Великі таємниці

Микола Славинський

Znění tohoto textu vychází z díla Velké záhady (Великі таємниці) tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Majdan (Майдан) v Charkově v roce 2020.

§

Text díla (Mykola Slavynskyj: Velké záhady), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 2. 2025.

Шлях до Летичівки

Навколо, скрізь, усюди – літо-літечко! І ми їдемо! Їдемо до бабусі Марії! Тато, мама і я. Спершу електричкою зі Святошина, потім – автобусом. Озираюся, дивлюся у віконце, та Києва не видно. Не бачу вже навіть височенної-превисоченної телевежі. Незабаром наша маршрутка, стомлено підстрибнувши на вибоїні, повернула на вузеньку дорогу. Путівець звивається поміж вербами, а за ними швидко стелиться до Летичівки – села, де мешкає моя бабуся.

А ще там живуть песик Джура, котик Воркотун, півник Співун і горобчик Цвінь-Цвірінь. І… І сусідська дівчинка Оленка з великими синіми очима й русявими косами. Вони вже, мабуть, стали довгими-предовгими. Приїду – побачу!

До побачення, Києве! Ти не плач: я восени повернуся.

Ім’я на камені

Оленко, Оленко, як ти ловиш пригорщами промені? Тримаєш їх у кулачках, а потім розтискаєш їх і випускаєш на волю золотисте сяйво? А як ти, Оленко, назбирала роси на травах і напоїла наших ластівок? А навіщо ти, Оленко, написала вуглинкою на білому камені моє ім’я – Тарас? Хотів витерти – і перехотів.

Тополятко

Наше тополятко біля криниці так хоче напитися небесної сині, що росте, як з води, та ще й наввипередки з Оленкою і мною. Оленка ще маленька, наче тінь від троянди. А я вже великий: можу з криниці воду набирати. Поливаю з відра тополятко й себе – з голови до ніг: швидше стану дорослим. А Оленка втікає від прохолодних цівок. Так швидко, що її не може наздогнати навіть песик Джура.

Дівчинці услід жовтіють кульбаби, а наш білий ледачий Воркотун дивиться одним примруженим оком, як Цвінь-Цвірінь визбирує блискітливі краплинки на жовтому багатоквітті. Сірий дзьобик метушливого горобчика швидко стає вологим. Він так блищить проти червневого сонця, що хочеться взяти хустинку й витерти носика. Перепрошую, дзьобика.

Метелик

Метелик – його бабуся називає бражником – ховається від легенького вітру-леготу за Оленку, а від невидимих розбійників – за мене. А є ще перламутрівки, зоряниці, пістрянки, навіть диво дивне – денне павине око.

Милуюся метеликами й заздрю бабусі: вона знає все на світі! Розповідає нам про зірки, драконів, комп’ютери та мобільники, стародавні глечики, саморобні сопілки, лісові та лугові трави, читає вірші й прецікаві оповіді чи казки. Найбільше я люблю казку про Котигорошка, а Оленка – про Івасика-Телесика.

Розбійники

Звичайно, таємничих невидимих розбійників я вигадав.

Може, вони й живуть-поживають десь, за горами, за лісами, аж у тридев’ятому царстві, але до Летичівки не навідуються. Чи то далеко їхати до села, чи то розбишаки бояться тата. Він уміє стріляти з рушниці, має чорний пояс вдатного каратиста й вивчає бойове мистецтво козаків-характерників.

Мрії під вишнею

Коли я сиджу під вишнею, то дивлюся крізь гілля в небо й мрію. От цікаво було б, якби найвища хмаринка, синя та велика, впала на подвір’я! Що тоді сталося б? Як вона стелилася б між деревами? А якби вдалося зібрати в букет сонячне проміння й подарувати Оленці? А якби до нашої вишні прибіг лев, тигр чи бегемот… Ні, краще хай прийде слон або жираф… Скликав би всіх своїх друзів: нехай дивуються, захоплюються та радіють.

А я нікому не зізнаюся, що то мої вигадки.

Ранкова пісня

Дятел творить на світанку лунку пісню: тук-тук, тук-тук… Ще рано: мовчить луна, мовчить і скрипочки струна. Твоєї скрипочки, Оленко. Лиш чути здалеку: тук-тук, тук-тук.

Прохання

Оленко, Оленко, запроси до себе на сніданок – на молоко з медом – коника-стрибунця, бджілку й… мене. Ми принесемо черешень, ні Джуру, ні Воркотуна з собою не візьмемо, хоча вони й почнуть лащитися, горнутися до ніг… А може, все ж таки запросиш песика й котика? І не проженеш горобчика, якщо він сяде на гілочці біля столу під яблунею.

Перше відкриття

Батько журиться: міліють Дніпро й наша річечка Отавка. Я знаю, чому: з них горобці п’ють воду та ще й своїм діткам у дзьобиках носять.

Я налив води у мисочку: нехай горобці смакують – п’ють із неї, а не з Отавки й Дніпра. Наша криниця незглибима: бери води стільки, скільки душа забажає, – ніколи джерел не вичерпаєш.

Квіти для дівчаток

Поки в нас на подвір’ї розквітнуть іриси та півонії, я ще трішки підросту й нарву їх для сусідських дівчаток. Маринці – три рожевих півонії, Лесі – жовтаві півники, а Оленці… А Оленці, яка ходить із бантиком на русявій голівці й любить дивитися в  олубе небо синіми-пресиніми очима, подарую… Так, подарую ті квіти, які вона попросить.

Морозиво

Воркотун у мисочку зазирає, рудими вусиками ворушить: а що там, на денці? Щось біле, розсипчасте. Ні, таки не молоко. Може, сметана? Котик нетерпляче лизькає рожевим язичком. Оте, на денці, холодне й солодке! Та це ж морозиво! Поки придивлявся та вагався, воно розтануло. Але нічого: й таке можна їсти.

Ми з Оленкою також ласуємо пломбіром у шоколаді. Щедро виділяємо білосніжного кришива Джурі, а краплинку смакоти залишаємо для горобчика Цвінь-Цвірінь.

Розмова з олівцем

Якось надвечір я ненароком підслухав розмову Оленки з олівцем.

– Олівчику, олівчику, – просила Оленка, – намалюй мені хатку, дерево й шпаківню.

– Ти візьми мене й намалюй сама, – порадив олівець.

– Не вмію.

– А я вмію малювати, та не можу без тебе, Оленко.

– То що мені робити?

– Бери мене в праву руку – і малюй!

Золоте колесо

Оленка любить дощі, а зливи люблять Оленку. Вона прибігає з-під низького насупленого неба мокра мов хлющ чи той-таки теплий літній дощик.

Я не вперше прошу: «Сонечко, заглянь у віконечко, зігрій Оленку, висуши, будь ласка, її сукенку». І наше сонце – колесом золотим! – котиться просто в Оленчине вікно.

Піщаний годинник

Ми з Оленкою бачили дивовижу: Цвінь-Цвірінь полетів на берег Отавки, набрав у дзьобика піску й майнув на осоння годинника собі робити. Звісно, піщаного. А якого ж іще?

Велика таємниця

Про що перешіптуються стара груша й молоденька вишня?

Підійду – вони замовкають. Відбіжу – знову шумлять одна до одної. Про що? То велика жіноча таємниця.

Півник і пищик

Півник Співун мого пищика побачив і гребеня по-хлоп’ячому настовбурчив. Хотів узяти дзьобом і засюрчати, але не зміг: ще маленький.

Небесний скарб

Місячна підківка сріблиться у вечоровій Отавці – саме там, де ми з Оленкою плаваємо наввипередки.

Ми пливемо до небесного срібного скарбу, та взяти його не можемо: течія відносить і відносить місячну підківку до виру, за яким починається ніч.

Ми повертаємося до берега й біжимо до рідних хат.

Ліхтарик

Ось уже й вечір засинає. Вмикаю ліхтарика, щоб його розбудити. Вставай, вечоре, поговоримо про все на світі, бо мені спати чомусь аж ніяк не хочеться.

Промінчик од ліхтарика тьмяніє й гасне: батарейки сіли. Старі вже! Я вимикаю ліхтарика й лягаю спати.

Непроханий гість

Хто кого більше боїться: кажан мене чи я – кажана? Прокинувся опівночі, вирішив піти до старого осокора, в дуплі якого поселився непроханий гість (бабуся називає прибульця вуханем). Полежав-полежав і знову заснув: не кажана й не темряви злякався, а несподіваного дощу. Він як із цебра лив, а в мене ж немає навіть дірявої парасольки.

Бузкова мова

Уранці щось шепоче мені бузок. Може, вітається? На жаль, не розумію його слів. Ось вивчу бузкову мову, тоді й поговоримо.

Човник без весел

Човник пливе та й пливе за водою. Хто його відпустив на волю? Ще вчора був прив’язаний ланцюгом до верби. Куди несе його лагідна Отавка? Бідолашний човник: сам-один та ще й без весел.

Наші гриби

Ідіть до нас, гриби-грибочки! Червоноголовець хай прошкує до Оленки, а сироїжка – до мене. Ви ж, маслюки, не обминайте нас обох. А мухомор хай червоніє під сосною. Не візьмемо його!

Хвостата злодійка

Нашу курочку вкрала хитра лисичка. Вночі, коли я спав. А якби не спав, то прогнав би хвостату злодійку. Не вберегли зозулясту ні сумирний песик Джура, ні войовничий півник. Не вірю, що Співун злякався. Мабуть, як і я, міцно спав. А котик Воркотун усю ніч десь полював на мишей. Одну й для мене приніс. Ще живу. Поклав на порозі, а вона – шурх! – і в бур’яни. Саме ними до курника пробиралася кмітлива лісова красуня.

Джмелик

– Куди це джмелик полетів? – запитує Оленка.

– На побачення з квітами, – впевнено пояснюю.

– Якими?

– Конюшиною та медункою.

– А хто ж йому більше подобається?

– Ти, Оленко.

Чекання

Якби в мене був хвостик, то я мешкав би серед зайчиків чи вовченят і забув би про тебе, Оленко, як ти забула про мене: поїхала до родичів у сусіднє село й уже другий день не телефонуєш.

Якщо ти завтра не повернешся – подамся на край світу, мешкатиму серед зайчиків або вовченят, хоча й не маю хвостика. Ось так, Оленко! Повертайся швидше!

Перший вірш

Коли Оленка гостювала в родичів, я складaв смішного віршика. Ось такого:

Вітер, вітер-лоскотун,
лепетун і лопотун,
і пустун-перевертун,
баламут, ще й балакун,
прилетів до нас
пити квас,
бо вже літечко минає,
а Оленочки немає…

Райське яблучко

Маленьке райське яблучко здивовано зеленіє у в білому світі. Хтось зірве його сьогодні чи нетерпеливці почекають, коли яблучко достигне?

Беззахисне райське яблучко тулиться до мене. Дозріє – пригощу Оленку.

Тисяча рідних сонць

Сьогодні прокинувся раненько, вибіг на подвір’я… І, заворожений, завмер: на городі – тисяча рідних сонць! То соняшники зацвіли. Враз, несподівано для всіх: для мене, песика Джури, горобчика Цвінь-Цвірінь, котика… Та ні, Воркотун ще спить і не бачить, що навколо стало жовто-прежовто.

Треба швиденько вмитися й повести на екскурсію Оленку. Вона милуватиметься, ахкатиме та охкатиме. Такі вже вони, дівчатка.

Мандарини

Такі страшні, такі смішні в сосон віти-лапи. Зайчика щодня так і хочуть зловити за хвоста, так і норовлять вколоти в носика. Та зайчик втікає, але знову прибігає, бо теж має лапи. Ні, ще не лапи, а лапки. Вони набігалися, стомилися, бо щоранку шукають їжу. І ми з Оленкою несемо смачний обід – окрайчик хліба, моркву й три мандарини. Один – для зайчика, другий – для його матусі, а третій – для татуся.

Зоряний іній

На високому небі зоряний іній цвіте. Місяць, мов хлопчик, біжить поміж хмарами, струшує цей іній на Оленчині коси. Моя сусідка стоїть біля вікна й дивиться на зорі крізь білий запах матіол.

Три слова

1

Я читаю вже по складах з губеняток твоїх аж три слова: «Почекаю. Приходь. Покажу». Що покажеш мені ввечері? Свій ліхтарик, зошит чи книжку? Язичка? Мізинчика з обламаним нігтем? А може… А може, листа з трьох незбагненних слів: «Я… лю… тебе…».

2

На соняшниковому велосипеді я примчав до Оленки пізнього вечора. Привіз відповідь на листа. Став під її вікном, крикнув: «Я… лю… тебе!». І втік, забувши велосипед біля квітів.

На полі бою

Колорадських жуків у нас на картоплі тьма-тьмуща. Так вважає мама. А бабуся журиться: «Напали, як ординці». Тато сміється: «Були колись такі войовничі степовики». Я ж кажу Оленці: «Жуків – мов зірок у небі». Не перелічиш! Та й навіщо рахувати? Треба йти в наступ. Військо наше таке: мама, я та Оленка. Татусь озброївся дерев’яним самурайським мечем. Вимахує грізною зброєю й веде нас на поле бою.

Збираємо жуків у банку з водою. Я фотографую битву своїм п’ятим, уже застарілим, айфоном. Потім боремося з крапчастими нальотниками на Оленчиному городі. Святкуємо перемогу над картоплелюбами за столом під яблунею. Оленчина мама пригощає всіх полуницями. Я кидаю одну ягоду Джурі. Песик нюхає червонясте диво, невдоволено пирхає, хапає зубами самурайського меча й несе його до рідної оселі – ошатної будки в кутку нашого великого зеленого подвір’я.

Білі парашутики

Легенькі білі парашутики пливуть і пливуть. То кульбаби посилають у світ своїх діток. Де вони приземляться, перезимують? І чи підростуть-виростуть? Про це знає лише весна. Та вона ще далеко.

Я сідаю на пагорбі й починаю чекати на весну. Білі парашутики летять і летять повз мої зачаровані очі.

Повернення

Ще літо скрізь-скрізь: на небі, в городі, навколо села. Та вже збираються в далекі краї летичівські ластівки й лелеки. І збираюся. Не бійтеся: не у вирій за птахами, а до Києва. Завтра.

Завтра їдемо. Спершу маршруткою, а потім електричкою. Завтра я скажу: «Прощавай, Летичівко! Добридень, Києве!». А сьогодні літо ще виглядає осінь. Яким же шляхом вона примандрує до Летичівки? Гайну за село, подивлюся.

Ні, сам не піду. Лише з Оленкою.

Микола Славинський
Великі таємниці

Для дітей дошкільного

та молодшого шкільного віку

Ілюстрації Божена Полубічко

Коректор Олена Полубояринова

Видала Міська бібліотека у Празі

Маріанська пл. 1, 115 72 Прага 1

У МКП перше електронне видання

Версія 1.0 від 28. 2. 2025

ISBN 978-80-274-4459-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4460-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4461-8 (prc)