Čertovo kvítko

Komedie o třech dějstvích

se dvěma proměnami

George Bernard Shaw

Přeložil Frank Tetauer

Znění tohoto textu vychází z díla Čertovo kvítko tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Dilia v Praze v roce 1973.

Text díla (George Bernard Shaw: Čertovo kvítko), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 2. 2025.

OSOBY

ANTONÍN ANDERSON, presbyteriánský pastor

JUDITA ANDERSONOVÁ, jeho žena

PANÍ DUDGEONOVÁ

RICHARD DUDGEON, syn paní Dudgeonové

KRYŠTOF DUDGEON, syn paní Dudgeonové

STRÝC VILÉM DUDGEON

STRÝC TITUS DUDGEON

JEJICH ŽENY

ESSIE

NOTÁŘ HAWKINS

GENERÁL BURGOYNE

MAJOR SWINDON

KAPLAN BRUDENELL

ČETAŘ

Důstojníci, vojáci, lid

Děje se v městečku Websterbridge v Severní Americe r. 1777.

PRVNÍ DĚJSTVÍ

V nejnepříjemnější chvíli mezi noční temnotou a chladným ránem roku 1777 PANÍ DUDGEONOVÁ, pocházející z Nového Hampshiru, bdí v kuchyni, jež je zároveň obývacím pokojem jejího domku na okraji městečka Websterbridge. Naprosto to není půvabná žena. Žádná žena nevypadá dobře po celonočním bdění; a tvář PANÍ DUDGEONOVÉ, i když vypadá nejlíp, je zbrázděna hlubokými vráskami, do nichž jalová pravidla a příkazy mrtvého puritanismu dokázaly sevřít její krutou povahu a divokou pýchu. Je to obstarožní žena, jež se celý život dřela a nezískala tím nic než nadvládu a opovržení ve svém nevábném domově a pověst nepochybně zbožné a ctihodné ženy mezi svými sousedy, pro něž pití a hýření je stále mnohem svůdnější než náboženství a bezúhonnost, takže dobro chápou jen jako sebezapření. Toto jejich pojetí se dá snadno rozšířit na popírání jiných a nakonec zevšeobecnit tak, že se týká čehokoli nepříjemného. A tak PANÍ DUDGEONOVÁ, která je neobyčejně nepříjemná, se jim zdá být neobyčejně dobrá. Vyjma vyslovený zločin může si dělat opravdu vše, co chce, jen ne hovět jakýmkoli příjemným slabostem, a v důsledku toho, aniž to ví, je to nejprostopášnější žena v celé farnosti jen proto, že neporušila nikdy šesté přikázání a nevynechala nedělní bohoslužby v presbytariánském kostele.

Rok 1777 je tím obdobím, v němž vášně rozpoutané odtržením amerických kolonií od Anglie, což se stalo spíše jejich vlastní vahou než vůlí, dosáhly bodu varu. Došlo ke střílení, jež si Angličané idealizovali jako potlačování vzpoury a udržování britského panství, a Američané zas jako obranu svobody, odpor proti tyranii a sebeobětování na oltáři lidských práv. Není třeba se zde zabývat zásluhami tohoto idealizování: stačí říci bez předsudků, že přesvědčilo stejně Američany jako Angličany, že jejich nejvznešenější poslání je zabít co možno nejvíc příslušníků druhé strany a že k tomu směřující vojenské operace jsou v plném chodu mravně přitom podporovány zbožnými prosbami kněžstva obou stran k Bohu, aby požehnal jejich zbraním.

Za těchto podmínek nejen nepříjemná PANÍ DUDGEONOVÁ, nýbrž i mnohé jiné ženy probdí celé noci, aby se dověděly, co je nového. I ony k ránu usínají vydávajíce se v nebezpečí, že při klímání spadnou do krbu. PANÍ DUDGEONOVÁ spí, hlavu zahalenou do šálu a nohy opřeny o železnou mřížku krbu, jež je stupněm tohoto domácího oltáře, nad nímž visí mohutné háky a kotel na vodu a otáčecí rameno rožně nad zakouřeným roštem. U krbu je obyčejný kuchyňský stůl a na něm blízko opřeného lokte PANÍ DUDGEONOVÉ stojí svíčka v cínovém svícnu. Židle, na níž sedí, je bez polštářů a nenatřená jako všechny ostatní v místnosti; protože však má kulaté příčkové opěradlo pro záda a sedadlo vyhloubené pro pohodlí sedícího, je to vlastně jakési křeslo. V místnosti jsou troje dveře; jedny na téže straně jako krb blízko rohu a vedou do velké ložnice; druhé na opačném konci protilehlé stěny, vedou do spižírny a do prádelny; a konečně hlavní domovní vchod s petlicí, těžkým zámkem a mohutnou dřevěnou závorou v průčelní zdi mezi oknem uprostřed a rohem u dveří ložnice. Mezi dveřmi a oknem visí věšák s kolíky, z něhož je zřejmo, že všichni mužští členové domácnosti odešli, protože na něm nevisí žádné klobouky ani kabáty. Na druhé straně okna visí hodiny s bílým dřevěným ciferníkem, černými železnými závažími a mosazným kyvadlem. Mezi hodinami a rohem místnosti stojí na nízkém misníku plném levného nádobí velký zamčený příborník.

Na druhé straně proti krbu mezi dveřmi a rohem stojí u zdi ohavná černá, žíněmi vycpaná pohovka. Pohled na její nevábný povrch poučí diváka, že PANÍ DUDGEONOVÁ není v místnosti sama. Na pohovce leží totiž asi šestnáctileté nebo sedmnáctileté DĚVČE, které tam usnulo. Je to divoké a plaché stvoření s černými vlasy a opálenou pletí. Má na sobě chudičké, potrhané a urousané, od lesních plodin umazané, a tedy naprosto ne čisté hadříky. To, jak na ní visí, spolu s opálenýma nohama a bosými chodidly svědčí o tom, že DĚVČE sotva má na sobě mnoho spodního prádla.

Najednou se ozve klepání na dveře, jež však není dost hlasité, aby probudilo spící. Následuje zabušení, které PANÍ DUDGEONOVOU poněkud probudí. Nakonec je slyšet, jak někdo se pokouší odstranit petlici, což způsobí, že PANÍ DUDGEONOVÁ rázem vyskočí.

PANÍ DUDGEONOVÁ (výhružně): Tak proč nejdeš otevřít? (Zpozoruje, že DĚVČE spí, a okamžitě spustí srdcelomný nářek.) Panebože, Panebože! Jak jen můžeš – (Zatřese jí.) Probuď se, probuď se, slyšíš?

DĚVČE (se posadí): Co je?

PANÍ DUDGEONOVÁ: Probuď se a styď se, ty necitelná hříšnice, takhle tu usnout, zatím co tvého otce sotva pochovali.

DĚVČE (ještě v polospánku): Já za to nemůžu. Přišlo to na mne –

PANÍ DUDGEONOVÁ (ji zlostně přeruší): Já vím. Ty máš hned plný pytel výmluv, o tom nepochybuju. Přišlo to na ni. (Zuřivě, zatímco bušení se opakuje.) Nemůžeš vstát a jít strýci otevřít? Já tu na něj čekám celou noc! (Hrubě ji shodí z pohovky.) Já jdu radši otevřít sama, od tebe se tak člověk něčeho dočká. Jdi a prohrábni trochu oheň.

Zastrašené a zubožené DĚVČE jde k ohni a přiloží poleno. PANÍ DUDGEONOVÁ odstraní závoru, otevře dveře a vpustí tak do dusné kuchyně trochu svěžího vzduchu a mnoho chladu probouzejícího se dne a s tím i svého druhého syna KRYŠTOFA, obtloustlého, přihlouplého, asi dvaadvacetiletého mladíka se světlými vlasy a kulatým obličejem, zahaleného do pestrého šálu, pod nímž má šedý svrchník. Chvěje se zimou a spěchá ke krbu, ponechav PANÍ DUDGEONOVOU, aby za ním zavřela.

KRYŠTOF (u krbu): Brrr! To je zima! (Spatří DĚVČE a tupě si je prohlíží.) Ale, kdopak je to?

DĚVČE (plaše): Essie.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Ani se neptej! (ESSII.) Jdi si lehnout vedle, děvče, když už nemáš dost citu, abys zůstala vzhůru. Beztoho se nehodí pro tvé uši, co o tobě budu povídat.

ESSIE: Já bych –

PANÍ DUDGEONOVÁ (velitelsky): Žádné odmlouvání, slečno; ukaž, že umíš poslouchat, a udělej, co jsem ti řekla.

ESSIE skoro plačky přejde pokoj ke dveřím blíže pohovky.

A nezapomeň se pomodlit!

ESSIE odejde.

Kdybych ji byla nechala, byla by si šla večer lehnout, jako by se nic nestalo.

KRYŠTOF (lhostejně): Nemůžeš přece od ní čekat, aby si brala smrt strýce Petra tak k srdci, jako by patřila k rodině.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Co to žvaníš, chlapče? Copak to není jeho dcera – trest za jeho zkaženost a ostudu, kterou spáchal? (Plácne sebou do židle.)

KRYŠTOF (poulí oči): To že je dcera strýce Petra?

PANÍ DUDGEONOVÁ: Co by tu jinak dělala? Myslíš snad, že jsem neměla dost trápení s výchovou vlastních dcer, nemluvíc o tobě a o tvém ničemném bratrovi, abych se starala ještě o parchanty tvého strýce –

KRYŠTOF (ji přeruší se starostlivým pohledem na dveře, kterými ESSIE odešla): Pst! Mohla by tě slyšet.

PANÍ DUDGEONOVÁ (křičí): Jen ať mě slyší! Kdo se bojí pánaboha, nemusí se bát nazvat ďáblovo dílo jeho pravým jménem.

KRYŠTOF, který má hluboký nezájem o zápas mezi dobrem a zlem, dívá se do ohně a ohřívá se.

No, jak dlouho ještě tam budeš čučet jako zapíchnuté prase? Jaké máš pro mne zprávy?

KRYŠTOF (sejme klobouk a šál a jde si je pověsit na věšák): Pastor ti řekne všechno sám. Bude tady hned.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Co všechno?

KRYŠTOF (ačkoli je dost velký, aby dosáhl na věšák, vypne se po chlapeckém zvyku na špičky, když věší klobouk. Vzhledem k povaze toho, co říká, mluví s bezcitným klidem): A táta umřel taky.

PANÍ DUDGEONOVÁ (ohromena): Tvůj otec!

KRYŠTOF (nevrle, vrací se ke krbu a znovu se hřeje, staraje se mnohem více o oheň než o svou matku): No, já za to nemůžu. Když jsme přijeli do Nevinstownu, ležel nemocen v posteli. Nejdřív nás nemohl ani poznat. Pastor u něho zůstal sedět sám a mě poslal pryč. A táta pak v noci umřel.

PANÍ DUDGEONOVÁ (propukne v suchý, zlostný pláč): Bože, to jsou rány. Jde to jedna za druhou. Jeho bratr, který nám dělal po celý život jen ostudu, skončí na šibenici jako rebel; a tvůj otec, místo aby zůstal doma u vlastní rodiny, jak by se slušelo, sebere se a jde za ním a tam si umře, a všecko mi nechá na krku. A předtím sem ještě pošle tuhle holku, abych se o ni starala! (Přitáhne si usouženě šál k hlavě.) Vždyť je to bezbožnost, naprostá bezbožnost.

KRYŠTOF (po chvíli s pomalou bezstarostnou veselostí): Tak se mi přesto přese všecko zdá, že bude dneska hezky.

PANÍ DUDGEONOVÁ (na něho vyjede): Bude hezky! A otec mu v noci umřel! Copak nemáš kouska citu, chlapče?

KRYŠTOF (umíněně): No, já jsem tím přece nemyslel nic zlého. Proč by se člověk nemohl zmínit o počasí, když mu umřel otec?

PANÍ DUDGEONOVÁ (hořce): Mám já to trápení s těmi svými dětmi! Jeden syn je blázen, a ten druhý ztracený hříšník, který utekl z domova, aby žil s podloudníky, cikány a lotry, s vyvrheli lidstva!

Klepání na dveře.

KRYŠTOF (bez pohnutí): To bude pastor.

PANÍ DUDGEONOVÁ (ostře): No tak, půjdeš panu Andersonovi otevřít nebo ne?

KRYŠTOF jde líně ke dveřím. PANÍ DUDGEONOVÁ skryje obličej v dlaních, jak se sluší na vdovu zničenou žalem. Kryštof otevře dveře a vpustí pastora ANTONÍNA ANDERSONA, chytrého, srdečného, pohotového presbyteriánského duchovního, jemuž je kolem padesátky a z jehož vzezření vyzařuje cosi z autority jeho povolání. Je to však zcela světská autorita, zpříjemněná snášenlivostí, jež naprosto nepůsobí dojmem, že by se zajímal především o věci nadpozemské. Vždyť je to také silný a zdravý muž s býčí šíjí; a jeho ostrá veselá ústa se zařezávají do poněkud masitých koutků. Je to nepochybně znamenitý pastor, přitom však muž, který si ví rady se vším na tomto světě a jenž má proto poněkud provinilý pocit, že s tím světem vychází líp, než se sluší na řádného presbyteriána.

ANDERSON (KRYŠTOFOVI u dveří, dívaje se na PANÍ DUDGEONOVOU, zatímco si svléká plášť): Už jste jí to řekl?

KRYŠTOF: Ona to ze mne vytáhla. (Zavře dveře, zívne a pak se loudá pokojem k pohovce, na niž usedne a okamžitě usne.)

ANDERSON se podívá soucitně na PANÍ DUDGEONOVOU. Pak pověsí plášť a klobouk na věšák. PANÍ DUDGEONOVÁ si osuší oči a zvedne k němu hlavu.

ANDERSON: Sestro, Pán na vás vložil velmi těžké břímě.

PANÍ DUDGEONOVÁ (s krajně vzpurnou rezignací): Zdá se, že je to jeho vůle; a já se jí musím podrobit. Ale stejně je to hrozné. Nač jen ten Timotej do toho Springtownu chodil, aby tak každému připomněl, že je příbuzný s chlapem, kterého tam věšeli? – (S opovržením.) A který to opravdu zasluhoval.

ANDERSON (mírně): Byli to bratři, paní Dudgeonová.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Po naší svatbě ho Timotej nikdy za bratra neuznal, příliš si mne vážil, než aby mě urazil takovým příbuzenstvím. Myslíte, že by se takový sobecký ničema jako Petr byl vypravil třicet mil, aby viděl Timotejovu popravu? Ten by neudělal ani třicet kroků. Ale co naplat! Musím se smířit se svým osudem, čím méně řečí, tím lépe.

ANDERSON (přistoupí ke krbu a postaví se k němu zády, velmi vážně): Váš nejstarší syn byl přítomen popravě, paní Dudgeonová.

PANÍ DUDGEONOVÁ (nepříjemně překvapena): Richard?

ANDERSON (přikývne): Ano.

PANÍ DUDGEONOVÁ (ostře): Ať je mu to výstrahou. Anebo tak skončí sám, ten ničemný bezbožný zpustlík. (Najednou se zarazí; ztichne; a zeptá se se zřejmým strachem): A viděl ho Timotej?

ANDERSON: Ano.

PANÍ DUDGEONOVÁ (zadrží dech): No a?

ANDERSON: Viděl ho jen mezi davem, mluvit spolu nemohli.

PANÍ DUDGEONOVÁ s velkou úlevou vydechne a opětně pohodlně usedne.

Váš manžel byl velmi dojat a zkrušen hroznou smrtí svého bratra.

PANÍ DUDGEONOVÁ se pohrdlivě usměje. ANDERSON se rázně obrátí, aby se zeptal s jistým rozhořčením:

No, nebylo to snad jen přirozené, paní Dudgeonová? V té zlé chvíli se přestal na svého ztraceného syna zlobit a pak si pro něho poslal.

PANÍ DUDGEONOVÁ (znovu poplašena): On si pro Richarda poslal?

ANDERSON: Ano; jenže Richard odepřel přijít. Poslal otci vzkaz; bohužel to byl hříšný vzkaz – něco ohavného.

PANÍ DUDGEONOVÁ: A co to bylo?

ANDERSON: Že stojí na straně svého hříšného strýce a že bude stát proti svým dobrým rodičům, a to i na tomto, i na onom světě.

PANÍ DUDGEONOVÁ (nesmiřitelně): Za to bude potrestán. Za to bude potrestán – zaživa i po smrti.

ANDERSON: O tom my rozhodovat nebudeme, paní Dudgeonová.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Což já říkám něco jiného, pane Andersone? Naše víra nás učí, že zlí budou potrestáni. Proč bychom měli my konat svou povinnost a dodržovat přikázání boží, kdyby neměl být rozdíl mezi námi a těmi, kteří se řídí jen svými zálibami a nechutěmi a tropí si posměch stejně z nás, jako ze slova Stvořitelova?

ANDERSON: Budiž, Richardův pozemský otec byl však k němu milosrdný; a jeho nebeský soudce je otcem nás všech.

PANÍ DUDGEONOVÁ (se zapomene): Richardův pozemský otec byl hlupák!

ANDERSON (pobouřen): Ó!

PANÍ DUDGEONOVÁ (poněkud zahanbena): No, já jsem Richardova matka. A když já jsem proti němu, kdo má právo se ho zastávat? (Snažíc se kněze usmířit.) Nechcete se posadit, pane Andersone? Měla jsem se vás zeptat už dříve, ale já nevím, kde mi hlava stojí.

ANDERSON: Děkuji vám. (Vezme židli, jež stojí vedle krbu a postaví ji tak, že se může pohodlně usadit u ohně. A když už sedí, dodá tónem člověka, který ví, že se dotýká choulostivé věci): Zmínil se vám už Kryštof o nové poslední vůli vašeho manžela?

PANÍ DUDGEONOVÁ (její zděšení se vrátí v plné síle): Nová poslední vůle? Snad Timotej neudělal…? (Těžce oddychujíc, zmlkne, nemajíc síly dokončit otázku.)

ANDERSON: Ano. Na smrtelné posteli všechno změnil.

PANÍ DUDGEONOVÁ (bledá nesmírným vztekem): A vy jste mu dovolil, aby mě okradl?

ANDERSON: Nemohl jsem zabránit, aby neodkázal své jmění vlastnímu synu.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Vždyť on žádné jmění neměl. Měl jenom ty peníze, které jsem mu přinesla věnem. To bylo moje právo rozhodovat o vlastních penězích a o mém vlastním synu. Však on by se to neodvážil udělat, kdybych byla při tom; to on dobře věděl! Jen proto se odkradl z domova jako zloděj, že chtěl zneužít zákona k tomu, aby mě za mými zády novou poslední vůlí okradl. Tím víc se styďte, pane Andersone, že vy, hlasatel slova božího, jste byl spoluviníkem při takovém zločinu.

ANDERSON (vstane): Nechci pokládat za urážku slova, vynucená hořkostí vašeho žalu.

PANÍ DUDGEONOVÁ (s opovržením): Žalu!

ANDERSON: No tak třeba zklamání, jestliže vám vaše srdce praví, že je to lepší slovo.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Moje srdce! Moje srdce! A odkdypak, prosím vás, jste začal pokládat naše srdce za spolehlivé vůdce našich činů?

ANDERSON (značně provinile): Já –

PANÍ DUDGEONOVÁ (důrazně): Nelžete, pane Andersone! Káže se nám, že lidské srdce je ze všeho na světě nejšalebnější a že je plné špatnosti. Mé srdce nenáleželo Timotejovi, nýbrž tomu jeho nešťastnému bratru, který právě dokonal svůj život s oprátkou kolem krku – ano, patřilo Petru Dudgeonovi. Vy to víte. Starý pastor Eli Hawkins, jehož nástupcem jste se stal, ačkoli nejste hoden rozvázat řemínky jeho obuvi, vám to řekl, když svěřoval naše duše vaší péči. Ten mě varoval a posiloval mě v boji proti mému srdci a přiměl mě, abych se provdala za toho, koho pokládal za zbožného člověka. Co jiného než vnitřní kázeň ze mne udělalo takovou ženu, jakou jsem? A vy, vy, který jste ve svém manželství následoval hlasu svého srdce, vy se mnou chcete mluvit o tom, co já cítím ve svém srdci?! Jděte si domů ke své hezké paničce, člověče; a nerušte mne v mých modlitbách. (Odvrátí se od něho a opře se lokty o stůl, uvažujíc o svém trpkém osudu a jeho si už vůbec nevšímá.)

ANDERSON (pln ochoty uniknout): Nedopusť Bůh, abych vám bránil ve vaší zbožné útěše. (Jde si k věšáku pro kabát a klobouk.)

PANÍ DUDGEONOVÁ (aniž se na něho podívá): Však pánbůh bude vědět nejlíp sám, co má dopustit a co ne, i bez vaší pomoci.

ANDERSON: A doufám, že také komu odpustit – Eli Hawkinsovi a mně, jestliže jsme někdy kázali proti Jeho vůli. (Přehodí si plášť přes ramena a je připraven k odchodu.) Ještě slovo – v nezbytné věci, paní Dudgeonová. Bude nutno přečíst poslední vůli; a Richard má právo být při tom. Je ve městě; měl tolik ohledu, že prohlásil, že se sem nechce vtírat.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Jen ať sem přijde! Snad si nemyslí, že kvůli němu opustíme dům jeho otce? Jen ať přijdou všichni, a rychle, a pak ať zase rychle odejdou! Čtení poslední vůle jim nesmí být omluvou, aby se vyhnuli na celé půldne práci. Já budu připravena, o to se nebojte!

ANDERSON (se k ní vrátí dva kroky): Paní Dudgeonová, kdysi jsem na vás měl jakýsi malý vliv. Kdypak jsem ho ztratil?

PANÍ DUDGEONOVÁ (aniž se k němu obrátí): Když jste se oženil z lásky. Teď to víte.

ANDERSON: Ano, teď to vím. (Zamyšleně odejde.)

PANÍ DUDGEONOVÁ (sobě, myslíc na zemřelého manžela): Zloděj jeden! Zloděj! (Plna hněvu vstane, odhodí šálu z hlavy na krk a počne připravovat místnost k předčítání poslední vůle. Začne tím, že ANDERSONOVU židli postrčí zase ke stěně a svoji vlastní přistrčí k oknu. Pak zavolá drsným, pronikavým a vzteklým hlasem): Kryštofe!

Žádná odpověď, protože ten tvrdě spí.

Kryštofe! (Hrubě jím zatřese.) Vstaneš, nebo ne, a styď se – otec ti umřel, a ty si tady spíš! (Vrátí se ke stolu a postaví svícen na obrubu krku. Ze zásuvky stolu vytáhne červený ubrus, který prostře.)

KRYŠTOF (neochotně vstane): No, snad bys nechtěla, abychom po dobu smutku vůbec nespali?

PANÍ DUDGEONOVÁ: Nech si své odmlouvání! Radši mi pomoz odstavit stůl! (Postaví stůl doprostřed pokoje tak, že strana, kterou drží KRYŠTOF, je u krbu, a druhá, kterou drží PANÍ DUDGEONOVÁ, u pohovky.)

KRYŠTOF upustí stůl tak rychle, jak jen to je možné, a jde ke krbu, ponechávaje matce, aby přemístění dokončila.

Pastor a notář a celá naše rodina tu budou k přečtení té poslední vůle, dřív než si opečeš svou línou kůži. Jdi a vzbuď tu žábu; a pak rozdělej oheň v přístěnku, tady přece snídat nemůžeš! A nezapomeň se umýt a vůbec se dát do pořádku, abys mohl uvítat hosty. (Ukončí tyto rozkazy tím, že jde k příborníku, který odemkne. Vytáhne broušenou láhev s vínem, která tam nepochybně stála nedotčena od poslední rodinné slavnosti, dále několik sklenic, a rozestaví je na stole. Dále vytáhne dvě zelené hliněné mísy. Na jednu dá žitný koláč a vedle něho položí nůž. Na druhou vysype několik sušenek, z nichž dvě dá zase zpátky do plechové krabice a ostatní spočítá.) Pamatuj si, že je tu deset sušenek, já se jdu teď převléknout a ty koukej, aby tu ještě byly, až se vrátím! A ne abys vydloubával hrozinky z koláče. A řekni to také té holce! A snad dokážeš přinést skříňku s vycpanými ptáky, abys přitom nerozbil sklo? (Postaví plechovku zase do příborníku, který zamkne, a klíč opatrně zastrčí do kapsy.)

KRYŠTOF (lelkuje u krbu): Radši kdybys dala na stůl kalamář a pero, aby měl notář čím psát.

PANÍ DUDGEENOVÁ: O to se nestarej, mladý pane! Radši jdi a udělej, co jsem ti řekla!

KRYŠTOF se líně otočí, aby poslechl.

Počkej, nejdřív otevři okenice, ať sem jde světlo, snad bys nechtěl, abych já všecko doma oddřela, zatímco takový klacek jako ty se tu jen povaluje?

KRYŠTOF vyjme okenní závoru ze závěsů a odloží ji. Pak otevře okenici. Do pokoje vnikne šedé ranní světlo. PANÍ DUDGEONOVÁ vezme svícen z krbu, zhasne svíčku a nasliněnými prsty udusí doutnající knot. Pak zase postaví svícen na krb.

KRYŠTOF (dívaje se oknem): Jde sem paní pastorová.

PANÍ DUDGEONOVÁ (nepříjemně dotčena): Cože? Ta že sem leze?

KRYŠTOF: Už jo.

PANÍ DUDGEONOVÁ: Co jí to jen napadlo tak brzo ráno mě obtěžovat, když ještě nejsem ani oblečena, abych mohla přijímat návštěvy?

KRYŠTOF: Nejlíp, když se jí na to zeptáš sama.

PANÍ DUDGEONOVÁ (výhružně): Ty, koukej se mnou mluvit slušně!

KRYŠTOF jde loudavě ke dveřím. Matka jde za ním, pobízejíc ho dalšími rozkazy.

A řekni té žábě, až sem přijde hned, jakmile se nasnídá! A vyřiď jí, ať se dá do pořádku, aby nedělala před lidmi ostudu!

KRYŠTOF odejde a zabouchne dveře matce před nosem.

Ty máš ale způsoby, jen co je pravda!!

Někdo zaklepe na domovní dveře. PANÍ DUDGEONOVÁ se obrátí a nevlídně zvolá:

Pojďte dál!

Vstoupí pastorova žena JUDITA ANDERSONOVÁ. Ačkoli je více než o dvacet let mladší než její manžel, nikdy se mu nevyrovná životností. Je hezká, úhledná a dámská; je tak obdivována a hýčkána, že si sama vytvořila o sobě příznivé mínění, z něhož pramení její sebevědomí, které jí nahrazuje sílu. Obléká se vkusně a něžné linie její tváře mají sentimentální zasněný výraz. I ta její samolibost působí mile, tak jako ješitnost dítěte. Pro každého vnímavého pozorovatele, který ví, jakou rvačku mají lidé na světě, je to dojemné stvoření. Vcelku je zřejmo, že ANDERSON mohl při volbě ženy pochodit hůře, zatímco ona by lepšího manžela na světě nenašla.

Á, jste to opravdu vy, paní Andersonová?

JUDITA (velmi zdvořile – skoro blahosklonně): Ano. Mohla bych vám v něčem prospět, paní Dudgeonová? Snad bych vám mohla pomoci to tady uklidit, než se společnost sejde k přečtení poslední vůle?

PANÍ DUDGEONOVÁ (chladně): Děkuji vám, paní Andersonová, můj dům je vždycky připraven přijmout jakoukoli návštěvu.

JUDITA (se shovívavou roztomilostí): Ale o tom já nepochybuju. Nepřišla jsem náhodou nevhod?

PANÍ DUDGEONOVÁ: Ale, o jednoho víc nebo míň, na tom dnes ráno opravdu nesejde, paní Andersonová. Jen zůstaňte, když už jste jednou tady! Nezavřela byste laskavě dveře?

JUDITA se usměje, jako by tím chtěla říci „Jak jsem jen mohla zapomenout!“ a zavře dveře s výrazem, že dělá něco hezkého a záslužného.

Tak je to dobře. Já teď musím jít a trochu se upravit. Buďte tak laskava, počkejte tu a uvítejte každého, kdo by přišel, než já se vrátím.

JUDITA (s roztomilým souhlasem): Ale to víte, že to ráda udělám. Jen se na mne spolehněte, paní Dudgeonová, a nijak nespěchejte! (Pověsí svůj plášť a čepec na věšák.)

PANÍ DUDGEONOVÁ (napůl posměšně): Myslím, že to vám bude také příjemnější než nějaký úklid.

ESSIE se vrátí.

Á, tady jsi! (Přísně.) Pojď sem, ať se na tebe podívám!

ESSIE k ní bázlivě přistoupí. PANÍ DUDGEONOVÁ ji uchopí hrubě za ruku a otočí ji, aby se podívala na výsledek ESSIINA úsilí dát se do pořádku – kterýžto výsledek svědčí o malé zkušenosti a ještě menším úsilí.

Hm! Tak tomu ty říkáš, že ses učesala. No, na tom je hned vidět, co jsi zač a jak tě vychovali. (Odhodí prudce její ruku a rozkazovačně pokračuje.) Teď mě hezky poslouchej, abys věděla, co máš dělat. Sedneš si támhle do kouta u krbu; a až přijdou ostatní, budeš hezky mlčet, dokud na tebe někdo nepromluví.

ESSIE se odplíží ke krbu.

Bude líp, když tě příbuzní tvého otce uvidí a shledají, že jsi tu. Je to stejně jejich povinnost jako moje nenechat tě zajít hlady. V každém případě alespoň by mohli pomoci. Ale ne abys začala s nimi tlachat a se kamarádit, jako kdybys jim byla rovna. Rozuměla jsi?

ESSIE: Ano!

PANÍ DUDGEONOVÁ: No a teď jdi a hezky poslouchej!

ESSIE zničeně usedne v koutě za krbem co nejdále od dveří.

Vy si jí nevšímejte, paní Andersonová. Však víte, co je zač. A jestli vás bude nějak obtěžovat, jen mi to řekněte a já už si to s ní vyřídím. (PANÍ DUDGEONOVÁ jde do ložnice a přibouchne za sebou dveře, jako by tím i ty chtěla přinutit, aby konaly svou povinnost.)

JUDITA (shovívavě k ESSII, rozestavujíc na stole vhodněji koláče a víno): Nic si z toho nedělej, když je na tebe tetička přísná! Je to velmi hodná žena a má na mysli jen tvé dobro.

ESSIE (dokonale zničena): Ano.

JUDITA (popuzena tím, že ESSIE se nechce dát utěšit a že neocenila patřičně laskavou blahovolnost její poznámky): Doufám, že nechceš trucovat, Essie!

ESSIE: Ne.

JUDITA: Tak vidíš, že umíš být hodná! (Postaví dvě židle ke stolu tak, že je obrátí zády k oknu. Má přitom příjemný pocit, že je lepší hospodyně než PANÍ DUDGEONOVÁ.) Jestlipak znáš nějaké příbuzné svého otce?

ESSIE: Ne. Nechtěli se s ním vůbec stýkat. Jsou příliš nábožensky založeni. Otec někdy mluvil o Dickovi Dudgeonovi; ale já jsem ho nikdy neviděla.

JUDITA (nápadně pobouřena): O Dickovi Dudgeonovi! Essie, chceš, aby z tebe bylo slušné a milé děvče, které by si dobrým chováním vydobylo místo v této rodině?

ESSIE (velmi lhostejně): Ano.

JUDITA: Pak tedy nikdy nesmíš vyslovit jméno Richarda Dudgeona – a nikdy si nesmíš na něj ani vzpomenout.

ESSIE: A co udělal?

JUDITA: Nesmíš se na něj ptát, Essie. Jsi příliš mladá, abys mohla pochopit, co to znamená, být špatný člověk. Ale je to podloudník; a žije s cikány; a nemá nejmenšího citu k matce a k rodině; a v neděli místo, aby šel do kostela, tak se rve a hraje o peníze. Budeš-li moci, Essie, nikdy nedopusť, aby se k tobě přiblížil, a snaž se, abys ty a vůbec každá slušná žena neměly s muži toho druhu nic společného!

ESSIE: Ano.

JUDITA (znovu nespokojena): Tak mám dojem, že říkáš ano a ne a nic si přitom nemyslíš.

ESSIE: Ale ano. Alespoň si myslím –

JUDITA (přísně): Co si myslíš?

ESSIE (skoro s pláčem): Jenom – že můj otec byl taky podloudník; a –

Někdo klepe.

JUDITA: Už se začínají scházet. Tak nezapomeň, co ti řekla tetička, Essie! A buď hodná.

KRYŠTOF se vrátí a nese zasklenou skříňku s vycpanými ptáky a kalamář, které postaví na stůl.

Dobré jitro, pane Dudgeone. Prosím vás, otevřete dveře, hosté se již scházejí.

KRYŠTOF: Dobré jitro. (Otevře domovní dveře.)

Nyní už nastalo opravdu teplé a jasné ráno; a ANDERSON, který vstupuje první, přišel už bez pláště. Doprovází ho NOTÁŘ HAWKINS, živý muž ve středních letech, který má na sobě žluté jezdecké kalhoty a hnědé kamaše, takže člověk neví, je-li to venkovský šlechtic nebo právník. Protože spolu s ANDERSONEM představují učená povolání, dávají jim ostatní přednost. Za nimi přicházejí členové rodiny, v čele se starším strýcem VILÉMEM DUDGEONEM, mohutným neforemným mužem, jehož baňatý nos svědčí, že nejde o žádného asketu. Ani jeho oblečení, ani jeho úzkostlivá žena nedělají dojem, že náleží zámožnému muži. Mladší strýc, TITUS DUDGEON, je hubený mužík, který má něco z teriéra, a doprovází ho mohutná a zřejmě zbohatlicky nadutá žena, oba bez zájmu o starosti Vilémovy domácnosti.

HAWKINS jde hned bystře ke stolu a usedne na židli nejblíže k pohovce, asi proto, že KRYŠTOF na tom konci stolu postavil kalamář. NOTÁŘ sejme klobouk a položí jej na podlahu vedle sebe a vytáhne poslední vůli. STRÝC VILÉM přistoupí k ohni a opře se o krb, kde si hřeje záda, zanechav svou ženu opuštěnu u dveří. STRÝC TITUS, který platí v rodině za kavalíra, zachrání ji tím, že jí nabídne své volné rámě a dovede ji k pohovce, kde pohodlně usedne, maje po jedné straně vlastní ženu a po druhé bratrovu. ANDERSON si pověsí klobouk na věšák a čeká na příležitost, aby mohl promluvit s JUDITOU.

JUDITA: Paní Dudgeonová tu bude hned. (ANDERSONOVI.) Požádej hosty, aby měli chvilku strpení. (Jde a zaklepe na dveře ložnice. Když se ozve odpověď, vstoupí.)

ANDERSON (usedne u stolu naproti HAWKINSOVI): Naše ubohá, těžce zkoušená sestra přijde za okamžik. Jsme tu všichni?

KRYŠTOF (u domovních dveří, které právě zavřel): Všichni kromě Dicka.

Necitelnost, s kterou KRYŠTOF vyslovil jméno rodinného zavržence, dotkne se mravního citu všech. STRÝC VILÉM potřese zvolna několikrát hlavou. TITOVA ŽENA křečovitě vdechne nosem. Její muž pak promluví:

STRÝC TITUS: No, já doufám, že nás laskavě ušetří své přítomnosti. To je má naděje.

Celá rodina souhlasně zamručí: jedinou výjimkou je KRYŠTOF, který jde k oknu, kde se postaví a vyhlíží ven. HAWKINS se tajnůstkářsky usměje, jako by znal důvod, který by změnil jejich chování, kdyby jej oni znali. ANDERSON není ve své kůži: nemá rád slavnostní rodinná shromáždění, zvláště ne pohřebního rázu. JUDITA se objeví ve dveřích ložnice.

JUDITA (s jemným důrazem): Přátelé, paní Dudgeonová. (Vezme židli od krbu a přistrčí ji ke stolu, aby si mohla PANÍ DUDGEONOVÁ sednout. Ta vstoupí z ložnice oblečena v černých šatech a s čistým kapesníkem na očích.)

Až na ESSII všichni vstanou. ŽENA TITOVA a ŽENA VILÉMOVA vytáhnou stejně čisté kapesníky a dají se do pláče. Je to dojemná chvíle.

STRÝC VILÉM: Pomohlo by ti, sestro, kdybychom se pomodlili?

STRÝC TITUS: Anebo zazpívali nábožnou píseň?

ANDERSON (rychle zasáhne): Mluvil jsem, přátelé, s naší sestrou už dnes ráno. Prosme všichni ve svých srdcích za požehnání!

VŠICHNI (kromě ESSIE): Amen.

Všichni usednou až na JUDITU, která zůstane stát za židlí PANÍ DUDGEONOVÉ.

JUDITA (ESSII): Essie, řekla jsi amen?

ESSIE (ustrašeně): Neřekla.

JUDITA: Tak to řekni jako hodné děvče.

ESSIE: Amen.

STRÝC VILÉM (povzbudivě): Správně, správně. Víme, kdo jsi. Ale chceme být k tobě laskaví, když budeš hodná a zasloužíš si to. Jsme si všichni rovni před trůnem Hospodinovým.

Tento republikánský názor nijak nepotěší přítomné ženy, které jsou přesvědčeny, že právě boží trůn je to místo, kde jejich nadřazenost, o níž se na tomto světě často pochybuje, bude plně uznána a oceněna.

KRYŠTOF (u okna): Jde sem Dick.

ANDERSON a HAWKINS se rozhlédnou jakoby nic. ESSIE zvedne hlavu a v její otupělosti se objeví záblesk zájmu. KRYŠTOF se zazubí a pln očekávání poulí oči na dveře. Ostatní ztuhnou soustředěností svého smyslu pro ctnost, jež je ohrožena zneuctívajícím příchodem sebevědomé neřesti. Zvrhlík se objeví ve dveřích, ozářen navzdor své špatnosti paprsky ranního slunce. Jisto je, že vypadá z celé rodiny nejlíp; má však nedbalý a posměšný výraz, chová se vzdorně a kousavě, oblečen je s malebnou nedbalostí. Zato však jeho čelo a ústa svědčí o neobyčejné rozhodnosti; a jeho oči jsou oči fanatika.

RICHARD (na prahu smekne): Dámy a pánové: váš sluha, váš nejponíženější sluha. (Po této jasné urážce hodí klobouk KRYŠTOFOVI s takovou rychlostí, že ten vyskočí jako nedbalý kriketový brankář. RICHARD pak postoupí do středu pokoje, kde se obrátí a pozorně si prohlédne celou společnost.) Že ale vypadáte šťastně! Je vidět, jakou máte radost, že jsem přišel! (Obrátí se k židli PANÍ DUDGEONOVÉ. Když se setká s jejím pohledem, plným neskrývané nenávisti, rozevře s děsivým výrazem rty a vycení zuby.) No, matko, zase se snažíš dělat obvyklý dojem? No, proč ne. Jen si posluž!

JUDITA provokativně přejde z jeho blízkosti na druhou stranu kuchyně, přidržujíc si přitom bezděčně sukni, jako by ji chtěla ochránit před nákazou. STRÝC TITUS projeví okamžitě souhlas s tímto jejím činem tím, že vstane z pohovky a přistrčí jí židli.

RICHARD: Jakže! Strýc Vilém! Neviděl jsem tě od té doby, co jsi přestal chlastat. (Ubohý zahanbený STRÝC VILÉM by chtěl protestovat, RICHARD ho však plácne srdečně na rameno a dodá): No, nechal jsi toho, anebo ne? (Žertovně ho odstrčí.) Ale ovšem, že nechal; a udělal jsi správně, protože ty jsi ten chlast přeháněl. (Obrátí se od STRÝCE VILÉMA a pokročí k pohovce.) A kde je náš počestný koňař, strýc Titus? Strýče Tite, ukaž se. (Obrátí se na TITA, který přidržuje židli JUDITĚ, když usedá.) No ovšem, dvorný kavalír jako vždy!

STRÝC TITUS (rozhořčeně): Mohl by ses stydět, mladý pane –

RICHARD (ho přeruší a potřese mu rukou proti jeho vůli): Však já se také stydím; ale jsem hrdý na svého strýce – hrdý na všecky své příbuzné – (Znova si je prohlíží.) Kdo by také při takovém pohledu mohl nebýt hrdý a plný dobré nálady?

STRÝC TITUS poražen usedne opět na pohovku. RICHARD se obrátí ke stolu.

Á, pan Anderson, stále pracující na vinici Páně, stále hlídající své ovečky. Jim v ničem nepolevte, pastore, jen jim v ničem nepolevte. A teď pojďte (skokem usedne na stůl a uchopí nádobu s vínem) a připijte si se mnou, pastore, na paměť starých časů.

ANDERSON: Snad víte, pane Dudgeone, že před obědem nepiji.

RICHARD: Jednou ale budete, pastore, vždyť strýc Vilém píval už před snídaní. Jen se pojďte napít: vaše řeč tím dostane šťávu. (Čichne k vínu a ušklíbne se.) Nesmíte však začít s sherry, které moje matka má pro hosty. Když mi bylo šest let, tak jsem se ho jednou tajně napil. Od té doby jsem abstinent. (Postaví nádobu na stůl a obrátí hovor.) Tak jsem slyšel, pastore, že jste se oženil, a že vaše žena vyniká neobyčejně hříšnými půvaby.

ANDERSON (klidně ukazuje na JUDITU): Uvědomte si, pane, že moje žena je přítomna.

JUDITA vstane, plna vznešené důstojnosti.

RICHARD (okamžitě seskočí ze stolu s instinktem dobře vychovaného člověka): Váš sluha, paní. Nechtěl jsem vás urazit. (Podívá se na ni vážně.) Vaše pověst nelhala: bohužel však z vašeho výrazu vidím, že jste slušná žena.

JUDITA je uražena a usedne, doprovázena rozhořčeně sympatickým mumláním Richardových příbuzných. ANDERSON, který dobře vycítí, že takové projevy mohou jen potěšit a povzbudit člověka, který společnost úmyslně dráždí, zachová dokonale dobrou náladu.

V každém případě však, pastore, vážím si vás víc než dříve. Mimochodem, je to pravda nebo ne, co jsem slyšel, že totiž náš oplakávaný nebožtík strýc Petr zanechal nemanželské děti?

STRÝC TITUS: Zůstavil po sobě jediné nemanželské dítě, pane.

RICHARD: Jenom jediné! A to se ti zdá být maličkost! Stydím se za tebe, strýče Tite!

ANDERSON: Zapomínáte, pane Dudgeone, že mluvíte v přítomnosti své truchlící matky.

RICHARD: Jsem tím hluboce dojat, pastore. Mimochodem, co se stalo s tím nemanželským dítětem?

ANDERSON (ukazuje na ESSII): Je tady, pane, a slyší, co mluvíte.

RICHARD (překvapen spustí upřímně): Jakže! Proč jste mi to neřekli dříve? Děti v tomto domě mají dost trápení i bez – (Běží s výčitkami svědomí k ESSII.) Pojď, sestřeničko! Nic si z toho nedělej, já jsem ti tím nechtěl ublížit. (ESSIE se na něho vděčně podívá. Její uplakaná tvář RICHARDA rozzuří; vybuchne v návalu hněvu): Kdo ji rozplakal? Kdo ji trápil? Bůh je můj svědek, že –

PANÍ DUDGEONOVÁ (se postaví proti němu): Zavři svá rouhačská ústa. Už toho mám dost. Pryč z mého domu.

RICHARD: Jak můžeš vědět, že je to tvůj dům, když jste ještě nečetli poslední vůli? (Podívají se na sebe s matkou s výrazem soustředěného záští. Ona pak poražena sklesne do židle. RICHARD přejde sebevědomě kolem ANDERSONA k oknu, kde uchopí opěradlo židle.) Dámy a pánové, jako nejstarší syn svého zesnulého otce a nehodná hlava této rodiny vás vítám. Prominete, pastore Andersone, a i vy, notáři Hawkinsi. Místo v čele stolu náleží hlavě rodiny. (Postaví židli ke stolu mezi pastora a notáře; usedne na ni mezi ně. Osloví pak shromáždění tónem předsedajícího): Scházíme se tu za smutných okolností: umřel nám otec a jeden strýc byl nepochybně pověšen a pravděpodobně zatracen. (Zavrtí hlavou s výrazem žalu.)

Příbuzenstvo ztuhne hrůzou.

Tak to má být, tvařte se co nejsmutněji! (Hlas se mu naplní sladkou vážností, když spočine zrakem na tváři ESSIE.) Jen když září naděje z očí tohoto dítěte. (Rázně.) A teď, notáři Hawkinsi, k věci! Začněte číst poslední vůli!

STRÝC TITUS: Nedejte si poroučet, ani se honit, pane Hawkinsi!

HAWKINS (velmi zdvořile a ochotně): Jsem přesvědčen, že pan Dudgeon to nemyslel nijak urážlivě. Nezdržím vás ani o vteřinu, pane Dudgeone. Jen co najdu své brýle – (Hledá je po kapsách.)

Členové rodiny se ve zlé předtuše dívají jeden na druhého.

RICHARD: Aha! Všimli si, jak jste zdvořilý, pane Hawkinsi. Jsou tedy připraveni na nejhorší. Napijte se vína, aby se vám lépe četlo. (Naleje sklenici a podá mu ji; pak si naleje jednu pro sebe.)

HAWKINS: Děkuji vám, pane Dudgeone. Na vaše zdraví, pane.

RICHARD: Na vaše, pane. (Zvedne sklenici ke rtům, ale napůl cesty se zastaví, nedůvěřivě se podívá na víno a řekne důrazně): Nedošel by mi někdo pro sklenici vody?

ESSIE, která ho napjatě poslouchá a pozoruje, pokradmu vstane a proklouzne za židlí PANÍ DUDGEONOVÉ do ložnice, odkud se okamžitě vrátí se džbánkem a vyjde z domu, jak jen nejtišeji může.

HAWKINS: Závěť není sepsána v přesné právní frazeologii.

RICHARD: Přirozeně: můj otec zemřel bez útěchy zákona.

HAWKINS: Správně řečeno, pane Dudgeone, správně řečeno. (Připravuje se ke čtení.) Jste připraven, pane?

RICHARD: Připraven, ovšemže připraven. A za vše dobré, čehož se nám nyní dostane, buďme upřímně vděčni svému Pánu. Začněte!

HAWKINS (čte): „Toto je poslední vůle a závěť, kterou jsem sepsal já, Timotej Dudgeon, na smrtelné posteli v Newinstownu na silnici ze Springstownu do Websterbridge dne 24. září 1777. Tímto ruším a odvolávám všechna svá dřívější pořízení a prohlašuji, že jsem při zdravém rozumu, že vím dobře, co dělám, a že toto je moje pravá poslední vůle, která vyjadřuje mé vlastní přání a city.“

RICHARD (s pohledem na matku): Aha!

HAWKINS (zavrtí hlavou): Nesprávně volené výrazy, pane, nesprávně volené výrazy. „Dávám a odkazuji svému mladšímu synovi Kryštofu Dudgeonovi sto liber, z nichž padesát mu budiž vyplaceno v den jeho sňatku se Sárou Wilkinsovou, jestliže si ho bude chtít vzít, a deset liber při narození každého z jeho dětí až do počtu pěti.“

RICHARD: A co když ho nebude chtít?

KRYŠTOF: Jakpak by nechtěla, když budu mít padesát liber?!

RICHARD: Výborně, bratře. Pokračujte.

HAWKINS: „Dávám a odkazuji své ženě Annii Dudgeonové, rozené Annii Primroseové“ – tak vidíte, pane Dudgeone, jak se nevyznal v zákoně: vaše matka se nenarodila jako Annie, dostala to jméno až při křtu – „doživotní roční důchod dvaapadesát liber –

PANÍ DUDGEONOVÁ, na kterou se všichni dívají, se křečovitě ovládá.

– který jí bude vyplácen z úroků jejích vlastních peněz.“ Co tomu říkáte, pane Dudgeone – odkazovat někomu úroky z jeho vlastních peněz!

PANÍ DUDGEONOVÁ: Velmi dobrý způsob, jak vyjádřit boží pravdu. Vždyť všechno, co měl, byly moje vlastní peníze. A z toho mi odkáže jen dvaapadesát liber ročně!

HAWKINS: „A poroučím ji to pro její dobrotu a zbožnost shovívavé péči jejích dětí, jako jsem vždycky stál mezi nimi a jí, pokud mé síly stačily.“

PANÍ DUDGEONOVÁ: A toto je má odměna! (Vříc vztekem.) Vy víte, co si myslím, pane Andersone: slyšel jste, jak jsem to nazvala.

ANDERSON: Nedá se nic dělat, paní Dudgeonová. Musíme se smířit se svým osudem. (HAWKINSOVI.) Pokračujte, pane.

HAWKINS: „Svůj dům ve Websterbridgi a pozemky k němu náležející, jakož i všechen ostatní svůj majetek dávám a odkazuji svému nejstaršímu synovi Richardu Dudgeonovi.“

RICHARD: Oho! To si dám líbit! Pastore, slibuji tučné tele.

HAWKINS: „A to za těchto podmínek…“

RICHARD: U čerta, jaké ještě podmínky?

HAWKINS: „To jest – především, že nenechá nemanželskou dceru mého bratra Petra strádat a že se postará, aby z nedostatku nebyla dohnána k nezřízenému životu.“

RICHARD (důrazně udeří pěstí do stolu): Souhlasím.

PANÍ DUDGEONOVÁ se obrátí, aby se zlobně podívala po ESSII, a když ji nevidí na jejím místě, tak se rychle rozhlédne, kam zmizela; když pak vidí, že děvče opustilo bez dovolení světnici, sevře pomstychtivě rty.

HAWKINS: „Za druhé, že bude dobrým přítelem mému starému koni Pepíkovi.“ – (Opětně zavrtí hlavou.) Tady měl napsat Josefovi, pane.

RICHARD: Josef bude žít jako v ráji. Čtěte dál.

HAWKINS: „– A že bude nadále zaměstnávat mého hluchého čeledína Prodgera Festona.“

RICHARD: Prodger Feston bude mít možnost, aby se opil každou sobotu do němoty.

HAWKINS: „Za třetí, že daruje Kryštofovi v den jeho svatby některý ozdobný předmět z našeho salónu.“

RICHARD (uchopí skříňku s vycpanými ptáky): Tumáš, Kryštofe, vem si to hned.

KRYŠTOF (zklamán): Já bych radši ty porcelánové pávy.

RICHARD: Dostaneš je taky.

KRYŠTOF je velmi potěšen.

Pokračujte.

HAWKINS: „Za čtvrté a konečně, že se pokusí žít v míru se svou matkou, pokud ona sama to bude chtít.“

RICHARD (s pochybností): Hm! Ještě něco, pane Hawkinsi?

HAWKINS (slavnostně): „Konečně pak poroučím svoji duši do rukou Stvořitelových a pokorně prosím, aby mi prominul všechny mé hříchy a omyly a doufám, že Pán tak povede mého syna, aby nikdo nemohl říci, že jsem pochybil, když jsem ve zmatku svých posledních chvil na tomto světě více důvěřoval jemu než ostatním.“

ANDERSON: Amen.

STRÝCOVÉ a TETY: Amen.

RICHARD: Moje matka neřekla amen.

PANÍ DUDGEONOVÁ (vstane, nejsouc schopna vzdát se svého majetku bez boje): Je ta závěť platná, pane Hawkinsi? Víte dobře, že já mám jeho právoplatnou, zákonnou poslední vůli, kterou jste vy sám sepsal, a v níž odkázal všecko mně.

HAWKINS: Tato závěť, paní Dudgeonová, je sepsána velmi nesprávným a neobvyklým stylem, ačkoliv (obrátí se zdvořile k RICHARDOVI) podle mého názoru zesnulý v ní naložil se svým majetkem opravdu znamenitě.

ANDERSON (zasáhne dříve, než může PANÍ DUDGEONOVÁ odpovědět): Na to se vás nikdo neptal, pane Hawkinsi. Jde o to, zdali ta závěť je právoplatná.

HAWKINS: Každý soud jí musí dát přednost před kteroukoli jinou.

ANDERSON: Ale jak je to možné, jestliže ta první závět je sepsána zákonitějším stylem?

HAWKINS: To proto, pane pastore, protože soud, když je to možné, vždycky dá přednost nárokům muže, a zvláště, když je to nejstarší syn zesnulého, proti nárokům ženy. Varoval jsem vás, paní Dudgeonová, když jste mě přiměla k napsání té první závěti, že to není moudrá závěť, a že i když manžela přinutíte, aby ji podepsal, neustane, dokud ji nezmění. Ale vy jste si nechtěla dát poradit. A teď to vyhrál pan Richard. (Zvedne svůj klobouk z podlahy, vstane a začne si uklízet do kapes své listiny a brýle.)

To je znamení k tomu, aby se společnost rozešla. ANDERSON si vezme klobouk z věšáku a připojí se ke STRÝCI VILÉMOVI, který stojí u krbu. TITUS vezme z věšáku JUDITINY věci. Trojice, která seděla na pohovce, vstane a hovoří s HAWKINSEM. PANÍ DUDGEONOVÁ, která je nyní vetřelkyní ve vlastním domě, stojí nehybně, zdrcena tíhou zákona, který nepřeje ženám. Smiřuje se s tím tak, jako byla vedena k tomu, aby přijímala všechny obludné pohromy, jež jsou pro ni jen důkazem velikosti síly, která je způsobuje, stejně jako její nicotnosti lidského červa. Neboť dlužno uvážit, že v oné době bylo Mary Wollstonecraftové teprve osmnáct let a že svou Obranu ženských práv napsala až o čtrnáct let později. PANÍ DUDGEONOVÁ je vysvobozena ze svého ohromení ESSIÍ, která se vrátí se džbánem vody. Nese jej RICHARDOVI, když ji PANÍ DUDGEONOVÁ zastaví.

PANÍ DUDGEONOVÁ (výhružně): Kde jsi byla?

Zděšená ESSIE se pokouší odpovědět, ale nemůže otevřít ústa.

Jak ses mohla opovážit odejít po tom všem, co jsem ti kladla na srdce?

ESSIE: Když on chtěl vodu. (Zarazí se, protože se jí jazyk lepí strachy na patro.)

JUDITA (s něžnou přísností): Kdo chtěl vodu?

ESSIE němě ukáže na RICHARDA.

RICHARD: Cože? Já!

JUDITA (káravě): Ale Essie, Essie!

RICHARD: Myslím, že jsem opravdu chtěl pít. (Vezme sklenici a nastaví ji tak, aby mu ESSIE mohla nalít ze džbánu. Děvčeti se třesou ruce.) Co to vidím? Snad se mne nebojíš?

ESSIE (rychle): Ne. Já – (Nalije mu vodu.)

RICHARD (ji ochutná): Ale ty jsi byla pro vodu až u studny na tržišti! (Pořádně se napije.) Znamenitá. Děkuji ti, Essie. (Naneštěstí však v té chvíli zachytí výraz JUDITINY tváře, která vyjadřuje krajní nelibost nad tím, jak ho ESSIE přímo hltá vděčnýma očima, protože je pro ni zřejmě pln přitažlivosti. Okamžitě se mu vrátí jeho posměšný výraz. Postaví sklenici a záměrně obejme ESSII kolem ramen; a tak s ní jde doprostřed společnosti. PANÍ DUDGEONOVÁ stojí přitom ESSII v cestě, a proto on jí řekne: „Dovolíš, matko,“ a přinutí ji, aby jim ustoupila z cesty.) Jak ti říkají? Bessie?

ESSIE: Essie.

RICHARD: No ovšem, Essie. Zdalipak jsi hodné děvče, Essie?

ESSIE (krajně zklamána tím, že zrovna on s ní takhle začíná mluvit): Ano. (Podívá se nejistě na JUDITU.) Myslím, že jsem. Totiž, alespoň doufám.

RICHARD: Essie, slyšela jsi někdy o bytosti, které se říká čert?

ANDERSON (pobouřen): Styďte se, pane, před takovým dítětem se –

RICHARD: Promiňte, pastore, já se nepletu do vašich kázání, a proto se nepleťte vy do mých. (ESSII.) Víš, jak mi říkají, Essie?

ESSIE: Dick.

RICHARD (pobaven, poklepá jí na rameno): No ovšem, Dick, ale také ještě jinak. Říkají mi Čertovo kvítko.

ESSIE: A proč si to dáte líbit?

RICHARD (vážně): Protože mají pravdu. Byl jsem vychováván nábožensky; ale věděl jsem už od počátku, že ďábel je můj pravý mistr, vůdce a přítel. Přesvědčil jsem se, že on měl pravdu a že svět se plazí před jeho podmanitelem jen ze strachu. Začal jsem ho potají vyzývat a on mi poskytl útěchu, zachránil mě před tím, abych neztratil svého ducha v tomto domě, plném dětských slz. Zaslíbil jsem mu proto svou duši a zapřisáhl jsem se, že budu stát při něm na tomto i na onom světě. (Slavnostně.) Tento slib a tato přísaha ze mne udělaly muže. Ode dneška je tento dům jeho domovem; žádné dítě v něm nesmí plakat: tento krb je jeho oltář; a žádná duše se tu nesmí za temných večerů krčit a třást úzkostí. A teď (obrátí se k ostatním), kdo z vás, dobří lidé, si chce vzít toto dítě, a tak je zachránit z tohoto domu ďáblova?

JUDITA (jde k ESSII a obejme ji): Já. A vy byste měl být zaživa upálen.

ESSIE: Já ale nechci. (Ustoupí, takže RICHARD a JUDITA stojí tváří v tvář proti sobě.)

RICHARD: Jak vidíte, ona opravdu nechce, velectnostná dámo!

STRÝC TITUS: Dej si pozor, Richarde Dudgeone. Zákon –

RICHARD (se obrátí k němu výhružně): Ty si dej pozor. Za hodinu tu nebude platit jiný zákon než stanné právo vojenského soudu. Potkal jsem vojsko asi šest mil odsud, když jsem sem spěchal: ještě před polednem dá postavit major Swindon na zdejším tržišti šibenici pro rebely.

ANDERSON (klidně): Myslíte, pane, že se nás to nějak dotýká?

RICHARD: Víc, než si myslíte. Ve Springtownu dal pověsit člověka, který neměl viset: domníval se totiž, že strýc Petr je vážený občan, protože Dudgeonové se tam těší nejlepší pověsti. A teď přijde na řadu nejvýznamnější občan prvního města načichlého rebelií. No, my jsme všichni rebelové; to přece nezapřete.

VŠICHNI MUŽI (kromě ANDERSONA): To ne, to není pravda!

RICHARD: Jen to nezapírejte! Je pravda, že jste neproklínali krále Jiřího tak jako já, ale modlili jste se, aby jeho vojsko bylo poraženo; a vy, Antoníne Andersone, jste konal za tím cílem pobožnost a prodal jste rodinnou bibli, abyste si mohl koupit pár pistolí. Je možné, že mě třeba nepověsí; protože poslat Čertovo kvítko k čertu by sotva na někoho mravně zapůsobilo. Ale poslat k čertu pastora!

JUDITA se poděšeně přitiskne k ANDERSONOVI.

Anebo notáře!

HAWKINS se usměje jako muž, který se o sebe nebojí.

Anebo poctivého koňaře!

STRÝC TITUS vyštěkne pln vzteku a hrůzy.

Anebo polepšeného opilce!

STRÝC VILÉM dokonale zničen kvílí a svíjí se strachem.

To by bylo něco! To by byl přece důkaz, že armáda krále Jiřího to myslí vážně – co říkáte?!

ANDERSON (dokonale klidný): Pojď, drahoušku. Pan Dudgeon tě chce jenom postrašit. Není vůbec žádné nebezpečí. (Odvede ženu z domu.)

Všichni ostatní se tlačí ke dveřím, aby šli za ním, jenom ESSIE zůstává u RICHARDA.

RICHARD (s výbušnou posměšností): No tak, kolik z vás tu chce se mnou zůstat a vztyčit americkou vlajku na ďáblově domě a bojovat za svobodu?

Všichni se hrnou ven, strkajíce ve spěchu jeden do druhého, KRYŠTOF mezi nimi.

Chacha! Ať žije ďábel! (PANÍ DUDGEONOVÉ, která jde za ostatními.) Ale matko! Ty také odcházíš?

PANÍ DUDGEONOVÁ (smrtelně bledá, s rukou na srdci, jako by byla zasažena smrtelnou ranou): Proklínám tě! Před svou smrtí tě proklínám. (Odejde.)

RICHARD (křičí za ní): To mi přinese štěstí! Hahaha!

ESSIE (úzkostlivě): Smím tu zůstat?

RICHARD (se k ní obrátí): Jakže! Zapomněli zachránit tvou duši samým strachem o svá vzácná těla? Ale to víš, že smíš zůstat. (Obrátí se vzrušeně ještě jednou a hrozí za odešlými pěstí. Jeho levá pěst, rovněž zaťatá, visí dolů. ESSIE ji uchopí a políbí, přičemž ji skropí svými slzami. RICHARD sebou trhne a podívá se na svou ruku.) Slzy! To je čertův křest! (ESSIE vzlykajíc padne na kolena. RICHARD se dobromyslně sehne, aby ji zvedl, a řekne): Ale ano, takhle můžeš plakat, Essie, jestli chceš.

Opona

DRUHÉ DĚJSTVÍ

Dům pastora Andersona je na hlavní Websterbridgeské ulici nedaleko radnice. V očích obyvatele Nové Anglie osmnáctého století by se zdál mnohem vznešenější než prostý selský domek Dudgeonových; je však přitom tak jednoduchý, že dnešní realitní agent by žádal za ně za oba asi stejnou činži. Hlavní obývací pokoj má tentýž druh kuchyňského krbu s kotlem, s rožněm na hácích, s pohyblivým železným pekáčem, zapuštěným do patky ve vnitřní stěně krbu, s visutým hákem na pečení a s širokým okrajem plotny, na němž stojí kotlík s vodou a talíř s topinkami pomazanými máslem. Dveře mezi krbem a rohem pokoje nemají ani výplně, ani skleněné desky, ani kování: jsou z neohoblovaných prken a upevněny petlicí. Obyčejný kuchyňský stůl je pokryt ubrusem z americké látky sirupové barvy s třásněmi na okrajích. Stojí na něm čajový příbor, složený ze dvou velkých šálků a misek nejlacinějšího druhu, dále konvice na mléko a na čaj, každá dosti veliká, aby se do ní vešel skoro litr. Stojí na černém japonském podnosu, a uprostřed stolu je dřevěná miska, na ní bochník chleba a vedle ní v hliněné nádobě čtvrtkilová cihlička másla. Veliká dubová almara, jež stojí na druhé straně pokoje proti krbu, není nijak pro ozdobu, nýbrž pro potřebu; na věšáku jejích dveří visí pastorův domácí kabát, což svědčí o tom, že pán domu odešel; neboť když je doma, visívá tam jeho kabát vycházkový. Vedle almary stojí pastorovy vysoké jezdecké boty, které se na tomto svém zřejmě obvyklém místě impozantně vyjímají. Je ovšem pravda, že vývoj pastorova domu nepokročil ještě tak, aby kuchyň, jídelna a salon byly tři oddělené místnosti; a tak z hlediska naší zhýčkané doby není na tom s bydlením o nic lépe než Dudgeonovi.

Přesto však je tu jistý rozdíl. Především žít s paní Andersonovou je nepochybně mnohem příjemnější než bydlet s paní Dudgeonovou. Ta by ovšem na to okamžitě odpověděla, a měla by pravdu, že paní Andersonová se nemusí starat o žádné děti, ani o drůbež, prasata nebo dobytek; že má stálý a dostatečný příjem nezávislý na tom, jak dopadnou žně anebo jaké jsou ceny na trhu. A že má milujícího manžela, který je její bezpečnou oporou. Zkrátka, že v pastorově domě se žije lehce, kdežto v jejím domě těžce. A to je pravda; ale když se něco vysvětlí, neznamená to, že se to tím změní; a i když snad paní Andersonová nezaslouží příliš chvály za to, že vytváří ve svém domě šťastnější ovzduší, nepochybné je, že se jí podařilo. Zřejmá a viditelná znamení jejích vyšších společenských nároků jsou vlněný domácí koberec na podlaze, omítnutý strop mezi trámovím a židle, které, třebaže bez polštářů, jsou přece jen nabarveny a naleštěny. Krásná umění jsou tu zastoupena portrétní rytinou nějakého presbyteriánského duchovního, dále mědirytinou představující Raffaelova Svatého Pavla, jak káže v Athénách, a rokokovými, zřejmě darovanými hodinami na římse krbu, což doplňuje dvojice miniatur, párek hliněných psíků s košíky v tlamách a na obou krajích dvě velké mušle. Vzhled pokoje velmi zpříjemňuje nízké a široké mřížové okno, zaujímající téměř celou šíři stěny, a jež má po stranách červené záclony, nyní napůl rozhrnuté. Chybí tu sice pohovka, zato však jedno sedadlo, stojící blíže almary, má ohnuté opěradlo a je dosti široké, aby se na ně snadno vešly dvě osoby. Vcelku je to ten druh pokoje, o jehož znovuzavedení se za vůdcovství pana Philipa Webba a jeho žáků v domácí architektuře devatenácté století marně pokoušelo, ačkoli žádný slušnější duchovní před padesáti lety by je byl nesnesl.

Je už večer; a temnotou pokoje prosvítá jen příjemné světlo krbu a blikání petrolejových svítilen před oknem na mokré ulici, kde z bezvětrné oblohy tiše a bez přestání padá teplý déšť. Na městském orloji udeří čtvrt a JUDITA vstoupí, nesouc dvě svíčky v hliněných svícnech, které postaví na stůl. Sebevědomý výraz, který měla ráno na tváři, zmizel: je plna úzkosti a strachu. Jde k oknu a nakoukne do ulice. První, co uvidí, je její manžel, který běží v dešti domů. Vykřikne úlevou, což se mnoho neliší od zaštkání, a obrátí se ke dveřím. Vstoupí ANDERSON, zahalen do promočeného pláště.

JUDITA (k němu běží): Tak konečně, konečně jsi přišel! (Pokouší se ho obejmout.)

ANDERSON (před ní ustupuje): Pozor, miláčku, jsem docela promoklý. Počkej, až odložím plášť. (Přistaví židli opěradlem ke krbu a přehodí přes ni plášť, aby se usušil; oklepe kapky deště ze svého klobouku a položí jej na římsu krbu a pak konečně se obrátí s otevřenou náručí k JUDITĚ.) Tak pojď! (Ona se mu vrhne kolem krku.) Snad jsem se nezpozdil? Když jsem vcházel, právě tlouklo čtvrt. A náš městský orloj jde vždycky o něco napřed.

JUDITA: Jsem si jista, že dnes se zrovna opozdil. To mám radost, že ses vrátil.

ANDERSON (ji přivine k sobě těsněji): Měla jsi starost, miláčku?

JUDITA: Trochu.

ANDERSON: Ale snad jsi neplakala?

JUDITA: Jenom maličko. Ale o tom nemluv, teď už je to pryč. (Z dálky se ozve vojenská trubka. JUDITA sebou zděšeně trhne, ustoupí k široké lenošce a naslouchá.) Co to bylo?

ANDERSON (jde něžně za ní a přiměje ji, aby spolu s ním usedla): To se ozývá jen král Jiří, miláčku. Jeho vojáci se asi vracejí do kasáren, anebo jsou svoláváni k rozkazu, mají dostat menáž, chystají se někam táhnout anebo něco takového. Když vojáci něco chtějí, tak se nespokojí tím, že by zazvonili anebo zavolali ze schodů: místo toho pošlou ven trubače, aby pobouřil troubením celé město.

JUDITA: Myslíš, že nám opravdu hrozí nějaké nebezpečí?

ANDERSON: Ani v nejmenším.

JUDITA: Říkáš to, abys mě uklidnil, a ne proto, že tomu věříš.

ANDERSON: Má milá, na tomto světě vždycky hrozí nebezpečí těm, kteří se ho bojí. Každému hrozí nebezpečí, že mu v noci chytne střecha nad hlavou; my však přesto budeme klidně spát.

JUDITA: Ano, já vím, co ty vždycky říkáš, a máš docela pravdu. Naprosto, já to vím. Ale – já asi vůbec nejsem statečná, to je to. Kdykoli si vzpomenu na vojáky, sevře se mi srdce.

ANDERSON: Z toho si nic nedělej, miláčku. Statečnost zůstává ctností, i když stojí trochu bolesti.

JUDITA: Myslím, že máš pravdu. (Znovu ho obejme.) Ó, jak jsi statečný, můj drahý! (Se slzami v očích.) No, já budu taky statečná, nechci, aby ses musel stydět za svou ženu.

ANDERSON: To se mi líbí. Teď jsem šťastný. No tak vidíš! (Vstane a potěšen jde ke krbu osušit si střevíce.) Zastavil jsem se na zpáteční cestě u Richarda Dudgeona. On však nebyl doma.

JUDITA (zděšeně vyskočí): Ty jsi šel navštívit toho člověka!

ANDERSON (ji uklidňuje): Nic se nestalo, milánku. Nebyl doma.

JUDITA (skoro v slzách, jako kdyby byla tou návštěvou osobně ponížena): Ale proč jsi k němu chodil?

ANDERSON (vážně): No, povídá se, že major Swindon udělá u nás totéž, co provedl ve Springtownu – že příkladně potrestá nějakého význačného rebela, jak nás nazývají. Tam si vybral Petra Dudgeona, který tam měl nejhorší pověst; a lidé si myslí, že si u nás pro výstrahu vyberou Richarda.

JUDITA: Ale Richard přece povídal, že –

ANDERSON (ji dobromyslně přeruší): Co povídal Richard! Řekl jenom to, o čem si myslel, že poděsí mne a tebe, miláčku. Řekl to, Bůh mu odpusť – co bylo snad jeho nejvroucnější přání. Je to strašné pomyslet, co smrt musí znamenat pro takového člověka. Cítil jsem, že ho musím jít varovat. Nechal jsem mu tam vzkaz.

JUDITA (hádavě): Jaký vzkaz?

ANDERSON: Nic jiného, než že bych si s ním na okamžik pohovořil o něčem pro něho velmi důležitém, a že bude vítán, když se u nás příležitostně zastaví.

JUDITA (zděšena): Ty jsi toho člověka pozval k nám?

ANDERSON: Pozval.

JUDITA (klesne na sedadle a sepne ruce): Doufám, že nepřijde! Modlím se, aby nepřišel.

ANDERSON: A proč? Což nechceš, abych ho varoval?

JUDITA: Ten jistě sám dobře ví o nebezpečí, které mu hrozí. Řekni, Toníku, cožpak je to hřích, nenávidět rouhače a ničemu? Já ho nenávidím. Pořád na něho musím myslit, vím, že nám přinese neštěstí. Urazil tebe, urazil mne, a urazil i vlastní matku.

ANDERSON (roztomile): No tak mu to odpustíme, miláčku; a tím to bude vyřízené.

JUDITA: Ó, já vím, že je to hřích, někoho nenávidět, ale –

ANDERSON (k ní přejde s humornou něžností): Ale jdi, má milá, ty nejsi tak zlá, jak si myslíš. Nenávidět není nejhorší hřích, jehož se můžeme dopustit na svých bližních. Být k nim lhostejný, to je ta nejhorší nelidskost. A přitom, miláčku, kdyby sis dávala na lidi pozor, překvapilo by tě, jak je nenávist blízká lásce.

JUDITA sebou trhne, zvláště dotčena, dokonce poděšena. Jeho to zřejmě baví.

Ano, mluvím docela vážně. Jen si vzpomeň, kolik z našich známých manželských dvojic se umí navzájem trápit a týrat, jak jeden na druhého žárlí, jak nechtějí jeden druhého pustit ani na den z očí, takže působí spíš jako žalářníci a otrokáři než jako milenci. A teď si představ, jak se chovají titíž lidé ke svým nepřátelům, jak jsou vůči nim úzkostliví, ušlechtilí, plni ohledu, jak se snaží od nich nic nechtít, jak jsou pozorní, aby se jich nedotkli – pa! Což tě ještě nikdy nenapadlo, že kdyby si to uvědomili, tak by byli lepšími přáteli svých nepřátel než vlastních manželů a žen. Věř mi, že ty sama, dušinko, máš radši Richarda než mne, jenže si to neuvědomuješ. Tak je to!

JUDITA: Prosím tě, takhle nemluv. Takhle nesmíš mluvit, Toníku, ani žertem. Ani nevíš, jaký to ve mně budí hrozný pocit.

ANDERSON (se směje): No, no, z toho si nic nedělej, kočičko. Je to zlý člověk, ten Richard, a ty ho nenávidíš, jak si to zasluhuje. A teď mi uvaříš čaj, viď?

JUDITA (s lítostí): Vidíš, jak jsem zapomněla. Zatím už mohl být připravený. (Jde k ohni a přistaví na něj kotlík.)

ANDERSON (jde k almaře a sejme kabát ze skoby): Zdalipak jsi mi zašila ten roztrhaný rukáv?

JUDITA: Ale to víš. (Jde ke stolu a chystá se nasypat čaj z krabice do čajové konvice.)

ANDERSON (zatímco si převléká kabáty, starý si oblékne a vycházkový pověsí na jeho místo): Nehledal mě tu někdo?

JUDITA: Ne, jenom – (Ozve se klepání na dveře. JUDITA sebou trhne, což svědčí o její napjaté nervozitě, a pak ustoupí s krabicí čaje a lžičkou v ruce za vzdálenější konec stolu a vykřikne): Kdo je to?

ANDERSON (jde k ní a poklepe jí povzbudivě na rameno): Uklidni se, drahoušku. Však on tě neukousne, ať je to, kdo chce.

JUDITA se pokouší o úsměv a přitom se téměř rozpláče. On jde ke dveřím a otevře je. Objeví se RICHARD bez svrchníku a bez pláště.

Mohl jste klidně zvenčí zvednout závoru a vejít, pane Dudgeone. My si u nás na okolky nepotrpíme. (Zve ho.) Pojďte dál.

RICHARD nedbale vejde, zastaví se u stolu a rozhlíží se po pokoji. Pokrčí lehce nos, když spatří rytinu duchovního na stěně. JUDITA má oči sklopeny na krabici s čajem.

Ještě prší? (Zavře za ním dveře.)

RICHARD: Lije jako z konve, aby do toho hrom – (povšimne si, jak JUDITA rychle a povýšeně zvedne oči) – promiňte, ale (ukazuje na svůj mokrý plášť) vidíte –!

ANDERSON: Jen si ho svlékněte, pane, a pověste si ho na chvilku k ohni, má žena se nebude zlobit, když budete chvíli bez kabátu. Judito, přidej čaj do konvice, pan Dudgeon se napije s námi.

RICHARD (se na něho dívá cynicky): Vidíte, co dělá kouzlo majetku, pastore! Jste snad ke mně teď tak zdvořilý proto, že jsem se stal dědicem otcova jmění?

JUDITA rozhořčeně odhodí lžičku.

ANDERSON (naprosto nedotčen tím, co RICHARD řekl, pomáhá mu z kabátu): Domnívám se, pane Dudgeone, že nemůžete tak špatně smýšlet o mém pohostinství, když jste je přijal. Posaďte se. (S RICHARDOVÝM kabátem v ruce ukáže na křeslo s opěradlem.)

RICHARD ve vestě a v košili podívá se na něho na okamžik napůl bojovně; pak přikývne na znamení, že pastor v této chvíli vyhrál a usedne. ANDERSON schumlá vlastní plášť na sedadlo židle, jež stojí u krbu, a na jeho místo přes opěradlo pověsí kabát RICHARDŮV.

RICHARD: Přišel jsem, pane, na vaše vlastní pozvání. Nechal jste mi vzkaz, že máte pro mne důležitou zprávu.

ANDERSON: Ano. Pokládám za svou povinnost vás varovat.

RICHARD (rychle vstane): Chcete mi asi dělat kázání. Promiňte, to je mi milejší procházka v dešti. (Chce si vzít kabát.)

ANDERSON (ho zarazí): Nebojte se, pane Dudgeone, nemám zvláštní zálibu v kázání. Toto nebezpečí vám nehrozí.

RICHARD se usměje proti své vůli. Jeho pohled změkne, dokonce učiní omluvný pohyb. ANDERSON, který vidí, že ho dokonale zkrotil, obrátí se k němu teď vážně.

Pane Dudgeone, v tomto městě vám hrozí nebezpečí.

RICHARD: Jaké nebezpečí?

ANDERSON: Totéž, jež hrozilo vašemu otci. Šibenice majora Swindona.

RICHARD: Naopak. To nebezpečí hrozí vám. Varoval jsem vás –

ANDERSON (ho dobromyslně přeruší, ale s přesvědčením): Já vím, pane Dudgeone, ale lidé v městě jsou jiného mínění. A i kdyby to nebezpečí hrozilo mně, jsem tu vázán povinnostmi, jimž musím dostát. Vás však tady neváže nic. Proč byste se měl vydávat v nějaké nebezpečí?

RICHARD: Myslíte, že by mne bylo opravdu škoda, pastore?

ANDERSON: Podle mého názoru každý lidský život stojí za to, aby byl zachráněn, ať se jedná o kohokoli.

RICHARD se mu ironicky ukloní. ANDERSON mu dobromyslně poděkuje stejnou úklonou.

Pojďte se s námi napít čaje, alespoň se nenastydnete.

RICHARD: Pozoruji, že paní Andersonová mě ani zdaleka tak naléhavě nezve jako vy, pastore.

JUDITA (plna rozhořčení, jež očekávala rovněž od svého manžela, zvláště při RICHARDOVÝCH urážkách): Jste mi vítán jako host mého muže. (Postaví čajovou konvici na krb.)

RICHARD: Vím, paní, že sám kvůli sobě bych vítán nebyl. (Vstane.) A proto myslím, pastore, že nepoužiju vašeho pohostinství.

ANDERSON (vesele): To byste mi musel dobře odůvodnit.

RICHARD: Je to proto, poněvadž ve vás je něco, čeho si vážím, a proto si přeju, abyste byl mým nepřítelem.

ANDERSON: To jste řekl hezky. Za těchto podmínek, pane, jsem ochoten vzít vaše nepřátelství stejně jako nepřátelství každého jiného na vědomí. Judito, pan Dudgeon zůstane na čaj. Posaďte se, prosím, v několika minutách bude připraven.

RICHARD se na něho podívá se znepokojeným výrazem; pak usedne a skloní hlavu, aby skryl křečovitý pocit v hrdle.

Říkal jsem totiž zrovna před vaším příchodem své ženě, pane Dudgeone, že nepřátelství –

JUDITA ho uchopí za ruku a podívá se na něho prosebně, obojí s takovou naléhavostí, že on se rázem zarazí.

No dobrá. Vidím, že vám to nesmím prozradit; ale nebylo to nic, co by naše přátelství – chci říci nepřátelství – mohlo zhoršit. Judita je totiž vaší velikou nepřítelkyní.

RICHARD: Kdyby všichni moji nepřátelé byli takoví jako paní Andersonová, stal bych se nepochybně nejlepším křesťanem v Americe.

ANDERSON (potěšen jí hladí ruku): Slyšelas to, Judito? Pan Dudgeon opravdu umí vracet poklony.

Zvenčí někdo zvedne závoru.

JUDITA (polekána): Kdo je to?

KRYŠTOF vstoupí.

KRYŠTOF (se zarazí, vyvaluje oči na RICHARDA): Ty jsi tady?

RICHARD: Jak vidíš. A koukej, ať jsi pryč, ty ňoumo, paní Andersonová nemá chuti zvát celou naši rodinu najednou na čaj.

KRYŠTOF (postoupí kupředu): Matce je hrozně špatně.

RICHARD: No, a poslala snad pro mne?

KRYŠTOF: Ne.

RICHARD: To bych se taky divil.

KRYŠTOF: Chce, aby k ní přišel pan pastor – a to hned!

JUDITA (ANDERSONOVI): Nejdřív ale musíš vypít čaj.

ANDERSON: Bude mi, drahoušku, chutnat mnohem víc, až se vrátím. (Chce si vzít plášť.)

KRYŠTOF: Už přestalo pršet.

ANDERSON (položí plášť a sebere z římsy krbu klobouk): Kde je vaše matka, Kryštofe?

KRYŠTOF: U strýce Tita.

ANDERSON: Zavolal jste doktora?

KRYŠTOF: Ne, matka nic takového nechtěla.

ANDERSON: Tak pro něj hned běžte, já na vás počkám před jeho domem.

KRYŠTOF se chystá odejít.

Ještě okamžik. Váš bratr by jistě rád slyšel nějaké podrobnosti.

RICHARD: Pha! Já jistě ne: předně ten ňouma nic neví a za druhé mě to nezajímá. (Zuřivě.) Vypadni, hlupáku!

KRYŠTOF odběhne. RICHARD poněkud zahanbeně dodá:

Dovíme se to co nevidět.

ANDERSON: No, snad mi dovolíte, abych vám přinesl zprávu sám. Judito, nalij panu Dudgeonovi čaj a bav ho, dokud se nevrátím.

JUDITA (zbledne, celá se třesouc): Je to opravdu nutné, aby –

ANDERSON (ji vezme za ruce a přeruší ji, aby zakryl její rozčilení): Mohu se přece na tebe spolehnout, miláčku?

JUDITA (s žalostným úsilím zasloužit si jeho důvěru): To přece víš.

ANDERSON (přitiskne její ruku ke své tváři): Promiňte nám starým manželům, pane Dudgeone. (Odchází.) Loučit se s vámi nebudu, protože vás tu najdu, až se vrátím.(Odejde.)

Oba hledí za ním, jak přejde za oknem a pak beze slova a zmateně se dívají jeden na druhého. RICHARD, když vidí, jak se jí chvějí rty, se první vzpamatuje.

RICHARD: Paní Andersonová, jsem si dokonale vědom toho, jaké pocity ke mně chováte. Nebudu vás obtěžovat. Dobrou noc. (Opětně pokročí ke krbu, aby si oblékl kabát.)

JUDITA (mu zastoupí cestu): Ne, ne, nesmíte odejít, prosím vás o to.

RICHARD (hrubě): Proč? Stejně nechcete, abych tu zůstal.

JUDITA: Já opravdu – (V zoufalství lomí rukama.) Kdybych vám řekla pravdu, tak mě budete mučit.

RICHARD (rozhořčeně): Mučit! Jak můžete něco takového říci? Myslíte, že po takové řeči tu mohu ještě zůstat?

JUDITA: Chci, abyste zůstal, ale – (najednou vztekle vybuchne jako malé děcko) není to proto, že vás snad ráda vidím.

RICHARD: Ale jděte!

JUDITA: Ano, a byla bych radši, kdybyste odešel, než abyste mi špatně rozuměl. Nenávidím vás a bojím se vás; a můj manžel to ví. Kdyby vás tady nenašel, až se vrátí, bude si myslit, že jsem ho neposlechla a že jsem vás vyhnala.

RICHARD (ironicky): Kdežto vy naopak jste byla ke mně tak milá a pohostinná a okouzlující, že já chci odejít jen proto, abych vám udělal něco naschvál, že?

JUDITA už to dále nemůže snést, sklesne na židli a propukne v pláč.

Prosím vás, jen žádný pláč. To já nesnáším. (Položí si ruku na srdce, jako kdyby tam měl ránu.) On mě chytil za srdce, protože se choval jako muž. Chcete je zranit i vy svou ženskostí? Nestačí vám, že vás povznesl stejně jako sebe nad moje urážky?

JUDITA přestane plakat a poněkud se vzpamatuje, dívajíc se na něho s bázlivou zvědavostí.

No tak vidíte. (Soucitně.) Teď už je vám líp, co? (Položí jí povzbudivě ruku na rameno.)

Ona se okamžitě vztyčí a vzdorně se na něho podívá. Nato on se zase vrátí hned k své obvyklé posměšnosti.

Aha! Už jste se zase našla. A já taky. No, co kdybychom si teď sedli k čaji jako spokojená úctyhodná dvojice, a čekali, až se váš manžel vrátí?

JUDITA (velmi zahanbena): Jak si přejete. A odpusťte, že – že jsem se chovala tak pošetile. (Chce vzít talíř s topinkami z římsy krbu.)

RICHARD: A vy zas odpusťte mně, že jsem – jaký jsem. Dovolíte? (Vezme jí talíř z ruky a odnese jej na stůl.)

JUDITA (jde za ním s čajovou konvicí): Posaďte se, prosím.

On usedne na židli, jež je nejblíž u almary. Má před sebou talíř a nůž. Druhý talíř je vedle. JUDITA však usedne na opačném konci stolu u ohně a přitáhne k sobě podnos s šálky.

Přejete si cukr?

RICHARD: Ne, ale hodně mléka. Dovolte, abych vám podal topinky. (Položí je na druhý talíř, který jí společně s nožem podá. Celá akce jasně dokazuje, že RICHARD je si dobře vědom toho, že JUDITA si nesedla na své obvyklé místo jen proto, aby byla od něho jak možno nejvíc vzdálena.)

JUDITA (zdvořile): Děkuji. (Nalije mu čaj.) Prosím, poslužte si.

RICHARD: Děkuju. (Vezme si topinku na svůj talíř.)

Ona si pak nalije čaj.

JUDITA (vidouc, že RICHARD nejí): Vám to nechutná? Vidím, že nejíte.

RICHARD: Vy také ne.

JUDITA (neklidně): Já nikdy příliš nestojím o čaj. Ale toho si, prosím, nevšímejte.

RICHARD (se zasněně rozhlíží): Tak si myslím, jak je mi tu všechno cizí. Chápu, jaká krása a klid je ve vašem domově; mám pocit, že jsem nikdy v životě neprožíval klidnější chvíli, než je tato. A přece docela dobře vím, že bych tu nikdy nemohl žít. Asi to není v mé povaze dát se ochočit. Ale je to tu velmi krásné, skoro posvátné. (Zasní se na chvíli a pak se tiše zasměje.)

JUDITA (rychle): Čemu se smějete?

RICHARD: Tak mě napadlo, že kdyby sem teď přišel někdo cizí, jistě by si myslel, že jsme manželé.

JUDITA (uraženě): Tím asi chcete říci, že se ke mně spíše hodíte věkem než můj muž.

RICHARD (překvapen tímto neočekávaným obratem): To mě nikdy nenapadlo. (Znovu posměšně.) Vidím, že domácí radosti mají také jinou stránku.

JUDITA (hněvivě): Raději bych měla manžela, kterého si každý váží, než – než –

RICHARD: Než takové čertovo kvítko. Máte pravdu. Ale já se domnívám, že vaše láska mu pomáhá, aby byl dobrý, stejně jako vaše nenávist umožňuje mně, abych byl špatný.

JUDITA: Můj manžel se k vám zachoval velmi hezky. Prominul vám, že jste ho urazil, a pokouší se vás zachránit. Což mu nemůžete zapomenout, že je o tolik lepší než vy? Jak se opovažujete snižovat ho tím, že si sebe představujete na jeho místě?

RICHARD: Opravdu jsem to udělal?

JUDITA: Ovšemže jste to udělal. Řekl jste, že kdyby teď někdo přišel, jistě by nás pokládal za manžele. (Zděšena zmlkne, protože právě je vidět četu vojáků, pochodující za oknem.) To jsou angličtí vojáci! Co jen tu –

HLAS (zvenčí): Zastavit stát! Čtyři muži zůstanou venku a dva jdou se mnou.

JUDITA napůl vstane, naslouchajíc a dívajíc se s vytřeštěnýma očima na RICHARDA, který zvedne prozaicky šálek a pije čaj. Závora zvenčí se nadzvedne s ostrým klapnutím a do světnice vstoupí anglický ČETAŘ se dvěma vojáky, kteří se postaví u dveří. ČETAŘ jde přímo ke stolu mezi ně.

ČETAŘ: Promiňte, že vyrušuju, mladá paní. Ale je to rozkaz. Antoníne Andersone, ve jménu krále Jiřího vás zatýkám jako vzbouřence.

JUDITA (ukazuje na RICHARDA): Ale vždyť to není –

Ten se na ni rychle podívá s nepohnutou tváří. Ona si spěšně zakryje ústa rukou, kterou na něho ukazovala, a stojí hrůzou zděšená.

ČETAŘ: Tak pojďte, pastore, oblékněte si kabát a jdeme.

RICHARD: Ano, už jdu. (Vstane a pokročí k svému kabátu; pak se vzpamatuje, a se zády obrácenými k četaři pomalu se rozhlédne pokojem, aniž otočí hlavu, až spatří ANDERSONŮV černý kabát visící na almaře. Pak si pro něj uváženě dojde, sejme ho a oblékne. Představa, že nyní se stal pastorem, ho baví; podívá se na černý rukáv, pak se lstivě usměje na JUDITU, jejíž zbledlý obličej svědčí o tom, že s čím se bolestně snaží vyrovnat, není směšnost, nýbrž hrůza této situace. RICHARD se obrátí k ČETAŘI, který se k němu blíží s párem pout, jež skrývá za zády, a řekne vesele): Už jste někdy zatýkal muže mého stavu, četaři?

ČETAŘ (s bezděčnou úctou, vyvolanou jednak kněžským kabátem, jednak RICHARDOVÝM uhlazeným chováním): Vlastně ne, pane. Totiž jenom vojenského kaplana. (Ukazuje pouta.) Je mi líto, pane, ale rozkaz –

RICHARD: Rozumím, četaři. Ne, já se za ta pouta nestydím. Děkuji vám za vaši ohleduplnost. (Nastaví ruce.)

ČETAŘ (nepoužije ještě RICHARDOVY nabídky): Laskavost za laskavost, pane. Nechtěl byste si promluvit se svou paničkou, než vás odvedu?

RICHARD (se usměje): Ale vždyť my se přece ještě uvidíme, dřív než mě – eh? (Tím chce říci „než mě pověsíte“.)

ČETAŘ (hlasitě s úmyslnou veselostí): Ale to se samo sebou rozumí. Vaše paní nemusí mít žádné starosti. Přesto však – (Tiše, aby ho slyšel jen RICHARD.) Je to vaše poslední příležitost, pane.

Podívají se významně na sebe. RICHARD pak zhluboka vydechne a obrátí se k JUDITĚ.

RICHARD (s velkou zřetelností): Má lásko.

JUDITA se na něho podívá žalostně bledá a pokouší se odpovědět, avšak nemůže – chce k němu přistoupit, avšak nemá dost síly, aby to mohla udělat a nemusela se přitom opřít o stůl.

Tento dvorný pán laskavě dovolil, abychom se rozloučili.

ČETAŘ jemnocitně ustoupí a připojí se ke svým vojákům u dveří.

Snaží se zatajit před tebou pravdu, ale bude líp, když se všecko dozvíš. Posloucháš mě?

Ona přikývne.

Chápeš, že jdu na smrt?

Ona přikývne.

Pamatuj si, že musíš vyhledat našeho přítele, který tu byl před chvílí s námi. Rozumíš mi?

Ona přikývne.

Musíš ho dostat do bezpečí. Za nic na světě mu nesmíš prozradit, v jakém já jsem nebezpečí, jestliže však na to přijde sám, tak mu vyřiď, že mě nemůže zachránit – pověsili by ho taky a mne by přitom neušetřili. A vyřiď mu, že jsem právě tak věrný svému náboženství jako on svému, a že se může na mne spoléhat až do smrti.

Obrátí se, aby odešel, a setká se s pohledem ČETAŘOVÝM, který vypadá poněkud podezřívavě. Na okamžik se zamyslí a pak se rozpustile obrátí k JUDITĚ se zábleskem úsměvu, který pronikne jeho vážností.

A nyní, drahoušku, mě musíš na rozloučenou políbit, protože jinak by četař neuvěřil, že mě miluješ, jak se sluší na manželku.

Přiblíží se k ní a rozevře náruč. JUDITA se pustí stolu a klesne bezmocně do ní.

JUDITA (slova se jí dusí v hrdle): Měla bych – To je vražda –

RICHARD: Ne, jediný polibek. (Tiše k ní.) Pro jeho spásu.

JUDITA: Nemohu. Musíte –

RICHARD (ji sevře do náručí v záchvatu soucitu pro její muka): Ubohé děvče!

JUDITA s náhlým úsilím ho obejme a políbí. A pak pozbude vědomí a zřítí se z jeho náruče na zem, jako kdyby ji ten polibek zabil.

RICHARD (jde rychle k ČETAŘI): A teď rychle pryč, četaři, dřív, než se vzpamatuje. Dejte mi pouta! (Nastaví ruce.)

ČETAŘ (je strčí do kapsy): Není potřeba, pane, já vám věřím. Jste statečný muž. Vy jste měl být vojákem, pane. Račte, prosím, mezi ty dva vojáky!

Jeden voják se postaví před RICHARDA a druhý za něho. ČETAŘ otevře dveře.

RICHARD (se naposledy rozhlédne): Sbohem, ženo, sbohem, domove! Udeřte na buben a pochodem pochod!

ČETAŘ pokyne prvnímu vojákovi, aby vykročil. Seřazeni rychle vyjdou.

* * *

Když se ANDERSON vrátí od PANÍ DUDGEONOVÉ, překvapen shledá, že místnost je zřejmě prázdná a skoro bez světla, až na záři krbu; neboť zatím jedna svíce dohořela a z druhé zbyl pouhý oharek.

ANDERSON: Propána, co se to –? (Volá.) Judito! Judito! (Poslouchá, žádná odpověď.) Hm! (Jde k příborníku, vytáhne ze zásuvky svíčku a zapálí ji od dohořívajícího oharku na stole. V jejím světle s úžasem vidí nedotčené jídlo. Pak zastrčí svíčku do svícnu, smekne a škrabe se zmaten na hlavě. Přitom se poprvé podívá na podlahu a spatří JUDITU, která tam leží bez hnutí a se zavřenýma očima. Rozběhne se k ní a pokleknuv zvedne její hlavu.) Judito!

JUDITA (procitne; její mdloba se totiž následkem únavy a přestálého utrpení změnila ve spánek): Ano. Volal jsi mě? Co se stalo?

ANDERSON: Právě jsem se vrátil a našel jsem tě na zemi. Svíce dohořely a čaj v šálcích už vystydl. Co se tu stalo?

JUDITA (ještě v polospánku): Já nevím. Já jsem spala? To asi – (Zarazí se bezmyšlenkovitě.) Já opravdu nevím.

ANDERSON (zaúpí): Bůh mi odpusť, že jsem tě tu nechal s tím bídákem o samotě.

JUDITA se vzpamatuje. S bolestným výkřikem ho uchopí za ramena a povstane zároveň s ním. ANDERSON ji něžně vezme do náručí.

Chudinko drahá!

JUDITA (horečně se ho držíc): Co mám dělat! Panebože, co jen mám dělat?

ANDERSON: Nemysli na to a upokoj se, dušinko drahá, to je moje vina. Teď už jsi v bezpečí. A snad ti neublížil? (Pustí ji z náručí, aby zjistil, může-li stát bez opory.) Tak vidíš, už je to v pořádku. Na ničem nezáleží, jen když ti neublížil.

JUDITA: Ne, ne, ne, nikdo mi neublížil.

ANDERSON: Zaplaťpánbůh za to! A teď pojď (vede ji k lenošce a usedne spolu s ní), sedni si a odpočiň si. Zítra mi všecko povíš. Anebo (špatně si vykládaje její zoufalství) mi nemusíš vůbec nic vykládat, když ti to působí bolest. No tak! (Vesele.) Připravím ti čerstvý čaj a to tě postaví na nohy. (Jde ke stolu a vylije obsah čajové konvice do dřezu.)

JUDITA (bolestně): Toníku –

ANDERSON: Co je, miláčku?

JUDITA: Myslíš, že se mi to všechno mohlo jen zdát?

ANDERSON (na ni pohlédne s náhlým záchvatem strachu, pokračuje však klidně a vesele v přípravě čerstvého čaje): Možné je to, miláčku. Ale když už jsi v tom snění, tak bys mohla právě tak dobře snít o šálku čaje.

JUDITA: Přestaň, přestaň. Ty vůbec nevíš – (Jak smyslů zbavená zakryje si tvář rukama.)

ANDERSON (se přestane ovládat a přistoupí k ní): Co se stalo, drahoušku? Já už to nesnesu, musíš mi to říci. Byla to moje vina, byl jsem šílený, že jsem mu věřil.

JUDITA: Ne, to neříkej. Tak nesmíš mluvit. Vždyť on – ale ne, ne, já musím mlčet. Toníku, nemluv na mne. Vezmi mě za ruce – za obě ruce.

On poslechne, stále neví, co si má myslit.

Ať myslím na tebe, a ne na něho. Je tu nebezpečí; strašné nebezpečí, ale hrozí tobě. Ale na to, co tobě hrozí, já vůbec nemyslím; já se stále vracím k tomu nebezpečí, které hrozí jemu. Musí být zachráněn – ne, ty musíš být zachráněn: ty, ty, ty. (Vyskočí, jako by chtěla něco udělat anebo někam jít, a vykřikne): Bože na nebesích, pomoz mi!

ANDERSON (zůstává sedět a drží ji s rozhodným klidem za ruce): Jen klid, klid, miláčku. Vždyť nevíš, co mluvíš.

JUDITA: Tomu se nediv. Nevím, co mám dělat. Nevím, co mám dělat. (Vytrhne se mu z rukou.) Musím ho zachránit.

ANDERSON poplašeně vstane, zatímco ona rozčileně těží ke dveřím. Ty se vtom otevřou a objeví se ESSIE, která přiběhla plna úzkosti. JUDITA je tím tak nepříjemně překvapena, že se vzpamatuje. Ostře a hněvivě se zeptá:

Co tu chceš?

ESSIE: Poslali mě sem.

ANDERSON: Kdo tě sem poslal?

ESSIE (poulí na něho oči, protože je překvapena, že ho tam vidí): Vy jste tady?

JUDITA: Proč by nebyl? Neblázni, děvče!

ANDERSON: Jen klidně, drahoušku. Takhle bys ji polekala. (Jde mezi ně.) Pojď sem, Essie. (Ona k němu přistoupí.) Kdopak tě sem poslal?

ESSIE: Dick přece. Vzkázal mi to po vojákovi. Že sem mám hned jít a poslechnout ve všem, co mi paní Andersonová nařídí.

ANDERSON (pochopí): Po vojákovi! Á, teď už tomu rozumím. Tak oni zatkli Richarda.

JUDITA učiní zoufalý pohyb.

ESSIE: Ne. Já jsem se toho vojáka ptala. Dickovi se nic nestalo. Ale ten voják říkal, že vy jste byl zatčen.

ANDERSON: Já! (Zmaten se obrátí k JUDITĚ pro vysvětlení.)

JUDITA (chlácholivě): To je v pořádku, můj milý. Já tomu rozumím. (ESSII.) Děkuju ti, Essie, žes přišla, ale já tě teď nepotřebuju. Můžeš se vrátit domů.

ESSIE (podezřívavě): Víte jistě, že se Dickovi nic nestalo? Možná, že vojákovi nakázal, aby řekl, že zatkli pana pastora. (Úzkostlivě.) Co myslíte, paní Andersonová, nechtěl mě jen uchlácholit?

ANDERSON: Jen jí řekni pravdu, je-li to tak, Judito. Dozvěděla by se to stejně od prvního člověka, kterého potká.

JUDITA se odvrátí a zakryje si tvář rukama.

ESSIE (naříkavě): Ale co s ním udělají? Co s ním jen udělají? Snad ho nechtějí pověsit?

JUDITA se křečovitě zachvěje a sklesne do židle, v níž předtím seděl RICHARD.

ANDERSON (poklepává ESSII na rameno a snaží se ji uklidnit): Ale to snad ne. Ale to snad ne. Když budeš hezky klidná a poslušná, tak mu možná nějak pomůžeme.

ESSIE: Ano – jen mu nějak pomozte. Já budu dělat dobrotu.

ANDERSON: Musím jít okamžitě za ním, Judito.

JUDITA (vyskočí): Ale kdepak. Ty musíš pryč – někam daleko, kde bys byl v bezpečí.

ANDERSON: Prosím tě!

JUDITA (vášnivě): Chceš mě zabít? Což myslíš, že bych mohla žít den ze dne v ustavičné hrůze před každým zaklepáním a před každým krokem, který se ozve za dveřmi? A abych se noc co noc svíjela strachem, až uslyším, že tě přicházejí zatknout?

ANDERSON: Myslíš, že by bylo lepší, kdybych při prvním znamení, že mi hrozí nebezpečí, opustil své povinnosti a utekl?

JUDITA (hořce): Já vím, že nechceš odejít. Ty zůstaneš a já se zblázním.

ANDERSON: Drahoušku, máš povinnost –

JUDITA (zuřivě): Co je mi do mé povinnosti!

ANDERSON (otřesen): Judito!

JUDITA: Já plním svou povinnost. Plním ji až do krajnosti. Moje povinnost je dostat tě pryč, zachránit tebe, a jeho ponechat osudu.

ESSIE bolestně vykřikne a sklesne do židle u krbu, tiše štkajíc.

Ale mne to nutí stejně jako ji, abych ho zachránila, především jeho, ačkoli by bylo pro něho mnohem lépe, kdyby zemřel! Byla by to velká oběť! Ale já vím, že ty budeš jednat po svém právě tak jako on. Jsem bezmocná. (Sklesle usedne do křesla.) Jsem jenom žena, nezbývá mi nic jiného než tady sedět a trpět. Jen mu, prosím tě, vyřiď, že jsem se pokoušela tě zachránit – že jsem udělala, co jsem mohla, abych tě zachránila!

ANDERSON: Obávám se, má milá, že on bude myslet spíš na nebezpečí, které hrozí jemu, a ne mně.

JUDITA: Mlč, anebo tě začnu nenávidět.

ANDERSON (ji napomíná): Ale jdi, jdi, co to mluvíš! Jak tě tu mohu nechat, když vedeš takovéhle řeči? Jsi dokonale pomatena. (Obrátí se k ESSII.) Essie.

ESSIE (horlivě vstane a osuší si oči): Prosím?

ANDERSON: Buď tak hodná a počkej na chvilku venku, paní Andersonové není dobře.

ESSIE neví, co má dělat.

Neboj se, přijdu hned za tebou; a pak půjdu k Dickovi.

ESSIE: Slibujete mi, že k němu půjdete? (Šeptá.) Ona vás nebude chtít pustit.

ANDERSON (se usmívá): Ale ne, jen se neboj! Všecko je v pořádku.

ESSIE odchází.

Vidíš, jaká jsi hodná. (Zavře za ní dveře a vrátí se k JUDITĚ.)

JUDITA (sedí strnule): Jdeš na smrt!

ANDERSON (žertovně): Pak tedy si na to vezmu sváteční kabát, miláčku. (Jde k almaře a svléká si přitom kabát.) Kde jen –? (Zadívá se na prázdný věšák. Pak se rychle obrátí ke krbu, přejde tam a zvedne kabát RICHARDŮV.) Tak se mi zdá, miláčku, že odešel v mém svátečním kabátu.

JUDITA (stále bez pohnutí): Ano.

ANDERSON: Tak se vojáci spletli?

JUDITA: Ano, spletli se.

ANDERSON: Mohl jim to vyložit. Byl ale chudák asi příliš zdrcen.

JUDITA: Ano, mohl jim to vyložit. A já jsem to mohla udělat také.

ANDERSON: No, je to všecko hrozně zmatené – a skoro směšné. Je to zvláštní, jak na člověka takové maličkosti působí, a to často i – (Nedomluví a začne si oblékat RICHARDŮV kabát.) Já mu ten jeho kabát donesu. Vím, co řekne – (Napodobí RICHARDŮV posměšný tón.) „Vidím, pastore, že se nestaráte jenom o mou duši, ale také o svůj sváteční kabát.“ Co?

JUDITA: Ano, to je právě to, co ti asi řekne. (Bezmocně.) Ale je to jedno, stejně už nikoho z vás neuvidím.

ANDERSON (se snaží ji povzbudit): Ale jdi, jdi, blázínku! (Usedne vedle ní.) Takhle dodržuješ, cos mi slíbila, že budeš statečná žena, za kterou se nebudu muset stydět?

JUDITA: Ne, tím právě svůj slib ruším. Nemohu dodržet, co jsem slíbila jemu, proč bych tedy měla dodržet to, co jsem slíbila tobě?

ANDERSON: Nemluv tak podivně, miláčku. Zní to neupřímně. (Ona se na něho podívá s nevyslovitelnou výčitkou.) Ano, má milá, nesmysl vždycky zní neupřímně, a můj miláček mluví nesmysl. Nic jiného než nesmysl.

Její tvář dostane umíněný výraz. Hledí upřeně před sebe a vůbec se na něho nepodívá, zabývajíc se RICHARDOVÝM osudem. On si ji prohlédne a vidí, že jeho povzbuzování bylo bez účinku. Proto toho nechá a už se nijak nepokouší zakrýt vlastní rozčilení.

Já bych jen rád věděl, co tě tak vylekalo. Došlo tu k zápasu? Bránil se?

JUDITA: Ne. Jen se usmíval.

ANDERSON: Myslíš si, že si uvědomil, jaké ho čeká nebezpečí?

JUDITA: Uvědomil si, jaké tebe čeká nebezpečí.

ANDERSON: Mne?!

JUDITA (jednotvárně): Řekl: „Postarejte se, abyste ho dostala do bezpečí!“ A já jsem mu to slíbila, a teď nemohu slibu dostát. Řekl mi: „Za nic na světě mu neprozraďte, jaké mi hrozí nebezpečí!“ A já jsem ti to prozradila. Řekl, že když se to dozvíš, stejně ho nebudeš moci zachránit – jeho že pověsí, a tebe že neušetří.

ANDERSON (vstane v ušlechtilém rozhořčení): A ty si myslíš, že já dovolím, aby člověk, v němž je tolik dobrého, zemřel jako pes, když stačí, abych řekl pár slov, a on bude moci zemřít jako křesťan? Stydím se za tebe, Judito.

JUDITA: Zůstane právě tak věren svému náboženství jako ty svému. A můžeš na něho spoléhat až do smrti. To je to, co řekl.

ANDERSON: Bůh mu odpusť! Co ještě řekl?

JUDITA: Dal mi sbohem.

ANDERSON (přechází neklidně, zmítán starostmi): Ubožák, ubožák! Doufám, Judito, že ses s ním rozloučila opravdu laskavě a milosrdně.

JUDITA: Políbila jsem ho.

ANDERSON: Cože! Judito!

JUDITA: Ty se zlobíš?

ANDERSON: Ne, ne. Měla jsi pravdu, udělala jsi dobře. Ubožák, ubožák! (S velkým zármutkem.) Takový mladý člověk a oni ho pověsí! A pak ho odvedli?

JUDITA (unaveně): A pak ses tady objevil ty, na nic předtím se nepamatuju. Asi jsem omdlela A teď se se mnou rozluč, Toníku. Možná, že omdlím zas. Nejradši už bych byla mrtva.

ANDERSON: Ne, ne, miláčku, musíš se sebrat a mít rozum. Mně nehrozí vůbec žádné nebezpečí.

JUDITA (slavnostně): Jdeš na smrt, Toníku – jdeš na jistou smrt, dopustí-li Bůh, aby byli nevinní lidé zavražděni. Nedovolí ti s ním mluvit, zatknou tě v té chvíli, jakmile jen řekneš své jméno. Vždyť ti vojáci přišli pro tebe!

ANDERSON (jako když do něho hrom uhodí): Pro mne!!! (Zatne pěsti, žíly na krku mu naběhnou; zrudne; váčky pod očima se mu naplní horkou krví; mírumilovný člověk zmizel a proměnil se ve výbušného a hrozivého válečníka.)

JUDITA však stále ještě je pohřížena sama v sebe a nedívá se na něho, její oči se dívají upřeně, jako by byly mechanickým odrazem RICHARDOVY rozhodnosti.

JUDITA: Zaujal tvé místo, umírá, aby tě zachránil. Proto si oblékl tvůj kabát. A proto jsem ho políbila.

ANDERSON (vybuchne): Hrom a peklo! (Jeho hlas zní drsně a velitelsky, jeho gesto je plné hrubé síly.) Pojď sem, Essie, Essie !

ESSIE (vběhne): Co si přejete?

ANDERSON (rázně): Utíkej do hospody, jak jen nejrychleji můžeš. Ať mi tam osedlají nejrychlejšího a nejsilnějšího koně.

JUDITA bez dechu vstane a dívá se na něho, jako by nechtěla věřit svým uším.

Nejradši tu kaštanovou kobylu, jestli je odpočata – ale ať neztrácejí ani okamžik. Běž do stáje a řekni tomu černochovi, že dostane stříbrný dolar, jestli bude ten kůň už připraven, až já přijdu, a že jsem ti těsně v patách. A teď už leť!

Pod dojmem jeho energie ESSIE vyletí z pokoje, jako když ji vystřelí. ANDERSON se vrhne na jezdecké boty; utíká s nimi k židli u ohně a začne si je obouvat.

JUDITA (jíž se zdá jeho jednání neuvěřitelné): Ty tedy nejdeš k němu!

ANDERSON (obouvaje se): Nač bych k němu chodil? Komu by to pomohlo? (Bručí spíše k sobě, když si trhnutím obul jednu botu.) Pojedu k nim, to udělánu. (Velitelsky JUDITĚ.) Přines mi pistole, budu je potřebovat. A peníze, peníze, potřebuju peníze – všecky peníze, co máme doma. (Obouvá si druhou botu a bručí.) To by mu tak pomohlo, kdyby mě tak pověsili vedle něho! (Doobuje si boty.)

JUDITA: Ty ho tedy opouštíš?

ANDERSON: Nemluv, ženo, a přines mi pistole.

Ona jde k almaře a vytáhne z ní kožený pás se dvěma pistolemi, k němuž je připevněn roh na pach a váček na kulky. Hodí to na stůl. Pak odemkne zásuvku v almaře a vytáhne tobolku. ANDERSON chňapne pás a připevní si ho se slovy:

Když jeho pokládali v mém kabátě za mne, tak snad mne budou pokládat v jeho kabátě za něho. (Posunuje si pás na správné místo.) Vypadám jako on?

JUDITA (se otočí k němu s tobolkou v ruce): Jsi mu strašlivě nepodobný.

ANDERSON (jí vytrhne tašku z ruky a vyprázdní ji na stůl): Hm! To se pozná.

JUDITA (bezmocně usedne): Co myslíš, Toníku, má to nějaký smysl, abych se modlila?

ANDERSON (počítá peníze): Modlila! Myslíš, že modlitba odstraní Swindsonovu oprátku z Richardova krku?

JUDITA: Kéž bůh obměkčí srdce majora Swindona.

ANDERSON (opovržlivě, zastrkávaje si peníze do kapsy): Pro mne za mne, ať to udělá! Já nejsem bůh. A proto to musím zkusit jinak.

JUDITĚ toto rouhačství zarazí dech. ANDERSON odhodí tobolku na stůl.

To si nech. Vzal jsem si pětadvacet dolarů.

JUDITA: Což jsi zapomněl, že jsi pastor?

ANDERSON: Čert vem pastora! Klobouk! Kde mám klobouk? (Chytne klobouk a plášť a obojí si rychle oblékne.) A ty mě teď poslouchej! Jestliže se ti podaří se k němu dostat pod záminkou, že jsi jeho žena, vyřiď mu, aby až do rána mlčel. Já tím získám náskok, který potřebuju.

JUDITA (slavnostně): Můžeš se na něho spolehnout až do smrti.

ANDERSON: Judito, ty jsi blázen a nic jiného. (Na okamžik přeruší příval svého obvyklého klidu a přesvědčivosti.) Vůbec nevíš, koho sis vlastně vzala.

ESSIE se vrátí. ANDERSON se jí rychle zeptá:

No, je kůň připraven?

ESSIE (bez dechu): Bude vás čekat.

ANDERSON: Dobrá. (Jde ke dveřím.)

JUDITA (vstane a mimovolně rozevře náruč): Což se se mnou nerozloučíš?

ANDERSON: Abych ztratil další půlminutu času? To víš!

Vyrazí ze dveří jako lavina.

ESSIE (běží k JUDITĚ): Viďte, že jde zachránit Richarda?

JUDITA: Zachránit Richarda! Ne. Richard zachránil jeho. A on teď prchá, aby zachránil sebe. Richard musí umřít, tomu nikdo nepomůže.

ESSIE vykřikne hrůzou a klesne na kolena, zakrývajíc si tvář. JUDITA, aniž by si jí všimla, dívá se strnule před sebe, jako by viděla umírajícího RICHARDA.

Opona

TŘETÍ DĚJSTVÍ

Druhého dne časně ráno na britském velitelství, jež je umístěno na radnici, ČETAŘ odmyká dveře malé, dřevem vykládané čekárny a zve JUDITU, aby vstoupila. Ta prožila zlou noc, pravděpodobně plnou horečky; neboť i nyní, za ranního rozbřesku, se její pohled ve chvílích, kdy není na něco silně soustředěna, dívá do prázdna.

ČETAŘ se domnívá, že její pocity jí slouží ke cti, a proto jí projevuje účast povzbuzujícím způsobem, třebaže po vojensku. Protože je to muž pěkné postavy, hrdý na svou uniformu a hodnost, cítí se být zvlášť povolaný k tomu, aby ji ohleduplně utěšoval.

ČETAŘ: Tady si s ním můžete klidně pohovořit, paní.

JUDITA: Budu dlouho čekat?

ČETAŘ: Ne, paní, ani minutu. Strávil noc v městské věznici. Právě ho sem přivedli, protože bude postaven před vojenský soud. Jen se nijak netrapte, paní, spal jako dudek a snídal s ohromnou chutí.

JUDITA (která tomu nemůže uvěřit): To znamená, že je tedy v dobré náladě!

ČETAŘ: Přímo skvělé, paní. Včera večer ho navštívil náš kaplan, aby ho potěšil, a on ho obehrál o sedmnáct šilinků. Všecko to pak utratil s námi, jak se sluší na opravdového pána. To se ví, paní, že povinnost je povinnost, ale jste tu opravdu mezi přáteli.

Je slyšet těžký krok přicházející stráže.

Tak vidíte, myslím, že už je tu.

RICHARD vstoupí; není na něm znát žádná starost ani následky toho, že je uvězněn. ČETAŘ pokyne oběma strážím a ukáže jim klíč od pokoje, který drží v ruce. Stráže odejdou.

Vaše manželka, pane.

RICHARD (jde k ní): Jakže! Moje žena! Moje milovaná! (Uchopí ji za ruku, kterou políbí se zkaženou klackovitou dvorností.) Kolik času dopřejete, četaři, zkrušenému manželu k rozloučení?

ČETAŘ: Tolik, kolik jen bude možno, pane. Nevyrušíme vás, dokud soud nezasedne.

RICHARD: Ale určená hodina už odbila.

ČETAŘ: To je pravda, pane, ale nastalo zdržení. Právě přijel generál Burgoyne – Pašácký Jenda, jak my mu říkáme, pane – a tomu to bude trvat nejméně půl hodiny, než zjistí všecky možné chyby. Já ho znám, pane, sloužil jsem pod ním v Portugalsku. Můžete jistě počítat s takovými dvaceti minutami, pane, a teď s vaším dovolením zmizím, abych vás o žádnou z nich neoloupil. (Odejde a zamkne za sebou dveře.)

RICHARD okamžitě zanechá vší strojenosti a osloví JUDITU s vážnou upřímností.

RICHARD: To jste opravdu hodná, že jste mě přišla navštívit, paní Andersonová. A jak je vám po včerejším večeru? Musil jsem vás opustit, dřív než jste se vzpamatovala, ale vzkázal jsem Essii, aby se šla o vás postarat. Zdalipak pochopila ten vzkaz?

JUDITA (bez dechu a naléhavě): Prosím vás, nemyslete na mne. Já jsem nepřišla, abych mluvila o sobě. Chtějí vás opravdu –? (Myslí tím „pověsit“.)

RICHARD (rozmarně): Přesně v poledne. To je totiž alespoň doba, kdy vyřídili strýce Petra.

Ona se zachvěje hrůzou.

Je váš manžel v bezpečí? Podařilo se mu uniknout?

JUDITA: Není už mým manželem.

RICHARD (vyvalí oči): Cože?

JUDITA: Já jsem vás neposlechla. Všechno jsem mu řekla. Čekala jsem, že se vypraví sem a že vás zachrání. Chtěla jsem, aby sem šel a zachránil vás. On však místo toho utekl.

RICHARD: Ne, to je právě to, co já jsem chtěl. Komu by to prospělo, kdyby tu zůstal? Pověsili by nás pak oba.

JUDITA (s vyčítavou vážností): Richarde Dudgeone, řekněte mi na svou čest, co byste vy udělal na jeho místě?

RICHARD: Samozřejmě že totéž, co udělal on.

JUDITA: Proč jen nejste ke mně upřímný – proč nemluvíte poctivě a otevřeně? Když jste tak sobecký, proč jste se dal včera večer zatknout místo něho?

RICHARD (vesele): Namouduši, paní Andersonová, já nevím. Kladu si od včerejška tutéž otázku, a opravdu nemohu najít žádný rozumný důvod, proč jsem to udělal.

JUDITA: Víte dobře, že jste to udělal proto, abyste ho zachránil, protože jste si myslel, že on má větší cenu než vy.

RICHARD (se směje): Oho! To ne. Přiznávám, že by to byl velmi hezký důvod, jenže já naprosto nejsem tak skromný. Ne, opravdu jsem to neudělal kvůli němu.

JUDITA (se chvíli na něho zahanbeně dívá a potom trapně se červenajíc): Udělal jste to kvůli mně?

RICHARD (dvorně): No, zásluhu jste o to měla. Muselo to být částečně kvůli vám. Ostatně, vy jste jim v tom nijak nezabránila.

JUDITA: Myslíte, že jsem si to celou noc nevyčítala? Vaše smrt mě bude věčně pronásledovat. (Podá mu prudce ruku a potom dodá se soustředěnou opravdovostí.) Kdybych vás mohla zachránit, tak jako vy jste zachránil jeho, udělala bych to bez ohledu na to, jak krutá smrt by mě čekala.

RICHARD (ji chopí za ruku a usmívá se, drží ji však stále od sebe): Jsem si docela jist, že bych vám to nedovolil.

JUDITA: Což nechápete, že vás mohu zachránit?

RICHARD: A jak? Chcete si snad se mnou vyměnit šaty?

JUDITA (uvolní svou ruku, aby si mohla položit prst na rty): Nesmíte (chce říci „nesmíte žertovat“), ne, tím, že oznámím soudu, kdo vy vlastně jste.

RICHARD (se zamračí): To nemá smysl, oni by mne neušetřili a jeho by mohli ještě chytit. Jsou rozhodnuti nás zastrašit tím, že dnes někoho pověsí. Ne, my je naopak zastrašíme tím, že uvidí, jak umíme být věrni jeden druhému až do smrti. To je ta jediná síla, jež dokáže zahnat Burgoyna zpátky přes Atlantický oceán do Anglie a vytvořit z Ameriky opravdový národ.

JUDITA (netrpělivě): Co na tom všem teď záleží?

RICHARD (se směje): Máte pravdu, co na tom záleží? A co záleží na všem ostatním? To je tak, paní Andersonová: to, co muži pokládají za velkou věc, v tom ženy vidí jenom bláznovství.

JUDITA: Protože ženy tím ztrácejí ty, které milují.

RICHARD: Mohou si snadno opatřit nové milence.

JUDITA (pobouřena): Ó! (Důrazně.) Uvědomujete si, že se vlastně zabíjíte sám?

RICHARD: Já jsem také jediný člověk, kterého vůbec mám právo zabít, paní Andersonová. Buďte klidná, mou smrtí žádná žena neztratí svého milence. (Usměje se.) Věřte mi, že o mne nemá nikdo zájem. Už jste slyšela, že moje matka zemřela?

JUDITA: Zemřela?

RICHARD: Na srdce – včera v noci. Její poslední slova byla, že mě proklíná. Já bych stejně asi nesnesl její požehnání. A ostatní moji příbuzní pro mne příliš truchlit nebudou. Essie si ovšem pár dní popláče, ale já jsem se o ni postaral: napsal jsem včera svou poslední vůli.

JUDITA (jako z kamene, po chvíli ticha): A co já?

RICHARD (překvapen): Vy?

JUDITA: Ano, já. Mně má být vaše smrt také lhostejná?

RICHARD (vesele a bez obalu): Proč by ne?! Včera jste mi dala najevo své city naprosto upřímně. To, co se stalo, vás mohlo snad na chvíli obměkčit. Ale věřte mi, paní Andersonová, že koneckonců vám na mně nezáleží, ani co by se za nehet vešlo. Zbavíte se mne právě tak dobře dnes v poledne, jako byste se mne byla zbavila včera o půlnoci.

JUDITA (hlas se jí chvěje): Čím vám mám dokázat, že se mýlíte?

RICHARD: Tím si nelamte hlavu. Přiznám vám, že mě máte trochu radši než dřív. A koneckonců, vím, že pro mou smrt vám srdce nepukne.

JUDITA (skoro šeptem): A jak to víte? (Položí mu ruce na ramena a dívá se na něho upřeně.)

RICHARD (s úžasem – začíná se domýšlet pravdu): Paní Andersonová!

Na městském orloji udeří čtvrt. RICHARD se vzpamatuje, sejme její ruce ze svých ramenou a řekne krajně chladně:

Promiňte, za okamžik si pro mne přijdou. Už je pozdě.

JUDITA: Není pozdě. Zavolejte mě jako svědkyni. Nemohou vás zabít, když se dozvědí, jak hrdinsky jste se choval.

RICHARD (s jistým opovržením): Opravdu? Jaképak by to bylo hrdinství, kdybych nevytrval ve své roli až do konce? To by znamenalo, že jsem je prostě podvedl; a za to by mě pověsili jako psa. A dobře by se mi stalo!

JUDITA (divoce): Mně se zdá, že vy si přímo přejete umřít.

RICHARD (umíněně): Vůbec ne.

JUDITA: Tak proč se nepokusíte zachránit? Zapřísahám vás – poslechněte mne. Před chvílí jste řekl, že jste ho zachránil kvůli mně – ano (uchopí ho za ruku, zatímco on ustoupí s odmítavým posunkem), také trochu kvůli mně. Zachraňte tedy kvůli mně teď sebe. A já s vámi půjdu až na konec světa.

RICHARD (ji uchopí za zápěstí a drží ji poněkud od sebe a dívá se na ni pevně): Judito!

JUDITA (bez dechu – šťastna, že ji nazval křestním jménem): Ano.

RICHARD: Když jsem řekl – abych vás potěšil – že to, co jsem udělal, se stalo taky trochu kvůli vám, lhal jsem, jako muži obyčejně lžou ženám. Víte přece, že jsem dlouho žil se špatnými muži – ano, a se špatnými ženami taky. No, a ti všichni se dokázali povznést na určitý stupeň dobroty a laskavosti, když se zamilovali. (Slovo zamilovali mu zazní z úst s pravým puritánským opovržením.) A to mě naučilo, abych si mnoho nevážil dobrých skutků, k nimž dochází tak znenadání. To, co jsem udělal včera večer, stalo se v dobrém uvážení, a nemyslel jsem ani z poloviny tak na vašeho manžela anebo (nemilosrdně) na vás –

JUDITA skloní zasažena hlavu.

– jako na sebe. Neměl jsem k tomu žádný důvod a žádný zájem; všecko, co vám mohu říci, je jen to, že když přišla chvíle, kdy jsem mohl vytáhnout svůj krk ze smyčky za tu cenu, že bych tam strčil krk druhého, tak jsem to prostě nemohl udělat. Nevím, proč jsem to nemohl udělat, připadám si jako blázen proto, co jsem udělal, ale nemohl jsem a nemohu jednat jinak. Vyrostl jsem tak, že jsem se řídil zákony své vlastní přirozenosti; a nemohu se jim zpronevěřit, ať mi hrozí šibenice, anebo ne.

JUDITA pomalu zvedla hlavu a nyní se na něho upřeně dívá.

Udělal bych totéž pro kteréhokoli jiného muže ve městě, anebo pro kteroukoli jinou ženu. (Pustí ji.) Už mi teď rozumíte?

JUDITA: Ano, chcete tím říci, že mě nemilujete.

RICHARD (se zuřivým opovržením): A nic jiného jste si z toho nevybrala?

JUDITA: Co víc – a co horšího – bych si mohla z toho vybrat?

ČETAŘ zaklepe na dveře. Ten zvuk jí zraňuje srdce.

Ještě okamžik! (Padne na kolena.) Zapřísahám vás –

RICHARD: Ticho! (Zavolá): Vstupte!

ČETAŘ odemkne dveře a otevře je. Za ním stráž.

ČETAŘ (vstoupí): Už je čas, pane.

RICHARD: Jsem připraven, četaři. No, miláčku. (Pokouší se ji zvednout.)

JUDITA (se k němu přitiskne): Za jedinou věc prosím, a zapřísahám vás. Povolte, abych směla být přítomna soudu. Mluvila jsem už s majorem Swindonem, řekl, že mi to dovolí, když o to požádáte. Vy o to musíte požádat. Je to moje poslední prosba. Nikdy už od vás nebudu nic chtít. (Obejme mu kolena.) Prosím vás o to na kolenou.

RICHARD: A když to udělám, budete mlčet?

JUDITA: Ano.

RICHARD: A nezradíte mě?

JUDITA: Nezradím – (Propukne v pláč.)

RICHARD (ji uchopí za rameno, aby ji pozvedl): Vezměte ji za druhou ruku, četaři.

Odejdou, ona, podpírána oběma muži, křečovitě pláče.

Proměna

Zatím byla radní síň upravena pro zasedání vojenského soudu. Je to veliká vzdušná místnost s vysokým baldachýnem, na němž je pozlacená koruna, a po stranách tmavě rudé záclony s královským monogramem G. R. Pod baldachýnem slavnostní křeslo a před ním stůl s tmavě rudým přehozem, na němž stojí zvonek, těžký kalamář a psací náčiní. Kolem stolu jsou rozestavěny židle. Křeslo je v té chvíli prázdné. Kdyby však na něm někdo seděl, měl by dveře po své pravici.

Na konci stolu zády ke dveřím sedí MAJOR SWINDON, asi pětačtyřicetiletý, bledý, velmi svědomitě vyhlížející muž s vlasy barvy písku a píše. Je v místnosti sám, dokud se neobjeví ČETAŘ, aby ohlásil příchod generála způsobem tak tichým, že je zřejmo, že Pašácký Jenda dal dostatečně pocítit svou přítomnost.

ČETAŘ: Generál Burgoyne, pane majore.

SWINDON rychle vstane, GENERÁL vstoupí. ČETAŘ odejde. GENERÁL BURGOYNE je velmi dobře uchovalý a asi pětapadesátiletý. Je to muž podle módy, dosti světácký, aby se únosem dostal k vznešenému sňatku, dosti vtipný, aby mohl psát úspěšné veselohry, a s dostatečnými aristokratickými známostmi, aby si získal příležitost k vysoké vojenské kariéře. Nejnápadnější na něm jsou veliké, jiskřící, chápavé a chytré oči, bez nich jeho jemný nos a malá ústa by svědčily spíše o zhýčkanosti než o síle, jíž je potřebí k tomu, aby se někdo stal prvořadým generálem. Teď právě jsou jeho oči plny hněvu a žalosti a jeho ústa a nozdry sevřeny.

BURGOYNE: Domnívám se, že jste major Swindon.

SWINDON: Ano. Nemýlím-li se, mám čest s generálem Burgoynem.

Obřadně se navzájem ukloní.

Jsem rád, že se mi dnes dostane podpory vaší přítomnosti. Dát pověsit ubohého pastora není žádná zvláštní zábava.

BURGOYNE (usedne do SWINDONOVY židle): To tedy opravdu není, majore. Zdá se mi však, že popravou se dodává tomu presbyteriánovi příliš důležitosti. Vždyť byste s ním nemohl udělat víc, i kdyby patřil k naší státní církvi anglikánské. Mučednictví, to je to, majore, po čem tito lidé touží, je to jediný způsob, jak se i neschopný člověk může proslavit. Nicméně, vy jste se rozhodl, že ho máme pověsit; čím dřív tedy bude viset, tím líp.

SWINDON: Poprava je určena na dvanáctou hodinu polední. Nyní ho ovšem ještě musíme odsoudit. To je všecko.

BURGOYNE (se na něho podívá s potlačeným hněvem): Všecko – až na to, že musíme hledět, abychom zachránili vlastní krk. Dostal jste už zprávu ze Springtownu?

SWINDON: Nic zvláštního. Poslední raport byl uspokojivý.

BURGOYNE (užasle vstane): Říkáte uspokojivý, majore? Tak tedy uspokojivý! (Podívá se na něho na okamžik a pak dodá s pochmurnou soustředěností): Těší mě, že to berete tak klidně na vědomí.

SWINDON (zmaten): Znamená to snad, že podle vašeho mínění –

BURGOYNE: Já si nechávám své mínění pro sebe. Nikdy se nesnižuju k znesvěcujícím výrazům, které bohužel tak poškozují pověst našeho stavu. Kdyby tomu tak nebylo, majore, pak bych snad dokázal vyjádřit své mínění o tom, co se stane ve Springtownu – a o čem vy jste (přísně) zřejmě ještě nic neslyšel. Jak rychle dostáváte zprávy od naší tamější posádky? – Trvá to asi měsíc, než dojdou, co?

SWINDON (se nevrle obrátí): Zdá se mi, že zprávy byly dodány vám, pane generále, místo mne? Stalo se něco vážného?

BURGOYNE (vytáhne depeši z kapsy a zvedne ji): Springtown je v rukou vzbouřenců. (Odhodí depeši na stůl.)

SWINDON (zděšen): Vždyť včera byl ještě náš!

BURGOYNE: Zmocnili se ho dnes ve dvě hodiny ráno. Možná, že do dvou hodin zítra ráno se zmocní nás. To vás nenapadlo?

SWINDON (se sebedůvěrou): V tom případě buďte ujištěn, pane generále, že britský voják dokáže osvědčit svou statečnost.

BURGOYNE (trpce): A proto asi, majore, britský důstojník nemusí konat svou povinnost, britský voják ho dostane z každé šlamastiky svým bajonetem. Napříště, majore, si vyprošuju, abyste byl poněkud méně štědrý, pokud jde o krev našich vojáků, zato však abyste nešetřil svého vlastního mozku.

SWINDON: Je mi líto, pane generále, že se nemohu vyrovnat vašim vynikajícím duševním schopnostem. Mohu konat jen svou povinnost, jak nejlépe umím, a v ostatním spoléhat na oddanost svých krajanů.

BURGOYNE (najednou přejde ve zdvořilou posměšnost): Smím se vás zeptat, zdali náhodou nepíšete nějaké melodrama, majore Swindone?

SWINDON (zrudne): To nepíšu, pane generále.

BURGOYNE: To je škoda! To je opravdu škoda! (Zanechá posměšnosti a obrátí se na něho s náhlou vážností.) Uvědomujete si, majore, že našemu úplnému zničení zabrání jedině naše drzost a hloupost těchto kolonistů? Jsou to Angličané jako my a je jich šestkrát tolik co nás. (Důrazně opakuje.) Šest na jednoho, majore. A přitom polovina našich oddílů je složena z hessenských Němců, Brunšvičanů, německých dragounů a indiánů s tomahavky. Tak vypadají ti krajané, na jejichž oddanost vy spoléháte! Co když se mezi těmi kolonisty najde vůdce? A co když ty zprávy ze Springtownu vlastně znamenají, že už takového vůdce našli?! Co si pak počneme? Teď mluvte!

SWINDON (zasmušile): Budeme konat svou povinnost, pane generále.

BURGOYNE (znovu s posměchem – přesvědčen, že má před sebou hlupáka): Zcela správně, zcela správně. Děkuju vám, majore Swindone, děkuju vám. Teď jste to rozřešil – pronikavě jste osvětlil naše postavení. Jaká je to úleva pro mne, když vím, že mám po svém boku tak oddaného a schopného důstojníka, o něhož se mohu v nouzi opřít! Myslím, majore, že oba ulevíme svým pocitům, když dáme toho rozkolníka bez dalších odkladů pověsit. (Zazvoní.) Zvláště když mi mé zásady brání, abych dal průchod svým pocitům obvyklým vojenským způsobem.

ČETAŘ vstoupí.

Přiveďte vězně.

ČETAŘ: Rozkaz, pane generále.

BURGOYNE: A kdybyste náhodou potkal nějakého důstojníka, vyřiďte mu, že vojenský soud na něho už nemůže opravdu déle čekat.

SWINDON (se ovládá, aby nevybuchl): Můj štáb je dokonale připraven, pane generále. Čekali jsme celou půlhodinu na váš příchod. Jsme dokonale připraveni, pane generále.

BURGOYNE (laskavě): Já také.

Vstoupí několik důstojníků a usednou kolem stolu. Jeden z nich se posadí na konci, který je nejvzdálenější od dveří, a píše pak protokol o průběhu jednání jako soudní zapisovatel. Důstojníci jsou v uniformách devátého, dvacátého, jedenadvacátého, čtyřiadvacátého, sedmačtyřicátého, třiapadesátého a dvaašedesátého pluku britské pěchoty. Jeden z důstojníků je generálmajor královského dělostřelectva. Jsou tu také němečtí důstojníci od hessenského pěšího pluku, od německých dragounů a od brunšvické pěchoty.

Dobré jitro, pánové. Promiňte mi, že jsem vás vyrušil. Jste velmi laskaví, že nám věnujete několik minut svého času.

SWINDON: Budete předsedat, pane generále?

BURGOYNE (nyní, když vystupuje před veřejností, je ještě uhlazenější, vznešenější, posměšnější a zdvořilejší): Nikoli, majore, jsem si příliš jasně vědom, že se mi k tomu nedostává patřičných schopností. Jestli mi laskavě dovolíte, usednu na konci stolu, jehož čelo ponechávám vám jako představiteli spravedlnosti. (Zaujme židli u okraje stolu hned u dveří a pokyne SWINDONOVI, aby zaujal slavnostní křeslo. Sám se posadí až po něm.)

SWINDON (opravdu dopálen): Jak je libo vám, pane generále. Mou jedinou snahou je, abych i za krajně trapných okolností konal svou povinnost. (Usedne do křesla.)

BURGOYNE zanechá na okamžik strojené pózy, usedne a začne se svraštěným čelem a starostlivým výrazem číst znovu depeši, uvažuje o svém zoufalém postavení a SWINDONOVĚ neschopnosti. Zatím přivedou RICHARDA. JUDITA jde vedle něho. Před RICHARDEM a za ním jdou vždycky dva a dva vojáci, velitelem je ČETAŘ. Přejdou pokoj a zastaví se u stěny naproti dveřím. Když RICHARD míjí křeslo, na němž sedí major, ČETAŘ ho zastaví tím, že se dotkne jeho paže a sám se postaví po straně za ním. JUDITA ustrašena se postaví u stěny. Čtyři vojáci se postaví v řadě blízko ní.

BURGOYNE (zvedne hlavu a spatří JUDITU): Kdo je ta žena?

ČETAŘ: Žena zatčeného, pane generále.

SWINDON (nervózně): Prosila mě, abych jí dovolil zúčastnit se přelíčení; a já jsem si myslil –

BURGOYNE (doplní za něho ironicky větu): Vy jste si myslil, že to bude pro ni potěšení. Proč ne, proč ne? (Laskavě.) Podejte té dámě židli. A vůbec se postarejte o její pohodlí.

ČETAŘ uchopí židli a postaví ji blízko RICHARDA.

JUDITA: Děkuju vám, pane generále. (Usedne, když se dříve ustrašeně BURGOYNOVI poklonila, což on vezme na vědomí ušlechtilým úklonem.)

SWINDON (RICHARDOVI ostře): Vaše jméno, pane?

RICHARD (zdvořile, avšak tvrdohlavě): Ale jděte, přece nechcete říci, že jste mě sem dal přivést, aniž byste věděl, kdo jsem?

SWINDON: Abyste vyhověl formalitám, pane, udejte své jméno.

RICHARD: Abych tedy vyhověl formalitám, jmenuji se Antonín Anderson a jsem presbyteriánským pastorem v tomto městě.

BURGOYNE (se zájmem): Skutečně! Prosím vás, pane Andersone, v co vy tady vlastně věříte?

RICHARD: Vysvětlím vám to s největší ochotou, když mi k tomu poskytnete čas. Upozorňuji vás však, že k tomu, abych vás obrátil na naši víru, potřebuju nejméně čtrnáct dní.

SWINDON (ho přeruší): Nejsme tu proto, abychom jednali o vašich názorech.

BURGOYNE (s přezdvořilou poklonou k nešťastnému SWINDONOVI): Prosím za prominutí.

SWINDON (v rozpacích): Ale o vás nešlo, pane generále, já jen –

BURGOYNE: Jako by se stalo. (RICHARDOVI, velmi zdvořile.) Jaké jsou vaše politické názory, pane Andersone?

RICHARD: Pokud vím, má se to tady právě zjistit.

SWINDON (přísně): Chcete snad popřít, že jste rebel?

RICHARD: Jsem Američan, pane.

SWINDON: A co si myslíte, že si mám o tomto vašem výroku myslit, pane Andersone?

RICHARD: Já nikdy nečekám, že by voják myslil, pane.

BURGOYNE je nesmírně potěšen touto odpovědí, jež ho téměř usmiřuje s hrozící ztrátou amerických kolonií.

SWINDON (zbledne vztekem): Radím vám, obžalovaný, abyste nebyl drzý.

RICHARD: To se dá těžko změnit, generále. Jakmile jste se jednou rozhodli, že někoho pověsíte, tak si musíte dát od něho všechno líbit. Proč bych já měl být k vám zdvořilý? Mám-li už viset, věru nezáleží na tom, budu-li mít o nějaký vroubek víc.

SWINDON: Nemáte právo se domnívat, že soud učinil rozhodnutí, aniž by vás řádně vyslechl. A buďte tak laskav a neoslovujte mě jako generála. Jsem major Swindon.

RICHARD: Prosím tisíckrát za prominutí. Domníval jsem se, že mám čest mluvit s Pašáckým Jendou.

Pohnutí mezi důstojníky. ČETAŘ taktak, že nevybuchne v smích.

BURGOYNE (s nesmírnou zdvořilostí): Domnívám se, že ten Pašácký Jenda jsem já, pane pastore. Moji bližší přátelé mne však nazývají generál Burgoyne.

RICHARD se ukloní s dokonalou dvorností.

Doufám, že pochopíte, pane, protože se zdáte být lepší člověk navzdory svému povolání i muž do jisté míry duchaplný, že kdybychom vás naneštěstí museli pověsit, uděláme to jen z pouhé politické nezbytnosti a jako vojenskou povinnost bez nejmenšího osobního zaujetí.

RICHARD: Ó prosím. Ani nevíte, jak se mi tím ulevilo.

Všichni se mimovolně usmějí a někteří z mladších důstojníků propuknou v smích.

JUDITA (jejíž strach a hrůza se při každém z těchto žertů a poklon jen prohlubují): Jak jen můžete takhle mluvit?

RICHARD: Slíbila jsi, že budeš mlčet.

BURGOYNE (JUDITĚ se strojenou dvorností): Věřte mi, paní, že váš manžel si nás nesmírně zavazuje tím, že se dívá na tuto krajně nepříjemnou záležitost jako opravdový muž světa. Četaři, přistavte panu Andersonovi židli!

ČETAŘ tak učiní. RICHARD usedne.

Nuže, majore Swindone, čekáme na vás.

SWINDON: Předpokládám, pane Andersone, že jste si vědom svých povinností jako poddaný Jeho Veličenstva krále Jiřího Třetího.

RICHARD: Jsem si vědom, pane majore, že Jeho Veličenstvo král Jiří Třetí se chystá mě pověsit, protože nejsem ochoten dát se okrádat nařízeními lorda Northa.

SWINDON: Mluvíte jako velezrádce, pane.

RICHARD (stručně): Ano. To jsem taky chtěl.

BURGOYNE (naprosto nesouhlase s tímto způsobem obrany, avšak stále zdvořile): Nemyslíte, pane Andersone, že toto je – promiňte mi to slovo – velmi hrubý výraz? Není snad třeba si stěžovat na okrádání, když jde jen o kolkovné, daň z čaje a tak dále? Vždyť jste koneckonců už svým duchovním stavem vázán, abyste platil ochotně a rád.

RICHARD: Neběží o ty peníze, generále. Dát se však podvést takovým paličatým šílencem, jako je král Jiří –

SWINDON (pobouřen): Ticho, pane!

ČETAŘ (hromovým hlasem, pln rozhořčení): Ticho!

BURGOYNE (klidně): Vidím, že máte na věc svůj vlastní názor. Moje postavení mi ovšem nedovoluje, abych se o tom rozhovořil, leda v soukromí. Ale – (pokrčí rameny) samozřejmě, pane Andersone, chcete-li být mermomocí pověšen –

JUDITA se zapotácí.

– není třeba dále mluvit. Je to velmi neobvyklá záliba! Nicméně –! (S konečným pokrčením ramen.)

SWINDON (BURGOYNOVI): Mám zavolat svědky?

RICHARD: Nač je potřeba svědků? Kdyby mne byli moji spoluobčané poslechli, našli byste na ulicích barikády, v domech střílny a lid ve zbrani, aby hájil naše město proti vám do poslední kapky krve. Bohužel vy jste však přišli dřív, než jsme mohli přejít od slov k činům; a pak už bylo pozdě.

SWINDON (přísně): No pane, vy i vaši spoluobčané dostanete od nás takové ponaučení, že na ně nezapomenete. Chcete ještě něco říci?

RICHARD: Myslím, že byste měli mít tolik slušnosti, abyste se mnou zacházeli jako s válečným zajatcem a dali mě zastřelit jako muže, a ne pověsit jako psa.

BURGOYNE (s účastí): Víte, pane Andersone, teď mluvíte – jestli mi prominete ten výraz – jako civilista. Máte vy vůbec představu o průměru střeleckého umění armády Jeho Veličenstva krále Jiřího Třetího? Víte, co by se stalo, kdybychom vás svěřili takové popravní četě? Polovina z nich by vás netrefila, ostatní rány by vás jen sem tam škrábly, takže by nakonec došlo na pistoli vojenského profousa. Naproti tomu pověsit vás můžeme s dokonalou odborností k vaší úplné spokojenosti. (Laskavě.) Dejte si říci, pane Andersone, a zvolte šibenici!

JUDITA (šílená hrůzou): Můj bože!

RICHARD (JUDITĚ): Víš, co jsi slíbila! (BURGOYNOVI.) Děkuji vám, pane generále. To mě opravdu nenapadlo, abych se na to podíval z tohoto hlediska. Abych vám udělal radost, tak odvolávám své námitky proti oprátce. Tak jen mě s chutí oběste!

BURGOYNE (hladce): Hodilo by se vám to ve dvanáct hodin v poledne, pane Andersone?

RICHARD: Budu vám v tu dobu k službám, pane generále.

BURGOYNE (vstane): Řízení je skončeno, pánové.

Všichni vstanou.

JUDITA (se rozběhne ke stolu): Nesmíte přece zavraždit takového člověka bez řádného soudu – aniž byste uvážili, co vlastně děláte – aniž – (Nemůže najít slova.)

RICHARD: Takhle držíš slovo?

JUDITA: Když já nesmím mluvit, mluvte vy! Braňte se, zachraňte se! Řekněte jim pravdu!

RICHARD (starostlivě): Řekl jsem jim tolik pravdy, že by mě za to mohli pověsit desetkrát. Budeš-li mluvit dál, ohrozíš životy jiných. Mne ale stejně nezachráníš.

BURGOYNE: Vážená dámo, nepřejeme si nic jiného, než vyhnout se všem trapnostem. Jaký byste měla prospěch z toho, kdybychom to provedli jako slavnostní obřad, při němž by můj přítel Swindon měl na hlavě černou čapku a tak dále? Ujišťuju vás, že jsme nesmírně zavázáni obdivuhodnému taktu a vybranému cítění vašeho manžela.

JUDITA (mu vrhá svá slova do tváře): Vy jste zešílel. Protože vám nezáleží na tom, jakou ničemnost provádíte, jen když se při tom můžete ušlechtile tvářit. Je vám jedno, jestli někoho vraždíte, jenom když máte přitom na sobě červenou uniformu! (Zoufale.) Vy ho ale nesmíte pověsit: tento člověk není můj manžel.

Důstojníci se podívají jeden na druhého a začnou si šeptat. Někteří Němci se ptají sousedů, co to ta žena vlastně řekla. BURGOYNE, který byl zřejmě otřesen JUDITINÝMI výčitkami, při tomto nenadálém obratu se okamžitě vzpamatuje, RICHARD zatím přehluší svým hlasem ostatní.

RICHARD: Žádám vás, pánové, abyste to skončili. Ona prostě neuvěří, že mě nemůžete zachránit. Skončete řízení!

BURGOYNE (tak klidným a pevným hlasem, že okamžitě nastane ticho): Okamžik, pane Andersone. Okamžik, pánové. (Znovu usedne.)

SWINDON a ostatní důstojníci následují jeho příkladu.

Nerad bych vám špatně rozuměl, paní. Chcete říci, že tento pán není váš manžel, anebo prostě – promiňte mi tu choulostivou otázku – že vy nejste jeho ženou?

JUDITA: Já vám nerozumím. Říkám jen, že toto není můj manžel – protože můj manžel uprchl. Tento člověk zaujal jeho místo, aby ho zachránil. Můžete se zeptat kohokoli v městě – ať vám přivedou prvního člověka, kterého potkají na ulici, aby to dosvědčil. Řekne vám, že váš zajatý není Antonín Anderson.

BURGOYNE (se stejným klidem jako prve): Četaři!

ČETAŘ: Rozkaz, pane generále.

BURGOYNE: Jděte a přiveďte sem prvního člověka, kterého potkáte.

ČETAŘ (odchází): Rozkaz, pane generále.

BURGOYNE (jak ho ČETAŘ míjí): Prvního čistého a střízlivého občana, kterého potkáte.

ČETAŘ: Rozkaz, pane generále.

BURGOYNE: Posadíte se, pane Andersone – pokud vás tak ještě mohu nazývat.

RICHARD usedne.

Vy se rovněž posaďte, paní! Podejte dámě noviny, aby neměla dlouhou chvíli, než se četař vrátí.

RICHARD (rozhořčeně): Styďte se!

BURGOYNE (bystře, se stínem úsměvu): Když nejste jejím manželem, pane, pak se jí ta záležitost valně nedotkne.

RICHARD se kousne do rtů, neboť rána sedí.

JUDITA (RICHARDOVI, vracejíc se na svou židli): Nemohla jsem si pomoci.

On zavrtí hlavou. Ona usedne.

BURGOYNE: Doufám, že je vám jasno, pane Andersone, že nesmíte spoléhat na to, že se tímto obratem něco změnilo. My totiž musíme někoho příkladně potrestat.

RICHARD: Docela chápu. Myslím, že je zbytečné, abych něco vysvětloval.

BURGOYNE: Jestli vám to nebude vadit, my bychom opravdu raději dali přednost neodvislému svědectví.

ČETAŘ se svazkem listin v ruce se vrátí a přivádí krajně poděšeného KRYŠTOFA.

ČETAŘ (podávaje listiny BURGOYNOVI): Právě došlé depeše, pane generále. Přivezl je desátník od třiatřicátého pluku. Štval se při jízdě tak, že je smrtelně vyčerpán, pane generále.

BURGOYNE rozevře depeše a okamžitě se do nich pohrouží. Obsahují tak důležité zprávy, že ztratí naprosto zájem o to, co se děje v soudní síni.

ČETAŘ (KRYŠTOFOVI): Vy dejte pozor a hezky smekněte. (Postaví se jako stráž vedle KRYŠTOFA, který stojí poblíže GENERÁLA.)

RICHARD (pouští na KRYŠTOFA hrůzu jako obvykle): Tak se neboj, ňoumo, přivedli tě jen jako svědka. Tebe věšet nebudou.

SWINDON: Jak se jmenujete?

KRYŠTOF: Kryštof.

RICHARD (netrpělivě): Kryštof Dudgeon, blbče. Musíš udat celé své jméno.

SWINDON: Buďte zticha, obžalovaný. Nesmíte svědkovi napovídat.

RICHARD: No dobře. Musím vás však upozornit, že po dobrém z něho nedostanete ani slovo. Jeho zbožná matka ho totiž tak dobře vychovala, že mu nezbyl ani rozum, ani sebevědomí.

BURGOYNE (vyskočí a pln starosti se zeptá ČETAŘE): Kde je ten muž, který přivezl depeše?

ČETAŘ: Na strážnici, pane generále.

BURGOYNE vyjde s takovým spěchem, že důstojníci se na sebe překvapeně dívají.

SWINDON (KRYŠTOFOVI): Znáte zdejšího presbyteriánského pastora Antonína Andersona?

KRYŠTOF: Toseví, že znám. (Čímž chce říci, že SWINDON musí být dokonalý osel, když to neví.)

SWINDON: Je tu přítomen?

KRYŠTOF (se rozhlíží): To tedy nevím.

SWINDON: Vidíte ho tady někde?

KRYŠTOF: To ne.

SWINDON: Zdá se, že ale znáte tohoto zajatého?

KRYŠTOF: To jako myslíte Dicka?

SWINDON: Kdo je Dick?

KRYŠTOF (ukazuje na RICHARDA): Tady on.

SWINDON: Jak se jmenuje?

KRYŠTOF: No Dick, přece.

RICHARD: Odpovídej pořádně, mezku jeden. Cožpak oni mohou vědět, kdo je to Dick?

KRYŠTOF: No ty jsi přece Dick, no ne? Co mám jiného říkat?

SWINDON: Odpovídejte mně, pane. A vy, obžalovaný, mlčte. Řekněte nám, kdo je tento zajatec?

KRYŠTOF: To je přece můj bratr Dick – totiž Richard, Richard Dudgeon.

SWINDON: Váš bratr?

KRYŠTOF: Ano.

SWINDON: Jste si jist, že to není pastor Anderson?

KRYŠTOF: Kdo?

RICHARD (zoufale): Přece já, já, já, ty –

SWINDON: Ticho, pane.

ČETAŘ (zařve): Ticho.

RICHARD (netrpělivě): Ach! (KRYŠTOFOVI.) On chce vědět, jestli já jsem pastor Anderson. Tak mu odpověz a přestaň se šklebit jako kašpar.

KRYŠTOF (se zubí víc než dřív): Ty že jsi pastor Anderson? (SWINDONOVI.) Ale přece pan Anderson je kněz – a úctyhodný muž. Kdežto Dick je prašpatný chlap, slušní lidé se mu vyhýbají. On je ten špatný bratr, já jsem ten hodný.

Důstojníci se rozesmějí. Vojáci se šklebí.

SWINDON: Kdo zatkl tohoto muže?

ČETAŘ: Já, pane majore. Našel jsem ho v pastorově domě, jak sedí bez kabátu u stolu s touto dámou a pije čaj, docela jako doma. Není-li jejím manželem, tak by jím měl být.

SWINDON: Vydával se za faráře Andersona? Nechal si tak říkat?

ČETAŘ: Ano, pane majore, ačkoli si jako farář nepočínal. Stačí, když se zeptáte našeho kaplana, pane majore.

SWINDON (RICHARDOVI, výhružně): Tak, pane, vy jste se pokusil nás podvést. A jmenujete se Richard Dudgeon.

RICHARD: Že vám to ale trvalo, než jste na to přišel.

SWINDON: Jméno Dudgeon, to tedy moc dobře známe, co?

RICHARD: Ano. Petr Dudgeon, kterého jste zavraždili, byl můj strýc.

SWINDON: Hm! (Stiskne rty a podívá se na RICHARDA s výhružnou vážností.)

KRYŠTOF: Tak oni tě chtějí pověsit, Dicku?

RICHARD: Ano. A ty koukej zmizet, s tebou už jsou hotovi.

KRYŠTOF: A smím si nechat ty porcelánové pávy?

RICHARD (vyskočí): Táhni. Marš ven, ty uslintaný paviáne.

KRYŠTOF poděšeně uteče.

SWINDON (vstane, ostatní rovněž): Protože jste, pane Richarde Dudgeone, zaujal místo pastora Andersona, je nutno, abyste je podržel i nadále. Poprava se bude konat ve dvanáct hodin v poledne, jak bylo určeno. A jestliže se do té doby pastor Anderson nepřihlásí, zaujmete jeho místo i na šibenici. Četaři, odveďte odsouzeného.

JUDITA (bez sebe): Ale to není možné –

SWINDON (zuřivě, protože se obává, že ona začne znovu se svými nářky): Odveďte tu ženu.

RICHARD (tygřím skokem se přenese přes stůl a uchopí SWINDONA za krk): Zatracený ničemo –

ČETAŘ z jedné a vojáci z druhé strany spěchají SWINDONA osvobodit. Zmocní se RICHARDA a odvlekou ho zpátky na jeho místo. SWINDON, který byl vržen zády na stůl, vstane a upravuje si nákrčník. Chystá se promluvit, když ho předejde GENERÁL BURGOYNE, který se právě objevil ve dveřích se dvěma papíry v ruce: jeden je bílý dopis a druhý modrá depeše.

BURGOYNE (přistoupí ke stolu, s námahou se ovládnuv): Co to znamená? Co se to stalo? Vaše chování mě překvapuje, pane Andersone.

RICHARD: Je mi líto, že jsem vám způsobil výtržnost, generále. Ale chtěl jsem jen zaškrtit tohoto vašeho pohůnka. (Vybuchne vztekle na SWINDONA.) Proč jste mě vydráždil tím, že jste se choval sprostě k té ženě? Nejradši bych vám zakroutil krk, vy tvarohový panáku. (Napřáhne ruce k ČETAŘI.) Radši mě spoutejte, anebo neudržím své ruce.

ČETAŘ vytáhne pouta a podívá se na BURGOYNA, vyčkávaje jeho pokynu.

BURGOYNE: Majore Swindone, vy jste se choval hrubě k paní Andersonové?

SWINDON (s opravdovým hněvem): Naprosto ne, pane generále. Takové otázky jsem měl být ušetřen. Poručil jsem jen, aby tu ženu odvedli, protože rušila naše jednání, a ten chlap po mně skočil. Schovejte ta pouta. Umím se ubránit sám.

RICHARD: Teď, když mluvíte jako muž, tak vás nechám na pokoji.

BURGOYNE: Pane Andersone –

SWINDON: Jmenuje se Dudgeon, pane generále, Richard Dudgeon. Je to podvodník.

BURGOYNE (příkře): Nesmysl, majore. Dudgeona jste dal pověsit ve Springtownu.

RICHARD: To byl můj strýc, pane generále.

BURGOYNE: Á, to byl váš strýc. (SWINDONOVI zdvořile.) Prosím za prominutí, majore Swindone.

SWINDON škrobeně poděkuje za omluvu. BURGOYNE se obrátí k RICHARDOVI.

Nemáme jaksi štěstí ve svých vztazích k vaší rodině. No, já jsem se vás chtěl na něco zeptat, pane Dudgeone. Kdo je to (čte jméno z dopisu) Vilém Maindeck Parsbotter?

RICHARD: To je starosta města Springtownu.

BURGOYNE: Je ten Vilém – Maindeck a tak dále – muž, který drží slovo?

RICHARD: On vám něco prodává?

BURGOYNE: Ne.

RICHARD: Pak tedy můžete jeho slovu věřit.

BURGOYNE: Děkuju vám, pane – hm – Dudgeone. Mimochodem, když už nejste pastor Anderson, tak by snad nebylo třeba – co říkáte, majore Swindone? (Chce tím říci: „Abychom ho pověsili?“)

RICHARD: Všecka opatření zůstávají nezměněna, generále.

BURGOYNE: Opravdu? Hm, to je mi líto. Na shledanou, pane Dudgeone. Poroučím se vám, paní.

RICHARD (skoro násilím zabrání JUDITĚ, aby neopakovala divoký pokus o jeho záchranu, k němuž se chystá, a vezme ji rozhodně pod paží): Už ani slovo. Pojďte.

JUDITA se na něho úpěnlivě podívá, je však přemožena jeho rozhodností. Odejdou v doprovodu čtyř vojáků. Krajně rozdurděný ČETAŘ projde mezi SWINDONEM a RICHARDEM, jehož střeží, jako kdyby to byl nebezpečný dravec.

BURGOYNE: Pánové, nebudu vás už zdržovat. Vy zůstaňte, majore Swindone.

Důstojníci odejdou, BURGOYNE vyčkává s neochvějným klidem, až poslední z nich zmizí. Pak rázem velmi zvážní a poprvé osloví SWINDONA bez titulu, který mu náleží.

Swindone, víte, co obsahuje tento list? (Ukáže dopis.)

SWINDON: Co?

BURGOYNE: Je to žádost o bezpečný průchod pro důstojníka jejich milice, aby se k nám mohl dostavit k vyjednávání.

SWINDON: Ó, tak oni se vzdávají?

BURGOYNE: V listě dále stojí, že muž, kterého posílají, je týž občan, který včera večer vzbouřil proti nám celý Springtown a který nás odtamtud vyhnal; to abychom věděli, že budeme jednat s opravdu důležitým důstojníkem.

SWINDON: Pha!

BURGOYNE: Bude mít plnou moc, aby s námi projednal podmínky – hádejte, čeho?

SWINDON: Doufám, že jejich kapitulace.

BURGOYNE: Nikoliv, našeho vyklizení tohoto města. Dávají nám lhůtu pouhých šesti hodin.

SWINDON: To je ale obludná drzost!

BURGOYNE: Co tedy máme dělat?

SWINDON: Vyrazit proti Springtownu a okamžitě jim zasadit rozhodující ránu.

BURGOYNE (klidně): Hm. (Obrátí se ke dveřím.) Pojďme do kanceláře štábu.

SWINDON: Nač?

BURGOYNE: Napsat ten průvodní list. (Položí ruku na kliku, aby otevřel dveře.)

SWINDON (který se ani nehne): Generále Burgoyne!

BURGOYNE (se obrátí): Majore?

SWINDON: Pokládám za svou povinnost vám prohlásit, pane generále, že výhružky tlupy vzbouřených kramářů nemohou být dostatečným důvodem k tomu, abychom ustoupili.

BURGOYNE (s nevyrušitelným klidem): Co byste dělal, kdybych se teď vzdal velení ve váš prospěch?

SWINDON: Pokusil bych se provést to, proč jsme vyrazili od Quebecu na jih a proč generál Howe vyrazil od New Yorku na sever: spojit se totiž u města Albany a rozdrtit našimi spojenými silami armádu vzbouřenců.

BURGOYNE (záhadně): A rozdrtíte také naše nepřátele v Londýně?

SWINDON: V Londýně? Jaké nepřátele?

BURGOYNE (důrazně): Úplatnictví a nafoukanost, neschopnost a byrokratickou liknavost. (Zvedne depeši a dodá s výrazem zoufalosti v tváři i v tónu.) Právě jsem se dověděl, majore, že generál Howe ještě New York neopustil.

SWINDON (ohromen): Panebože! On neuposlechl rozkazů!

BURGOYNE (s posměšným klidem): On žádné rozkazy neobdržel, majore. Nějaký pán v Londýně mu je zapomněl poslat, pravděpodobně asi odjížděl z města na zotavenou. Proto, že nechtěl měnit své cestovní plány, ztratí Anglie své americké kolonie; a my budeme za několik dnů stát se svými pěti tisíci vojáky u Saratogy proti osmnácti tisícům vzbouřenců, usazených v nedobytných pozicích.

SWINDON: Ale to není možné!

BURGOYNE (chladně): Jak to myslíte?

SWINDON: Já tomu nemohu věřit! Co tomu řeknou dějiny?

BURGOYNE: Dějiny, majore, budou lhát jako obyčejně. Pojďte. Musíme odeslat ten průvodní list. (Odchází.)

SWINDON (jde zničeně za ním): Bože můj, bože můj! Ti chlapi nás roznesou na kopytech.

Proměna

Na websterbridgeském tržišti panuje před polednem vzrušení. Šibenice, která je tam postavena na zastrašení zločinců, doplněná takovými menšími ukázkami trestajících zařízení, jako je pranýř, kůl, u něhož se mrská, a klády, má novou oprátku, jejíž smyčka je připevněna k jednomu z trámů, aby na ni kluci nedosáhli. Městský dráb přinesl žebřík, který patří k šibenici, připravil ho k použití a nyní stojí vedle a hlídá ho, aby na něj nikdo nelezl. Všecko obyvatelstvo městečka se sešlo a je ve výborné náladě; dozvědělo se totiž, že král Jiří a jeho strašlivý generál nedají pověsit jejich pastora, nýbrž jen Čertovo kvítko. To znamená, že se mohou jít pobavit popravou, aniž by pochybovali o její oprávněnosti, anebo aby si vyčítali, že to zbaběle bez odporu dovolí. Lidé se dokonce počínají obávat, že si nepřijdou na své, protože se poledne kvapem blíží a jediným znamením příprav zůstává dráb, který přinesl žebřík. Konečně se však ozvou uklidňující výkřiky „Už jdou“, „Už jsou tady“; do prostředka tržiště rychle vpochoduje četa vojáků s nasazenými bajonety, složená napůl z britské pěchoty a napůl z Hessenských, a vytlačí zástup do stran.

ČETAŘ: Zastavit stát! Do čtverhranu pochodem pochod!

Vojáci se rozestoupí a vytvoří čtverec kolem šibenice, přičemž poddůstojníci energicky vedení ČETAŘEM, vyhánějí jednotlivce, kteří uvízli uprostřed čtverce.

No tak! Pryč odsud, tady nemáte co dělat. Však vás stejně ještě pár za chvilku pověsíme. Postavte se pořádně do čtverce, vy zatracení Hesseňáci. Chlapi nerozumí ani německému komandu, rýpnout do nich mušketou, to je to jediné, co na ně platí. A vy koukejte mazat! Ať už jste venku! (Spatří JUDITU, která stojí blíže šibenice.) A co s vámi, vy tu nemáte co dělat.

JUDITA: Nesmím tu zůstat? Vždyť nikomu nepřekážím.

ČETAŘ: Nechte si své řeči. Měla byste se stydět, běžet se podívat na popravu člověka, který není váš manžel. A to je taky pěkný ptáček. Já jsem řekl majorovi, že je to lepší člověk; a on potom po něm skočí a chce ho zaškrtit; a k tomu ještě nadává Jeho Veličenstvu, že je šílenec. Tak ať už jste pryč a hezky rychle!

JUDITA: Tady máte dva stříbrné dolary a nevyhánějte mě!

ČETAŘ, aniž vteřinu zaváhá, rychle se pokradmu rozhlédne a přitom zručně strčí peníze do kapsy. Pak se spravedlivým rozhořčením se rozkřikne.

ČETAŘ: Cože? Mne chcete podplácet, když konám svou povinnost? Tak to zas ne! Já vás naučím, co je to chtít podplatit královského důstojníka. Já vás zatýkám a vy tady zůstanete po celou dobu popravy; a neopovažte se hnout z tohoto místa, dokud vám to nedovolím. (Mrkne na JUDITU a tím jí ukáže do rohu čtverhranu po své pravici za šibenicí, pak se hlučně obrátí a zařve): Vy tam, pěkně do řady a držte je zpátky. Tak bude to?!

Z řad lidí se ozvou výkřiky zjednávající ticho; vzápětí je slyšet vojenskou hudbu, která hraje smuteční pochod ze Saula. Dav okamžitě ztichne; ČETAŘ a ostatní poddůstojníci se rozběhnou k zadní straně čtverce a tichými rozkazy a posuňky jej rozevřou, aby mohl vstoupit popravní průvod, chráněný před davem dvojitou řadou vojáků. První vstoupí do čtverce BURGOYNE v doprovodu SWINDONOVĚ, který se s nechutí podívá na šibenici a vyhne se tomu, aby nemusel pod ní projít, tím, že zabočí poněkud doprava, a tam se postaví. Pak vstoupí vojenský kaplan pan BRUDENELL v rochetě s otevřenou modlitební knihou v ruce. Jde po boku RICHARDOVĚ, který vypadá zasmušile a zpustle. Zatvrzele projde pod šibenicí a zastaví se maličko před ní. Za ním jde popravčí, svalnatý voják, jen v košili bez kabátu. Následují dva vojáci, kteří táhnou vojenskou káru. A nakonec přichází vojenská hudba, která se seřadí v pozadí a dohraje smuteční pochod. JUDITA, která se dívá s bolestí na RICHARDA, přikrade se k šibenici a opře se o pravý její sloup. Během následující rozmluvy vojáci přitáhnou káru pod šibenici a postaví se vedle její voje, která je namířena dozadu. Popravčí sundá z káry schůdky a postaví je pod šibenici, aby po nich odsouzený mohl vystoupit. Pak vyleze na žebřík, který je opřen o šibenici a přeřízne provaz, jímž je oprátka upevněna, takže ta spadne nad káru, do níž on vstoupí, jak sestupuje z žebříku.

RICHARD (s potlačovanou netrpělivostí k BRUDENELLOVI): Poslyšte, pane, tohle opravdu není místo pro muže vašeho stavu. Neměl byste radši odejít?

SWINDON: Máte-li ještě trochu slušnosti, tak vás vyzývám, odsouzený, abyste vyslechl slova duchovní útěchy a abyste se choval tak, jak se sluší v takové vážné chvíli.

KAPLAN (jemně napomínaje RICHARDA): Snažte se ovládnout a podřiďte se vůli boží. (Pozvedne modlitební knihu, aby započal obřad.)

RICHARD: Vy, pane, i ti vaši spoluviníci uděláte nejlíp, když budete myslet na svou vlastní poslední vůli. (Ukazuje na BURGOYNEA a SWINDONA.) Já nevidím ani na vás, ani na nich mnoho božího. Mluvíte mi o křesťanství a chystáte se pověsit své nepřátele. Kdopak kdy slyšel takový rouhačský nesmysl! (SWINDONOVI, hruběji.) Využíváte toho, čemu říkáte vážnost chvíle, abyste udělal na lidi dojem svou vlastní důstojností – obstaral jste Händlovu hudbu a kněze, aby ta připravovaná vražda dělala zbožný dojem! A vy si myslíte, že já vám v tom budu pomáhat? Žádali jste mě, abych zvolil smrt provazem, protože jste ve svém vojenském řemesle takoví břídilové, že byste mě ani nedokázali řádně zastřelit. No, tak si mě pověste, ať už mám pokoj!

SWINDON (KAPLANOVI): Nemůžete na něho nějak zapůsobit, pane Brudenelle?

KAPLAN: Já se o to pokusím, pane majore. (Začne číst modlitbu.) „Člověk, jenž zrozen z lůna mateřského –“

RICHARD (se upřeně na něho podívá): „Nezabiješ!“

KAPLANOVY ruce s modlitební knihou klesnou.

KAPLAN (přiznává svou bezradnost): Co byste chtěl slyšet, pane Dudgeone?

RICHARD: Nemůžete mě nechat na pokoji, člověče?

BURGOYNE (s nesmírnou zdvořilostí): Mám dojem, pane Brudenelle, že obvyklá duchovní útěcha připadá panu Dudgeonovi za těchto okolností nevhodná, a proto snad bude nejlíp, když se svými obřady počkáte – eh – až to panu Dudgeonovi už nebude vadit.

BRUDENELL pokrčí rameny, uzavře modlitební knihu a ustoupí za šibenici.

Zdá se, že máte naspěch, pane Dudgeone.

RICHARD (pod dojmem hrůzy ze smrti): Myslíte, že to je něco příjemného čekat, až vás oběsí? Rozhodli jste se spáchat vraždu: tak se do toho dejte a ať už je konec!

BURGOYNE: Pane Dudgeene, my to uděláme jen proto, že –

RICHARD: Protože jste za to placeni.

SWINDON: Drzý chlape – (Dusí se vztekem.)

BURGOYNE (velmi roztomile): Je mi opravdu líto, že si tohle myslíte, pane Dudgeone. Kdybyste věděl, kolik jsem musel zaplatit za svou generálskou hodnost a jaký je naproti tomu můj plat, měl byste o mně lepší mínění. Těšilo by mě, kdybychom se rozešli jako přátelé.

RICHARD: Poslyšte, generále Burgoyne, jestli si myslíte, že se na to pověšení těším, tak to se mýlíte. Vůbec se mi to nelíbí a taky nechci, aby to tak vypadalo. A jestli si myslíte, že jsem vám vděčen za to, že mě chcete pověsit se všemi možnými ohledy, tak to se mýlíte stejně. Já to všecko pokládám za po čertech ničemný zločin. Pro mne je jediná útěcha v tom, že totiž, až bude po všem, vy budete vypadat mnohem hůř než já. (Obrátí se a jde ke káře, když JUDITA k němu přistoupí a s napřaženýma rukama ho zadrží. RICHARD, který cítí, že by stačilo málo, aby ztratil své sebeovládání, ustoupí před ní a vykřikne): Co tu děláte? To není místo pro vás.

JUDITA se pokusí se ho dotknout. RICHARD netrpělivě uhne.

Ne, jděte pryč, jděte pryč, rozčilujete mě. Tak odvedete ji, nebo ne?

JUDITA: Což mi nedáte ani sbohem?

RICHARD (jí dovolí, aby ho vzala za ruku): No tak sbohem, sbohem, a teď už jděte – rychle pryč.

Ona se přitiskne k jeho ruce – nechce se dát odbýt tak chladným posledním rozloučením – a nakonec, když on se pokusí se jí vytrhnout, vrhne se mu v zoufalství na prsa.

SWINDON (hněvivě ČETAŘI, který, polekán JUDITINÝM vystoupením, se přiblížil ze zadní řady čtverce, aby ji odtáhl, a nerozhodně se zastavil, jakmile shledal, že přišel pozdě): Jak je tohle možné? Jak se dostala až sem?

ČETAŘ (provinile): Nevím, pane majore. Je jako úhoř – člověk ji neuhlídá.

BURGOYNE: Podplatila vás.

ČETAŘ (se brání): To ne, pane generále.

SWINDON (přísně): Odstupte!

ČETAŘ uposlechne.

RICHARD (prosebně k těm, kteří stojí kolem, a nakonec k BURGOYNOVI, kterého pokládá za nejcitlivějšího): Dejte ji odvést. Což myslíte, že je možné, aby tu teď zůstala žena?

BURGOYNE (jde k JUDITĚ a vezme ji za ruku): Poslyšte, paní, bude lépe, když zůstanete tady, kde vás chrání vojáci, ale postavte se za nás, a nedívejte se.

RICHARD si oddychne s nesmírnou úlevou, když ho JUDITA pustí, a obrátí se k BURGOYNOVI. Sám hledá útočiště v popravní káře, na kterou vystoupí. Popravčí mu svlékne kabát a spoutá ruce.

JUDITA (se tiše vzpírá BURGOYNOVI a odtahuje ruku): Ne, musím zůstat. Nebudu se dívat. (Jde na pravou stranu šibenice. Pokusí se pohlédnout na RICHARDA, odvrátí se však se záchvatem hrůzy, padne na kolena a začne se modlit.)

BRUDENELL, který stál v pozadí čtverce, k ní přistoupí.

BURGOYNE (souhlasně přikývne, když ji vidí klečet): Ano, správně. Nevyrušujte ji, pane Brudenelli; takhle to dělá velmi dobrý dojem.

BRUDENELLL rovněž přikývne a poněkud ustoupí, dívaje se na ni soucitně. BURGOYNE zaujme své dřívější místo a vytáhne skvostný zlatý chronometr.

Je všecko připraveno? Nesmíme pana Dudgeona zdržovat.

V té chvíli má už RICHARD ruce spoutány na zádech; oprátku má kolem krku. Oba vojáci se chopí voje káry, připraveni ji odtáhnout. Popravčí, stoje na káře za RICHARDEM, kývne na ČETAŘE.

ČETAŘ (BURGOYNOVI): Vše je připraveno, pane generále.

BURGOYNE: Chcete ještě něco říci, pane Dudgeone? Do poledne chybí ještě dvě minuty.

RICHARD (silným hlasem člověka, který přemohl strach ze smrti): Vaše hodiny vám jdou o dvě minuty pozdě, generále. Městský orloj, na který odsud vidím, ukazuje právě dvanáct.

Městský orloj odbíjí první úder z dvanácti! Lidé v davu sebou bezděčně při tom zvuku trhnou a je slyšet jejich potlačovaný vzdech.

Amen! Umírám za lepší svět!

ANDERSON (křičí, prodíraje se davem): Amen! A zastavte popravu. (Prorazí řadu vojáků proti BURGOYNOVI a těžce oddychuje, běží k šibenici.) Jsem Antonín Anderson, muž, kterého hledáte.

Dav nesmírně vzrušen napjatě poslouchá. JUDITA napolo vstane a dívá se na něho; pak zvedne ruce jako někdo, jehož nejvroucnější modlitba byla vyslyšena.

SWINDON: Hleďme! Pak tedy jste přišel právě včas, abyste zaujal své místo na šibenici. Zatkněte ho.

Na ČETAŘŮV pokyn dva vojáci přistoupí, aby se ANDERSONA zmocnili.

ANDERSON (strčí listinu SWINDONOVI pod nos): Zde je můj průvodní list, pane.

SWINDON (zaražen): Průvodní list! Snad nejste –!

ANDERSON (s důrazem): Jsem. (Oba vojáci ho uchopí za loket.) Poručte těm vojákům, aby se mne nedotýkali.

SWINDON (vojákům): Pusťte ho!

ČETAŘ: Odstoupit!

Oba vojáci se vrátí na svá místa. Shromážděný dav začne provolávat slávu. Jednotlivci si vyměňují nadšené pohledy s předtuchou vítězství, když vidí svého pastora úspěšně vyjednávat s nepřítelem.

ANDERSON (zhluboka vydechne opravdovou úlevou a utírá si kapesníkem zpocené čelo): Zaplaťpámbu, že jsem přišel včas.

BURGOYNE (klidný jako vždy a stále drže hodinky v ruce): Času dost, pane. Spousta času. Nikdy by mě nenapadlo dát pověsit slušného člověka podle amerického času. (Zastrčí hodinky.)

ANDERSON: Ano, my už jsme několik minut před vámi, generále. A proto nařiďte, aby sejmuli oprátku z krku tohoto amerického občana.

BURGOYNE (popravčímu, který stojí v káře – velmi zdvořile): Osvoboďte laskavě pana Dudgeona.

Popravčí sejme oprátku z RICHARDOVA krku, rozváže mu ruce a pomůže mu do kabátu.

JUDITA (se přiblíží bázlivě k ANDERSONOVI): Toníku!

ANDERSON (ji obejme a láskyplně ji hladí): No, co teď říkáš svému muži, no? – No?? No???

JUDITA: Stydím se – (Skryje tvář na jeho prsou.)

BURGOYNE (SWINDONOVI): Zdá se, že jste zklamán, majore Swindone?

SWINDON: A vy zase poražen, generále Burgoyne.

BURGOYNE: To jsem, majore; a mám v sobě dosti lidskosti, abych se z toho radoval.

RICHARD seskočí z káry, přičemž mu BRUDENELL nabízí ruku, aby mu pomohl. Běží k ANDERSONOVI a srdečně mu potřese levou rukou, protože pravou ANDERSON objímá JUDITU.

Mimochodem, pane Andersone, je tu jisté nedorozumění. Průvodní list byl určen pro velitele milice. A pokud vím, vy jste – (podívá se tak významně, jak jen mu to jeho dobré mravy dovolují, na jezdecké boty, pistole a RICHARDŮV kabát a dodá) – kněz.

ANDERSON (mezi JUDITOU a RICHARDEM): Člověk pozná, co je jeho pravé povolání, teprve v hodině zkoušky, pane generále. Tento pošetilý mladík (položí ruku na RICHARDOVO rameno) se vychloubal, že je Čertovo kvítko; když však přišla hodina zkoušky, poznal, že jeho osudem je trpět a být věrný až do smrti. Já jsem se pokládal za slušného hlasatele evangelia míru; když však přišla moje hodina zkoušky, poznal jsem, že mým osudem je být mužem činu a že mé pravé místo je mezi vojenskými veliteli v bitevní vřavě. A tak začínám v padesáti letech nový život jako kapitán Antonín Anderson od springtownské milice; a toto Čertovo kvítko zaujme mé dřívější místo jako pastor Richard Dudgeon, ujme se mé staré kazatelny a bude dávat dobré rady této mé hloupé sentimentální ženušce. (Položí druhou ruku na její rameno.)

Ona vrhne pokradmý pohled na RICHARDA, aby viděla, jak na něho působí tato vyhlídka.

Vaše matka mi řekla, Richarde, že kdybych byl opravdu zrozen ke kněžskému úřadu, nikdy bych si nebyl vybral Juditu za ženu. Obávám se, že měla pravdu; a tak, s vaším dovolením, já si nechám váš kabát a vy si ponechte můj.

RICHARD: Pastore – totiž kapitáne, choval jsem se jako blázen.

JUDITA: Jako hrdina.

RICHARD: Což je asi totéž. (S jistou hořkostí sám sobě.) Ale není, kdybych za něco stál, udělal bych pro vás to, co vy jste udělal pro mne, místo abych přinášel marné oběti.

ANDERSON: Nikoli marné, hochu. K životu je potřeba různých lidí – světců právě tak jako vojáků. (Obrací se k BURGOYNEOVI.) A nyní, generále, čas kvapí, a Amerika má naspěch. Uvědomil jste si, že i když dokážete obsadit města a vyhrát bitvy, naprosto to neznamená, že jste si podrobili národ?

BURGOYNE: Milý pane, bez dobyvatelství by nebylo aristokratů. Pojďte dojednat podmínky do mého hlavního stanu.

ANDERSON: K službám, generále. (RICHARDOVI.) Doprovoďte laskavě Juditu domů, hochu. (Odevzdá mu ji do opatrování.) Pojďme, generále. (Jde zaujat jednáním přes tržiště směrem k radnici, zanechávaje JUDITU a RICHARDA pohromadě.)

BURGOYNE jde dva kroky za ním, pak však se zastaví a obrátí se k RICHARDOVI.

BURGOYNE: Mimochodem, pane Dudgeone, těšilo by mě, kdybyste se mnou přišel v půl druhé poobědvat. (Na okamžik se zastaví a pak dodá se zdvořile zakrytou zchytralostí): Vezměte s sebou také paní Andersonovou, bude-li chtít laskavě přijít! (SWINDONOVI, který zuří.) Nic si z toho nedělejte, majore Swindone, váš přítel britský voják se dokáže vypořádat se vším na světě, s výjimkou britského ministerstva války. (Jde za ANDERSONEM.)

ČETAŘ (SWINDONOVI): Vaše rozkazy, pane majore?

SWINDON (divoce): Rozkazy! K čemu jsou teď rozkazy! Máme po armádě. Marš do tábora, aby do vás – (Obrátí se na podpatku a odejde.)

ČETAŘ (bojovně a vlastenecky, odmítaje jakoukoli představu porážky): Pozor! A teď: hlavy vzhůru a ukažte jim, že na ně kašlem. Na rámě zbraň! Do čtyřstupu! Pochodem pochod!

Bubeníci udeří prudce na bubny; hudba spustí Pochod britských granátníků a ČETAŘ, BRUDENELL a angličtí vojáci vzorně pochodují do svého tábora. Městský dav se tlačí za nimi a doprovází je za stálého pokřikování až na konec tržiště; zatím se v pozadí ozve městská kapela, velmi primitivně sestavená, která hraje Yankee Doodle. ESSIE, která jde s ní, běží k RICHARDOVI.

ESSIE: Dicku! Dicku!

RICHARD (dobromyslně, ale pevně): Ale jdi, ale jdi! Nedělal jsem si nic z toho, že mě chtěli pověsit. Nedovolím však, abys nade mnou plakala.

ESSIE: Nebojte se, to vám slibuju. Já budu hodná. (Snaží se zadržet slzy, ale nemůže.) Já – já se jdu podívat, kam ti vojáci jdou. (Jde pár kroků za nimi, předstírajíc, že se dívá, kam míří dav.)

JUDITA: Slibte mi, že mu to nikdy neřeknete.

RICHARD: Nebojte se.

Na dotvrzení si podají ruce.

ESSIE (na ně volá): Lidi se vracejí. Jdou si pro vás.

Jásání na tržišti. Městský dav s hudbou se hrne v divokém nadšení zpátky, RICHARD je vyzdvižen na ramena a lidé mu provolávají slávu.

Opona

George Bernard Shaw

Čertovo kvítko

Komedie o třech dějstvích se dvěma proměnami

Edice Drama

Překlad Frank Tetauer

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 2. 2025

ISBN 978-80-274-4456-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4457-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4458-8 (prc)

Table of Contents

OSOBY

PRVNÍ DĚJSTVÍ

DRUHÉ DĚJSTVÍ

TŘETÍ DĚJSTVÍ

Proměna

Proměna