Похвалявся ховрашок

Тетяна Щегельська

Znění tohoto textu vychází z díla Pochlubil se sysel (Похвалявся ховрашок) tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Fénix (Фенікс) v Kyjevě v roce 2012.

§

Text díla (Teťana Ščehelská: Pochlubil se sysel), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 14. 3. 2025.

АБЕТКА

А

Спитали в альбатроса ми:
– Скажи, де ти бував?
– В Антарктику, і в Арктику,
І в Африку літав.

Заморських див набачився
Чимало на віку,
Бо небо альбатросові,
Мов хвилі – моряку.

Під крилами хай піниться,
Штормить морська вода.
Та я завжди вертаюся
До рідного гнізда.

Б

Між беріз бобер гуляє,
Підберезники збирає,
На болоті – журавлину,
У бору – рясну малину.

Все приніс бобер до хати –
Діток у бобра багато,
Кличе батько всіх дітей,
Тільки щось воно не те…

Кажуть діти-бобренята:
– Ми ж не білки, любий тату,
Зуби в нас міцні й великі,
Нам би – гілочок осики.

В

Видра вудок накупила
                  і понад ставком
Йде рибалити надвечір
                  рівним бережком.
Закидає вудку хвацько,
                  черв’яків чіпля.
Соловейко її співом
                  власним звеселя.

Та не квапляться рибини
                  братись на гачок,
Хоч на ньому і в’юниться
                  ласий черв’ячок.
Видра вперто над вудками
                  все одно сидить –
А не буде як улову, буде
                  витрішки ловить!

Г

«Приготуйтеся! На старт!» –
З гучномовця лине.
Мов змія, гнучкий гепард
Вигинає спину.

Не суперники відтак –
Він бігун незборний –
Ні горобчик, ні гусак,
Ні горила чорна.

Не покинули ще старт,
Топчуться спроквола…
Гордо йде прудкий гепард
Переможця колом.

Ґ

Ґава грає на баяні.
Ґвалт такий зняла ізрання:
– У моєму виконанні
Гарна пісня прозвучить! –
Тільки звуків щось немає,
Хтось немовби їх ковтає…
А із горла вилітає
Ґелґіт – ґава аж хрипить.

Горло в ґави заболіло –
Ніби ґлеєм заліпило,
І на ґанкові щосили
Ґава кашляє щомить.
Лікар-ґедзь оглянув строго,
Прописав їй ґоґоль-моґоль,
І звідтоді у небоги
Горло більше не болить.

Д

Дельфін святкує іменини.
І дуже хочеться дельфіну
У цю погожу літню днину
Всіх давніх друзів запросить.
Дає депешу дикобразу,
Джмелю і дрохві – всім одразу,
Щоб не писати по три рази:
«До мене швидше приїздіть!».

«Ми прибули би неодмінно,
Та, бачиш, є у нас причини,
Чому сюди хоч на годину
Дістатися ми не змогли.
Джміль зовсім плавати не вміє,
А дикобраз давно хворіє,
У дрохви ж – діти ще малії…
А то б усі в гостях були».

Е

Пливемо до екватора –
                   блищать ілюмінатори.
В нас дуже незвичайний екіпаж:
Лебідка махає крилами,
                   мов білими вітрилами,
А леопард на борт бере багаж.

За штурмана лелека в нас,
           він знає, що таке компáс,
Не те, що юнга – білий пелікан.
А лев у білім кітелі
           в радиста щось розпитує,
Він – вовк старий морський,
                              він – капітан.

І легко мчать від дотику –
                      сама тобі екзотика! –
Вітрильник, іграшковий екіпаж.
Та от вода кінчається,
              і ванна вже звільняється,
Я корабель беру на абордаж.

Є

Крихітка-єнот радіє
Сонцю і воді.
Вишити сорочку мріє
Хрестиком собі.

Є у нього полотнина,
Голки також є.
Лиш ниток нема в дитини –
Горенько моє!

Мати крихітку втішає:
– Синку, дай-но строк.
В ательє тобі пошиєм
Десять сорочок!

Ж

Нашій Лялі років мало.
Та читати вміє вже.
От сьогодні – тільки встала –
Дружить з літерою «Ж».
– Жаба,
                жар,
                       жирафа,
                                       жало…
Потім трохи й поспівала:
– По дорозі жук, жук,
По дорозі чорний…

Раптом бджілка задзижчала,
Мама каже: – Чуєш, Лялю,
Як бджола дзумить одна?

Не подобається Лялі,
Літер «ж» тут надто мало:
– То жужукає вона!

З

Зебра задивилась у прозору річку:
Хай мені позаздрять – гарна дуже я.
Смужки чорна й біла – ніби день і нічка –
Звісно-бо, «зебриста» вся моя сім’я.

Знаю, елегантна зебра – неповторна,
Пензликом змалюю звивистий зигзаг:
Перша смужка біла, друга смужка чорна,
Мов узор мережки в тканих рушниках.

И

Ледь не плаче наша Оля:
Буде в мене двійка в школі,
Не дається буква ця,
Виходить нісенітниця:
В морі чудо-кіт пливе,
Ліс у курнику живе,
З гір униз з’їжджає ліжник,
Звідкись лине лева рік…
А між квітів білосніжних
У лугах гуляє бік.
Якщо правильно читати,
Букву «И» – не «І» – казати,
Стануть у словах навік
Кит і лижник, бик і рик.

І

Купив індик інжиру на обід.
– Ну, – каже, – пообідаю як слід. –
Тут іволга із лісу прилетіла –
Інжиру скуштувати захотіла.

В індика є ще й віслючок-сусід –
Інжиру теж він хоче на обід.
Та ягідок у них всього лиш п’ять,
Не вийде порівну усім роздать.

Розмову слухав
                           кролик-непосида.
Він каже: – От мені би
                                   ваші біди.
Інжир кришіть ви
                дрібно до салату,
То й вийдуть рівні
                порції на брата!

Ї

У хатині жив їжак.
Все йому було не так:
Вітер в полі – буревій,
Сніг – колючий, дим – їдкий.
Їжа вдома – несмачна.
Власні голки – дивина,
Роз’їжджаються убоки,
Аж їжак утратив спокій.

– Воля є така моя:
Хочу їх обстригти я!

В перукарню приїжджає,
Стрижку модну замовляє.
Перукар йому сказав:
– Потім щоб не жалкував.
Розмаїття нині стрижок,
Та подумай, любий гість,
Що без голок вовчик хижий
Залюбки тебе із’їсть!

Й

Кайра спіймала морського йоржа,
Ним пообідати хоче.
Тільки ж колючий той зайда – ой жах –
В горло ніяк не проскочить.

Зойкає кайра – не зайве б згадать:
Йорж захищається кожний.
І якщо рибу спрожогу хапать,
То й поколотися можна.

К

При комп’ютері до книжки
Притулилась сіра мишка.
Кошеня до неї – скік! –
Ловить лапкою за бік.
Остовпіло на хвилинку,
Бо на миші – ні шерстинки,
Не ховається за книжку –
Від комп’ютера та «мишка».
– Штучну бачу я щодня,
Хочу справжнє мишеня!

Л

Ластівка у лузі літо проводжає,
Лине над рікою леготом легким.
Ще, либонь, лелека
                               та журавлик знають,
Як прощатись тяжко з краєм дорогим.

Лебедята білі туляться у зграї:
Літечка ясного ніби й не було…
Ластівка у зиму літо проводжає,
Щоби повернутись
                               з весняним теплом.

М

Мишка лапки мила милом –
Мишка їсти захотіла.
Потовкла у ступці мак,
Моркву вимила відтак.

В мисці принесла малинку,
З молока зібрала пінку,
Ще і меду додає –
Апетит у мишки є!

Н

Нерпа невід зашивала
На низькому бережку.
Нитку в голку просиляла,
Непомітно задрімала –
Напеклась на сонечку.

Сниться нерпі, що у невід
Наловилися в’юни.
Спинки блискають сталево,
Плавнички – як металеві…
Нахилилась – де ж вони?

Нерпі ніяк нарікати –
Невід слід було латати…

О

Одяг модний замовляє осетрик,
Оксамитову жилетку
                                  й білий светрик.
– Шийте швидко, – наказав, –
                                          до півночі
Я на бал до восьминога
                                     втрапить хочу.
Оксамит кравець-омар
                                     швидко кроїть,
Окунець же голкою хороводить.
Омуль міцно ґудзики пришиває,
Оселедець праскою розправляє.

Стали одяг осетру приміряти,
Оксамити та шовки надівати.
За люстерко йому –
                                 короп дзеркальний,
А ондатра – модельєр незвичайний.
Та як глянув у люстро осетрик,
Не сподобався йому білий светрик.
Мов опудало, осетрик у ньому.
– Краще я на бал піду у старому!

П

Півник малий розкричався в дворі:
– Тут небезпечно гулять дітворі!
Пильно пантера пантрує курей,
Підстерігає мене з-за дверей.

Щоб без перестраху
                              день провести,
Півнику треба іще підрости,
Бо для такого малого курчати
Може і кішка пантерою стати.

P

Риба-мати й рибенята
Вибираються гуляти.

Взули риби черевички.
Капелюшки в них –
                         з травички,
Сукні з срібної луски,
Ще й червоні рюкзачки.

Тато проводжає в путь:
– Парасольку не забудь!
Стане дощик накрапати –
Змокнуть наші рибенята.

Парасолька ні до чого –
Мокрі рибки і без того.

С

Слоник сірий сумує в джунглях.
Він самотньо сумує в джунглях.
Сняться сни йому сірі в джунглях.
Що робити – не знає й сам.
Та наснилася синя слониха.
Десь в савані є синя слониха,
Зовсім синя-синя слониха,
Мов над джунглями небеса.

Та насправді слониха сіра.
Абсолютно слониха сіра.
Може, трішечки й сіро-сива…
І листа вона слонику шле:
«Не сумуй, ти такий красивий.
Хоч і сірий, але красивий,
Сильний дуже і дуже красивий.
Ти сильніший, повір, аніж лев».

Т

Тигренятко танцює твіст
На галявині проти ночі,
Аж тріпоче на вітрі хвіст,
Листя пальми вгорі тріпоче.

Тигренятко танцює твіст
Під тумтумкання барабана.
Хвацько вгору задерло ніс –
Уявляє себе капітаном.

Невтямки малюку тому,
Хоч «тільняшку»
                        смугасту носить:
Капітаном щоб стати йому –
Починати треба з матроса.

Тигренятко танцює твіст…

У

В лýна-парк на каруселі
Захотів удав.
Звуки музики веселі
Кличуть до забав.

Та на карусель залізти –
Справа непроста.
Як же там удаву сісти,
Умостить хвоста?

Він тугі напружив м’язи,
Звився у клубок,
На сидіння вліз одразу,
Ніби колобок.

В лýна-парку без упину
Музика лунá.
Задоволення отримав
Той удав сповна.

Ф

Фантазія зайшла фазану
Ремонтувати власний дім.
До праці став він спозарану,
Фарбує дім на заздрість всім.

На вікна почепив фіранки,
Поставив фікус у кутку,
І грамофон старий на ґанку
Веде мелодію легку.

А фотографії на стінах –
Ну просто фотоательє!
Фонтан надворі безупинно
У небо струмінь подає.

На стіл фазан
                 поставив фрукти –
Банани, фініки, сливки…
І, щоб гостям втирати руки,
Поклав на крісла фартушки.

X

Похвалявся всім сусідам
                                      сірий ховрашок:
– Приховав собі на зиму я зерна мішок.
В холоднечу хуртовини
                                      хай метуть сповна, –
Хліб пектиму цілу зиму з того я зерна.

Нагодився до обіду здоров’як-хом’як.
– Ох, даремно ти, сусіде,
                                              хвастаєш отак.
Ти хазяїн хитромудрий, слова не втаю,
Та на хвильку у комору ти заглянь мою.

Хизуватись можу нині – вистачить усім,
Хліба маю для родини
                                      щось мішків із сім.
А до того ж, похвалюся,
                                      любий ховрашок,
За щоками я ховаю ще один мішок.

Ц

Об’яву прецікавую
Почули ось яку:
Дають концерт між травами
Цикада і цвіркун.

Проводять репетицію
«Концертники» малі:
Цвіркун сидить у запічку,
Цикада – у гіллі.

Та ллється, мов по ниточці,
Мелодія із струн.
Дует ведуть на скрипочці
Цикада і цвіркун.

Ч

Чапля по воді ходила,
Черевички загубила,
Черепаха їх знайшла
І додому принесла.

Почали їх приміряти
Діти-черепашенята:
Чапи-чапки, чапи-чапки,
Ледве чеберяють лапки –

По чотири в черевику –
Ноги в чаплі завеликі.

Ш

Тиша в лісі. Шепче листя.
Ледве вітер шелестить.
Під шипшиновим намистом,
У травиці шовковистій
Тут шакал маленький спить.

Долі – порвані штанята
І шкарпетки вже без п’яток –
Все на ньому аж горить.
Ненька латки пришиває,
                         заколисує-співає,
Хай шакал маленький спить.

– Люлі, шустре кришенятко,
Люлі, мій малий шакал.
Виростай міцний, завзятий,
У житті щоб міг здолати
Грози й бурі, шторм чи шквал.

Щ

Щиглик вранці засвистав:
– Я вже встав! Я вже встав!
І до сонця та води
Щебечу на всі лади.

Щука-мати всіх підряд
Умиває щученят:
– Щічки мийте і луску,
Чисті плавайте в ставку!

Щемно скавулить щеня:
– Я невмиване півдня…
Ранок солодко проспало,
Вуха й лапи не вмивало.

Щітка, щогла, щур, щілина,
Щирість,
               щедрість,
                                 щастя,
                                             щит…
Букву «Щ» вивчаєм нині,
Додавайте, не мовчіть!

Ю

В кругосвітню подорож
Їде в’юн в’юнкий.
Речі склав дорожні він
У рюкзак старий.

Вже каюта жде його
Там, на кораблі,
Юнга сходні опустив
Просто до землі.

Пароплав відчалює,
Вже в’юну здаля
Юрми проводжаючих
Видно з корабля…

Оркестрова музика
Відлунює від скель.
Вирушає юний в’юн
До нових земель.

Я

У Гімалаях сталася
Подія ось яка:
Для яка ящик яблучок
Прислали здалека.

Яскраво-жовті яблука –
Мов іскорки зорі.
Прислали фрукти якові
Рожеві снігурі.

Летить над яком сніговій
І замітає світ,
Та в Гімалаях мріє він
Про яблуневий цвіт.

Апостроф ’

Що за знак в словах чудний,
Ніби пташка на дротах?
То апостроф чарівний,
Він тобі говорить так:

Вивчиш знак оцей поволі –
Матимеш «відмінно» в школі.
За В, П, Б, Р і Д
Часом і апостроф йде…

В’юн,
          б’ють,
                     ад’ютант,
                                 кар’єр,
                                          комп’ютер…

Ь

Була неуважною літера «Б»,
Згубила свій «брилик» –
                                       немає ніде.
Та буква не дуже
                            за тим горювала
І знаком м’яким
                            у абетці постала.

Із знаком новим і вимова нова,
М’якесенько так
                            зазвучали слова…

Лялька,
              олень,
                           колодязь,
                                           п’ять,
                                                    парасолька…

ЗАГАДКИ

Пан – у чорнім оксамиті,

Носить пояс золотий.
І нектар із різних квітів
П’є солодкий, запашний.
Як гуде він басовито –
Спів той чути звідусіль…
Здогадались, певно, діти?
Понад лугом в’ється (…).

(Джміль)

Є в мами химерний такий помічник –
Сміття і пилюку ковтати він звик.
Він бігає прудко на двох коліщатках,
І хобот у нього – немов у слона.
У хаті тримає усе у порядку,
Це що ж за машина така чарівна?

(Пилосос)

Кругленький, смугастий, немов тигреня,

На сонечку боки він гріє щодня.
Укривши зеленою шкуркою спину,
Він жаром червоним горить зсередини.

(Кавун)

Одна сестра – коротка й гостра,
А друга – довга і тонка.
Вони мережать білий простір –
І диво-казка виника.
Пришиють ґудзика міцненько,
Поставлять латку на штани…
І хоч вони такі маленькі,
Та що б робили ви без них?

(Голка й нитка)

Райдужне диво на квітці сидить:

Крильця розправить – злітає умить.
Над пелюстками кружляє веселик,
Пурхає з квітки на квітку (…).

(Метелик)

У небі блакитному бачу картину:
Он лев вигинає на сонечку спину,
Там – весело стрибає песик кудлатий,
А далі – пасеться баран волохатий.
Ось пащу роззявив крилатий дракон,
На гілочці пташка поринула в сон…
Та то не художник доклав тут руки –
Малюють у небі пухнасті (…).

(Хмарки)

Біжить рухлива стрічка –

Не спиниться ніде.
Униз, до електрички,
Везе вона людей.

Ставай собі на неї
І їдь хоч на екватор…
Завзято під землею
Працює (…)

(Ескалатор)

Весною запалить він білі свічки,
Під осінь на нім підростуть „їжачки“.
Надійно ховає голчастий сувій
Дозрілий горіх кароокий міцний.

(Каштан)

ВІРШІ

* * *

Літо красне відлітає

На кленовому листку.
Пізні сливи ми збираєм
У осінньому садку.

Повні відра і корзини –
Ми стараємось, малі.
Рясно синіми очима
Світять сливи на гіллі.

І компоти, і варення,
І сливовий мармелад
Нам наварить потім неня –
Буде чим поласувать.

Тільки Оля щось смутна,
Трохи журиться вона.
– То не сливи ми збирали –
У відерця літо впало…

Вереда

Зійшлася у савані
Жираф’яча рідня:
Тут у жирафи-мами
Знайшлось жирафеня.

«Яке ж воно плямисте,
Гарнюсіньке маля, –
Його помежи листя
Й не видно звіддаля».

На жаль, перехвалили
Жирафи дитинча:
Задерло ніс щосили,
Немов хвалько-хлопчак.

Не хоче буть плямистим
Маленький вереда:
«Бажаю стати чистим,
Як річкова вода,

Гладеньким та біленьким,
Щоб кожен помічав.
Гордитиметься ненька,
Що зіркою я став».

Під сонцем жовто-карим,
Не гаючи ні дня,
В сніги Кіліманджаро
Пішло жирафеня.

А раптом снігом білим
Поділиться гора,
І зійдуть плями з тіла,
Мов з дерева кора.

Під сніжним покривалом,
Легеньким, ніби пух,
Збіліло, задрижало,
Ледь переводить дух.

Та марні намагання,
Бо сонце не вгава –
І під промінням тане
Та шуба снігова.

Ще й дому не дісталось,
А вже, як вся рідня,
Плямистим знову стало
Мале жирафеня.

Папуга бідоласі
Пояснює-співа:
В савані ж африканській
Морозу не бува.

* * *

У морі синім плещуться дельфіни,

До берега, пірнаючи, пливуть,
Грайливо вигинають чорні спини –
Мене з собою плавати зовуть.

Пірнаю й я у хвилю білопінну,
Аж тут підстерегла мене біда:
На берег вилітаю зовсім синій –
Мов крига, обпекла мене вода.

Зубами цокочу на пляжній ріні
І зігріваюсь у швидкій ході.
Тож добре загартовані дельфіни,
Якщо пливуть у крижаній воді.

* * *

Барви жовті та червоні –

Листя проситься в долоні,
Тихо плаче день осінній,
І тьмяніє неба синь.

Та печалитись не треба –
Під осіннім хмурим небом
Дзвін весняний розсипають
Нам синичок голоси.

* * *

Пахне листям опалим,

Осінь в ліс загляда.
У ставку задрімала
Яснозора вода.

Качки збились у зграї –
Веселіш у теплі.
Міддю дуб догоряє,
Мов свіча на столі.

Тиша. Спокій. Дрімота…
Повз димок від багать
Осінь красна ворота
Йде зимі відчинять.

* * *

Червень в лісі тишу розливає,

Пташенят колише у гнізді.
А малий Мишко нараз гукає:
– Діду, а ходи мерщій сюди!

Глянь, червоні іскри у травиці.
Загориться ліс – ой буде жаль… –
Дід сміється:
                   – Внуче, то суниці
Розсипають свій солодкий жар.

* * *

Що за чудасія?!

Ген аж за селом
Птахи-вітровії
В небо б’ють крилом,

Мов летять, достоту,
Десь понад поля…
Та не до польоту –
Держить їх земля.

У липневім літі
Стигнуть колоски.
Смаглочолий вітер
Крутить вітряки…

Тетяна Щегельська
Похвалявся ховрашок

Для дітей дошкільного

та молодшого шкільного віку

Коректор Олена Полубояринова

Видала Міська бібліотека у Празі

Маріанська пл. 1, 115 72 Прага 1

У МКП перше електронне видання

Версія 1.0 від 14.03.2025

ISBN 978-80-274-4462-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4463-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4464-9 (prc)