěje ostrov připomínal si slov Dantových: Vzdejte se veškeré naděje, kdo sem přicházíte!

Ostrov malomocných ve vodách Zadní Indie

Veletok Mekong, jenž tvoří částečně přirozenou hranici mezi Siamem a francouzskou Indočínou, vylévá se do Čínského moře několika rameny a omývá svými vodami ostrov, který se jmenuje Dračí nebo též Kulao Rong. Lepra řádí i v Indočíně, a osadní vláda uznala za dobré odlučovati malomocné od lidí zdravých. K účelu tomu hodil se řečený ostrov nejlépe. Od pevniny není k jeho břehům daleko. Očekává se, že se za nějaký čas oba břehy spojí, protože říčního nánosu pořád přibývá.

Očekávali bychom, že je ostrov místem hrůzy, bolesti a zármutku, ale kdo to útočiště malomocných navštívil, vlévá do soucitných srdcí útěchu a opakuje slova milosrdné sestry Adeliny, která řídkého návštěvníka provázela po ostrově: „Nelekejte se našich nemocných, pane! Přesvědčíte se brzy, že je náš ostrov se všemi ubožáky přece jen roztomilé zákoutí.“

A vzácný cizinec chodil alejemi luzných stromů tropického zeměpásu, pohlížel s rozkoší na roztomilé domky úhledně natřené a radoval se zároveň s veselými ostrovany. Domníval se, že spatří zkormoucené postavy s bolestným výrazem ve tváři, a zatím před ním hopkovali malomocní plní smíchu a žertu. Vzácný host věděl dobře, že všem nemocným maso na těle uhnívá, a že je pouze smrt zbaví utrpení, a přece se mu zdálo, že se dívá na společnost lidí nejzdravějších.

Ubozí trpitelé! Jistě jsou si vědomi svého osudu a vynasnažují se, aby se vysmívali jako praví hrdinové i smrti. Uvykli již dávno dívati se na své zmrzačelé nohy a ruce a příšerné rány v obličeji a váží si každého okamžiku, který je uvádí v blaženou náladu. Až se dostaví krušnější chvíle, spoléhají na morfium. To zmírní utrpení a ukrátí smrt. Ostrov jest jim hřbitovem zaživa i po smrti.

Zdraví lidé se Dračímu ostrovu vyhýbají. Pluje-li parník podél pobřeží, slýchají pasažéři slova: „Zde ostrov malomocných!“ Pocestní trnou úzkostí a cítí se šťastnějšími, mají-li hřbitov živých za sebou.

A přece se najdou ve světě lidé, kteří dávají svůj vlastní život všanc, jen aby zmírnili hrozný život svých bližních. Francouzské sestry ujímají se vyvezených ubožáků již po dvacet let s tím vědomím, že své vlasti už nikdy neuzří. Jdou za příkladem molokajského kněze Damiena. Věru, že lze o něm říci: Vstoupil do hrobky zaživa a zavřel za sebou dvéře navždy.

Chov evropských sobů v Americe

Anglického původu výraz farma zdomácněl již dávno také v naší řeči. Víme, že je odvozen ze slovesa farm, tj. hospodařiti, sedlačiti, chovati, pěstiti, a že se k němu druží i výraz farmer, sedlák, rolník. Američtí našinci dávají přednost cizímu slovu, jakkoli by mohli nahraditi farmu leckdys za usedlost a farmáře za statkáře. Ale mluvíme-li o farmách liščích, bobřích, pštrosích, slepičích, holubích, aligátořích, ba dokonce i hadích, potom užíváme také u nás výrazu anglického.

Nadepsaný článek dí zřejmě, že jsou v Novém světě také farmy sobí. Není tomu dávno, kdy se objevil sob chladných krajů evropských a asijských, zvaný Janem Preslem také sedloň nebo renař a v Linnéově názvosloví Cervust tarandus, i v zimomřivých končinách amerického severu a aklimatizoval se v novém domově nade všecko očekávání. Jak by se byl výmluvný Brehm z toho úspěchu radoval! Viděl v chovu sobího pokolení výnosný zdroj příjmů a přál mu hojného rozšíření také v hornatých a chudých krajích své vlasti.

Zdomácněti evropského soba v Severní Americe chtěli tamější usedlíci již před půlstoletím. Uvádějí se zvláště jména dvou mužů, kteří chtěli oživiti evropským sobím pokolením Nový Foundland a vychovati z paroháčů oddaná zvířata domácí jako náhradu za jiné tahouny. Ale provedení svých zámyslů se nedočkal ani Hatton, ani Harwey.

K čemu usazovati v Kolumbově světě soby Starého světa, vždyť má Nový Foundland, Nové Skotsko, Labrador, Kanada a Aljaška své vlastní renaře, kteří překonávají starosvětské bratránky silou, vzrůstem a rychlostí – mohlo se namítati. Třeba jen, aby se ti američtí paroháči ochočili a v hotové dobráky pečlivým pěstěním vychovali. Vždyť se potuluje divých sobů v Severní Americe zhusta až na sta pohromadě.

Bezpečným útočištěm jsou jim zvláště močálovité hvozdy, třebas i blízko břehů širého jezera Hořejšího, jen když si jsou sobi jisti, že tam uhájí živobytí lišejníkem, travou, lupením rostlin pozemních a bylinami vodními.

Stěhovací pud se v nich ozývá jako u pokrevenců evropských a asijských, a proto podnikají karibu daleké výpravy každým rokem, aniž se lekají překážek. Táhnou přes hory a doly a vrhají se bez bázně do chladných řek a jezer, dostihujíce bezpečně protějšího břehu jako osvědčení plavci.

Kdo v Kanadě by neznal jména: woodland caribou? Kanaďané chtějí prvým názvem říci, že si jejich sob (karibu) libuje v končinách zalesněných. Také vědí, že karibu větří nepřítele z veliké dálky a uniká před lovcem tak rychle, že se jeho statné tělo zdá býti v několika vteřinách nepatrným, jako drobná postava zaječí.

Hůře však je pronásledovanému karibu, boří-li se do ledových škraloupů zasněžené pláně. To bývá v březnu a dubnu. Za takových okolností stává se sob jistou kořistí nimrodovou. Jak rudoch, tak běloch se radují, že se zásobili zase na čas chutnou zvěřinou. Úlovek stojí už za to, protože odrostlý karibu vážívá skoro dva metrické centy.

Laň skolená na jaře bývá parohů prosta; samci je shazují už v prosinci. Vidíme tedy, že obdařila příroda skvělou tou ozdobou obé pohlaví sobí, kdežto jiným jelenovitým příslušníkům propůjčuje parohy, jsou-li rodu mužského.

V zápase spoléhá karibu na své parohy jako gladiátor na kopí a snad jen proto byl obdařen v zoologickém názvosloví ještě druhým přívlastkem: Rangifer tarandus hastalis. Sob evropský a asijský má dost na prvých dvou slovech. Ale jakkoli má sob Nového světa titul dlouhý, přece se nemůže užitečností vyrovnati sobu Starého světa, protože ostává po celý svůj život nezkrotitelným divochem a vzdoruje hněvivě jakékoli porobě. Předsevzaté pokusy učiniti z karibu oddaného služebníka a trpělivé zvíře domácí selhaly, a karibu se prohánějí v mokřinách severoamerických hvozdů svobodně a nevázaně, vyhýbajíce se člověku na sto honů.

Tím pevněji srostl s nevolnictvím a otroctvím sob evropský a asijský nechávaje se severským kočovníkům o všechno obírati. Lopaři, Osťaci, Samojedi, Jakuti, Čukčové a Tunguzové mají v ochočených sobech dodavatele mléka, masa, kožišiny, šlach, kostí a rohoviny, jakož i rychlonohé běhouny, nosiče a soumary. Tunguzům je sob náhradou za jízdeckého koně.

Čím je sob skandinávským Lopařům, pověděl nám lahodným líčením norský jazykozpytec a etnograf Jens Andreas Friis. Jeho kniha vzbuzuje u čtenářů blažené rozechvění a zasvěcuje myslitele do života nomádů ušlechtilou novelou. Jen proto jsem ji přeložil z norštiny do řeči naší. Její název: Lajla. Nákladem J. Otty v Praze 1918.

V předmluvě toho spisu dotýkám se chovu evropských sobů v Americe, v prvé řadě na Aljašce, přivtělené teprve rokem 1867 ke Spojeným státům. „Ruská Amerika“ způsobovala carstvu jenom vydání, a proto prodalo Rusko svou zámořskou osadu Unii. Starý název zmizel, a nově získaná země se zove aleutsky Aljaška. Američané ji koupili za babku a vytěžili z ní brzy miliardy dolarů. Bohaté nálezy zlata a pověstné tahy lososů proměnily mrazivou Aljašku rázem v zaslíbený ráj blahobytu, a jména Yukon, Klondike a Nome vyslovovalo každé dítě americké. Aljaška se stala především mekkou zlatokopů. Na svaté Rusi naříkali, že prodali vzácný poklad za hamižných sedm milionů dolarů. Sláva Aljašky rostla, a teritorium kdysi skoro liduprázdné si troufalo pořádati roku 1909 aljašsko-yukonskou výstavu na západě Spojených států v přístupnějším přístavě, jehož jméno Seattle.

Přistěhovalci, zápasíce v nabytém polárním území s nedostatkem spojovacích prostředků, často si vzpomínali na rychlou dopravu, jakou usnadňují obyvatelům dalekého severu evropského sobi. Psí pošta nepostačovala, a kůň se jim zdál býti v mrazivé zemi nevhodným. Z nesnází je mohli vytrhnouti toliko sobové evropští a sibiřští.

Tužby aljašských obyvatelů plnila sama vláda, navázala styky s příslušnými úřady, a rokem 1892 vyváželo se již 850 sobů z Laponska a Sibiře k Beringovu průlivu. Později se jich vyvezlo ještě 430.

Dovežení paroháči se dopravovali do různých končin studené Aljašky a byli usazeni v tlupách buď na stanicích misionářských, nebo se stali majetkem rodin eskymáckých.

Vládní komisaři svěřovali soby domorodcům nejschopnějším s nadějí, že se dočkají nejhojnějšího potomstva.

A starosvětští sobové se množili utěšeně. Po šesti letech měla Aljaška už přes 2000 sobů, nepočítajíc v to ony, kteří byli poraženi a snědeni. Tak dobrou zvěřinu neměli prý Eskymáci již dlouho a bohatnou chovem sobů vůčihledě.

Úspěch aklimatizace vycházel najevo z čísel. Stádo 20 sobů a 80 laní vzrostlo prodlením pěti let na 578 hlav, a ani jediné mládě nepřišlo nazmar.

Ještě lepších výsledků se docílilo, když byli povoláni do Aljašky samotní Lopaři skandinávští. Od koho se měli domorodci chovu sobů učiti? I uzavřela americká vláda smlouvu s několika rodinami laponskými, zabezpečila jim dopravu až na místo a zaručila jim slušný plat a veškerý oděv a stravu. Usazení Lopaři nelitovali svého rozhodnutí a bohatli. Doma by nebyli dosáhli takového blahobytu.

Potěšitelné zprávy přivábily do Aljašky nové Lopaře. Zanedlouho hostilo jich americké území přes sto. Zdá se, že byli v nové vlasti všichni spokojeni, protože se zříkali příslušenství norského a stávali se občany severoamerickými.

Příchodem pěstitelů laponských rostla sobí stáda vůčihledě. Sobí pošta křížila Aljašku všemi směry a rozvážela zásilky i lidi. Vědeckým výpravám a zlatokopům přibyl nový dopravní prostředek. K němu sahali také lovci vzácných šelem a vraceli se s trofejemi drahocenných kožišin.

Podle washingtonského měsíčníku, který se zove The National Geographie Magazine, chovalo se roku 1913 již přes 47 tisíc sobů, o něco později 75 tisíc. Byli to vesměs potomci sobů evropských a sibiřských. Co nejdříve bude, anebo již je, zdomácnělých sobů v Americe více než v Evropě. V Norsku jich bylo nedávno 150 tisíc, ve Švédsku 300 tisíc. Málo jich vypadá na Rusko a Finsko.

Za přítomné doby objevuje se maso ze soba chovaného častěji na jídelním lístku nežli zvěřina z divokého bratránka karibu, ač je jeho pokolení v Aljašce doposud velmi hojné. Vždyť se jmenuje po něm dokonce i jedna železniční stanice na jihovýchodním pobřeží aljašském asi při 60. stupni severní šířky: Caribou. Ale traperům je vynaložiti mnoho úsilí a namáhání, nežli se zmocní ostražitého soba domorodého. Zvěřina z chovaných sobů aljašských proklestila si již před časem cestu až na tabuli chicagských labužníků a vítězí teď na trzích také jako konzerva.

Vzor v Aljašce osvědčený napodobují v posledních letech též studené končiny kanadské, zvláště při Hudsonově zálivu. Podniku se ujala společnost řečená Hudson Bay Reindeer Co a vysadila na pobřeží ohromného ostrova Baffinova několik set norských sobů. Zároveň vylodila několik rodin loparských, které zasvěcují domorodé Eskymáky do umění, jak s chovanými zvířaty zacházeti, mají-li se s úspěchem množiti a uhajovati krušné živobytí svých majitelů.

Majitelé sobích farem pamatují také na svůj prospěch a zásobují přebytečnými zvířaty tržiště větších měst, posílajíce jim jednou sobí maso nasolené a hledané rovněž jako obvyklá konzerva corned-beef (hovězina), jindy kožišiny a kůže. Z mnohohlavého stáda vybírá farmář soby nejstatnější a prodává je jako potřebné běhouny. Takové spřežení překonává v běhu i nejrychlejšího oře tažného. Přesná pozorování ukázala, že sobové do saní zapřažení urazili na zasněžené tundře 10 anglických mil (16 km) za 27 minut a 20 sekund.

Za říjení navazují chovaní sobové styky nejenom se soudružkami vlastní krve, ale kříží se rádi i s divokými karibu. Očekávalo se, že mladý kříženec bude poddajnější než potomek obou čistokrevných rodičů divokých, ale nezkrotitelný míšenec svědčil o pravém opaku.

Větší nebezpečenství hrozívá pěstitelům sobích stád, setkají-li se ochočení sobové s karibu, kteří se právě stěhují, táhnouce za potravou do dalekých krajů. Migrační pud tisícerých karibu je tak mocný, že jim není překážkou ani mohutný veletok Yukon s ledovou vodou. Kapitáni parníků vypravují o těch zjevech poutavé zkušenosti. Vrhají-li se karibu právě do yukonského živlu a chtějí dostihnouti protějšího břehu, nezbývá veliteli parolodi než přerušiti plavbu a posečkati, až přepluje řeku poslední paroháč. Nimrodům se naskytuje příležitost ukájeti své choutky lovecké. Také ostatní pasažéři jsou tím výjevem jako u vytržení a dívají se dlouho ostrými skly, jak si razí divocí karibu cestu močály, bystřinami a roklemi a touží po pastviskách dávno již nedotknutých.

Běda farmáři, jehož sobové přišlí do cesty stěhovavým karibu! Té chvíle se dávají mnozí chovanci na útěk, přidružují se ohnivě k soudruhům divokým a pospíchají s nimi k tušeným metám. Pastevci, ať Lopaři, nebo Eskymáci, vynasnažují se marně, aby útěk nevděčných svěřenců překazili. Jenom nejhorlivějším strážcům se poštěstí několik zběhů pochytati a k rozumu přivésti. Třeba tedy míti stále na mysli, aby chovaní sobové byli co nejdále z dosahu divokých karibu.

Výzkumy v polárních krajích jižních

Mnoho vědělo se již o Evropě, Asii, Africe i Americe, ale pátý díl světa lidé pouze tušili, naznačujíce neznámou pevninu, rozprostřenou někde na jihu Tichého oceánu, jménem Terra australis, tj. země jižní. Odvážné cesty mořeplavců potvrdily záhy to domnění. I nazvána pevnina nově odkrytá Novým Hollandem. Nizozemští námořníci chtěli tak uctíti památku své vlasti. V dějinách zeměvědných výzkumů vyslovují se jména zasloužilých plavců holandských, jako jsou Tasman a Vlamingh, podnes s úctou.

Ale Nizozemci se nestali pány a vlastníky nového zemědílu. Dar ten padl bezděčně do klína národu, jenž svírá četnými osadami zámořskými celou zeměkouli. Také název Nový Holland se neudržel. Mluví se pouze o Austrálii.

Rovněž Tasmánie a Nový Zéland, věštící již svými jmény výzkumy holandské, staly se državou britskou.

Tehdy se nizozemští mořeplavci octli asi při 40. stupni jižní šířky. Dále na jih nikdo před třemi sty lety nepronikl. Pouze o americké pevnině se vědělo, že nejjižnější výběžek její sahá až k 56. stupni.

Uplynulo mnoho let, ale o nějakých jiných zemích, jež by se rozkládaly na dalekém jihu, nepřicházely žádné zprávy. A přece zeměvědci snili, že tam nějaká pevnina býti musí, má-li se zeměkoule udržeti v rovnováze. I podařilo se francouzským a španělským korábům odkrýti alespoň neveliké souše, jako jsou ostrovy Bouvetovy, Jižní Georgie, souostroví Crozetovo, ostrovy Prince Eduarda, sopečnaté Kergueleny aj. Leč i od neobydlených ostrovů Crozetových bylo k samé točně jižní pořád ještě asi 40 stupňů.

Do pravých polárních krajů jižní polokoule neboli Antarktidy připlavil se teprve proslulý kapitán, Angličan James Cook. Kdo by neznal jména slavného plavce, jenž šťastně vykonal cestu kolem světa? Rodičům, kteří dávali svého třináctiletého klučinu kalounkáři za učedníka, nenapadlo ani ve snách, že jim synek ze služby uteče, zanechá prodávání knoflíků a nití a stane se plavčíkem na korábu, jenž vozil uhlí z učouzeného Newcastlu do Londýna, a povznese se brzy na nejpřednějšího námořníka všech časů.

Občané lázeňského města Whitby nedaleko Yorku ve východní Anglii honosí se podnes domkem, v němž Cook bydlíval jako prostý loďař. Tehdejší loděnice skrovné osady těšily se dobrému jménu, a jeden koráb tam zbudovaný vykonal s Cookem dokonce i památnou plavbu kolem zeměkoule. Můžete si pomysliti, že jsem nemeškal navštíviti také Whitby, když jsem kdysi nablízku prodléval. Zašel jsem si též do místního muzea, abych viděl model zajímavé lodi, jež brázdila vody všech oceánů.

V učedníku Cookovi dřímal veliký talent. Prostý plavčík toužil žíznivě po vědění, mnoho četl a osvojoval si lehce všecky námořní vědy, zvláště matematiku. Ký div, že byl přijat záhy za kormidelníka na válečnou loď, vyslanou proti Francouzům v Severní Americe. Ve válečné vřavě hleděl si nadějný Cook námořních výzkumů, mapoval pobřežní kraje se vzácnou přesností a byl povýšen na důstojníka.

Brzy potom strojila se astronomická výprava do Tichého moře, aby pozorovala přechod Venuše. Hvězdáři vypočetli, že nebeský ten úkaz bude tam viděn dne 3. června 1769. Poetická hvězda měla putovati řečeného dne před sluneční koulí a připraviti pozemšťanům vzácné zatmění.

Na pozorování přechodu Venušina záleží hvězdářům proto mnoho, poněvadž mohou z toho zjevu vypočítati přesnou vzdálenost Slunce od Země a stanoviti, jak je naše nejbližší stálice veliká. I vznesla Zeměpisná společnost v Londýně prosbu na krále, aby nařídil výpravu zvláštní lodi, jež by odplula k ostrovu Tahiti. S lodí měli se vydati na cestu též učení odborníci.

Anglický panovník vyhověl přání řečené společnosti, a zámořská loď Endeavor, tj. Snaha, připravovala se již na dalekou pouť. Šlo jen o to, kdo má býti velitelem lodi, a volba padla na poručíka Cooka. Admiralita nemohla voliti kapitána lepšího.

Dne 26. srpna 1768 opouštěl Cook Evropu a plavil se k nejvzdálenějšímu jihu americkému, obeplul v lednu 1769 mys Hoornský, přistál u Tahiti, dotekl se roku 1770 Nového Zélandu, prozkoumal východní Austrálii, pronikl bludištěm korálových ostrovů skládajících Velikou hráz, octl se opět v širém moři, zastavil se na Jávě a v lednu 1771 u Sumatry, zamířil k jižní Africe, kotvil na ostrově Sv. Heleny a přibyl dne 13. července, tedy po tříleté cestě, zase do Londýna.

Byl div, že spatřil kapitán Cook svou vlast ve zdraví. Vždyť tolik jeho lidí pomřelo. Jen si přečtěte české vydání jeho První cesty kolem světa, vydané ve Světové knihovně u Otty. V památném deníku Cookově stojí:

„Ve čtvrtek 24. ledna 1771 mnoho našich lidí stůně zimnicí a úplavicí. Přičítáme to vodě, kterou jsme se zásobili na ostrovech Princových.

V neděli 27. ledna. Zemřeli pan Sydney Parkinson, malíř pana Bankse, a brzy po něm námořník Ravenhill.

V úterý 29. ledna. V noci zemřel pan Green, vyslaný královskou společností k pozorování přechodu Venušina. Byl už dlouho churav.

Ve středu 30. ledna. Na úplavici zemřeli tesaři Moody a Haite.

Ve čtvrtek 31. ledna. Za 24 hodiny skonali úplavicí Tampson, lodní kuchař, Jordan, tesař, Nickolson a Wolf, námořníci. Smutná to událost. Máme sotva tolik lidí, kolik jich potřebujeme k natažení plachet a k ošetřování nemocných.

V sobotu 2. února. Zemřel Roberts, jenž obsluhoval děla.

V neděli 3. února. Zemřel Thurman.

V pondělí 4. Února. V noci dokonal námořní kadet Bootil a lodník Gathrey, oba na úplavici.

V úterý 12. února. Ráno o 7. hodině zemřel úplavicí pan Satterly, tesař, muž ode všech velmi vážený.

Ve středu zemřeli úplavicí Jeffs, Parreyra a Morgan, námořníci.“

Zprávy, které přinesli účastníci Cookovy výpravy ze své cesty, zajímaly plavce i přírodovědce, a učení badatelé měli mnoho práce, nežli prozkoumali všecky nasbírané přírodniny a mohli vydati výsledky svých studií tiskem. Ze šťastné plavby těšila se celá země anglická, protože Cook zabral všecky souše nově objevené pro korunu anglickou a rozmnožil tak národní majetek.

Než uplynul rok, nastoupil Cook novou plavbu světovou. Tentokráte brala se výprava Kapskem od západu k východu. Jednomu korábu velel Cook a snažil se proniknouti co nejjižněji. Na této druhé plavbě zápasil náš hrdina se spoustami ker ledových a dostal se po namáhavých pokusech v lednu 1774 až za 71. stupeň jižní šířky. Tak daleko nedoplavil se před ním ještě nikdo, a uplynulo téměř 70 let, nežli plavci dosáhli po Cookovi bodu jižnějšího, neboť teprve 1842 octl se proslulý James Ross skoro o celých osm stupňů jižněji.

Kapitán Cook vrátil se i z této cesty šťastně, objeviv mnoho nových ostrovů, mezi nimiž také souostroví Sandwichské, zvané nyní Havajské. Za nové objevy zasloužil si Cook vrchovatou měrou všech vyznamenání, jakých se mu ve vlasti dostalo. Královská společnost londýnská udělila mu zlatou medaili a zvolila ho svým členem.

Zato však skončila nešťastně Cookova výprava třetí. Snad jste se již dočtli, že kapitán Cook dokonal život na ostrově Havaj, zasažen byv dýkou rozezlených Kanaků. Oddané mužstvo Cookovo bylo rádo, že si odvezlo z mrtvoly upálené od havajských ostrovanů alespoň ostatky zavražděného vůdce svého. Smělý plavec našel svou smrt na jednom z čarokrásných ostrovů, které odkryl na své druhé výpravě.

Novější výzkumy v Antarktidě

O odhalování neznámých zemí v krajích jihotočnových získalo si zásluhy také Rusko. Uplynulo několik desítiletí, a polární moře jižní nebylo brázděno od Cookových časů žádnou jinou lodí. Rusko všímalo si raději výzkumů na dalekém severu a ponechávalo moře na polokouli jižní jiným národům. Teprve r. 1819 spatřujeme dvě ruské výzkumné lodi blízko jižního pólu. Plavbu tu nařídil car Alexander I. a pověřil vedením výpravy osvědčeného mořeplavce Fadděje Faddějeviče Bellingshausena. Muž ten projevoval velké nadání mořeplavecké již jako mladík a vynikal nad jiné, když se vzdělával ve sboru námořních kadetů. Jsa důstojníkem mapoval krajiny na první ruské cestě kolem světa podniknuté korvetou Nadějí a proslul jako dovedný kartograf. Zkušenosti tak získané přišly mu vhod na výpravě k jižnímu pólu. Bellingshausen plul zhusta směrem, kterým se bral Cook, a doplňoval pozorování již počatá. Na této cestě pronikl až k 70. stupni a objevil mnohé souše v Antarktidě, to jest v krajinách rozložených při točně jižní.

Proniknouti daleko na jih pokoušeli se též mnozí velrybolovci. Jejich lákadlem nebyly vědecké výzkumy v neznámých mořích, ale kořist, pro kterou nasazovali i životy. Pronásledujíce stáda velryb a hejna ploutvonohých savců, jako jsou tuleňovití rypouši, žili ve vodách nepovědomých, naráželi na souše před nimi nikdy nevídané a rozhojňovali vítané zprávy zeměvědné. Věhlasným se stal zvláště velrybolovec Weddell, neboť se doplavil až za 74. stupeň, a byl by se plavil ještě jižněji, kdyby se mu nebyla porouchala jeho loď.

Za polární kruh jižní dostal se také velrybolovec Biscoe a objevil zemi Grahamovu. Rovněž Kemp a Balleny, oba velrybolovci, odhalili polární souše, nazývané dodneška jejich jmény.

Polární kraje dalekého jihu jsou dnes od velrybolovců nejvíce navštěvovány. Ročně jim padá za oběť asi 10 tisíc velryb. Norové těží z lovu nejvíce.

Vědecký zájem o tajemný jih rostl, když se podařilo nalézti v polárních krajích severních magnetický pól. Šťastným objevitelem toho památného místa v chladných končinách blízko pevniny severoamerické byl vůdce sáňkové výpravy James Ross. Stalo se 1. června 1831. Výpočtem bylo zjištěno, že významný bod leží na 70°5′17″ severní šířky a na 96°46′45″ západní délky, tedy asi tam, kde se rozkládá ostrov Boothia Felix. Příroda nehonosí se tam žádným památníkem, jenž by označoval tajuplné místo, nadané záhadnou mocí a silou jako čarovnou. A přece přáli si účastníci sáňkového výletu, aby se věkopamátná událost neoznačila pouhou hromádkou vyrovnaného kamení, ale aby vypínal se ze zamrzlé půdy nad magnetický pól severní aspoň tak obrovský pomník, jako je pyramida Cheopsova.

Badatelské výpravy vzaly si potom také za účel, aby zjistili magnetický pól i na jižní polokouli. Zeměměřiči vypočítávali, kde by ten bod mohl asi ležeti. Té doby žil učený matematik německý Gaus, jenž vynikal vzácným nadáním počtářským již jako děcko. Praví se o něm, že prý uměl dříve počítati nežli mluviti. Slavný badatel kladl magnetický pól jižní na 72°35′ jižní šířky a na 152°30′ východní délky.

K novým výzkumům přihlásila se též Anglie. Věhlasný učenec Alexander Humboldt vynaložil všecku svou výmluvnost, aby přesvědčil anglickou vládu o záslužném podniku. A vláda vyhověla a nařídila, aby se vypravily k jižní točně dva koráby. Jedna loď měla jméno Erebus (Podsvětí), druhá Terror (Hrůza). Veliteli korábů byli James Ross a Crozier.

V měsíci září 1839 opustily výpravné lodi Anglii, zastavily se na ostrově Sv. Heleny a v Kapském Městě a přirazily v srpnu 1840 do Hobartu, hlavního města Tasmánie. John Franklin, tehdy guvernér ostrovní osady, přijal účastníky výpravy srdečně a okázale. V Tasmánii počala vlastně teprve expedice do krajů Antarktidy. O Novém roce 1841 přeplul James Ross polární kruh a o několik dní později spatřil při 70. stupni pevnou zemi s horou asi 3000 metrů vysokou. I nazval vrcholek po svém milém příteli z mládí Sabine a souši nově odkrytou Jižní Viktorií. Sopečná hora vysoko se tam vypínající dostala jméno Melbourne. Lodní důstojníci spatřovali v ní druhou Etnu. Ještě jižněji zjistil statečný Ross dvě sopky, z nichž jedna prozrazovala vulkanickou činnost, ač byla zasněžena. Chtěje dáti památným sopkám jména, nebyl Ross dlouho na rozpacích a nazval je podle svých lodí. Od té doby slove ona živá sopka Erebus a druhá menší a vyhaslá Terror.

Dne 2. února 1841 dosáhl Ross nejjižnější šířky a zaznamenal do svých deníků, že stanul na 78°4′. Tou dobou se vracel ku břehům australským, aby tam přezimoval a hotovil se opětně do polárních krajů ještě jižnějších. O novém roce 1842 minul zase polární kruh, ale doplavil se jenom o několik minut dále na jih. Překážkou byla nekonečná hradba ledová.

Dne 23. února 1842 stanul Ross na 78°9′30″. Na památné své plavbě byl Ross již blízko samé točny magnetické. Jehla inklinační ukazovala na 89. stupeň, ale samého pólu Ross přece nedosáhl. Nezdolná tužba zeměvědců měla se vyplniti o 67 let později.

V téže době, kdy probadával James Ross jižní kraje polární, plavily se nehostinným mořem také výzkumné lodi výpravy francouzské a americké a odhalovaly neznámé pevniny, ale tak daleko jako Ross přece nepronikly. Proto došel tento znamenitý mořeplavec uznání u všech národů a nebyl překonán po více než šedesát let žádným jiným odvážlivcem. Anglická vláda povýšila Rossa do stavu rytířského a jmenovala ho jako jeho strýc Johna rearadmirálem.

V dějinách zeměvědy vychvaluje se James Ross jako polární cestovatel nejzkušenější, jaký kdy byl živ, a jako mořeplavec smělý, obezřetný a šťastný. James Ross se narodil r. 1800 a zemřel r. 1862.

Po Rossovi plavili se k točnovým krajům jižním někteří velrybolovci a očekávali, že tam najdou vydatné pole své činnosti. Takovou lodí velrybářskou byla Antarktik a velel jí kapitán Kristensen. Lovecké té výpravy, vyslané na daleký jih bohatým velrybářem Svendem Foynem r. 1894, byl účasten také norský přírodozpytec Borchgrevink, a to jakožto prostý námořník. Jeho touha poznati polární kraje jižní byla tak mocná, že přijal podřízené místo na velrybářské lodi, opatřené na lov zvláštní harpunou, jež se vypalovala z děla důmyslně sestrojeného.

Kapitán Kristensen plul v polárním moři několik neděl a narážel stále na ledové kry, ale po velrybách ohlížel se marně, ačkoli se doplavil až k 74°. Proto se rozhodl, že odpluje zase domů.

Borchgrevink dosáhl, po čem tak toužil: viděl polární svět jižní polokoule ve vší velebnosti a byl nadšen podivuhodnými zjevy, jaké poznal, když loď prodlévala v Jižní Viktorii. Z té návštěvy odnášel si první lišejníky jako trofej botanickou.

Unešen půvaby Antarktidy přál si Borchgrevink, aby mohl bádati na dalekém jihu co nejdéle a odhalovati jeho taje ve všech podrobnostech. V Londýně vyslechli vědecké zprávy odvážného Nora s velkým zájmem, a nežli se Borchgrevink nadál, přihlásil se nakladatel domácího listu, že vyšle výpravní loď do Antarktidy na svůj účet s podmínkou, aby výzkumné zprávy uveřejňoval nejdříve jeho časopis. Řízení expedice bylo svěřeno Borchgrevinkovi.

Zanedlouho byla koupena velrybářská loď a opatřena nejlepšími nástroji vědeckými. Její jméno znělo Southern Cross, tj. Jižní kříž.

V únoru 1899 vyhlížel Borchgrevink již zase na sněhové a ledové pláně Jižní Viktorie (rozložené za 70. stupněm) a nemohl se nabažiti pohledů na nepřetržitý řetěz nízkých i vysokých hor, vroubených na pobřeží ledovými hrázemi. Vylodění v zálivu Robertsově bylo spojeno s velkými překážkami, protože se přihnala hrozná bouře s prudkou vánicí sněhovou a hrozila účastníkům výpravy záhubou. Po krušném zápasu octli se všichni badatelé na pevné zemi a ubytovali se ve dvou chýších zbudovaných z přivežených trámů, latí a prken. Potom zamířila loď ku břehům australským, a badatelé ostali v pustém kraji, aby tam přezimovali a bádali. Bylo to po prvé, kdy polární zpytatelé prožívali strašnou zimu v Antarktidě. Výpravou Borchgrevinkovou dotkly se nohy zeměvědců Jižní Viktorie, před nimi nikým nedotčené.

Dalším zkoumáním pronikla výprava Borchgrevinkova na saních užitých v Antarktidě rovněž po prvé (téměř k 79. stupni) a octla se ještě jižněji nežli James Ross. Ale magnetický pól nebyl přece dosažen.

Když se Borchgrevink navrátil do Evropy, přednášel o svých cestách v četných městech a představil se také posluchačstvu pražskému. Chladný polární cestovatel se trochu rozehřál, když vypravoval, jak viděl obě zasněžené sopky Erebus a Terror. První právě soptila a chrlila popel a žhavou lávu, rozlévajíc ohnivou hmotu po ledovém příkrovu.

U samého pólu jižního

Po výpravě Borchgrevinkově nastoupilo výzkumnou cestu na tajemný jih ještě několik lodí. O slávu zápolili Skotové, Němci, Švédové, Angličané a Francouzi. První čtyři umluvili společný plán a vyslali tam koráby, jejichž jména stala se v zeměvědě zvučnějšími nežli dějiny císařů a králů. Byly to lodi Scotia, Gaus, Antarctic a Discovery.

Na palubě této výzkumné lodi byl také anglický poručík Shackleton a vedl později samostatnou výpravu jihotočnovou. Jeho loď Nimrod stala se proslulou, jako slavným se stal její srdnatý velitel. V díle 21 míle od jižního pólu jsou vypsány všecky příhody památné cesty Shackletonovy.

Z výzkumů hrdinného badatele se dovídáme, že dosáhl dne 9. ledna 1909 nejjižnější šířky 88°23′, maje k samé točně již jenom 21 míli čili asi 180 km. Nedostatek potravy přinutil odvážlivce k návratu.

Na této výpravě byla dosažena po prvé magnetická točna jižní, a jméno šťastného objevitele, milého pana profesora Davida ze Sydney, rozletělo se pojednou celým světem. Dějinám lidstva přibyli dva noví nesmrtelní: Shackleton a David.

Oslavovaný Shackleton představil se také posluchačstvu pražskému, když přednášel o svých památných cestách v Antarktidě.

Rokem 1914 vidíme Shackletona zase v nejjižnějších končinách. Nebylo o něm dlouho ani slechu. Ale také on nevěděl po tři léta, jaký průběh měla světová válka, a ptal se v květnu 1916, jak skončila. Žasl, uslyšev, že se ještě válčí. Také on se domníval, že Dohoda zvítězí nad německým škůdcem co nejdříve. Do Londýna přibyl Shackleton v červnu 1917 a radoval se, že opustiv v Antarktidě zamrzlý koráb vrátil se do svého domova zdráv.

Úmyslem jeho potom bylo bádati v polárních krajích severních, ale plánu toho se vzdal a ostal věren točně jižní. Roku 1921 vidíme ho už na lodi Quest (Tužba) a na nejdálnějším jihu americkém, na Falklandech. Plavbě vadily kruté bouře, a loď byla nucena uchýliti se do malebné zátoky nádherného města Rio de Janeiro, aby mohla býti opravena a schopna další plavby do Jižní Georgie. Dne 4. ledna 1922 byla u cíle. Shackleton spatřoval před sebou zase svůj životní cíl. Leč v osudu bylo jinak psáno.

Téhož dne těšil se věhlasný badatel veselé mysli a byl čilý jako jindy. Ulehnuv na lůžko, cítil se nevolným a v několika minutách skonal.

Kapitán Wilkins věnoval mu vřelou vzpomínku. Statečný Ir Shackleton zemřel v Georgii a byl tam také pochován. Nanesené balvany jsou jeho náhrobkem. V srpnu 1922 přibyla Quest do Kapského Města. Bylo tomu právě rok, kdy se plavil sir Shackleton do Antarktidy naposled.

Po Shackletonovi cílili k samé točně jižní výpravy několikeré. Byl to zápas mezinárodní. Nescházeli v něm ani Japonci. Tušilo a prorokovalo se obecně, že obléhaná točna jižní podlehne tentokráte jistě. Vítězem měl býti Nor, narozený 1872. Jméno jeho mělo v polárních výpravách zvučný hlas. Badatel stal se zvláště slavným, když se mu podařilo proplouti lodí Gjøa Severozápadním průlivem americkým. Čeho nedosáhl nešťastný Franklin, dosáhl Roald Amundsen v letech 1903–1906. Malý koráb hostil všeho všudy jenom šest účastníků. Dílo vydané o té cestě vyšlo v několikerých jazycích s nápisem Severozápadní pasáž.

Roku 1910 pospíchaly k jižní točně také Terra Nova s kapitánem Scottem a Fram s Amundsenem. Na prvním korábu bylo pouze osm mužů a 116 eskymáckých psů. Japonské expedici velel poručík Širase. Ale Amundsen došel mety nejdříve a odnášel si palmu vítězství. Krátký telegram zaslaný v březnu 1912 z Hobartu v Tasmánii oznámil tuto světovou událost: „Roald Amundsen dosáhl jižního pólu mezi 14. a 17. prosincem 1911. Na lodi vše zdrávo.“ Je to týž Amundsen, který následoval nešťastného vzduchoplavce Andréa a vznesl se s aeroplánem dne 21. května 1925 ze Špicberků do výšin, aby dostihl severní točny a vztyčil na ní norskou vlajku. Ale o měsíc později jsme zvěděli, že té mety Amundsen nedosáhl a vrátil se na Špicberky.

Amundsenův telegram z dalekého jihu seznámil čtenáře se všemi podrobnostmi. Zpráva čítala na 4000 slov a dospěla nejdříve Sydney v Austrálii, aby byla odevzdána kabelu pacifickému a letěla do Vancouveru (Kanady), potom drátem kanadsko-pacifické dráhy do Montrealu a kanadským lanem Atlantického oceánu do Londýna. Anglický časopis Daily Chronicle šířil radostnou zvěst obyvatelům bábelu nad Temží nejdříve.

Nejjižnější bod, jehož Shackleton dosáhl, byl 80. stupeň a 23. minuta, Amundsen dospěl

                               dne    9.   prosince  88°39′  již.  šířky

                               …      10.        …          88°56′    …      …

                               …      11.        …          89°15′    …      …

                               …      12.        …          89°30′    …      …

                               …      13.        …          89°45′    …      …

Den nato dotýkaly se šťastné nohy Amundsenovy již půdy při pólu jižním. Teploměr ukazoval odpoledne –23 °C. Den 16. prosince 1911 pokládá Amundsen za chvíli, kdy chodil kolem samého pólu. To místo bylo nazváno Pulheim, tj. domov pólu. Vztyčená vlajka hlásala, že Norům náleží prvenství.

Nejvíce radosti měli z Amundsenova objevu Norové. Tehdy zasedal v Kristianii právě sněm. Na počátku schůze ujal se slova předseda a pravil: „Nemůžeme zahájiti své dnešní práce, aniž bychom se na důkaz vděčné radosti nespojili v obdivu a hrdosti, jimiž jsme prodchnuti při zprávě, že Roald Amundsen a jeho druzi dosáhli jižní točny a vztyčili tam norskou vlajku. Jsme hrdi myšlenkou, že tito muži jsou našimi krajany a dodali Norsku lesku. Žádám za zmocnění, abych směl zaslati Amundsenovi tento pozdravný telegram: Roaldu Amundsenovi. Norský konzulát v Tasmánii. Sněm vyslechl s radostí zprávu, že jste dosáhl šťastně se svými druhy jižní točny, vztyčiv tam norskou vlajku. Vzkazujeme Vám nejvřelejší pozdrav a dík.“

Norská vlast Amundsenova nebude míti z dalekých končin jihotočnových ani haléře zisku a nezíská přivtělením ledových plání ke koruně norské ani jediného vojáka, ale mezinárodní zápas statečného hloučku norských synů je tím ušlechtilejší, protože jednali všichni jenom v zájmu tiché práce vědecké a došli nakonec nesmrtelného úspěchu.

Líčení o památné své cestě uložil Amundsen v díle Jižní pól. Norská jihotočnová výprava lodí Fram 1910–1912. V Kristianii 1912.

Navrátiv se do vlasti, rozjel se Amundsen po Evropě a přednášel o svých výzkumech jihotočnových. Dne 25. října 1912 slyšeli jsme výklady statečného Nora také v Praze a pozdravili jsme ho nadšeně, když se objevil na pódiu.

Norské lodi vykonaly odvážné plavby v polárních krajinách také roku 1924. Když jedna kotvila právě na dalekém severu u Novosibiřských ostrovů, oznamovala druhá norská loď svůj pobyt v Rossově moři (78°30′ j. š.) jiskrovou telegrafií do Kristianie. Odpověď došla svého cíle v lednu 1924 ve 38 hodinách.

Osudnou stala se výzkumná cesta k jižnímu pólu kapitánu královského anglického námořnictva Robertu Scottovi a jeho soudruhům. A přece dospěli v místa jako Amundsen. Smrt učinila konec slavnému návratu jejich. Všichni hynuli hladem, vysílením a skorbutem a zmrzli v kruté vánici na prahu samého pólu.

Své utrpení zaznamenal kapitán Scott ve svém deníku těmito slovy: „Jsme již tak slabí, že nám činí psaní obtíže. Skláním se před Prozřetelností boží. Obětovavše život v zájmu vědy a vlasti, obracíme svou mysl ke svým krajanům, aby se postarali o naše pozůstalé. Kdybychom byli ostali naživě, byli bychom vypravovali o úžasné odvaze a ohromné vytrvalosti, kterou jsme cílili k tajemné metě jižního pólu. Teď však naše ústa již oněmí, a za nás živé budou mluviti jenom naše mrtvoly a poznámky věrného deníku. Náš národ je veliký a bohatý a nevyhne se jistě příležitosti, aby se nepostaral o naše děti.“

Pomocná výprava vyslaná za kapitánem Scottem našla koncem března 1922 v ledové krajině jihotočnové pouze ležení a mrtvoly svých pěti nešťastných krajanů.

Kromě zápisků našly se u mrtvého náčelníka jihotočnové výpravy také další snímky filmové jako pokračování oněch filmů, s kterými se vrátil jeden účastník již dříve. I vzniklo tak biografické dílo Cesta smrti k jižní točně. V pražských divácích vzbudilo to představení v květnových a červnových dnech r. 1925 hluboký dojem. Zato budily v nich radostné pocity výjevy ze života jihotočnových tuleňů, vorvaňů a pitvorných tučňáků.

O Scottově výpravě jsou uloženy zajímavé zprávy v díle Dosažení jižní točny. Český překlad vyšel nákladem Ottovým.

Ze všech zpráv získaných expedicemi vychází najevo, že je pevnina kolem jižní točny vlastně šestým zemědílem.

Výprava k magnetickému pólu

Když jsem prodléval r. 1901 v Sydney, hlavním městě Nového Jižního Walesu v Austrálii, navštívil jsem také tamější univerzitu. O poměrech té vysoké školy zvěděl jsem již mnoho, když mě odvážela loď od souostroví Fidži k východním břehům nejmladšího zemědílu. Za plavby byl mým společníkem pan Woolnough. Na jeho navštívence jsem četl, že jest asistentem zemězpytu při univerzitě sydneyské. Dále jsem zvěděl, že jeho představeným je profesor David.

Společnost řečeného badatele byla mi velice milá. Pan Woolnough vracel se z výzkumné cesty po zmíněném souostroví, podal mi přehledný obraz geologického složení z vlastní zkušenosti a doložil svá slova ukázkami četných vyvřelin.

V zajímavém hovoru, jenž se týkal zkoumání drobnohledného, přišla řeč na našeho badatele Bořického a na jeho vědecké práce. Byl jsem šťasten, když jsem uslyšel chválu o dílech českého zpytatele z úst nadšeného vědce australského. Zároveň jsem přijal pozvání, abych navštívil svého kajutního soudruha v jeho pracovně univerzitní a přišel jeho prostřednictvím do styků s domácími přírodozkumci.

Té doby jsem měl veliký zájem na australských badáních, kterými vycházelo najevo, že také pátý díl světa byl v dávných dobách geologických na četných místech zaledněn. Výzkumy se zabýval zvláště profesor David v Sydney a získal si v tom oboru uznání a vděku u všech zeměvědců. Těšilo mě proto velice, že jsem se mohl seznámiti s mužem tak zasloužilým osobně a nahlížeti do map chystaných jím právě do tisku. Tehdy jsem nemohl ani tušiti, že hovořím s učencem, jemuž určil osud, aby se stal po několika letech šťastným objevitelem magnetického pólu jižního a pojistil si v dějinách zeměvědy nesmrtelnost. Ó jak mě blažila vzpomínka, když jsem se později dočetl, že ten, s nímž jsem mluvil dne 22. března r. 1901 na univerzitě sydneyské o ledové době australské, byl slavený polární cestovatel, jenž pronikl do tajemných končin jižní polokoule a dostihl po hrozných útrapách až samého pólu magnetického.

Nahlížím do knihy, v jejíž kapitole vypravuje o věkopamátné události sám profesor David, a podávám z ní tento krátký výtah:

„Dne 19. září 1908 vzal jsem na vědomí pokyny poručíka Shackletona a vyslechl jsem je za přítomnosti obou soudruhů Mawsona a dr. Mackaye. Byly to instrukce pro naši příští výpravu k magnetickému pólu. Naším úkolem bylo, abychom kolem 1. října opustili zimoviště, vydali se sáněmi na sever, stanovili polohu magnetické točny, měřili pobřeží Viktoriiny země, zkoumali její geologické složení, pátrali po nerostech důležitých v hospodářství a vrátili se do polovice ledna 1909 na náš koráb. Dále bylo nám uloženo, abychom vztyčili na magnetickém pólu britskou vlajku, kdyby se nám podařilo významný ten bod zjistiti.

Před nastoupením výpravy zkoušel Mackay sáně, jak se budou pohybovati, užije-li za větru napjatých plachet, a pokus osvědčil se k veškeré spokojenosti.

Dne 25. září, když se utišil vítr a přestal padati sníh, přitáhli jsme oboje sáně k automobilu a postupovali jsme kupředu velmi rychle. Pinguini a tuleňové žasli, vidouce vůz v divém pohybu po ledové pláni. Za hodinu jsme urazili až 29 km. Místy vadily v rychlejší jízdě brázdy v ledu. Sáně se házely na všecky strany a zhusta se až kácely. Stálo mnoho času a práce, nežli jsme rozmetaný náklad zase sebrali, naložili a dopravili k místu, jež jsme učinili zásobárnou všelikých potřeb cestovních. Ale také potom byly naše sáně zásobeny všemi věcmi, nevyhnutelně potřebnými na dalekou výpravu.

Dne 5. října nastoupil automobil zpáteční cestu, a my tři, Mackay, Mawson a já, loučili se s milými soudruhy jako navždy. Tehdy jsem myslil, že se s nimi již nikdy neshledám.

Pochod náš byl velmi krušný, protože se sáně obtěžkané nákladem bořily do sněhu. Jednu noc jsme spali při průlomu, oživovaném občas hlavami tuleňů. Savci ti přicházeli k otvoru proto, aby plujíce pod ledem nalapali se tam vzduchu. Bylo zajímavo naslouchati funění obratných těch plavců. Někteří se vyšplhávali z vodní nory až na ledovou pláň a plížili se až k našemu stanu.

Dne 9. října vycházelo krásné jitro. Teploměr ukazoval sice jen asi stupeň pod nulu, ale pochod byl stejně namáhavý.

Nové ráno přineslo mezi nás trochu veselosti. Bylo to zásluhou několika tučňáků, kteří se přibelhali k našemu ležení, aby si je prohlédli zblízka. Jistě si mysleli, že jsme snad také nějací pinguini a že je náš stan asi hnízdem lepšího druhu.

Po vánici jsme mívali mnoho práce, nežli jsme vyprostili sáně ze závějí. Leckdys jsme byli na nohou až 14 hodin, ale za všechen ten čas jsme neurazili více než asi devět km. Večerem jsme bývali velice již unaveni a usínali jsme v teplých vacích velmi brzy. Západem slunce jsme pozdravovali obyčejně Mount Erebus, a vyhlížejíce dlouho v tu stranu, kde se stápělo jeho témě ve zlaté záři. Ty vzpomínky podržíme dlouho v paměti. Teplota klesala na noc asi na 23 stupňů pod nulu.

Dne 16. října vál studený jižní vítr. Toho rána jsme mohli užíti napjatých plachet. Jemný sníh padal nepřetržitě a zakrýval půdu bílým hávem. Večerem jsme narazili na vysoký ledovec. Byla to tatáž hora, která se nám zjevila na obzoru již minulé noci v podobě vzdušného přeludu. Ledovec byl samá brázda. Všecky rýhy byly vyšlehány nárazem ostrých částic sněhových.

Zkoumajíce složení pobřežní půdy zjistili jsme bílý mramor krystalického rázu a vrstvy rulové. Později se ukázaly též skály žulové s vtroušenými granáty a turmaliny.

Dne 18. října jsme užili zase výhodného větru, urazivše pomocí plachet přes 11 km. Na cestě jsme se setkali s tulení samicí, jež kojila právě mládě. Byla to zajímavá podívaná. Ustrnuli jsme se nad šestinedělkou i kojeňátkem, nechali jsme je na pokoji a zkoumali jsme raději horniny. Toho dne jsem byl tak neopatrný, že jsem odložil tmavé brejle. Následky toho se dostavily hned. Od té chvíle jsem viděl velmi špatně.

Dne 23. října jsme spatřili mnoho tuleňů. Byly to nejvíce samice s mláďaty. Jedna samice kojila dvojčátka. Náš soudruh Mackay nenechal si ujíti příležitost, aby se s tuleňátkem nepomazlil, a proto chopil se jednoho a choval je jako robátko. Ustrašené matce nebylo takové počínání po chuti, a proto kručela, ale jinak Mackayovi neublížila. Toho dne jsme pozorovali na cestě balvany lávové.

Dne 25. října mám poznamenáno v deníku, že jsme se octli ve zvláštní opatrovně: Mezi ledovými krami hrála si na blízku svých matek samá tuleňátka a bavila nás svými posuňky velice. Jedna matka počínala si velmi zoufale a naříkala úpěnlivě. Pátrajíce po příčině poznali jsme, že jí umřelo mládě. Nešťastná matka neopouštěla dítě ani po jeho smrti a projevovala zármutek srdcelomným hořekováním.

Chuť k jídlu se nás nespouštěla, a čaj, kakao, konzervy a tulení maso osvěžovaly nás na těžkých pochodech. Byli bychom jídali rádi více, ale dlouhý pochod a skrovné zásoby nás nutily, abychom žili co nejstřídměji, chtěli-li jsme dosíci kýženého cíle.

V jednom ležení jsme napsali několik dopisů. V prvé řadě byl to list adresovaný kapitánu lodi Nimrod. V delším návodě jsme oznamovali, co činiti, abychom se mohli v určité době zase společně sejíti a vstoupiti na palubu. Ostatní dopisy měly se dostati do rukou našich známých a přátel. Psali jsme je tak, jako bychom se loučili navždy. Za schránku jsme užili prázdné krabice plechové a ohlíželi se po místě, kde bychom dopisy uschovali. Dlouhá tyč v tajemné půdě zasazená a praporcem ozdobená prozrazovala náš úmysl zdaleka. Památné místo předem již umluvené mohli účastníci Nimrodu snadno najíti, protože stálo vysoko nad srázným úskalím.

Ve dne hřálo slunce mnohdy tak vydatně, že až led tál a ztěžoval náš postup. Proto jsme volili k pochodu raději noci. Na počátku listopadu jsme měli krásné počasí a mohli jsme se radovati z krásných pohledů na horské hřebeny dílem sněhu prázdné, dílem zasněžené nebo zakončené ledovci. Dne 5. listopadu byla polední teplota přes 5 °C.

Dne 8. listopadu zuřila sněhová vánice a byla snad příčinou, že zahnala k našemu ležení několik racků. V potomních dnech klesla teplota nápadně. Časně z rána ukazoval jednou teploměr 25 °C pod bod mrazu. Toho dne (13. listopadu) připravil nám Mawson znamenitý pokrm z rozsekaného masa tuleního a krve. Posilněni mohli jsme se oddávati všelikému vyměřování a zkoumání pobřežních svahů. Na snímky fotografické jsme nezapomínali.

Z jednotvárného života vyrušovali nás radostně rackové. Nejednou byli až příliš dotěraví, přilétali k samé pánvi, na níž se pekla chutná pečeně z mladého tuleně, a zmocňovali se našeho pokrmu. Rádi jsme jim toho sousta dopřávali, neboť o tulení maso nebyla nouze. Pro změnu pekli jsme také nejlepší maso pinguiní uznávajíce svorně i játra toho ptáka za pochoutku.

Dne 28. listopadu jsme měli krásnou noc ozařovanou sluncem. Cestovali jsme při 75° jižní šířky, a té doby nezapadá slunečná koule na jižní hemisféře ani v noci.

Dne 1. prosince jsme postupovali se saněmi velmi pomalu. Hluboké rýhy a ledové strouhy, jakož i kostrbaté hřbety nakupených ker ztěžovaly pochod. Za den jsme urazili jen asi půltřetího kilometru. Lépe se nám dařilo později, ale táhli jsme sáně přece v potu tváře, protože teplota nebyla nižší než –7 °C. Slunce pálilo, a účinky jeho paprsků prozrazovaly se v pukání ledu. Rány zněly zhusta jako dělová střelba.

Dne 8. prosince byli jsme tak blízcí břehů země Viktoriiny, že jsme patřili po delší době zase na vodní pláň mořskou. Několik racků oživovalo ovzduší.

Dne 14. prosince jsme konali přípravy na cestu do krajů zcela neznámých, neboť jsme se řídili až dosaváde mapami našich předchůdců. Rychle jsme napsali několik dopisů, vyhledali zase plechovou krabici za poštovní schránku, uložili jedny sáně bezpečně do ledové půdy a zatížili je krami pevně k tyči hluboce zaražené a vlajkou označené. S bolestí jsme se loučili s kusem naší domácnosti vlekouce pouze sáně jedny. Toto naše břímě vážilo okrouhle tři metrické centy. Před námi vypínalo se témě hory zvané Nansen a ostávalo po pravé ruce, my pak mířili směrem severozápadním hluboko do země, dotýkajíce se balvanitých nánosů snesených ledovcem jmenované hory. V morénách jsme našli tmavozelený kámen známý v nerostopisu jakožto diorit. Kromě této vyvřeliny jsme pozorovali v nánosech pískovec a hlinitou břidlici.

Dne 19. prosince stíhaly nás na pochodu různé nehody. Cesta byla krkolomná, a my zapadali do hlubin a puklin za nebezpečenství života. Naše sekery prospěly nám vždycky. Překážky ubíraly nám naděje, že dosáhneme svého cíle. Bylo nám až úzko, když jsme si vzpomněli, že je k magnetickému pólu asi 800 km a že se máme navrátiti ke smluvenému skladišti do lhůty přesně stanovené.

V těch končinách Antarktidy zaslechli jsme po prvé šumot horských bystřin, pádících po žulových stráních do hlubokého údolí, a postřehli jsme hlučný pohyb mocné laviny. Zvuky podobné palbě dělostřelecké byly pro nás zcela nové. Uvykli jsme již dávno polárnímu tichu, přerušovanému nejvýše řevem tuleňů a skřekem neohrabaných pinguinů.

O vánočním čase jsme táhli plání povýšenou nad moře skoro 400 metrů a stoupali jsme neustále. Dne 27. prosince jsme urazili 16 km a stáli jsme potomního dne 1375 metrů nad hladinou mořskou.

Posledního dne v roce byli jsme vzdáleni od moře asi 125 km. Naším průvodčím byl opuštěný racek, jenž sledoval naše kroky až do večera. Snad nás pokládal za skomírající tuleně a těšil se již na slavné hody. Slábnoucí tuleňové mívají zvyk, že cítíce konec života nastupují poslední cestu do nitrozemí a tam dokonávají.

Na Silvestra upravil nám Mawson bohaté hody večerní a odměnil nás a sebe za namáhavý pochod.

V prvních dnech nového roku 1909 jsme postupovali dost rychle. Uražená dráha obnášela za den asi 16 km. Měření dne 7. ledna ukázalo, že jsme tou dobou při 73°. Teploměr oznamoval až –25 °C. Ostrý vítr vál nemilosrdně, až jsme mrzli. K večeru jsme ustali v pochodu a vrhli jsme se na pokrm jako vlci. Mluvili jsme jen o tom, co bychom si dali k večeři, kdybychom byli v hostinci civilizovaného světa.

Dne 10. ledna nalézali jsme se na pláni 2150 m vysoké. Krajina bělala se samým sněhem, a Mawson trpěl trochu slepotou. Inklinační magnetka zaujímala víc a více směr kolmý, a to dodávalo nám síly k rychlejšímu pochodu. Dne 14. ledna jsme urazili přes 19 km.“

Jižní magnetický pól dosažen

„Dne 15. ledna 1909,“ píše dále profesor David, „byla určena zeměpisná šířka. Mawson zjistil, že jsme právě na 72°42′. O polednách se určovala inklinace. Magnetka stála na 89°45′. Do směru úplného kolmého scházelo pouze 15 minut. Naše radost byla veliká, neboť jsme věděli, že jsme v blízkosti pólu magnetického. Domýšleli jsme se, že se dočkáme toho okamžiku, kdy bude ukazovati magnetická jehla na samý pól. Byloť nám známo, že se památný ten bod vychyluje za různého času denního trochu ze své polohy. Leč my nechtěli prodlévati celý den na jednom místě, a proto jsme šli za magnetickým pólem dále a stanovili jsme konečně sklon 89 stupňů a 48 minut.

Dne 16. ledna jsme šli za magnetickým pólem naposled. O 6. hodině zrána stáli jsme již na nohou nastupujíce pochod jen s věcmi nejdůležitějšími. Dle výpočtu Mawsonova měli jsme dospěti k magnetickému pólu na 72°25′ jižní šířky a na 155°16′ východní délky. Toho místa jsme skutečně také dosáhli, a odpoledne ve 3 hodiny 30 minut vlála již britská vlajka na magnetickém pólu.

Téhož okamžiku postavili jsme se všichni tři do řady, sňali jsme čepice a plnili jsme rozkaz Shackletonův: ‚Prohlašuji území rozložené kolem pólu magnetického za državu britské říše.‘ Současně klaplo péro ve fotografickém přístroji, a výjev odehrávaný na věkopamátném místě byl na snímku zachycen a celému světu v našem díle předložen. Za lehkého větru hlaholila v pustém kraji také zvučná slova: ‚Ať žije Jeho Veličenstvo král! Hurá! Hurá!‘ Teploměr ukazoval té chvíle –21 °C.

Byli jsme velmi šťastni. Blažený pocit byl odměnou za naše utrpení a strádání. V duchu jsme se pohružovali do dávných dob, kdy proslovil sir James Clark Ross přání, aby byl dostižen také magnetický pól jižní, jako objeven byl jím r. 1831 magnetický pól severní. Z události tak významné byli bychom se radovali více, kdybychom nebyli bývali již tak příliš vysíleni namáhavým pochodem. Vroucně jsme pronášeli díky Bohu a vraceli jsme se zmalátnělí ke stanu zanechanému na ledové pláni. Ó jak jsme si oddychli, když jsme se v něm mohli rozložiti a srkati do sebe trochu čokolády! Po večerních hodech jsme usnuli ve vacích tvrdě a sbírali nové síly po pochodu třicetiosmikilometrovém.

Příštího rána jsme se vraceli po zanechaných stopách ke svým stanicím a skladištím. Psalo se 17. ledna. Loď Nimrod měla nás od 1. února vyhlížeti. Dny i noci byly jasny a usnadňovaly nám, abychom urazili 400 km zpáteční cesty a dostihli včas ledovce nazvaného jménem Drygalského.

Dne 18. ledna jsem zastával službu kuchaře zase já, vystrojiv soudruhům bohatou večeři. Pili jsme kakao a nešetřili mlékem. Soudruh Mawson pravil, že se po dlouhé době zase hodně najedl.

O dva dny později jsme táhli plání vysokou 2240 m. Teploměr ukazoval skoro –25 °C.

Po několik dní jsme postupovali pravidelně, ač nám ostré větry v pochodu bránily. Denní distance obnášely jednou 21 km, jindy 25 km, a dne 28. ledna dokonce 32 km. Různé nehody ztěžovaly postup. Nejednou bylo třeba, abychom si pomáhali, když někdo zapadl do pukliny a volal o pomoc. Leckdys vypovídaly nám službu bolavé nohy nebo zesláblý zrak.

Dne 3. února jsme narazili na veliký zástup tuleňů a na ojedinělého pinguina, jenž se stal brzy kořistí Mackayovou. Mawson rozsekal získané maso s játry a upravil znamenité jídlo. Později jsme se zásobili zase čerstvým masem tulením a pekli jsme je v pánvi nad plamenem lampovým. Střídavě jsme vystupovali na ledové výšiny a vyhlíželi jsme, zdali se někde objeví očekávaná loď Nimrod.

Dne 4. února zahřměla hromová rána ovzduším. Mawson se vzpamatoval nejdříve a zvolal: Rána z lodi! A již opouštěl stan, aby dal nějaké znamení. Já za ním. Co jsme viděli? Naše roztomilá loď vjížděla právě do zátoky a nebyla od nás dále než asi 400 metrů. Lodní posádka spatřila nás rovněž a volala radostí: Hurrá! Do nás vjela nová krev radosti a života, a my se probouzeli k vědomí jako ze smrti. Všichni rozplývali jsme se blahem, děkujíce vroucně Prozřetelnosti za milostivé vysvobození! Náš soudruh Mawson měl radostí oči navrch hlavy a pádil k lodi tak zmámen, že sletěl do propasti. Ale sletěl šťastně a mohl býti vytažen. Na pomoc přispíšili lodní důstojníci i mužstvo a zachránili kamaráda pochroumaného trochu na zádech. Tou chvílí se rozléhala radostná slova: ‚Magnetický pól dosažen!‘

Po jednom stu a dvaadvacíti dnech plných zápasů byli jsme v náručí malé lodí a viděli v ní všecku nádheru, jakou vynikají jen zámořské parníky. Pusté pláně ledové s odvěkým tichem zřeli jsme již jenom jako ve snách. Cítili jsme se jako v elysiu, když jsme zasedli k požehnané tabuli vystrojené božím chlebem, svěžím máslem, koláči a vonným čajem. Hlasy našich přátel a syčení parního kotlu útulného Nimroda zněly po hrobovém klidu polárního světa jako nebeská hudba, a my všichni mohli zvolati: Není šťastnějších lidí nad nás tři.

Dne 22. března jsme přistáli u jižních břehů Nového Zélandu a pozdravili jsme po dlouhé době rajskou zeleň nádherného rostlinstva. Když jsme se vylodili na pevnou zemi, objímali jsme stromy, vyšplhávali jsme se na kmeny, přiváněli jsme ke květům, ponořovali jsme se do mořských vln a radovali jsme se ze svého znovuzrození jako děti. Ve chvíli plál také oheň a vařil se čaj na břehu civilizované země. O radost naši dělili se i novozélandští opeřenci zvaní lesní slípky neboli veky (Ocydromus), na něž příroda zapomněla, když rozdávala ptákům perutě, přibíhali zvědavě k ohništi, okukovali bez bázně lidské postavy a vděčně odnášeli si odpadky našich hodů.

Zanedlouho nesla elektrická jiskra zprávu do všech konců světa, že jsme se z polární výpravy šťastně navrátili.“

Jídelní lístek polárních cestovatelů

Výzkumné expedice vypravovaly se jindy k pólu severnímu, za našich dob staly se cílem vědeckého badání polární kraje jihotočnové. Jižní pól byl Amundsenem sice dosažen, ale mnohých okolních krajin oko lidské nikdy ještě nespatřilo. A přece jsou tam ledové pláně nejrozlehlejší na celé zeměkouli. Ký div, obracejí-li k nim svou pozornost všichni zeměvědci a snaží-li se míti rozřešenou hádanku, jsou-li kolem jižního pólu ještě nějaké pevniny.

Jde o tom jeden hlas, že oblast antarktická jest až dosud nejneznámější končina světa. Zvláště se ví málo o horninách. Cestovatelé vypravují nejvíce jen o ledu; složení skal všímal si málokdo. Pěkné ukázky hornin nasbíral v Antarktidě nešťastný Scott, ale co víme o útvarech geologických, je posud velmi skrovné.

Ještě nejvíce vědí geologové o studené zemi Grahamově. Prozkoumáváním vrstev zemských se zjistilo, že je půda téhož složení, jakou se vyznamenávají Andy jihoamerické, a že je tedy země Grahamova pokračováním horského řetězu, zvaného také Kordillery.

Za výzpytem geologickým šly výpravy několikeré. V čelo anglické výpravy postavil se proslavený Shackleton a radil se s odborníky, jak se zásobiti do ledových končin jihotočnových potravinami co nejúčelněji a nejúsporněji.

Labužníkům by kuchařské umění polárních cestovatelů sotva vyhovělo. Antarktis není místem, kam bychom chodili na slavné hostiny a zkoumali mlsným jazýčkem recepty kuchařovy. Antarktická výprava vlastně ani kuchaře nepotřebuje. Kuchařovo místo zastupuje spíše matematik, odměřující úzkostlivě a neúprosně dávky potravin, potřebných nejnutněji k zachování života.

Účastníci polárních výprav nemohou si naříkati, že by se snad na cestě někdy přesytili. Snad nikde se nežije tak střídmě jako právě na pochodu věčným ledem jihotočnovým. Mety, k nimž polární cestovatelé mířívají, bývají vzdáleny na sta a tisíce kilometrů. V liduprázdných těch končinách mohli bychom vpravdě volati: Daleká cesta má, marné volání! A cesta nevede vždycky rovinou, ale obyčejně kostrbatými rýhami a puklinami, jindy závějemi a prorvami, prostými všeho života. Na dalekém severu naráží cestovatel na stáda rohatých pižmoňů, místy na soby a bílé medvědy, ale ledové končiny jihotočnové jsou prosty toho tvorstva. Jenom tam, kde se dotýká ledových ker a břehů moře, shlukují se podivní opeřenci v mnohohlavou společnost a vyvádějí na rozhraní oceánu a věčného ledu nové potomstvo na svět. Jsou to tučňáci, pinguini, kteří mohou pro krátká křídla jen choditi a znamenitě plovati, ne však létati.

Setkají-li se účastníci výpravy s osadou tučňáků nebo s tuleni, kyne jim šťastná chvíle. Ulovený pinguin nebo tuleň voní brzy jako pečeně, a chutná sousta dodávají polárním zápasníkům nové síly a odvahy. Rovněž rádi vyhledávají polární cestovatelé hnízdiště pinguinů a ukájejí hlad jejich vejci.

Vítanou pochoutkou bývají na krušném pochodu řízky z čerstvých ploutvonožců, ale savci ti oživují polární moře, dokud voda ještě nezamrzla, anebo pokud mohou slabé vrstvy ledové prorážeti a nalapati se vzduchu.

Na zvířectvo polárních krajů nemohou se tedy cestovatelé dalekého jihu točnového spoléhati a brávají s sebou potřebné potraviny již z domova. Zásoby toho druhu musí zaujímati objem co nejmenší, aby mohly býti nakládány na saně bez obtíží. Cestovatelé nemohou také vždycky spoléhati na tahouny. Nejčastěji zapřahují se do saní sami. Teprve v poslední době počínají užívati jihotočnové expedice otužilých koníků a eskymáckých psů.

Čtyřnozí tahouni konají výpravám jihotočnovým tak dlouho službu, pokud mohou býti krmeni a živeni, později padají za oběť vědeckému badání koníci i psi. V zápasu o vlastní život zabíjejí polární cestovatelé koně za koněm a psa za psem, až jsou odkázáni na vlastní sílu tažnou. Pochopujeme, proč se zásobují polární badatelé na sáňkových expedicích potřebami jenom nejnutnějšími.

Oheň pro vaření pokrmů rozdělává se zřídka, a proto bývá mezi zásobami také co nejméně lihu a jiného paliva. Zkušení cestovatelé radí, aby potraviny potřebné na výzkumy byly tak upraveny, že by se nemusely ani vařiti, ani ohřívati. Proto brává se do Antarktidy maso na prášek rozmělněné. Dobře se osvědčují také masité extrakty. Mezi pokrmy nescházejí suchary, konzervované mléko, citronová šťáva, máslo, uzeniny, sůl, čaj. Kořalka se pívá pouze někdy, a to jako lék.

Dokud jsou badatelé blízci své lodi, ošetřují pečlivě svou lodní zahrádku. V drobňounké té zelnici pěstují řeřichu, hrách, hořčici, řepku, oves a ječmen. Přiměřené teplo lodní kajuty způsobuje, že zasetá seménka rostou i blízko točny. Ale mladé bylinky dlouho nežijí. Sotva povyrostly, uřezávají se a objevují se jako čerstvá zelenina na pomazaném chlebě.

Důležitou zeleninou na sáňkových výpravách je cibule. Jistý polární cestovatel byl tím syrovým pokrmem tak nadšen, že přirovnává cibuli k nejchutnějšímu jablku.

Spoří-li polární badatelé již na pokrmech, spoří ještě více na obalu a vyhýbají se všelikému zatížení svých saní. Shackleton odporučuje k balení střívka, jakými se opatřují různé výrobky uzenářské. Obal má tu přednost, že může sloužiti eskymáckým psům za pokrm. Po případě mohou se jím osvěžiti třebas hladoví cestovatelé.

Nome, poslední stanice Amundsenova letu

Prvé slovo nadepsaného článku procházelo v měsíci květnu 1926 všemi časopisy a čtenáři si uvědomovali, že je v zimomřivých končinách aljašských pobřežní osada Nome. Mnozí našinci slyšeli ten název po prvé v životě. Zato vědí o tom sídlišti velmi dobře i drobní žáčkové chlubné Unie severoamerické a vštěpují si do paměti slova ze zeměpisných učebnic: Nome je nejsevernějším městem americké pevniny.

Toť tedy americký Hammerfest, jenomže leží Nome pod polárním kruhem, kdežto nejzazší město evropského severu přiléhá k 71. stupni.

Ale s rušným životem města Nome nemůže se Hammerfest měřiti, alespoň tehdy, když lomcovala přistěhovalci zlatá zimnice. V létě se hemžilo v Nome až deset tisíc lidí, a ruchu ubývalo teprve krutými mrazy. Kdo jen mohl, stěhoval se na teplejší jih. V zimě nežilo v městě více obyvatelů než asi dva tisíce.

Před třiceti léty nikdo o tom zapadlém koutě ani nevěděl, ale pobřeží oživovalo lidskými postavami, když se rozhlásilo, že řečiště nepatrné říčky oplývá nejenom zlatým pískem, ale také krušci drahého kovu. Předtím znělo od úst k ústům Klondajk (píše se: Klondike), a pojednou se hrnuli zlatokopové ke břehům Beringova moře, aby se stali do rána boháči.

Ale jak se začarované místo s báječnými ložisky zlata nazývá, nikdo nevěděl. Na tu otázku odpovídali dobrodruzi: No name. Překlad anglických těch slov znamená, že je to místo bez (no) jména (name). Druhý výraz shoduje se s německým Name: Pro kratší výslovnost vypouštěli zlatokopci jednu slabiku, a sídliště předtím ještě bezejmenné nenazývalo se jinak nežli Nome.

Z liduprázdné pustiny vyrůstala osada a rozkvétala v město, protože se objevovaly zlaté nánosy po celém okolí. Ale střediskem horečného rozechvění ostávalo Nome, jakkoli to byl kraj, ve kterém i šťastní digři s plnými kapsami zlatého prášku trpívali hladem. Širá zátoka Nortonova, při níž se Nome rozkládá, stala se záhy dostaveníčkem námořních korábů, a aljašský poloostrov Sewardův počal se zalidňovati nejenom na březích, ale též v nitrozemí. Ke shlukům stanů, bud a domků družily se i kostelíky, událostmi, v prvé řadě se zlatými ložisky právě odkrytými. Narychlo postavená trať urychlovala dopravu. Železnice, vedená z Nome do Sheltonu, je na Aljašce nejsevernější. Stavební dříví dodávaly blízké jehličnaté lesy. Takového materiálu se též užilo, když se dláždila města a městečka.

Památnou tu železnici najdeme zakreslenou na mapě Severní Ameriky, kterou vydala koncem roku 1925 Zeměpisná společnost washingtonská jako přílohu měsíčníku The National Geographic Magazine. Řečená trať je ovšem proti železnicím, vybudovaným na jihu východní Aljašky, pouhou hříčkou. K pobřežním těm bodům obou tratí mířívají tichomořské parníky, plují-li s výletníky do Cordovy nebo Sewardu, a vyloďují-li tam turisty, kteří chtějí poznati za léta horské divočiny aljašské a vyhlížeti tváří v tvář k nebetyčným vrcholkům, jako jsou Mount Wrangell, McKinley a ledovce sv. Eliáše. Té doby probouzí se z dlouhého spánku zimního veškerá příroda, tají ledy a zamrzlé močály, a v jezírka a tůně zapadají houfy divokých husí, volavek, racků a jiných opeřenců vodních a brodivých. Takového výletu si dopřávají i ojedinělí kolibříci a pospíchají rádi zase do teplejšího domova amerického.

Jiní turisté plavívají se Beringovým mořem do veletoku yukonského a volívají snad za východisko přístav Seattle, vědouce, že dostihnou výtoku té aljašské veleřeky, až urazí půlšesta tisíce km. Bylo to zlato, které tolik lidí vylákalo do Aljašky a učinilo z ní studnici nových příjmů. A přece koupily Spojené státy Ruskou Ameriku za pouhých sedm milionů dolarů. Bývalý ten název zmizel a ujalo se aleutské slovo Al-ak-šak v pozměněném tvaru Aljaška.

Do zlatonosné Aljašky byli vylákáni také někteří našinci. Mezi prvními byl mladý Josef Korbel a přinesl o ní zprávy svému otci a svým strýcům v San Francisku roku 1898. Vypravuji o tom více v kulturních obrázcích své Ameriky.

Druhým krajanem aljašským byl Štípek. Není mi teď známo, žije-li v Nome jako obchodník papírovým zbožím doposud. Čtenáři obrázkových novin pražských mohli viděti toho českého rodáka v úboru eskymáckém zároveň se ženou a synkem.

Jiná krajanka přijela z Aljašky do Prahy už před lety a vypravovala mi, že se již těší, až spatří opět Yukon a svůj druhý domov Fairbanks, kde je usazena též modistka Kateřina Našincová a kromě ní také Morávek a Mikuta.

Slávy mladého města Nome sice již valně ubylo, ale jeho dějiny zpestřil pojednou Amundsenův let a jeho osvědčená vzducholoď Norge. Slovo to hlaholilo v celém světě, ale jakmile přeletěl statečný vzduchoplavec se svými soudruhy severní pól a dotkl se pevné země v aljašském městě Nome, aby se plavil mořem do svého domova, utuchl ihned zájem tisku i čtenářstva, a dnem 19. května 1926, hledal jsem ta dvě jména v listech domácích i novinách zahraničních marně. S nimi upadá v zapomenutí také město Nome.

O vítězství nad severním pólem zápasili téměř současně dva letci. Očekávalo se, že vavřínem bude věnčen sám objevitel jižního pólu Amundsen, který vyplul se svým italským balonem z Říma, zastavil se v Anglii, Oslu (Kristianii), Gatčině u Petrohradu a přistál na Špicberkách, aby přelétl tajemný pól a přirazil k Aljašce. Veškerá ta vzdálenost měla v délce asi 13 tisíc km a byla také ve 172 hodinách uražena. Dráha ze Špicberk k Aljašce měří asi 5300 km a byla vykonána za 71 hodin.

Ale nežli nastoupil Amundsen cestu ze Špicberků, vyrval mu z rukou prvenství americký letec Byrd, kroužil se svým aeroplánem nad severní točnou asi čtvrt hodiny, uviděl zamrzlé moře a vracel se touže cestou ke Špicberkům.

Hned nato hlásaly noviny svému čtenářstvu, že Byrd dosáhl asi za osm hodin severní točny dne 9. května 1926 a že tím objevem zbavil začarovaný kraj jeho kouzla.

Téže mety dosáhl Amundsen o tři dny později se svou vzducholodí, vrhl z ní vlajku italskou, norskou a americkou, marně pronikal zrakem hustou mlhu, cílil k aljašským břehům, tedy k pobřeží severoamerickému, přistál se vzducholodí Norge (tj. Norsko) v Telleru asi 24 km od města Nome, zasedl do psího potahu a byl v památné té kolonii zlatokopecké uvítán.

Za štěstím spěchají do Nome příslušníci rozmanitých národností evropských, asijských i amerických. Nescházejí v nich ani míšenci rudochů a Eskymáků. Ti jsou usazeni v nedaleké vesnici a jdou také za heslem: zlato.

V Nome je málo lidí, kteří by se nezabývali rýžováním zbožňovaného kovu. Zlatonosného náplavu je nablízku i v dáli pořád ještě dost. Příznivá doba letní je krátká, a proto se jí využívá s největší horlivostí. Zahálčivých pobudů tam nespatříme. Každý člověk pracuje dnem i nocí, protože zapadá slunce jen nakrátko.

Ale zato bývá v Nome veselo zimou. Kina se plní diváky, taneční síně tanečníky, obchody kupci. Kožišníci mají zlaté časy jako držitelé bárů. Výkladní skříně jsou plny medvědů, lišek a hermelínů, a lahůdkáři tržívají mnoho peněz za nejlepší konzervy. Sportovci si hledí zimou všelikých zábav, a divákům se dopřává příležitosti, aby mohli pozorovati dostihy eskymáckých psů. Rozumí se, že té doby je mořská zátoka zamrzlá a prosta všech lodí. Zmizeli i váleční obrněnci a torpéda, a obyvatelé jsou po několik měsíců odloučeni od celého světa.

Ve smutném stavu se octlo město Nome za kruté zimy roku 1925. Té doby zuřila difterie a vyžádala si řadu obětí. Jindy bylo by léčivé sérum dělalo osvědčené divy, ale bylo již nadobro spotřebováno, a lékaři se vzdávali naděje, že si jej odněkud opatří.

V té tísni se přihlásil obětavý Eskymák, zapřáhl do saní třináct psů a vracel se ve sto dvaceti sedmi hodinách se záchranným prostředkem. Městu přibyl nový spasitel.

O provedeném letu Amundsenově vypravuje sám hrdina ve své knize, kterou přeložili z norštiny do českého jazyka Milada Krausová a St. Klíma. Spis má název Letadlem k severní točně a vyšel v Praze 1926.

Dostižení severní točny vzducholodí a letadlem bylo sice rušnou událostí novinářskou, ale zeměvědě nevzešel z toho zápasu téměř žádný prospěch, jakkoli se věnovalo na pouhý podnik Amundsenův několik milionů korun.

Svou úlohu dohrála také vzducholoď Norge. Za obtížného přistávání v Aljašce poškodila se tak, že se budou prodávati její součástky jako staré železo.

Amundsenova vzducholoď odplula z Říma (angl. Rome) s rýmovaným heslem From Rome to Nome, tj. Z Říma do Nome, a svého cíle dosáhla.

Obrazová příloha

V památných ptačích osadách skandinávského severu žijí také mormoni, mořští papouškové neboli papuchalci, nápadní podivným zobákem a hlasem, znějícím jako orrrr. Obrázek představuje papuchalčí rodinu. Matka přináší svému jedináčkovi ulovené rybičky. Až mládě dospěje, rozlétne se snad až ke břehům francouzským a německým.

Polární krajiny norské, švédské a finské jsou domovem národa, jehož jméno Lopaři, Laponci. Mnozí tito seveřané chovají soby a jsou nuceni kočovati a nacházeti vhodná pastviska s lišejníky. Za léta žijí Lopaři v horách a zachraňují se před trýzní komárů a velkých much. Za dočasný příbytek slouží kočovníkům stany. Dopravním prostředkem jsou saně, tažené sobem a podobné lodičce.

Sobí stádo kočovného Lopara. Hlavní potravou sobů jest lišejník. Zapadne-li krajina sněhem, dohrabávají se paroháči lišejníků předníma nohama. Sobí mléko je chutné a slouží též ke přípravě sýra.

Ptačí hory evropského severu jsou oživovány za hnízdění mnohými rody a druhy vodních opeřenců. Zvláště četní bývají rackové, rybáci, alky, mormoni a kajky. Kajek si váží seveřané nejvíce, vyhledávají jejich hnízdiště, zastavují se u každého hnízda, vybírají z něho jisté množství hebkého peří prachového a zpeněžují dobře placené zboží v městech. Na obrázku vidíme v popředí kajčí samičku a za ní kačera pestře vyzdobeného.

Skandinávské řeky pospíchají místy prudce k moři a vytvářejí zhusta bouřlivé peřeje, katarakty. Plavba v nich jest nebezpečná, ale obratný veslař řídívá dlouhý člun hravě a dospívá šťastně svého cíle. Divými proudy vynikají též některé řeky finské. Za takové plavby naskakuje našincům až husí kůže.

Rybářská osada na Lofotských ostrovech. Obyvatelstvo těch krajin hledá obživu hlavně v rybolovu. Nejvýznačnější je lov tresek. Když ty ryby táhnou k pobřeží, bývá v lofotských fjordech nejživěji. Té doby tam kotvívá na tisíce lodic. Počet ulovených tresek jde do milionů.

Ulovená velryba mívá zhusta takovou cenu jako pěkný dům, a norský lovec Svend Foyn lovíval před lety ročně až sto velryb. Ký div, stal-li se z někdejšího chuďasa milionář. Ale jeho bývalý závod ve Vadsø na nejzazším severu skandinávském pozbyl již svého významu. Největších savců na severu nápadně ubylo, a velrybáři podnikají nyní výpravy do polárních
končin jižních.

Některé kraje polární jsou pokryty od věků ledem a sněhem. Za léta ledovce rozmrzávají, pukají a trhají se, tonou v pobřežních vodách a plují volně v moři jakožto ledové skály a hory, překážejíce zhusta paroplavbě. Mohutný díl plujícího ledovce vyčnívá nad hladinu, ale asi šestkrát větší spousta ledu skrývá se pod hladinou mořskou. Ledovou horu zde zobrazenou spatřil na své plavbě slavný Nordenskjöld.

Zprávy o osudu kapitána Franklina ostávaly nejasny. Proto učinila pozůstalá vdova poslední pokus a vyslala za přispění svých přátel novou výpravu do Ledového moře. A co zjistil velitel korábu? Jednoho dne spatřil v zaledněné končině zavátý člun a v něm dvě lidské kostry. Co se stalo s Franklinem, neví nikdo. Nedověděla se toho ani výprava Schwatkova, když r. 1878 mezi Eskymáky prodlévala.

Blížila se třetí zima polární a koráb Tegetthoff vězel pořád zamrzlý v ledu. Potraviny docházely a účastníkům Payerovy expedice hrozil hlad. I opustila posádka loď a nastoupila zpáteční cestu pěšky na saních a později ve člunech.

Arény býčích zápasů plnívají se ve Španělsku četnými diváky v odpoledních hodinách každou neděli a svátek od Velikonoc až do listopadu. Kdo si nemůže koupiti vstupenky do arény samotné, divá se na představení z horského svahu, jako tomu jest v jihošpanělském městě, jehož jméno Malaga. V býčích
zápasech si libují také Portugalsko, jižní Francie a státy horké Ameriky.

Palmy datlové vroubí nábřeží velebné Nice jako dlouhá alej a unášejí diváky svým zjevem do horkých krajů afrických a arabských, kde se odměňuje datlovník svým pěstitelům chutným ovocem. Plodonosné větve riviérské slouží Evropanům toliko za ozdobu. Jediné evropské místo, kde se pěstují datlovníky pro ovoce, je proslavený háj ve východošpanělském městě Elche.

Památností v Monaku je Námořní muzeum. Palác ten je vybudován na strmé skále smývané vlnami Středozemního moře. V oceánografickém tom ústavě jsou umístěna také živá zvířata; akvária pro ně zřízená vábí k sobě mnoho diváků. Obrázková kniha průvodní poučuje návštěvníky o divech mořských hlubin.

Dvorana Oceánografického muzea v Monaku s kostrami obrovských savců mořských a s vycpaným medvědem ledním. V popředí uprostřed poznáváme podle mohutných klů kostry mrožů. Zakladatelem je zesnulý monacký princ Albert I. Hlavním zdrojem příjmů, kterých užíval kníže k vědeckým výzkumům, byla pověstná herna v Monte Carlu.

Pohled na přímořské úskalí, které tvoří část Monackého knížectví. Ostrožna ta se vypíná 60 metrů nad hladinu Středozemního moře a slouží jakožto opevněné město za sídlo vladařské. Osada má středověký ráz a honosí se palácem a skvělým muzeem, které jest obrazem oceánských výzkumů.

Knížecí palác v Monaku. V samostatném tom státě, který zaujímá pouze asi 22 čtvereční kilometry, vládne již od několika set let knížecí rod Grimaldi. Sídelní palác vyniká uměleckými památkami. Přitažlivosti dodává Monaku věhlasné jeho Námořní muzeum.

Rozvaliny amfiteátru v Pompejích. V divadle tom bylo místo pro 20 tisíc diváků. K zápasům a štvanicím se scházívali lidé z celého kraje. Hlavními vchody cirku vstupovali na jeviště gladiátoři a vítězili nad soupeřem jako oslavenci, nebo podléhali smrtelným ranám jeho. Těla poražených odnášela se z arény východem, který se jmenoval branou smrti. Novějšími výkopy přicházejí badatelé na pozůstatky starobylých památek neustále.

Věrná podoba člověka, který našel za výbuchu Vesuvu r. 79 po Kr. svůj hrob v sopečném popelu. Ostatky po takových nešťastnících objevují se v Pompejích zhusta, obyčejně v dutinách ztvrdlé horniny. Udělá-li se do dutiny otvor a vyplní-li se celá sádrovým těstem, vezme na se sádra její podobu, odstraní-li se tvrdý obal, ukáže se věrný odlitek nebožtíkův v tom položení, jak umíral. Pompejské muzeum vystavuje takových odlitků několik.

Jak vypadal sopečný jícen Vesuvu v lednu 1926. Uprostřed obrovského kráteru vyhaslého dýmala kuželovitá hora činná a vyvrhovala s dýmem, parami a popelem také žhavou lávu.

Čechové mluví s nadšením o matičce Praze, Rusové mají u veliké úctě mátušku Moskvu. Praha se honosí dějinami posvátného Vyšehradu a malebných Hradčan, Moskva se pyšní svým Kremlem. Na obrázku toho hradu vidíme mnoho věží a cibulovitých kopulí. Vnitřek hradu obsahuje paláce, chrámy a kaple s obrazy, o kterých bláhový lid bájí, že mají
zázračnou moc.

Rusové si libují v ohromných zvonech. Naše zvony jsou proti ruským zvonům pouhými trpaslíky, jakkoli váží svatovítský zvon pražský asi 120 metrických centů. Rusové se pyšnívají králem všech zvonů, a říkají mu proto Car kolokol. Věhlasný ten výtvor zvonařů nevisí ve zvonici, ale krášlí náměstí v Kremlu.

Socha Svobody u New Yorku. Plavíme-li se do toho nejlidnatějšího města Nového světa, uvidíme u samého cíle námořní pouti obrovskou sochu na ostrůvku, který se nazývá Liberty Island. Figura jest 46 metrů vysoká a drží v ruce pochodeň ozářenou v noci elektrickým světlem. Je to dar Francouzské republiky Spojeným státům, když slavily své stoleté trvání. V dutině hlavy
je místo pro 40 lidí.

Činná sopka Erebus za měsíčního svitu. Objevitelem toho antarktického vulkánu je slavný mořeplavec James Ross a nazval jej jménem své lodi. Slovo bylo vzato z řeckého bájesloví a znamená podsvětí. Zaledněný Erebus má ve výši asi 4000 metrů. Sousední sopečná hora se jmenuje podle druhého Rossova korábu Terror a je přes 3000 metrů vysoká. Novějšími výzkumy byly tam zjištěny ještě dva nižší vulkány, ale jenom Erebus je sopkou činnou a vyvrhuje občas žhavou lávu nebo jenom dýmá.

Tučňáci nebo i pinguini jsou význačnými ptáky v mořích jižní polokoule. Jejich perutě se podobají tulením ploutvím a neslouží k letu. Pinguini chodí směšně, ale zato jsou mistry v plavbě. Zhusta se shlukují na březích v takovém množství, že vytvoří ptačí hory. Tento obrázek byl pořízen v zoologické zahradě.

Tučňáci jsou ptáci společenští. Místy jich žije pohromadě na tisíce. Hnízdí-li, sedí tučňák na jediném svém vejci vytrvale, objímá je břišním záhybem a zahřívá tak i mládě. Účastníci jihopolárních výprav vychvalují vejce i maso jako pochoutku.

Josef Kořenský
Z dalekých krajin

Kulturní obrázky z různých zemí

Ilustrace a fotografie v knize i na obálce z autorova archivu

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 3. 10. 2025

ISBN 978-80-274-4447-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4448-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4449-6 (prc)