Jalovinky

Ozef Kalda

Znění tohoto textu vychází z díla Jalovinky tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím A. Píša v Brně v roce 1911.

Text díla (Ozef Kalda: Jalovinky), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 14. 3. 2025.

Úvodem

Každá knížka zná dvoje čtenářstvo.

Jedněm sa totiž lubí, druhým zase nelubí.

A tož těm prvnějším připisuju na vysvětlenú: Jalovinky!?

Ovoce chudého jalovca…

Ledagde na strmém skalisku rozsochatým chrástem osamělo při zemi sa drží. Sám v sobě nad spletenú húžvju tvrdší a pevnýma kořeňama do rodnéj skaly vrostlý: neleká sa černých búřek a náhlých přívalů, před hroznýma vichřicama púho stranú sa ukláňá, vzteklým mrazom vzdoruje; gdyžtě pak sa mu enom z užičku svěží rosy a hrstečky božích paprsků dostalo, hnedkaj zase všechen okřívá, v zeleňučký háv naděje sa obláčá.

Tvrdý osud připútal ho živorodýma vlákny na místo jediné: tož alespoň po neobsáhlém nebi zrakoma túží, po široširém kraji sa rozhlédá, o nedohledných mořích snívá a tajné tužby v tiché dumky spřádá.

Tu a tam časem zavítá k němu ptáček pútníček a zahude píseň vzácnú:

o rajských ladoch a ladných rájoch,

o blahém štěstí a šťastném blahu,

o věčném vesnu –

sladkém jak ve snu…

Tehdová rozechvěje sa divným pohnutím stromeček v najvňutřejších žilkách a cévách, tuhá pak kosodřevina obsypává sa drobulinkým květem, kerý ludskému oku sotvy máčkem sa patrní, a kvítek ten dozrává v nevzhledný plod.

Jednúc za čas vydrápe sa na příkrú grúň udýchaný Valach, rozestře konopnú plachtu, čaganem oráňá voňavé, do modra ojíněné jahůdky a pustí sa s něma do světa důle vodú vyvolávat a prodávat.

Ludé pak žijící při velikých říkách a na klidných rovinách vybíhajú z výstavných domů a bohatých statků, nelitujú denára lebo dvú za drobné kuličky a těšíja sa doma z kořennéj chuti…

– – –

Ti pak druzí čtenáři jakže sobě vyloží název těchto povídek??

Jalová sloja – jalový potok – jalové dobytča – ………?

Eh, věru – do Paroma! Dopřejme jim radosti, nechajž sami vlastní úsudky projavíja!

Pan farář a paní rektorka

Včil už sa najde po řídku ludí, keré Pánbů obdaroval ve svéj milosti zdravým kořeněm – jak sa praví. Gdo sa včil dočeká třetího nebo čtvrtého pokolení? Co sú, bože, včilej synové ludští?! Kúšček pápení, a přiďa větr – už sa pominúli. –

Zavětrovském farářovi nalehlo sedndesát a skákal přes přílazky mlaďochom na příklad. Nevysoký – takový odzemek – bezmála širší než delší, červeňúčká pivoňka, dycky veselý a bezstarostný, točil sa střelú na obrtlíku. Nechať přišel, gde přišel, dycky sa hlásil k „mladším“. Sedl si mezi ně, smíl sa, žertoval – člověk k pomilováňú! –

Dostal sa před lety do Zavětrova, ostal už tam a tak se všeckým ludem splynul, jedino kromě řeči, kerú si uchoval, jak v Čechách řečnujú.

Ve farnosti moc nepopravoval. Za jedno neměl nátury dělat horlitela, sám sa chybující, dyť ten najspravedlivější zhřeší za deň sedndesátkrát sednkrát, a za druhúc poznal, že sedláka, kerý střebe zvyky a návyky zpříma ze země, chtět předělat za nekolik roků, že sa rovná chytat větr do měcha. Spěšej za ta leta přeměnil sa sám, krajina si ho sama přizpůsobila.

Z platu, kerý – řekňa po pravdě – vypínal sa chyba na papíře, mohl si kúpit leda tak na dvoje šaty.

Hospodářil teda také.

A šak, bratře, jakýžto výdělek, dyž na všecko mosíš naptat a zaplatit! A při tom abys dohlédal nad drába!

Milý farář sa také nalétal s pola na pole, přikazoval, zlobil sa, hněval a zasej prosil. Otočil sa – opět každý dělal po svém! Valach si moc porúčat nedá! Má svoju hlavu, a ta je najrozumnější z celého světa. Všeci sa věru v dědině divili, že farářa neomrzí taková točenica – a strela Perunova!! V šedesáti rokoch věku svého přijednal si ešče druhé hospodářství. Lesti na užitek, nebo na zlosť: gdo može rozsúdit?

Fárský dvůr si věru neodevzdal od selského, jenom že sa na něm těhnilo ešče věcej ledajakého harampátí.

Při stěně od školy věžila sa síla konárů do pece, chabovjáků na ploty, aj dřeva tesacího: všecko spřeházané přes sebe, jak bylo s voza shozené; z nekerého pňa vyrůstaly už nové výhony na prst ztlšča. Při kraji ležaly brány a kolečka od pluhu. Pluh a předek voza sa popíral o stodolu. Kroměvá toho ešče jeden vůz stál na prostředku. Svlažovala ho v noci rosa, ve dně zas osúšalo slnce, jako krála Nabuchodonozora v časoch jeho zahanbení.

Hromadisko mrvy chlévnéj prohrabovaly slépky míšaného břaku. Jedny sa staraly: „Kr… krrr… krr…,“ jako dyby velikú starosťú byly schvácené. Druhé prám odkáďsi vybrkovaly jedna druhú překřikujaci. „Kokokokoko-dák,“ hlásaly radostnú zprávu o vykonanéj povinnosti. Jedna zase chuderka načechořená přechodila s rozgébeným zobákem a sípala – sužoval ju tipec.

Červený kokeš sa jaksi na pilno honem protlačil ďúrú z rektorového dvora, najspěš ho hnal súsed ze záletů, na svojém však dělal, jakoby nic. Přicifroval ke střípku s vodú a napájal sa z něho, pohlédaja nábožno k nebi. Snad děkoval, že dobrodružství dobře dopadlo!

Zato bezbožné kačeny v jezérku černéj tekutiny stavjaly sa na hlavu a posměšno sa vystrčenýma zadky nebesom rúhaly.

Jezérko odtěkalo dvorem gdesi pode stráň. Starý škarbál uvízl na mělčině a čekal trpělivě jako plťaři na Bečvě déšča a větší vody, kerá by ho zanesla do pěknějších končin, gde kropáčky jaro otvírajú a zvonky větrem sa kombélajú.

V kútě čopěl strakatý micák. Vyskočil si z otevřeného chléva a hleděl včil vyvalenýma očima na kočku, jak sa protáhla skulinú od stodoly. Ta takéj sa zarazila na třech paprčách, čtvrtú skrčila jako honicí pes. Tak dlho na sebe bleščali – nevěděli, kerý kerého sa má bát, až na ně přichrčal morák a zahnal je oba. Ten enom sa přetahoval ve věčnéj zlosti s modrým frfněm u nosa, nepřející jako dráb po dvoře. Pohledl na neco, už sa rozlobil. „Kss,“ rozeběhl sa, spustil ošústané křídla, jako dyby si sám hemoval; zarazil, zdvihl nohu: „Kss; čem sem běžal semkaj?“ – Nevěděl!

Otočil sa – „kss“, už sa zas kamsi hnal. – Učiněný blázen! –

Do kuchyně sa dobývaly šturmem husy. Buďa škaredě podšklbané, ztrácaly peří. Byly by gasaly celý deň, tož oštipovaly dveři zobáky: „Dajte nám jezt, dajte nám jezt.“

U stodoly stála košatá třešňa. O téj brablci věrovatě sa domýšlali, že jim k vůli schválně tam byla zasazená. Nekolik halúzek zasahovalo pod střechu, že tam nigdy nepršalo ani větr neprofukoval, dobře sa jim na nich lopělo. Kroměvá toho čížili rovnú ke kuchyňovým dveřom! Jakmile věrně sa rozevřely a vyšla dívka se slaměncem na ruce – první sa hnali ku zásypu! Počítali sa takéj k domácí drůbeži.

Nad chlévy ve svislách táhla sa podlevá střechy veliká dědina vlaštovčí. Hnízd jedno na druhém dobře okolo dvú set! Švitoření tam bylo, až šla hlava kolem, a koho nebolelo v krku hleďa do pozvýšky, tož půl života u nich mohl vystát.

Vrata ze dvora sa nezavíraly od třech roků. Dokáď byly nové a dobré, zkúšaly od ogarů, ti sa na nich vozili. Ale jednúc pravá polovica povolila ve stěžejách a připleščila Francka Kolajového, že myslili, že ostane chudák na máčku. Ale gdepak! Vybrchaja sa ze spodka, utekl s ostatníma! A jak jich tenkrát odběhli, tak ostaly. Levá půlka stejnako také držala enom jedným pantem.

Tak bokem v úhlu hlásila se divákovi – gdyž zrovna nezápolil s rémú – maštal: Tomšovo království. Tam držal Tomeš, fárský pacholek, hlavní residencu aj poddané – dva valachy uheršťáky s hustú hřívú: Moliše a Vališe, jak si je pokřtil.

Maštalní okýško na dvě pídě tak a na dvě tak rmútilo sa mlčky nad svojú zbytečnosťú, neboť zakyslé pavučinami a prachem nepropúšťalo nijakého světla. I zdálo sa, že snad enom proto do zdi bylo vytesané, by sa tam mohla povalovat flaša od terpentýnu, pokrytá masným prachem, a vedle ní oblezlá paprča zajačí. Kroměvá toho ešče kulovaté zrcátko v plechu a pů hřebeňa tam dělalo parádu. V kútě při okýšku tísnilo sa lože z nekolika kolků a desek zhlobené, na něm pak z věchet slámy, zhlavec a starý kožuch bylo celé pohodlí, lebo chlapi nespávajú pod peřinama, by sa nezpovykali. Pod pohrádkú stály nedělní boty, přikryté hadérkú, co aby sa nezaprášily, a vedle dřevěná truhla s malovanýma květy. Tam choval lepší klobúk, čepicu, nedělní šaty, pár hábů prádla, vonicu za klobúk, kanciunál a – dosť. Chudobný čeledín nepotřebuje věcej a obejde sa takéj na tom božím světě.

Tomeš slúžil, avšak enom proto, poněvadž mosel. Že sa mu chtělo jezt. Nebuďa toho, byl by sa rači rozvalil negde na břížek a založa ruky pod hlavu přemýšlal, třebas: Proč brabeneček leze po stéblu hore, gdyž mosí po chvíli důle. – Anebo: Čem sa ludé casnujú tak a hampasujú o kúsek statku, gdyž toho tady mosíja odběhnút?

V téjhle příčině byl (a sám o tom dobře věděl) nad pana farářa. Ten, dyž stál na kazatelnici, hlásal: „Neshromažďujtež pokladů, keré mol a rez kazí a zlodějové vykopávají a kradou,“ ale vysleča kleriku hned přikazoval: „Tomši, slyšíš, zítra vázati na Slivné, pozítří odvážeti a popozítří orati na Nivách!“

Tady sa zřejmo patrnilo, že měl farář zásady v hlavě jaksi poplantané. Ináč pro kazatelnicu, ináč pro sebe, gdežto Tomeš držal poctivě, bez výhrady, do slovíčka: „Dyž nelakotit, tož nelakotit!“

Aj jiné věci byly! Pan farář, řekňa, neuměl ani Molišovi zakuznat! Moliš vyzdvihl hlavu, by k němu nemohl dostat, zaťal zuby, hlavú posmykoval, cúfal a očima sa pořád chytro posmíval. Farář protivá něm na špičkách zubno obúma rukama zdvihal a marno prosil: „Darebáku, slyšíš, měj přece rozum!“ Ale nic naplat! Molišovi sa dycky spěšej lúbilo bez uzdy, až mosel zakročit Tomeš.

Anebo starý pán přiběhl: „Hochu, slyšíš, zítra budeme sekati seno!“ „Hoch“ sa podíval zkúmavě na farářa, jako lesti ho nechytá horká nemoc a fantas z ní, pohnul rukú, by sa enom podíval, jak nízko vlaštúvky poletujú. Po téj ešče dodal: „Pes hryzl trávu na kopci, a slépka kokrhala na náspě jako kohút.“ Farář teda povolil: „Tak nebudeme sekati.“

A tož každý, gdo měl oči, viděl, že pravý hospodář, kerý všecko vede, že sedí v maštali, a farář to že enom takový přícmrdek, a gdyž ho Tomeš poslúchá, tož enom proto, by mu před cuzíma nekazil reputacu. – Totiž – rozumějmež sobě – tak si Tomeš aspoň ve hlavě maloval.

* * *

A hned podlevá pocupkávala takéj taková stařenka k pohledáňú – paní rektorka!

Lopotu na světě už si odbyla. Zaopatřené děti zakládaly vlastní rodiny. Jí zbývaly už enom nebolavé zpomínky a drobné denní starosti. Hospodařila synovi, kerý nastúpil po nebožtíkovi otcovi úřad rektorský.

Při pětasedmdesáti rokoch sa ví, že kříž už sa nahýbal a prsty od těžkej práce zgramlovatěly; však se zdravím ešče – Pane Bože, chvala tvá – ušlo. Po lícoch, keré ešče včil byly hebučké, prosvítala zdravá barva meruňky.

Zastavil sa gdysi na silnici se starú paní strýc Lomiců. Při řeči sa optal: „Ja, nemějte za zlé, paní rektorko, kolej že už si čícete? Ufám dobře přes sedmdesát!“

„S pomocí boží,“ povídá rektorka, „už mi ide na šestasedmdesátý.“

Strýc pokyvoval hlavú: „Pěkné stáří, požehnané stáří, a tak pěkně při tom ešče vypadajú!“

„Ja,“ dotěžuje si stařenka, „dívala sem sa toťkaj do zrcadla; už sa mi přece zdá, že sa mi huba jaksi krabatí.“ –

S panem farářem sa měli rádi, dyť za toléj rokú sa znali a ostávali vedle sebe. Chvílema však přeca vyrůstal mezi nima trpký kořének – a ten nechával hořkú chuť po sobě…

Paní rektorce přináležela pense po manželovi: čtyřicet rýnských od církve. Což to bylo? Chyba hladném převézt vdolkem okolo nosu. A ešče dyby sa byla jaksapatří vyplácala, řekňa alespoň po pů roce. Ale gdež pak! Dyž sa nehlásila, tož sa neplatilo! Čekala kolikrát pů roku, tři čtvrti – pořád nic, žádný sa ani nehýbal!

„Málo naplat, mosím sa vypravit k tom ‚knězovi‘!“ Slovo „kněz“ už naznačovalo jakúsi skřupku!

Ve svátečních šatoch, hedvábnú šatku na hlavě, vyšívaný bilučký šáteček v ruce, přidrmkala teda paní rektorka zadníma vrátky a ptala sa po farářovi na znamení, že nakročuje v úřední věci. Jindá, gdyž přichodila jenom na besedu, tož vstupovala dvorem a tázala sa po paní farářce.

Pan farář vlídně přivítal v úřadním pokoji, židličku podal a odběhl pro stupečku vína.

Sedli si proti sobě oba staří ludé a rozpovídali sa o zašlých časoch. Zpomínka za zpomínkú vystupovala z paměti, jeden druhém přisvědčoval, tu a tam nekerém vyskočila slza, zase se rozesmíli – rozmilý pohled na oba!

Enom nešťastné peňze! Jak o ně zavadili, bylo po humoru. Bočili sa na sebe – napřed, pravda, sa pamatovali, pěkně si všecko rozkládali, než prudká nátura už jich strhovala, začali protivá sobě vyskakovat jako dva mladí kohútci.

„Rád bych vyplatil, co vám patří,“ uznával farář, „ale řekněte mně, prosím vás, z čeho?“ Síhl pro klúčky do kapsy, otevřel pokladnu. V přihrádce lapěly štyry dřevěné misky, až po samučký okraj – prázdné. Enom na dně sa bělaly kúsky papíru, co na nich byly poznamenány účty.

„Vezměte si teda všechno, co vidíte!“ zasmíl sa na zlosť.

Ale milá rektorka takéj sa nedala. „Myslíte si, že pořádem budu čekat, až sa začne suchá lipa zeleňat? Já dostávám ročně štyrycet rýnských – a basta.“

„Kde jich však nabrat?“ čertil už sa doopravdy pokladník.

„Na to sa má pamatovat hned od nového roku!“

„Ach!“ – Panu farářovi sa třáslo na jazyku, lesti si myslí paní pensistka, že ho netlačíja jiné starosti než jejich štyrycet rýnských? Ale udržal sa.

Enom zdvihal ramena a dělal, jako dyby ho neco škrtilo v krku.

„Tady nepomože sa krútit,“ dlúbla zase paní rektorka, „než mne vyplatit! Dybych nepotřebovala, tož bych na to netlačila, je mne bez toho haňba…!“

A ti dva si tak sekundovali, že toho aj, co ostalo mezi nima nevyřknutého, sa druhý dovťupoval, a bylo na podiv, kerak si vynášali a přebíjali trumfy též na to, co sa neřeklo.

„O haňbě mně neříkejte!“

„Vám sem šak nepravila!“

„Oh, zkušené ucho mne neklame!“

„Nadhodila sem, že já sa haňbím!“

„Inu, je psáno: Kdo slyšíš, rozumějž!“

„A je také psáno: Sirotků a vdov neutiskuj!“

„Já někoho utiskuji? Dovolte! Věru, rád bych vám třebas tisícem posloužil, kdybych mohl! Podívejte se na mne! Jako farář nevidím od lidí krejcaru!“

„Ja, proč si toho lepší nehledíte?“

„A co počíti? Snad žalovati? Pastýř – ovečky?“

„Negdy by ani žaloba neškodila!“

„Ne! Nigdy! K advokátovi – nepůjdu.“

„Tož umřeme rači hlady,“ smíla sa zase rektorka. „No, vy ne,“ opravila sa honem. „Obživíte sa z hospodářství. Ale co já? Chodit po ptaňú?“ Rozsádlila sa pěkně ze široka a popravila na kolenoch fěrtúšek, nechaj vidí „kněz“, že sa mu odtuď nehne!

Pana farářa přešla zatím zlosť, mosel také uznat, že rektorka je v právu, pichl zase ruku do kapsy, vytahl klúček. „Odpravím vás raději, bychom urovnali nemilou záležitost, paní rektorko, z vlastního. Půjčím jaksi církevnímu fondu.“ Odemknul truhlicu, vytahl míšek. Mohlo tam být ale za štyrycet lebo za padesát rýnských. A zasej plno papírků! Na těch si poznačoval, co vzal ze svého a spotřeboval pro církevní – a při církevním na miskách zase, čeho užil pro sebe. Ale už to měl poplantané a pomíšané, papírky sa poztrácaly – přes třicet roků nevěděl, co církevního a co ne. – Vyplatil patnáct rýnských a zase sa strhla hádka. Rektorka tvrdila, že trvá z minuléjška 15 rýnských restu, pokladník zase, že sú vyrovnáni, že vyplácá na novo.

Hned sa přesvědčovali a hned počítali od rektorovéj smrti – před desíti roky – všecko z hlavy.

Rektorka pevným hlasem, jako když bije kladivem, všecko navlas účtovala. „První rok dostala sem dvacet rýnských, deset rýnských a deset rýnských; pořádek sa zachoval. Druhý rok: dvacet rýnských, pět rýnských, pět rýnských a zas pět rýnských a pět rýnských.“

Farář poslúchal a kýval hlavičkú: „Dobře, dobře!“

V třetím roce však už trčala mýlka. Rektorka trvala na svém, že ostal rest patnácti rýnských, farář zase odporoval, že neostal.

Rektorka povídala: „Já sa na svoju hlavu dobře možu spolehnút. Pamatuju si do grejcara, v kerý deň, lesti pršalo, lebo mrholilo, rovněž kerú šatku sem vzala na hlavu.“

Farář napodobně jistil: „Já také si všechno pamatuji.“

„No třebas!“ podvolovala sa rektorka. „Ale rest ostal.“

„Nezůstal!“

„A ostal!“

„A když nezůstal!“

„A gdyž ostal!“

„A já tvrdím, že nezůstal!“

„A já tvrdím, že ostal!“

Zase vyskakovali protivá sobě jako dva kohútci.

Ešče ščestí, že jim, sedmdesátiletým staříčkom, dochodil skoro dech. Moseli si lopnút a vydychovat, zase pomalu chládli.

Farář sebú vrtěl: „Zajisté jsem si všechno někam napsal na papírek.“ Shazoval knihy se stola, jako dyby věřil v zázrak, že papírek sa tam najde.

„Enom teda hledajte,“ sledovala ho poťuťmo očima rektorka, „a přesvědčíte sa, že mluvím pravdu.“

Farář sa honem obrátil a nechal hledačky:

„Vy ne, ale já.“

„Ba já!“

„Ba já!“

„Já!“

„Já!“

„Není pravda!“

„Je pravda!“

Opět si sedli, vydychovali a chládli.

Nakonec sa pan farář přeca podvolil. Řekl si, že rektorčina hlava je lepší než jeho papírky, keré dycky větr bral, dyž sa okno otevřelo, tak ostali dalej sedět při stupečce vína. Na mrzutost zapomněli, seděli proti sobě, povídali si zase všecko v dobrotě. –

Pan farář sa usmíval, vtom na cosi si zpomněl a doteknul sa zlehka kolena návštěvnice.

„Ach, paní rektorko, výborný plán vzešel okresu! Ach, podivíte se, jaké požehnání a jaký blahobyt přinese našemu chudému kraji!“

Při tom sa díval do horního roha ve světnici s takovú blaženosťú, jako dyby už v něm viděl ten slíbený ráj.

Paní rektorka takéj zvědavo pohlédla do rohu a pichla při tom prst do huby, ale vzpomeňa si, že sedí na besedě ve faře, zahaňbila sa a prst honem vytahla.

To bylo tak. Zazdávalo sa jí pořád, že v loži dávno vypadlého zuba ostala taková žilka. Už paní rektorce ale dvacet ludí – a mezi nima doktor – nahlédli do úst, stvrdili a odpřisáhli, že tam nevidět ani potuchy, zrcadlo přinesli, všelijakých důvodů vymyslili a provedli – všecko marno. Žilka v dásni zavazala, jazyk pak sotvy získal chvilku pogdy, pořád pracoval, obhledával, zkúšal nejakým fortelem neščasnú překážku podebrat a vypáčit – ta však ne a ne ven! Tisíckrát za deň – aj třebas mezi pracú – přichodil jazyku na pomoc obližmiska pravéj ruky. Byl to přičinlivý prst! Plný nápadů a horlivosti vymýšlal praktiky, kerak vyzrát na nemilého hosta. Radili sa s jazykem, podporovali sa spolem, jeden z vňutřka, druhý zvenku běhal okolo žilky, páčil, viklal; nic naplat: nešla ven.

Pan farář ale mžurkal do kúta, nepovšímnul si rozpaků a povídal pohrúžený ve svoje obrazy: „Postavíme v městě, paní rektorko, takovou továrnu na zužitkování ovoce!“

Paní rektorka ale nechovala hlavitého respektu o fabrikách. Čúvala, že nejsú nic dobrého. A tak sa jí dycky zdálo, že fabrika a konec světa patří dohromady. Proto enom pohrdlivo pohnúla kútkama.

Pana farářa, kerý – vyznaja po pravdě – takéj hrubě fabriky ze zkušenosti neviděl, aj to sa nemile dotknúlo. Vyskočil z legátka a jal sa vychvalovat.

Že sa daří na Valašsku božího ovůcka do chvalabohu, a polovička že vyjde na zkázu. A továrna bude vařiti likéry a kotloviny, a budou se výrobky prodávati po širém světě, a budou z toho výdělky. Budou se vydávati laciné akcie po deseti zlatých, aby si i nemohovitý mohl nějakou koupiti, a na konec roku se budou majitelé děliti o výdělek, a lehce připadne na akcii až tři zlaté užitku; a když lidé nečekaný užitek uvidí, tak počnou přeplácet akcie, a ty budou stoupati v ceně, vyjdou třebas na třicet zlatých, a potom je bude moci majitel výhodně prodati…

A paní rektorka enom počúvala, nic nepravila. To nebyly věci jejího rozumu. A při sobě si myslila: „Dybys nechal okres okresem a spravil si rači vrata!“

Pan farář ešče propověděl, že už je vše připraveno, že zítra sa odbývá hlavní schůze v městě, že tam rovněž pojede, a tak sa rozjařil, až mu očka blikotaly, jak dyby mu kvetlo dvacáté jaro. –

Paní rektorka za nedlúho sa zdvihla, poděkovala za peníze a odcapkala.

Hostitel ju vyprovodil kúsek pod okna a rozlúčili sa upřimno. Po téj sa pan farář vrátil a vešel do zahrady, by sa potěšil.

Zahrada sa klínila mezi farú a kostelem, co s třetí strany ju uzavíral kopec. Mezi stěnama a pod hustým stínem rozsochatých hrušní držala sa vlaha. Aj dyž okolo všecko slncem planulo rozpálené, vystupoval od země chládek a lehtal mrazivo po zádoch. Květinky než ověnúly, dlho ešče po východě si zahrávaly duhovými barvami rosných perel. Kamkolivěk člověk pohledl: krása – až srdce zabolelo! Dyž rozkvetly noční fialy a bílé leluje zasvítily, v kútě gdyž obalil sa hroznovým květem omamný chebz – takové sladké mdlo sa rozpúščalo v člověku, taková žádostivost neco nepojmenovatelného do sebe pojat a zvědět tu najvětší radosť, kerá čeká gdesi připravená – až k omdléváňú.

Pod starú oskorušú, kerá sa křivila bleskem rozčípená, nakláňal sa takéj už bokem starodávný včelín – úly po starosvětsku z vydlabaných pňů – a voněl suchem a voskem. Okolo zahrady v rozložitých korunách starodávných lip šumělo při pilnéj práci tisíce a tisíce pracovitých včelek. Neslo sa to vzduchem jako z veliké dálky jemné, jemňučké vzdechy rozechvělých varhan, a tak sa při tom snášal důle sladký sen zapomenutí a zase hore vzplýval, jako dyby si gdosi s lidskú dušú pohrával.

* * *

Druhý deň ráno vyrazil pan farář se štětičkú od mydlin v ruce a už s jednú namydlenú škraňú na dvůr a křičal na Tomša.

Tomeš čul, ale neozval sa hned, až farář volal po třetí. Sú už takové prostředečky, že aj ten nízký toho vysokého dovede krapku potýrat. Po téj teprva sa vyštragal z maštale, co prý od něho chcú?

„Slyšíš, Tomši, přichystej koně, pojedeme do města a vezmeme bryčku! Kočár má zlámané kolo.“

Tomeš potichu zahřešil a pomyslil si: Po kerých kozloch ťa zasej všeci čerti nesú, do kerého Paroma! Nemožeš sedět na peci doma?

Byl si toho svědom, že takovú odpověď nazhlas nemože dat, ale než sa rozmyslil na patřičnější, pan farář už zase vběhl do fáry. Pacholek postál se svěšená hlavú na náspě a držal sa obúma rukama vzady důle v těch místoch, gde sa má člověk za co chytit, jako dyby sa chtěl ve zlosti roztrhnút na dva kusy. Ale potéj pozdvihňa hlavy, vykročil a šúral sa vyptat do kuchyně slaniny, prý namastit řemení na cestu. Dostaňa kúsek ale na tři prsty ztlšča, odpravil sa potichu do maštale a sedňa na puténku a vytáhňa z kapsy křivák a z loža kaval chleba, pochutnával si na slanině. Mrčal si pro sebe ve zlosti napučený: „Poručil pán psovi a pes ocasovi, pes si lehnul a ocas sa nehnul.“ To jako aby si šel farář valachy spravit sám. Ale najeza sa, zlost ho pominúla. Masnýma prstama přejel po řemení, jak viselo na hřebíku, pronesl polohlasem: „Do města dávno dobré.“

Sa protáhl, až mu v zádoch zapraščalo, zdvihl si slámku ze země a poždaroval si v zuboch. Po téj dal sa spravovat koně.

Přistroja si tedy tak za hodinku valachy do chomútů, vedl je na opraťách důle kopcem k chalupě, gde měl farář druhé hospodářství a gde takéj uschována byla bryčka, kerej připadlo štěstí podívat sa do města. Puklice na řemení zvonily o sebe na valachoch jako bratřejovské zvony, ty sú také čut na dvě míle. Špice chomútů sa kombélaly nalevo – napravo, nalevo – napravo, jako obraz života ludského. Náruční Moliš bluskal zlomyslno zpod hustéj hřívy, svrběly ho zuby, rád nekoho nima postrašil, včil enom cestú lipal horním gumovým pyskem po hlavičkách pcháčí na stráni u silnice. Aby nechal hlúpot, dostal znenadání slabé upomenutí bičem od Tomša, jako gdyž mucha uščípí. Lekl sa, pohodil širokým zadkem, až řemení a puklice zařinčaly. Pozdvihl hlavu honosito, obrátil oko bělmem hore, chrknúl nosem a ukázal v něm červenú, postavil sa šnejdrem příč silnice a přebíral nožkama jako rektor u varhan.

„No, no, no!“ konejšil za ním Tomeš. „Divochu! Mosí byt hnedkaj zle?“

Moliš stočil hlavu, zamrkal zkúmavě po Tomšovi a upokojil sa.

„Co je? Co sa děje?“ podrbnul ho hubú sedlový Vališ.

„Ale, zažertovali jsme si krapku s Tomšem,“ odpověděl koňskú řečú Moliš, pohnul a zatřásl lesklú kožú, potéj sklonil hlavu a zrazu zas do zadku pohodil si chomút na pleca, by mu lepší seděl.

Tak veselo a rychlým krokem protrckovali dědinú. Na stráni sedělo pospolito jako stádo brablců krdel ogarů. Prám jeden dával hádanku: „Co je to? – Sedlák tým uderí o zem, a pán pichne do kapsy?“

Shledňa ale Tomša, nechali hádanku hádankú a pustili sa za ním.

„Tomšu! Svez mne!“

„Tomšu! Já bych si sedl!“

„Tomšu! Nechaj mne, mám už dávno slíbené!“

Tomeš dneskaj ale nebyl podle toho, by sa zabavoval. Ohnal sa bičem, a prosebníci sa rozprchli.

„Tomšisko – psisko,“ pokřikovali pohněvaně ve zklamaných nadějách.

U chalupy už zatím čekal farář, doklusal tam drobnýma kroky rovnú cestú, gdežto Tomeš mosel oklukú. Dyž běžal okolo školy, odevzdala mu rektorka deset rýnských s prosbú, by jí teda také zajednal jednu akciu. Chuderka sa do rána převalovala na loži. Těm novým partykám nedovířala, pořád si potichu opakúvala: „Daj sobě pokoj s marnosťú a bláznovstvím,“ a zasej z druhéj strany si nadhazovala, že dyž při tom drží doktor a advokát a farář a gdo ví gdo, že přecaj na věci neco mosí být. A takové pěkné interessy! Dvacetkrát za noc sa zařekla, že nekúpí, jedenadvacetkrát, že kúpí. A tož nakonec ostalo, že kúpí.

S třesúcíma rukama lúčila sa od desítky ne snad pro lakomost. Ale vyrostla v skromnosti, a tenkráte platily peníze docela ináč v ceně než včil. Za šestnáct krejcarů kúpil funt pěkného masa a za šestku harcoval nádeník jak dlhý den na poli.

Pan farář otevřel klúčkem vrata a ukázal sa bujno zarostlý dvůr. Jakási panenská vůňa táhla ze samoty. Nebylo tam ani hromad hnoja, ani slépek ani ludí. Valaši ze všeho si všímali enom vysokej trávy pod hruškú a nedbaja zubna v hubě, uchýtali zubama, tak to škrčalo.

Zatím pan farář už harašil před stodolú klúčkama, choval jich na ocelovém krúžku výběr a prám posledním otevřel. Na mlatevni sa ukázala bryčka, a Tomeš jednú rukú zachytil za oje, ale zaschlá barabizna vzdorovala jako páčivý kůň.

„Pozor, slyšíš, ať si neublížíš, počkej na mne, zatlačím ti.“ Než Tomeš nečekal, byl by si pokládal za haňbu dat si pomoct. Zajal dobře za brdečko, načež koleska vyrazila ven jako živá, jak dyby sa sama hnala po Tomšovi, že nestačil utěkat. Zarejdoval a uskočil stranú, bryčka sa hnala vzteklo mimo, potéj jako slepá sa náhle zastavila.

Krásy na ní nebylo, a byla-i jaká, tož sa hrubě nepatrnila. Suché bílé blacko v najrozmanitějších podobách rostlo a kvetlo kolem dokola. Dyž sa naplnil čas, opršalo zasej na zem a nové vyskočilo a zachytilo sa na košatinu. Byl to život jako každý iný. Nigdy nijaká ruka hadrú lebo kartáčem nezasíhla do přirozeného běhu tohoto světa, a ke cti Valašska budiž řečeno, že tam nerostla ani hlava, kerej by neco podobného bylo přišlo na mysl.

Tam gde sa za uherský měsíc čistíja boty ze správnej příčiny, že sa beztoho zase zamatlú, gde z tejž nesmrtelnej pravdy nedostaneš hned tak lehko ogaru ke škopku s vodú, tam istě by sa nebyl našel hlúpý člověk, kerý by podniknul takovú bludařinu: myt bryčku. Ani za peníze ne! Že seschlá střecha skrabatělá a prolámaná ze stálého zadumání skláněla sa na stranu, že zohýbané plechy bez povrchního nátěru, a tedy bez přetvářky poctivě drsně hleděly na svět, rozumí sa samo sebú na Valachoch, a není třeba sa o tom zmiňovat. Ale pan farář hleděl laskavo na archu a hladil rozprýskanú kožu a neviděl staroby, jako starý manžel nevidí vrapů na tváři spolupútnice, a vidí-li, tož nedbá, věda, že tak káže běh světa.

Pojednúc šak farářova červená tvář zbrunátněla, z očí bez obočí vyrazil blesk, oj, hrozný blesk. Štěstí, že prám v tom místě, gde dopadnul, ťakvila sa ve prútěné stěně hrubá ďúra, ináč by byl istě zapálil!

„Tomši! Tomši! Slyšíš! Podívej se! Ah! Toť hanebné! Kdo to udělal? – A pročpak to udělal? A jakpak to udělal? – Tomši! Co myslíš?“

Tomeš pustil z ruky brdečko, na keré prám zkušenú rukú nastrkoval oko z prostraňku, a dvúma rychlejšíma kroky přiráčil sa také k zadku voziny. Těžké vysoké boty s holénkama, keré měl do města obuté, ostaly zpříma stát a enom horní tělo, jak bylo rozběhlé, sa párrazukrát zakolácalo. Tomeš sa pohrúzil pohledem do ďúry, jak dyby čekal, že z ní neco vyleze. Farář zasej naprotivá tom zabořil sa do Tomša, čekaja odpovědi s takovým okem, jako dyž díťa sa ptá otca: „A tatíčku, gdo stvořil Pána Boha?“

A co sa vlastně stalo?

Ťanu! Bryčka byla dřevěná a po bokoch palachem propletená. A včil – jebem ti dušu! – po jednej straně palach pryč, křiváky vyšpihlaný a ďúřisko jako Holomúc! Hlavu tam mohl prostrčit! Koho by čert nebral, hleďa na to!?

Tomeš zbadal brzo, jací asi řemeslníci ju měli v práci, nechtěl ale enom tak do větru valit, a proto sa rozkývnul ke stodole, lesti by snad nečeho nenašel, co by mu podalo přesvědčitý důkaz do hrsti. Tělo už sa pohrávalo veliký kus předem, dyž teprv sa odtrhly juchtovice od země a šúraly sa volně za Tomšem.

– Ja, to byla ešče starodávná práca, gdy sa kožú neskrblilo, pane, každý bot měl poctivú váhu!! Bývalo ledagde čut, jak sa tetka súsedě chválila: „Oh, věř mi, cérko milá! Ten náš ogara, pů třetího roka dojde mu na Hromice, a už dotragá taťkovi boty jeden po druhém jakoby nic!“

„Oh, na mú hříšnú, daj pokoj, co ty nepravíš?“ divila sa upřímno súseda. –

Tomeš ve stodole rozkopnul humnová vrata a vrátil sa brzo, svíraja opatrno cosi mezi hánkama.

Farář mrkňa na prsty, shlédl ozňaný kúsek palachu a dvě nápodobně ohořelé sirečky. Podivení sa mu zračilo na širokej hubě, neboť nerozuměl z tejto hádanky, ani co by za pahnost vlézlo.

„Ogaři!“ zamrčal jedno slovo Tomeš.

„A prosím tě, co ogaři?“

„Kúřili palach.“

„Cože kouřili?“

„Palach!“

„Prosím tě, slyšíš, copak se dá rákos kouřiti?“

Tomeš místo odpovědi pichl farářovi začerňalý konec pod nos. „Sysluje na to vlastníma očima a ptá sa ešče,“ pomyslil si nevrle.

„Ach, slyšíš, toť hanebnost! Ano! Hanebnost! A to vše za mou lásku, za moji přítulnost!“

Farářovi sa zalély oči slzama a třikrát sa minúl nohú stupátka, hotuja sa vylézt dovnitř, až Tomeš mu chytil šlapu dlaňú a postavil, kam patřila.

„Mosíme ponáhlat,“ řekl, chtěja starého pána dostat z neveselých myšlenek.

Po téj sám sa chytil rukama za kozlík a vytáhl za sebú těžké boty.

Křikl na dívku, kerá prám přiletěla: „Pozavíraj všady opatrno,“ chytil valachy dobře do opratí, až přitočili hlavy k sobě. Pohrozil jim bičem, aby zježili hřívu a zdvihli ocasy, a pustil je. Dědinú sa mosí dycky taráňat pansky klusem. – – –

* * *

Ale štyry dni po téj domlúval sa strýc Mlčáků při snídaňú se synem Franckem. Jedli všecka rodina z jednej míse a chlpali zelnú polévku se zemáky o základku. Francek, aby také mohl dobře ke dnu, podložil si pod sebe vlastní nohu. Strýc teda, zdvihňa užicu hore a utíraja si hubu hřbetem ruky, nadhodil zničehonic: „A co ste zase, kakraholti, podělali tom farářovi?“

Francek sa vypnul, jak dyby seděl na koni: „Cosi sem čul zvónit od ogarů, ale enom jedným uchem.“

„A co zas by’o?“ zaobalila nezřetelno tetka Mlčáková – maměnka Franckova. Přeháňala horký zemák v hubě z kúta do kúta, by tak nepálil.

„Ale vycmáňali, neznahaňby, farářovi korbu,“ řekl vážno strýc a chytil se za nos a shýbl pod lavicu, by sa neprozradil, že sa přemáhá smíchu.

„A šak já ne, sem ani nevěděl, že sa to može lulat,“ hájí podezřívanú nevinnost Francek.

„A jako to…? Košatinu? – Že pálali?“ nešlo jaksi Rozině, co u Mlčáků slúžila, na rozum. Nechala užice v hubě a točila sa očima po ostatních, esli to myslíja doopravdy, nebo esli sa enom smějú. Kolikrát už ju s ledačíms nabaňkali.

„No palach báňali, co je ním bryčka propletená,“ vyložil Rozině strýc.

„Ty chlpy v polštářoch nebudú přeca dýmit,“ zachychňal sa najstarší Jan, co už dělal hospodářa. Ale v téj ho kmasil kašel, byl by sa pomaly udrhl zemákem, kerý mu zaskočil do chlebovéj ďúrky.

„A mi sa zdá, že sem cosi takového, jakési dřevíčka zahlédla u Francka,“ začala ze široka Rozina. Chtěla v upřimnej sprostnosti vše vynést na světlo, o čem sa jí zdálo, že by věci poslúžilo.

Francek uznal, že mosí honem prúd zarazit.

„Oh, ty dycky neco vidíš, aj třebas chlapa nahúře!“

Ťal dobře Rozinu. Ta gdysi zbúřila chalupu, že za komínem nahúře čopí chlap, a po téj vytáhli z tamotáď začerňalé ohřeblo.

Dívka sa zapálila, nechala řeči a hleděla si zelňačky. Francek šak třebas že cmurkal do míse, přeca klapkama zachycoval, kerak si staří navzájem pomrkávajú, a pohledňa kraďú po nich a poznávaja jaksi při všech do posměšku stáhnuté kútky, vňutřně sa rozpálil a rozkohútil, krútil sa na lavě, jak dyby pálila. Ale hněvu nedal na sobě znat, dobře předvídaja, co by následovalo. Shltnul teda zlobu zarovno se zemákem, kerý byl takový hrubý, že ho čul, jak mu vázl krkem, a mosel ho zapit vodú a popohnat.

Chťa po téj hlúpú záležitost rázem odpravit ze světa, pronesl přesvěčito: „A tož dyby aj nakrásně sa bylo cosi přihodilo, jako že sem při tom si neomočil, tož čeho dalej? Šak enom farářova vina, čem si majetku lepší neopatruje? Dyž já – nepřimířaja – nečeho sa dopařím a je mi věc milá, tož si ju poschovávám tak, aby mi na ňu nigdo nemohl.“

A skonča řeč a zárovno snídaňu, utřel si rukávem hubu, poděkoval: „Pánbů zaplať,“ skočil s lavy, a chyťa oklapený hucáň, spěchal po zaměstnáňú. Na zahradě vláčil si stehlík na hnízdo, mosel mu teda jít prácu schválit. –

A šak nepředbíhajme časem! Zatím Tomeš s valachy už sa dostal kus za dědinu a pan farář zúplna zapomněl ogarů. Usmíval sa na celý svět, a gdyž ho fárníci potkávali a klobúky smekali, děkoval přívětivo, rukama kýval a každého očima laskavo vyprovázal. Dyž potkávali roby, keré sehnuté pod batohem trávy ztěžka sa vzpřimovaly a používaly téj okolnosti, by počkaly na caparty, keří s haluzama za maměnkú potrckávali v teplém prachu, tož měl povždy křesťanské pozdravení pro matky a šelmovský úsměv a pozdvihnutý prst, kerým špásovně hrozil, pro děti. A ta drobňať plná sladkéj stydlivosti a s radostno tlkúcím srdečkem sa čepéřila a schovávala do matčiných faldů. Byla to tajná a jen jim dobře srozumitelná telegrafia, žertovné nadhůzky, drobné příhody ze školy, z paše, takové jemné nitky šly mezi nima a spojovaly tajemným pútem, keré dnes dovede už enom málo z ludí snovat.

Po chvíli ludé přestávali. Panství přejaly žltavé lány obilé po stráňách, při říce důle zase pantle zelených lúk. Krása z každéj květinky, z každéj halúzky vystupovala a ze všech stran prúdila k srdci lidském, keré vlhlo, tálo a tužilo ve vzduch sa rozplynút a všecko na světě do sebe pojat a obemknút.

„Ach, posečkej, Tomši, zastav na chvíli!“

Stalo sa.

„Poslyš, Tomši, jak je zde krásně, rozkošně! Slyšíš cvrčky, jak prozpěvují? – Slyšíš boží posly skřivánky ve výšinách? Slyšíš křepelku, ana sladce tluče? – Ach, Tomši, jak je to povznášející, velebné! Veškeren tvor chválí Hospodina!“

Tomeš, nemaja co řéct, švihl bičem, a valaši dali sa do lehkého poklusu. Farář sa mu zdál takový titěrný – robský. Chlap sa nemá poddávat nátuře! Dyby před ním na dva kroky vystřelili, tož nemá ani brvú mrknút!

Tomeš přemýšlal o věci dalej a po chvíli sa ohlédl – farář sa kýval se strany na stranu jako prut na prúdě – usnul.

„Vidíš ho! Přestal chválit Hospodina,“ pomyslil sobě. –

Tak dojeli města a zastavili na Vrátnici. Tam už se tlačila síla hostí z města i z okoličnej končiny. Farář prospaja sa na červeno, byl veselý a čemesný jako vlaštuvička. Všeci ho rádi uviděli, a on také všecky. Vítali sa, klepali si na rameno, říkali si se smíchem staré známé žerty a všeci byli veselí, jak dyby ten krásný svět měl trvat na věky a oni s ním.

Snad aj ta příčina sa mosí poznamenat, že třebas teprém táhlo ke poledni, že už sa dost borovičky, slivovice aj piva minúlo. To už platí starodávná zvyklost, a téj patří šanovat.

Tož schůzu zahájili přednáškú, kerú velice pěkně odříkal z hlavy městský tajemník Gajdoš, jenž nedávno sa dostal k obci a s kerým sa pan farář brzo oznámil.

Nadřeknul ju: „O požehnáňú pruú – jak to honem pravil? – průmyslu,“ a takové cifry s tolika nulama v ní vybavil, o jakých jakživ na Valašsku sa ani nesnilo. Až posluchačům hlavy hořely! Byla přijata s velikým aplausem.

A hned zavčasy sa jednalo o spolku. Pan farář sa dostal ovšem také do výboru, třebas že sa bránil, ale viďaci, kerak iné vznešené osoby také přijímajú hodnosti, už ničeho nenamítal. Předsedú zasedl advokát dochtor Morák, místopředsedú notář Mihulík a ve výboru ešče keřísik z lepších. Jednatelstvo ostalo samozřejmo prám menovanému řečníkovi Gajdošovi.

A potom pokračoval banket a moc jídel, moc řečí a moc piva. Při tom sa upsala za smíchu a humoru polovička akcií. A všeci připíjali hlasito na zdar podniku.

A do rána padlo na Vrátnici, co podnik by nebyl býval ani za tři roky nazpátek přivedl.

To sa ví, že pan farář sa tak dlho neomeškal. Po čtvrtéj hodině odpolední, dyž už hlavy všady sa rozpalovaly a laciné rozumy jako hřiby ze všech stran sa zdvihaly, dal znamení Tomšovi a potichu sa vytratil.

A cestú radostný úsměv sa mu nehnul s lící. Poklepával si prstem po koleně a sám v sebe zabraný maloval si v hlavě plány – ani sám nevěděl jaké, tak mu všecko sa míšalo a skákalo při nerovnéj cestě.

Enom nekolikrát hlasito, by aj Tomeš začul, řekl: „Slyšíš, Tomši, ten pan Gajdoš je ti příjemný člověk! Ach, takový milý, příjemný muž.“

A Tomeš si myslil: „I ďácha, příjemný; šak mi nepodal ani cigárka, ani borovičky.“

* * *

A vpravdě byl Gajdoš, kom nezavazaly jeho od věčného dýmu z cigaret do krvava zapálené oči, milý človíček. Uměl obchodit okolo ludí, neco pěkného prořéct, aj tedy dyž si s nekým dovolil žert, tak sa upřímno dovedl podívat do očí, že mu hnedky každý odpustil. Ty oči pravily: „Promiň, že sem sa opovážil, gdepak já proti tobě! To já enom pro zábavu, by sa toť okolo měli čem smít!“ – Pro ty pak, keří z nedostatku lepších věcí vysedávali po hospodách, byl pravým klenotem. Všecky hry v karty znal, nigdá zábavy nepokazil a dycky schopný a horlivý vytrvat až do konca. Včil už mu šlo k čtyřicítce, ale pořád si hrál na světě jako diťa.

Pochodil rodem z nedaleka: z Lážovic. Z maléj chalúpky. Tatík chalupník o dvú kravkách a nekolika měřicách rolí. Už tenkrát malé ogarče býval veselý. Veselé bylo jaksi v Gajdošovéj rodině zděděné, jeho strýc – chudobný muzikant – si lehko a při tom těžko vydělával trúbú a žerty vezdejšího chleba.

Ogar měl otevřenú hlavu, ve škole sa dobře učil, a Lážovský pan farář ho hladíval po hlavě, prý: „Škoda nechat synka! Gajdošu, enom s ním na študije!“

No tož tenkrát v Meziříčú vzali za osm – za deset rýnských na měsíc študenta, a jednalo sa o dva – o tři roky. Po téj už si preceptor sám na sebe hodinama vydělá.

Přijeli teda na voze s kufrem a peřinama a malém Jožkovi sa ukázal nový svět. Zprvku, dokaď ze všeho nového číšila hrůza a strach, vařil dobrotu a učil sa dobře. Ale skoro všecko prohlédl. Profesóry, že sa dajú lehko ošidit, a přestupníka zákona že dřív nevěšíja, dokaváď ho nechytíja.

Začal žít na dvojako. Pro profesory a katechetu na oko, pro sebe doopravdy. Nebylo věru radosti a veselí, kerého by si nebyl dopříl.

Tak odešel po osmi rokoch ze škol na mnohé vědomosti bohatý a na jiné zase chudobný a po vůli otcově vstúpil bez chuti do seminářa.

Za půl roku utekl, nemohl tam vydržat, a otec študiama ožebračený z hanby ho vyhnal bez grejcara od sebe.

Tož milý Gajdoš mosel na vojnu. Z domu nedostal ani za pahnost, enom stařenka mu darovala potají dvacítku a tiché požehnání. Za dvacítku si kúpil papírové cigárky; požehnání mu bylo prozatím málo platné, nedalo sa zpeněžit. Na cestu vlakem mu poščal gdosi grejcary a on jel, nevědúcí ani dobře kam, důvěřivo jako diťa.

Ve Vídni našel kasárna, a vkroča do nich, vzdal sa pokorno vlastní vůle a dal sebú dělat jako kusem dřeva. Jak si všecko ináč v hlavě budoval, seďa ve vlaku! Že už budú čekat před vratama, přivítajú, dajú pěkné šaty vojanské, zavolajú na kuchařa, by přinesl oběda, potom že mu nacvokujú penězma kapsu, a on že si vyjde na procházku najpěknějšíma ulicama. A Vídeňačky sa budú po něm ohlédat a budú si povídat: „Včil má třináctý pluk pěkného vojáčka!“ A Vídeňáci budú přivolávat: „Servus, Soldat!“

A zatím stál už na chodbě štyry hodiny, a z rozmrzelosti sa mu dělalo hořko na jazyku a v prsoch mu ležalo cosi tak těžkého a dralo sa ven, jak dyby měl vyplut kus sedléj krvi.

Živáček si ho nevšímal, vojáci přebíhali sem tam, každý ponáhlal za nejakým úkolem, Gajdoša neviděli. Dodal si teda odvahy a poptával sa. Stejnako smekl před rekrútem jako před majórem, protože neznal ani hvězdiček, ani střapců u šavle, a vybíral si ludi podle tvářnosti, jak sa mu kerý zamlúval. Každém stejnako sa přihlásil, že de slúžit. Nekerý ho nechal stát a odběhl, nekerý ho postrčil kúsek dalej, brali mu cedulku z ruky, posílali ze světnice do světnice, až třetí deň sa dostal, kam patřil.

Jako dyž kameň padne se skály do bystřiny a postrkovaný prúdem vody až zapadne do svéj jamky. Enom že kameň nezná břucha, a Gajdoš ano. Tři dni ho šidil cigárkami, keré si krútil z prachu tabákového po kapsách, třetí den mu podal jakýsi voják kus komisárku, ne snad z útrpnosti, ale co bude pravit vojenskému chlebu. A Gajdoš byl by býval vojákovi radosťú ruku obtúlil, komisárek shltnul rovno psu, dyž přichrčí hladný z honu. Po téj ho vedli po tisícerých schodoch, po chladných húrách, po magacínoch. Z velkých hromad hábů, obuje a prádla házali mu kusy enom tak od oka. Dyž si všecko odnesl důle a oblékl sa do vojanského, bylo mu do plaču. Poznal, že v takovém mundúře sa Vídeňačky po něm nebudú ohlédat. A dyž sa dostal nakonec mezi ostatní dobrovolníky, byl by býval rači z okna skočil. Nesli sa krásně oblečení, řečnovali německy, ale jaksi divno slova překrucovali, že jim ztěžka rozuměl. Vykládali si o jeneráloch jako známých a šraftofle jim pukaly nadžganými penězi, šaržám házali po hrsťách cigára. A on mezi nima horší než žebrák!

Proto gdyž desátý deň předčítali jakúsi ohlášku, gdo že prý by sa hlásil do Polska k pevnostním dělostřelcom, vystúpil z řady a hlásil sa.

„Máte pravdu,“ řekl mu hejtman, dyž sa ho na všecko přeptal. „Tady by ste sa měl jako nahý v trní.“

Nacvokovali mu teda tornistru hábama a prádlem a jinýma věcma, dvoje boty navrch a plechové hrnce na vaření. Na rameno míšek a komisárek do něho, příč prsa polní lahvicu. Do ruky pušku, a co hlavitého: dva rýnské štyrycet grejcarů.

Tak spokojeně odjel do Polska.

Kúřil cigárka a díval sa oknem. Cestú sa oznali a spřátelili s konduktérem, pili a kúřili spolem a hned na hranicách vyvédli pestvo s jakúsi Polačkú, co jela sama dóm.

Tak přijel do pevnosti, všecky svoje věci na pevném hřbetě, a přihlásil sa do služby. Na první raz poznal, že zvolil dobře: to byla voda na jeho mlýn. Krapka služby sa dala lehko obejít, a k tom bez discipliny, keréj sa bával věcej než ohňa. Gdy zbývalo – až sa člověku zmrzalo. Gdyž nezvonilo v kapse, mohlo sa ležat na valoch enom tak bez kabáta a bez bot. Tam pozoroval brabence lebo jiná zvířátka, kerak lozíja po stébloch, nebo napňa uši, zakradl sa a ledagde v dolíku svalil do trávy robu dobrého srdce, keré dycky kolem obcházely a rády si odnášaly tři nebo štyry grejcary za úsluhu.

Zase po výplatě spúščali sa večer kraďú důle po svažitých zďách na metlách, by v okoličných dědinách za noc mzdu do škeje prométli. Ráno opět hlaňali hore po hradbách na zabitú – chlapský život, kerý stál za to! –

Věci vojenskéj porozuměl za nekolik týdňú. Gdyž sa jednalo vyvézt na kolejách ohromné dělo, prorazit si výhled, vypočítat ba spěšej uhodnút vzdálenost – nebylo nad něho. Púhýma očima rozeznával dobře, na co iní oficíři vízy vytahovali. Vojáci ho poslúchali na slovo a rádi – z jeho děla vyšla povždy první rana. Velitel se zalúbením hledíval na něho při práci a krútíval hlavú, jak dyby si v ní neco nemohl srovnat. Ale protože spravedlivo sám u sebe usúdil, že pro vojáka je hlavité, umí-li dobře střílat, a ne, umí-li sa po salónoch klaňat, pustil Gajdoša za rok dóm v šarži zástupce důstojníka. Napřed mu šak při zavřitých dveřoch spravil upřímné kázání. –

Zažívali však s ním vojanští i nadále opěky. Předpisy pro něho neplatily. Psali mu, by oznámil, zdaž sobě zakúpil vojenské knížky. Neodpověděl. Psali po druhúc, po třetí – nic. Začali hrozit: zarazil sa. „Mosím jim něco nabaňkat, hned zítra odpíšu,“ umiňoval si. Ale zítra odložil na pozítřek, z pozítřka na druhý týden, z druhého na třetí – a zas zapomněl na úminek.

Enom jednúc odpověděl. Dostal psaní od samého plukovníka, keré začínalo: „Mein lieber Kadettoffizierstellvertreter.“ Tenkrát ho dojalo až k pláču, hned sedl, dokaď byl ešče na měkko, a rovnú odepsal. Psaní začínalo takej: „Mein lieber Oberst!“

Nechali ho tedy. „Šak až narukuješ na cvičení, my ti už strhneme tipec. Posedíš si negde o samotě, gde roznášajú enom chleba a vodu!“

Ale dyž sa dostavil pokorně jako pes, kerý ví, že zaslúžil pardus, postavil sa k dělu, obejmúl rukú jako starodávnú galánku, a když zase vyrazila první rána od něho a dvacet kroků před cílem řizla o zem a povyskoča, kus rohu od terče urazila – plukovník hodil rukú, zavolal adjutanta, roztrhali už podepsaný ortel a nechali ho.

Gdyž tenkrát – abysme sa vrátili – po zkúšce byl propuščaný, odjel dóm v plnéj uniformě. Kúpil si ju gdesi za štyry rýnské: gatě, kabát, čepicu a šavlu, dal na to závdanku grejcarů padesát, aniž sa staral o další placení. Přijeďa dóm, tož otec, kerému sa přecaj zamlúvaly pěkný šat s jenerálskými lampasy a vysoká šarža, jakéj nigdo v okresu nedosíhnul, udobřil sa a nechal ho přes pů roku u sebe. Ten čas prolétal v uniformě a v naprostej spokojenosti. Spřátelil sa s finančníky, s četníky – šak to je pěkná chasa! – nigda nechyběl, gde sa hrálo v karty, v kuželky a gde sa pilo. Všecky hony vymétl bez lístku s vypoščanú flintú, s darovanú kabelú a s cuzím psem. Všech radostí a rozkoší, kerých može sa na venku dojít, stal sa účastný. Doma súsedova dívka sama za ním přišla do stodoly, gde spával na slámě.

V noci sa plúživali se strýcem do panského sazema začerněni. Zato šak cinkaly druhý deň peníze a mohlo sa do hospody. A o těch honoch a čekáních dyž sa rozpovídal při pivě, celý sa proměnil. Oko mu planulo, výrazná řeč z něho prúdila jako ze žídla, dyž prameň živéj vody z něho vře a klokoce, a zem a nebe sa v něm třaslavo jako jiskrama obrážajú. Byl tak zanícený jako člověk, kerý sa hotuje pro velikú věc život položit.

Po téj sa vypravil do Prahy, prý na práva.

Není možné všeho vypisovat, šak z předešlého sa dá, ufám, usúdit, co a jak. Nakonec chytil sa u pražskéj obce na třicet rýnských na měsíc, tři dni sa měl dobře, sedmadvacet zle. A deset roků takového života ho nestrhlo ve zdraví.

Zatím jeho kamarádi ze škol docházeli vyšších úřadů, a tak ze známosti dosíhl v rodném okresu tajemníka.

* * *

Ale milý Gajdoš jim proplákl trúbelku! Ešče ani plný rok neminul, co stála továrna, a Gajdoš sa ztratil se světa. Pojednúc ho nebylo – jak dyž voda sa za ním zavře. A zato dlhy, dlhy vyskakovaly jako bubliny na vodě při déšti.

Akcionáři sa také honem sjeli, ale už ne v takovéj veselosti jako před rokem. Všeci byli jaksi dojmutí, mohlo sa myslit, že sa sjížďajú ke pohřbu. Předseda zahájil schůzu a hned přečetl psaní, keré Gajdoš po sobě zanechal.

Prý aby mu odpustili, co udělal! Že není nedobrým člověkem, enom okolnosti ho nutkajú, by nedobře jednal. (To byla jeho oblúbená průpovídka.) Esli prý sa všecko nenajde v pořádku, že za to nemože. Že sa všech dobrých ludí haňbí, a proto že odešel, že sa šak po čase vrátí a s každým do grejcara že sa poctivo vypořádá. –

„A jak se tomu vlastně má rozuměti?“ ptal sa dětinsky závětrovský farář, kerý bedlivě počúval a na kerého působily sliby ve psaňú jako olej na spálenú ranu.

„Tom sa mosí rozumět tak, že si možeme všeci utřít hubu,“ řekl napoly plačky a napoly ve zlosti předseda. „Pozbyli sme peněz, a najlepší, co možem udělat, dyž prohlásíme bankrot!“

Ve světnici ostalo jako v hrobě, tak to slovo každého omráčilo. Bankrot! To je ešče neco horšího než zlodějství! Včil sa ostehli všeci v pěknej máčce!

Začali navzájem sa obsýpat výčitkami.

„Pro pět ran do hlavy! Proč ste nekontroloval? Taková zkáza a haňba? Byl ste také ve výboru!“

„A šak víte, že sem nemohl, nestača na vlastní úkoly.“

„Tož proč ste bral na sebe?“

„A čem ste mne do toho naháňali? Prý vezmi úřad enom tak pro méno…!“

„Ja, gdo si mohl pomyslit takové figlařstvo a cigánstvo…!“

Od stola bylo čut farářa, jak komsi pravil: „Ale, slyšíte, takový příjemný člověk! Kdo by to byl řekl! – Já bych mu byl vlastní duši svěřil!“

* * *

Zatím paní rektorka zažívala dlhý deň, než přijechá farář z města a přiveze novinu, co a jak s továrňú. Přechodila místo od místa. Ba i drůbež sa podivovala, co to s paní rektorkú, jak krmení halabala odbyla, aj dyž prubovala kurám, majú-li vajca. Vpravdě z toho dneskaj ani nižádnéj rozkoše nepocítily. Jindá každá svědomitá, kerá pilno vajca snášala, byla veřejně pochválená, až radosťú zčerveňala, zato taková, kerá nést nechtěla a enom kvokala, byla za trest bez milosti, třebas že křičala, jak by ju bral na vidle, pichnutá do puténky s chladnú vodú a zažívala před ostatníma haňby – a dneskaj: nic? Nic??

„Což už vyhynula spravedlnost na světě?“ myslily si ty hodné krákorky, keré sa tak rády dívaly na vykonávaný trest.

Tři kroky daléj, aby krmení neplašil, natřásal sebú sedmiroký Ozefek, vnúča stařenčino. Přihlédal zamračeně, kerak sa vizitýrujú zadky, a tak sa mu čelo krabatilo a huba krútila.

„Pfi, jakúž škaredú věc pášete! Čem to? Haňba, fi!“

Stařenka přecaj při drůbeži zapomněla na minutu na farářa. Smíšek jí zahrál v očách.

„Chceš si obliznút?“ přikročila k Ozefkovi.

„Oh, na mú milovanúcí dušu!“ lekl sa ogar a třema skoky sa octnul z dostřelu: „Stařenko, vy ste ale – to sem si na vás nemyslel. Takové škaredé…!“

„Ty hlúpý,“ smíla sa stařenka, umývaja si ruky v puténce. „Pánbů nestvořil škaredých věcí, všecky sú pěkné! – Že to negdy není našemu nosu vhod…“

„Pěkné, nepěkné: já bych slépkám nemacal, ani za nevím co!“ Na dotvrzenú uderil sa pěsťú do prsú a odběhl – šak už bylo po krmeňú.

Stařenka daléj šukala, šukala, než netrpělivosťú všecko jí pršalo z ruky. Nechala toho tedy po chvíli, že si rači sednúť na lavičku pod lipku, odpočinút nohám a vyhlédat farářa, lesti už nerachotí.

Nesla si pančochu s dráty v hrsti, lebo si zvykla ni chvílečky nezahálat. Lavička šak nebyla prázdná. Rozložil tam na ní Ozefek dílňu. Seděl bez kabátu, bosky, křivák v hrsti, tlstú lipovú haluz na kolenoch. Třísek a ořezaných halúzek okolo sebe nad truhlářa! Horkem a pracú zaléval sa potem, nedbal ani, že už mu vyskakuje na dlani plyskýř, řezal horlivo a vypomáhal si při tom jazykem. Stařenka – jak už všecky stařenky starostlivé – ho varovala: „Nechaj noža, bolí koža!“

„Ale, stařenko, nebojte sa, což su snad nejaké malé diťa?“

„A jakú to hlúpú píščalku hlobíš? Tak sa nerobíja píščalky,“ popichovala naschvál stařenka, by Ozefka trochu pozlobila.

„Ale, stařenko, kde chováte oči? To nebude píščalka, nýbrž masnica! Toť přeca vidíte tlčko a toť hrotek! Podivíte sa, jaká bude pěkná. – Až pak budete stlkat, dáte-i trochu smetany, prosím vás pěkně? Já bych si rád také hrudku másla stlkl!“ sa lísal a objímal stařence kolena, protože vyšéj nedosíhal.

„Já ti poradím,“ povídala vážno stařenka. „Podoj si húsera, ten ti spustí smetanu!“

„Ale, stařenko, vy mne už zase pokúšáte. Darujete-ji mi téj smetany?“

Tož stařenka mosela slíbit. „Včil ale vari s krámy. Uhni, patáku, sedne si groš!“ prořekla žertovno, Ozefek sa odstěhoval s dílňú o poschodí nižej, sedl si na tlstý kořeň, kerý sa krútil od lipky a potem v zemi ztrácal. –

Za chvilku ho práca zmrzela; vyskočil. „Stařenko, prosím vás, pusťte mne k Mlčákom!“

„Do Trantárije,“ odřekla přísno stařenka, ale uhlédňa, kerak sa po tom slově zármutkem zkřivil, jak dyby byl skočil na trn, ptala sa už smířlivějc: „A co bys tam dělal?“

„Já bych šel za Franckem.“

„Francek není doma, je na poli.“

„Ba není.“

„Je! Sama sem viděla, nesl cosi v šatce, najspěš žencom.“

„Ale, stařenko, nelžete! Před chvilkú sem ho viděl, že vyběhl ze vrátek.“

„Tož vidíš! Francek sa drží doma, tož ostaň také! Darmo bys na Mlčáky nalézal, ošteroval! Nemajú gdy, abys je bavil!“

„Ale, šak, od domácích ani vody podání nežádám, enom bych s Franckem…“

„Cit, cit. Konec, babo, tajču, ostaneš doma! A nepytluj a nenamětaj sebú pořád, všecko na tobě shoří, sedni si negde na pekýlko a seď!“

Ozefek šak už znal svú stařenku. Škemral dál, jak dyby nebyl nic zaslechl. „Stařenkóóó, pusťte mne – stařenkóóó, pěkně vás prosím, nebudu tam dlho, přijdu za chvilku, budu vás mět rád – budu vás poslúchat, jak enom okem mrknete – stařenečko milá…“

Stařenka sa dělala nečuja.

„Stařenkóóó! Sta-řéén-kóó…! Stááá-řééén-kóóó…“

„Mlč! Prosím ťa, mlč! Mám toho už plné uši!“

To byl prám Ozefek rád! Jednalo sa o to, ešče chvilku vydržat. Spustil znova a hleděl zachytit stařenčin pohled, že sa na ňu pěkně usměje, až sa setkajú očima. Stařenka zase naschvál sa mu vyhýbala, dělala, jako dyby jí oko vypadlo na pančoše – věděla, jakmile o ty plaménky, keré z očí tak upřímno zářily, zavadí…

„Stařenko – stařenkóó – tož dyž vás tak pěkně, rozpěkně prosím… Stařenko, podívajte sa na mne!“

Stařenka seděla jako z kameňa.

Ozefek smutno si povzdychl, tak dlho mu žebronění nigdá netrvávalo! Přistúpil teda k stařence, popřel sa o ňu a zanotoval na zpěvavo: „Stááá-řééén-kóóóó,“ a tak krútil a vytahoval, že to už nebylo k poslechnutí! „Pěéé-kněéé vá-á-á-s prááášč – eh próóóósím,“ už ani nedával pozor, co povídá, enom zpíval a zpíval. Tohle už aby byl býval kozel snesl! Stařenka vyskočila, jak dyby ju popchali mravenci: „A tož si tahni, gde chceš, zatracený ogaro, a daj mi svatý pokoj!“

Ozefek vyletěl jako zajíc z loža a hnal sa s kopca, tak mu hlava odskakovala.

„Ale vrať sa brzo, nezbúzaj, nezglýňaj a nevyváďaj, nechaj sa ti neco nestane!“ volala na něho stařenka už udobřeným hlasem.

„Vrátím, vrátím, nebojte sa,“ zasmíl sa z dálky Ozefek na stařenku a utěkal za kamarádem.

„Zatra ogarčisko!“ povídala si polohlasem rektorka a starostlivo ešče po něm pohlédala.

Ja, láska sa na Valašsku nedokazuje řečú. Jak praví starodávné přísloví, že dyby vyslyšal Pánbů pastýřa, že by celé stádo pozdychalo! A dyby tak všecky hromy uderily, co jich ogaré na Valašsku od domácích přeslechnú – byli by dávno všeci na prach spálení. –

Paní rektorka osaměla. Tím myšlenky sa vrátily na starú stopu, a zabývala sa zaséj v mysli s farářem, s Gajdošem a celú zlodějskú bandú dohromady. Řečnovala s nima, hřešila jim všeckým, vyčetla hříchy – začala sa rozehřívat a rozpalovat. Nebáčila ani, kerak sa pozdvihl náhle větr a zatočil prachem a listím do pozvýšky; stromy že zavzdychaly a palachem k zemi sa ohýbaly. Pojednúc sa zablýskalo tři razy za sebú, a než ešče hrom uderil, kapky jako palce zašlehly se strany. Stařenka protrhňa sa z myšlenek, tak tak že stačila ze zahrádky umknút. A už sa otevřely průduchy nebeské. Déšť crčal v provázkoch důle, se střechy sa hrnuly kapky a dupotaly po zemi, jak dyby sa gdosi hónil okolo chalupy. Všecky vlaštůvky slétly sa dóm pod střechu a potichu cvrlikaly dětem, aby sa nebály.

Slépky s kohútem, načepéřené a jaksi do peří zalezlé, zachránily sa do listníka a vyhlédaly jedným okem na tu spúšť. Se všech stran ženú sa potůčky různých barev. Tam běží s kopca žltý z oráciny, ze dvora zaséj hnědý a hned vedle skoro černý, a všecky splývajú spolem dohromady a barví sa navzájem. Po sráznéj cestě už sa valí hotový potok, hrne sebú kamení a vyorává ďúry a zmoly. To sa zas cestař nahřeší!

Nebe sa pořád otvíralo a stálo v jednom plameni, hrom hřměl nepřestávaja. Ve světnici sa zatmělo, že nebylo vidět na hodiny. Rektorka připomněla si Ozefka, který bude istě u Mlčáků dobře schovaný, a vzpomněla si také na ty, co ostali venku a v poli búřkú zastihnutí, a sepnula ruky, by sa za ně pomodlila. To jí ale nezavazalo, uprostřed modlitby nechytit lipač do ruky a nezabit jednú ranú dvacet much, keré mlsaly z nastráženého cukru na stole. To už ji přešlo za leta do krvi. – Francka Gabryšova zpod kopečka, co jí sú rektorka za kmotřenku, vyběhla se svrchníma sukňama na hlavě, tak že až vidět, jak opálené a místama trním rozedrané lýtka přechodíja vyšej v bělučkú měkkú barvu, a letí s motykú propustit nadržanú vodu, by sa jim nehrnula do stavení.

Paní rektorku, pohledňa oknem na Francku, upchlo u srdca. Zpomněla si na svůj svízel s kuchyňú a honem sa drmkala podívat. Na ozajst! V kuchyni rybník kalné vody z farského dvora, kerý stál ale o půl síhy vyšéj než škola.

Po padesát roků, kdykolvěk silno pršalo, prodrala sa voda do kuchyně. Po padesát roků, kdykolvěk silno pršalo, měla rektorka s farářem rozklady o tom, že to tak nemože ostat, že sa to mosí spravit. Po padesát roků, kdykolvěk silno pršalo, slubovalo sa, že tým výboři užuž pohnú. Po padesát roků, dyž zas vysvitlo slnečko – nechalo sa tak. Dívky doma nebylo, stařenka tedy bez dlhých orací, chyťa hadru, sama sa pustila do práce. Při ní zase si v hlavě malovala, že farář a výboři před ňú stojíja, a vedla s nimi rozhovory o téj hříšnéj nedbalosti. Vyčinila jim podle zásluhy a oháňala sa lavičníkem, jak dyby je měla všecky před sebú. Gdyž sa dostávala do ráže, padlo aj nekeré slovo nahlas: „Výboři, až výboři! Pichnút vás všecky do měcha a zatřepat váma, dycky by vypadl – tento… Paludáci, až paludáci…! Vyoháňat vám všeckým, jak stojíte tady do jednoho, bez výminky!“ To „bez výminky“ pronesla s ohněm, aby aj „kněz“ sa dovťúpil, že žádného, ale pražádného rozdílu nepřipúščá.

„No škrab sa, koho svrbí,“ dodala ešče nahlas, viďa v duchu, jak farář sa v rozpakoch poškrabuje na nose…

Búřka sa přehnala, už enom z dálky hrom neškodno rachotil, ukázalo sa slnečko, nad říkú rozklenula sa sedmibarevná duha a pila jedným ramenem vodu. Ptáčkové pozvyletovali vesele ze skrýší a naplnili čerstvý vzduch radostným prozpěvováním. Květinky do zelena omyté sa vzpřimovaly a čisťučko usmívaly. Voda vočihleďa sa tratila, zem osýchala, blato teple vonělo. Vzduch sa vyjasnil, Janová hora jak dyby sa byla o polovicu cesty přiblížila. Děti vybíhaly z chalup a brúzdaly sa ve vlahých kalužinách.

Mír a spokojenost ovládly všady, enom paní rektorka zaséj přesedala a vstávala a zaséj sedala na lavičce v zahrádce. Levá ruka s pančochú a dráty co chvíla upadla do klína a pravá zase sa zdvihala k povědoméj žilce, a pořáde rozdivné myšlenky sa točily ve hlavě. Staré, ale ešče zprudka tlkúcí srdce sa búřilo a nedalo sa upokojit. Nešlo o hlavu – ale poruč nátuře, dyž sa ti srdce pro hlúpost rozběhne na prázdno mlýnským kameněm a ruky sa třasů jako v zimici!

Aj Ozefek, kerý sa prám vrátil od Mlčáků, byl by býval pomalu slíznul nejaký zátylek, dyby sa nebyl uhnul zavčasy. Přiškroptal sa v gaťách, keré na první pohled neodevzdaly koženým, jak nabyly do tlščky a do žlta zahrávaly.

Stařenka ale už poznala, co a jak, a jala sa hřešit…

„Stařenko, nehněvajte sa, pěkně vás prosím, sem cmáchnul do luže… Šak až blato uschne, tož sa dá vymnút, nic nebude znát.“

Aby pak nebyl pořád na očách s neščasnýma nohavicama, keré sa krabatily na kolenoch jako měchy na harmonice, vytratil sa potichu gdesi na slnečko.

A zas tekl čas pomalu jako hustý olej, dyž sa člověk nemože dočkat první kapky. Bylo to k umření! Už sa slnečko chýlilo k západu, večerní větřík zahrával si korunama dřímajících lipek – Pane Bože, chvala tvá!

Přes chalupy a přes komíny, z kerých sa už kúřilo, ukázal sa na silnici černý bombík. To mohl být farář, kerý najspěš nechal bryčku v chalupě a pěšky kráčal dóm. Ve chvilce zašel, střechy ho zakryly. Je to on? Není to on?

– Nastala rektorce taková prázdná chvíla, že byla delší než celý dosavádní život.

„Bože! To je věčnosť, jak sa palúdá,“ chtěla zvolat v nedočkavej netrpělivosti – v téj sa ukázal u schodků a zaměřal hore. Byl to on!

Rektorka zpchla oči do tlstej postavy. Dokaváď ho neviděla zblízka, snažila se uhodnút aspoň z pohybu ramen nebo ruky, kerak pochodil.

Farář merča rektorku v zahrádce, volky nevolky zastavil. Pozdravili sa – tak řekňa – mlčky. Farář vyhlédal jako školák, dyž vydržal. Červené líca mu visely bez vlády jako míšky.

Pozdvihl oči – plavaly na vodě, a tak jaksi bolestno hleděl, jako dyby prosil: „Jen, lidičky, buďte tak dobří a pro boha se se mnou nevaďte.“

Rektorce sa s tú pokornú hubú, kerá sa přes to přese všecko svítila jako namaštěná, na minútku tak zprotivěl, že by mu byla s chutí hned nejakú přisolila. „Tohle mi chlap,“ pomyslela si a známá pěsnička sa jí proti vůli tlačila na jazyk:

Měla sem milého,

pravili mu Jura,

[: sedl on si na náspu, :]

sezobla ho kura.

Měla sem milého,

pravili mu Vincenci,

[: sedl on si pod hrušku, :]

sežrali ho mravenci.

Mosela rektorka v tú chvílu hrozno škaredě vyhlédat, oči jí dupotaly důle hore, důle hore, zamračené čelo sa krabatilo, měkká huba stuhla jako loj v lednici – farář rači ustúpil o dva kroky.

Nakonec přeca mosel začat s řečú.

„To se strhla bouřka, paní rektorko, nad soudný den. Ještě Bohu chvála, že nezpůsobila škody.“ –

„A co je s Gajdošem?“ vyhrklo z rektorky, jako dyž sa protrhne měch se zemáky.

Farář sa schúlil do sebe jak jež, když ho pes vyňuchá v poli pod chrástem.

„Gajdoš sa vydal do světa a gajdy pojal se sebou,“ pokusil sa zažertovat.

„Interessy sú teda pryč?“ ptala sa rektorka hlasem, jako gdyž kosu brúsí.

„Interessy jsou pryč a kapitál také,“ prořekl už napolo plačky farář, a chtěja snad podle známého přísloví vlastním neštěstím rektorku potěšit, přidal: „Mně se tam utopilo deset takových panenek jako vám,“ a sebera sa: kalupem do fáry – zdrhal, tak mu nožky pro tlštku stranú odskakovaly. Rektorka ze zavřitej zahrádky enom blesky za ním posílala. A zas vyrostl mezi nima na dlho hořký kořének. –

Jediný při téj záležitosti ostal nedotčený Tomeš.

Dovedl valášky dóm, rozpravil sa, sedl si před maštal, házal kohútovi odrobinky z chleba a vedl při tom rozhovor:

„A nepravil já sem tenkrát: Blázne? Je-již ti třeba jezdit po sparách! Seď doma za pecú a buď rád! Na, včil máš, najez sa!“

A nebylo poznat, padal-i konec řeči na kohúta, alebo na kohosi iného.

Mladé hříchy

Pozavítal – věřte – na Valachy profesor, prý z Brna. Neborák sípal zaduchú, že ho člověk čul za devátú stěnú, tož doktoři mu poručili silné povětří.

Přijeďa, chodil, obhlédal, až ukúpil bok dědiny lán pozemku a pustil sa do stavby. A vybudoval vám vilu o verandě malovanú, že sa sbíhali ludé z daleka dívat. Spravil si ešče okolo pěknú zahradu, daja pak všecko jaksapatří do pořádku, dovezl si aj manželku se synkem ale pětirokým a žili spolem ve spokojené tichosti, že svět o nich hrubě nevěděl.

Na kom sa náhlá změna života najspěš patrnila, byl malý Eduard – šak takého ména vůkol daleko široko nepočut. Ovšem sám jí na sobě nedospělým rozumem nestihl pozorovat, zato však paní profesorce neušel ani jediný rys, ani jediný znak, a nemože sa řéct, že by sa bývala nejak obzvláštně z toho těšila.

Ogarec sotvy ráno protřel oči, již túžil ven mezi nové kamarády. Pusťa ho pak, neukázal sa, jak by ho z řetazu pustil. Kolikrát ani k obědu sa ho nemohli dovolat.

Bilučkú barvu brněnskú, kerá sa maměnce doposaváď tak zamlúvala, že sa podobal andělíčkovi, ztratil v týdňu. Koza sa mu odpryskovala rovno hadovi na jaře, po lícoch očádal bezmála horší než cigán.

A všechna jeho dřívější tichučká povaha sa kvapem měnila. Navykl si ražné pohyby, házal hlavú, vypínal prsa, tlkl sa do nich pěsťú, co chvíla sa rozčepéřil, rozkohútil, rozčertil, rozkaňúřil.

Maměnka nestačila napomínat.

A což s řečú! Tajak dyby mu býval narůstl docela nový jazyk, a věru sa zdálo lepším hned mu ho uřezat a zahodit. Čechman ví, gde nabral všelijakých průpovědí, keré ze sebe sypal.

„Krupica! Až sa dám zbójničit, tož vypálím vizovský zámek a naberu si peněz tři vrchovaté vozy.“

„Ale, hochu, co tě napadá! Bližnímu ubližovati je hřích, a vždyť by tě chytili vojáci a zavřeli na do smrti do žaiáře.“

„Aha! Herdek filek! Lesti bych sa jim enom dal!“

„Eduardku! Neprav škaredá slova!“

Synek poslechl, nepravil, ale vytasil sa s nečím novým:

„Hajdaláku,

daj tabáku

do nosa;

pustím já ťa

s Hajdalačkú

do lesa.“

Jednúc při obědě ruky sepnul a modlil sa:

„Otče náš,

pečénku

lesti máš?

Lesti jen

chudačku,

nech si sám

na chlpačku.“

Ihned vandroval do kúta. Pečénky ten den už neokusil. Hřešit ho také nemohli odnaučit. Každé výraznější proslovení začínal: „Sa –“ Uhledňa pak, kerak matka ve tváři zpřísněla, zpamatoval sa a dokládal honem: „– ně borové!“

Nebo: „Bassama – kolíky a cimbál hřebíky!“

Gdysi dožíral dívku v kuchyni:

„Haňo, Haňo, Haňatá,

na dvě strany rozťatá.“

Ta mu nesmlčala. „Ale si sa, Eduarde, za krátko zvlčil. Mosím požalovat maměnce, kerak si zvětřilý.“

„Enom běž a honem, aby ti nevyvětralo, Kateřino! Žalobný koláček, oblízal psovi ču–!“

Tenkráte si zase postál na místě hanby a sa potem naprosil, že sa polepší a vícekráte sa neproviní. –

Netrvalo však ani tři dni, postavil sa protivá profesorce:

„Maměnko, lesti pak víte, kerak prozpěvujú skřivánci?“

„Prý jak?“

Tož ogarec pozdvihňa ukazováček a toča ním do pozvýšky, tenulinkým hlskem napodobuje:

„Vrce pacholíček, vrce

na dívce;

nevrci,

nevrci,

rozščííí – pííš!“ – – –

A tož bylo konec! Profesorka honem na muža a od tej chvíle Eduardek nesměl ze zahrady ani krokem, enom tam si zahrával sám a sám jako sirota.

Ovšem, že mu samota zabyla za těžko!

Ogaři létali okolo jako lašťůvky a uhledňa ho v zahrádce, s dlhýma vlasisky až po ramena, vykřikovali: „Dajte drátovať,“ a on chudák odběhňa olověných vojáků, chytával sa maměnky kolem krku a prosíval najvrúcnějším hláskem: „Já bych, já bych předca rád si hrál s chlapci… tamhle pod stromem (byla to hrušeň, on ale z Brna znal enom ‚stromy‘) vystavili si pec, opravdúcí pec, aj sa z ní kúří, viděl sem…“

„Ne, Eduardku,“ odporovala maměnka, „tady jsou hoši nezbedové, nemůžeš mezi ně, já bych plakala.“ Hojkala ho v náručí, aby mu osladila trpkost, a on schvácený velikú bolesťú v prsoch, o kteréj nevěděl, odkaď sa tam vzala, krútil sa v klíně a polykal slzy.

Ale nemělo při tom tak ostat!

Letěl náhodú okolo Ozef Balúskú, vida pak, an Eduard smutno vyhlédá ze žalářa, zastavil sa. Oba sa zahleděli na sebe, pousmáli a tím pohledem spřátelili.

„Poď k nám,“ navázal první Ozef. „Ukážu ti micáky, máme jich plný chlév a holuby stavjáky – pane – ti sú.“ Všecek sa nafúkl, nadul a ešče rukama od těla ponaznáčaja, na místě sa otáčal a jaksi směšno přes palce si šlapal a při tom hlavsko aj s krkem gdesi do těla spúščal a zase zdvihal: „Haba vr-kú – haba vr-kú – haba vr-kú!“

Eduardovi hleďa na Balúska teprv sa oči otevíraly. Viděl už za svého života v Brně holubů dost, viděl aj, kerak sa jeden protiv druhém klaňali, a zase naparovali, nepřišlo mu však nigdá tak názorno k mysli jako včil.

Zasmil sa nahlas, rukama tlaskl a oči mu zasvítily. Ale brzo zase osmutněl.

„Maměnka mne nepustí!“

„Tož sa nikoho neptaj a poď!“

Věru tohle byla múdrá rada, Eduardek sa sám sobě podivil, že na ňu nepřipadl. Měla ale háček.

„Branka je na zámek.“

„To je toho! Přeskoč plot!“

Týmhle slovem dostalo sa Eduardovi pravého osvícení. Pojednúc pochopil, že sú ploty na to, by sa daly přeskakovat. Až sa mu smělú myšlenkú hlava zatočila.

„Enom sa neboj a poď během, šak si obutý, já ti pomožu.“

Ogarec sa několikrát ohledl k domovu, lesti čistý vzduch, a už hlaňal na plot. Slabé ručky, těžké tělo – Balúsek na druhé straně tak ztrňal, esli jich negdo nezastane. Eduard sa konečně vyškrábal a včil šlo o to, skočit důle a pěkně daleko, by sa negde neuchytil – ale bylo to ponajprv, tož sa mu nedivme! Počal sa po plotě spuščat a už pozady cosi škrčalo, jako gdyž kanafas trhá. Ogara čuja málo radostnú zprávu, všecek sa zapálil a byl by rád ostal ve vzduchu trčat, aby nehodě zabránil, ale banoval už neskoro. Gdyž sa na nohy dostal a chytil pozady, zostal mu v hrsti vytrhnutý lipač jako kus pentle na dva prsty široký.

Chudák byl by sa býval hned rozplakal, ale Ozef ho potěšil: „Nedbaj toho, šak až přijdem k nám, tož ti ďúru zašiju, nigdo ani švu nepozná. Včil enom ‚hu‘, by nás negdo nepostihl!“

Dal sa do běhu, Eduardek potrckával v botkách za ním, neščasný lipač si vzady přidržal rukú. –

Zastavili sa až na dvoře.

„Včil si vylezeme na komoru,“ dával na program Ozef, ukazuja rukú na stavení o jednom patře, kamž vedly z venča dřevěné schody. Vyběhl po nich hore ptákem, než brněnský ogara sa pomaly vytahoval po štyroch.

Zamčité dveři odemkl zchytra Balúsek ohnutým hřebíkem a hned zval hosta, postavja ho před hromadu sušených trnek: „Naber si, kolej sa ti lubí. Šak sú naše!“

Tož si nabrali, jedli a Eduardek pohlédal udiveno po všelijakých věcach, kerých jakživ neviděl.

Stály tam truhly divně malované, kolovraty, přeslice, motovidla, vřetena; chomúty, hrnce, hromady obilé, též sušeného ovoca a pěkně sladko tam vonělo.

Po téj Balúsek odhrnul desky, ukázal mu mladé holuby v hnízdě; hned povedle seděla holubica na vajcoch a neodletěla, nýbrž prosebným okem po ogaroch pohlédala.

A to očko měla v takovém červeném krůžku zasazené!

Eduardek ju ešče zlehulinka na zádoch pohladil a tož potom slezli a šli na králíky.

Eduard sa zastavil z prvku na prahu.

Zarazila ho nezvyklá temnota, ostrý výpar a snad i dvě kravky, keré na lesním stelivu rozvalené, zvolna přežúvaly, obráťa pak hlavy proti světlu, zhlboka pomrčávaly.

Do kúta uteklo zrychla ale deset micáků, ztamotáď vyhlédali a nosem směšno hýbali. Co chvíla nekerý silno zadupal, dávaja na srozuměnú, že jim návštěva nepřichodí vhod.

„Čekaj! Tohohle si chytíme, podíváš sa zblízka,“ zavděčoval sa Ozef, otáčaja sa po velikém strakáčovi. Drobil prstem před ním, jako dyby mu neco sypal: „Mic, mic, mic,“ strakáč ale drmolil nosem: „Nic, nic, nic“ a chytře uskakoval.

Hon sa stával prudčím.

Návštěvník zapomeňa šatů svátečních a nepříliš značnej čistoty místa, jal sa nadháňat.

Napřed enom rukama chlópal a nohama dupal, aby ušatca vehnal do osidel, a gdyž tente strachy skočil do kúta, zatarasil mu honem zpáteční cestu a v rozkoši zabořil sa prstama do měkkéj tepléj srsti.

„Za uši, za uši!“ křičal na něho znalecky Balúsek. „Enom sa neboj!“

Eduard našmátral podle rady sklopené, k tělu přitlačené slechy a s citem, že podniká čin velice smělý, táhl zajatca ven, jako míšek s krupicú.

Ja ale na mú…! Není míšek jako míšek!

Tento vřeščal a třepetal sebú a škrabal bez rozumu a namětal Eduardem s boku na bok, že sa chudák potácal po hladkých kameňoch. Z neponadátej sa králík vzepjal koněm, vydřel sa z ruk a „hép“, zachránil sa ke soudruhům. Milý pak synek „kotrňác“, složil sa zádama mezi obě kravky.

A vtom hrcly dveři – ogarcův osud sa převrátil mentinú na vážkách. Ze silného Nimroda stal sa, co by oko zamžel, sám chycenú zvěřú.

Profesorka popadňa hříšníka beze slova za ruku, vedla si ho zrychla dóm.

Chudákovi lipač sa vlekl po silnici a zdvihal za ním prach. Na zádoch sa mu mokřala veliká mapa, hlavní město sa značilo na dálku u lopatky přilepeným listem.

Doma byl hnedkaj vedený před otecký tribunál. Profesora nemohli zprvku najít, až sípot ze stodoly přivedl je na pravú stopu. Tam klečal na zemi a prováďal „profesórskú“ prácu: škrobil mlatevňu!

Také by ho, myslím, v tej chvíli nebyli všady přijali do salónu!

Oh, paní profesorko! Netrúfám, esli tohle bude nestranná súdná stolica!

A nebyla!

Pan profesor pohledňa na neščasného synka, div sa smíchy udržal a pozdvihňa ruku, kerej na konci místo prstů trčala hrubá hruda mastné slínovice, slovem: „Až odpoledňa“ odročil půhon.

A po téj sa dlho se ženú domlúvali, zdá pak sa mi, že nakonec přeca profesor vyhrál.

Protože odpoledňa sa přiglajdal z dědiny starý strýc Holbů s nožicama starobyléj formy, jak sa nima bažky stříhávajú, a olefal Eduardovi hlavu do hola. Paní profesorova, kerá si při téj procedúře aj párkrát z hlboka zavzdychla, přinesla krátké gaťata konopné, co je sestehla na honem přes oběd, Eduard do nich skočil, boty nechal botama pod lavicú, poděkoval a hajdy rovnú mezi ogary. –

Dneskaj po dvacíti rokoch Eduard rovněž gdesi profesoruje, paní matka, chuderka, už odpočívá pod lipkami na kerchově, dýchavičný pak starý pán ešče rok od roku škrobívá mlatevňu.

Co vyprávjali staříček Slačalů chlapom u Pinkusa

Oh, věřte, rozvěřte, jaké mi toťkaj Pepéček Rechtorů způsobil miškulancí. Sakulajdy! Sedím vám tak včera týden odpoledňa k večeru poza stolem, požuchlávám si z dlhéj chvíle jakúsi skybéčku – šak abych už ty kůrky přeháňal z kúta do kúta – vtasí sa do jizby pojednúc jakýsi pánek, kabátek dlhý až po paty tajak krelika, klobúček bobrový, gdyž sem si ho potéj nastrčil na prst, nižádnéj váhy sem necítil – tož hledím ke dveřám: co to?

Že by od súdu?

Šak sem sa ani v hospodě nepobil, ani sem nedal blížnímu špatného slova, ani mne nepřistihli v hoře s brokovnicú?! Lebo gdosi na nás snáť poslal jakési eksekucí?

Ale čím na mne promluvil, hned sem vám ho, luďkové dobří, poznal.

Oh, vítám vás, Pepéčku, gde ste sa tady vzal? Spěšej bych sa smrti ponadál, než že vás ešče gdysi moje staré oči uhlédnú! Tož posedajte si ke mně, povídajte, kerak sa gdesi míváte?

Podali sme si pěkně ruky, a hned sa jal po seknici pohlédat a na všecko sa pamatoval.

Toťkaj, prý, pec, co sem sa na ní, buďa ogarem a chodívaja na besedu, válával. Ešče-ji sa na ní prostírajú kožuchy, co tak pěkně hříly?

A na všecko si vám zpomínal, aj ke tlu pohlédl, lesti sa tam vznášá voščená holuběnka na papírových křídloch. –

Tož, na mú pravdu, povídajte; tolikého času ste sa tady neukázal! Trvám ale ze dvacet roků, šak vrstevničíte s naším Janem, a tom už přeletěl třicátý přes kalenicu, mi pak už chvalabohu sa naplnilo sednasedndesát a držím sa tady furt jako starý konár. A čím sa gdesi zaměstnáváte?

Že píše po kancelářoch.

Oh, povídám, to ste si vynašel saframentské řemeslo! Šak už sa se včilejším světem neumím jaksi srovnávat! Mojí nebožtík tatíček psávali si hlavní účty toťkaj křidú po dveřách; na Nový rok mu je nebožka maměnka spláchli mokrým lavičníkem a mohlo sa účtovat na novo!

Ale včil?

Hóní sa z kancelářů psaní za psaním, jako dyby je tam pekli po trúbách a chcú vědět čerty ďábly. Snad už abysme zapisovali, gdy keré vajco snese slépka!

O jaj!

Aj mi donesl na přivítanú jakési fajnové cigárka, šak sem jich v těch hrabolových prstoch ani v téj selskéj gambě neuměl držat. Ale byl sem tom velice povděčný, že si na mne vzpomněl.

A tož čím vás já, sprostný člověk, tady uctím? Donesu vám krapku borovičky – to prý ne! Takovej otravy že nepustí na jazyk.

Tož co to? povídám. Čem jalovcovú tak zapovrhujete? Šak sa pamatuju, gdyž ste kolikrát za mlady přiletěl za nama na pole, že ste si upil na zavdanú. Pravda: zakrátila vám dycky hlavičkú, zaškňúřil ste sa saframentsky, ale tož ste přeca neodmítl pocty! A že by škodila na zdraví, tož nevěřte dochtorským výmyslom. Šak ochlamú bych si věru nedal přezdívat, grunt sem předal v pořádku synovi, ale před snídaňú kalíšek, a v deset hodin kalíšek lebo dva; na svačinu kalíšek a před večeřú nezapomenu rovněž kalíšek a hele: měchy zdravé, jezt mi slúží – ale že prý nám Marýnu (jako céru) zatíná vřed! Ja, povídám, to je od Pána Boha, a nikolivěk od borovičky! Ja tož, on že nikoho neapoštoluje, bych ho však nenaháňal, že mu neslúží žaludek, že sa mosí hledět.

Tož na mú milovanúcí, čeho vám tedy podám? Poslal bych pro pivo, šak je učiněný žár, nečím od pípy odkapaným bych vás, ufám, pěkně pohostil a vína nedostanu, gdybych dukátama platil.

Že nežádá ni omelinky, do konce nic, že si přišel enom pořečnovat! – Tož aspoň konečného ukrojte sobě chleba, ušvací vám naša hospodyňa za dva prsty slanin, lebo – stafra – vám natlče vajec na škvařeninu!

Tož kroměvá skybečky chleba ničeho nepřijal.

Povídám: co že ste nás navštívili v takovú neščasnú chvílu na vesno, gdyž staré vyminúlo, nového pak ešče nenarůstlo. Ni ovúcka, ni salátu, niž oharků, ni kuřat, ani kačen… co ste si vybral takový divný čas?

Že z jara příroda najzelenější!

Ja, šak toho sa nenajíte!

Gdyž mám břuch plný, tož aj slépku na hnoji rád počúvám; a gdyž utékám hladný z hor, ani slavíček mne, věřte, nezadrží! – Našu Rozinu však osvítil v kuchyni lepší rozum. Donesla na okříně suchých trnek a krajanek a durancií, že snad přijdú k chuti; tož těch si pobíral a křupkal, aj na kerésik oskoruši si brúsil zuby.

A tož sme řečňovali spolem.

A já sem tak sa rozpomenul při tom na staré časy, gdyž sem ešče hospodářil a tak sa mi všecko v hlavě představilo, rozležalo a pohnulo, že mi – s odpuščením – pořád tekl sopel.

O jaj!

Gdyž sa pásávali koně na Kútoch, přiletěl ste dycky sa snést. A skákal ste z náruční strany naší staréj Lyskani na chrbet a potéj „karé“ potokem, protože jak ucítila pod sebú vodu, hned si lehla na znak a převalovala sa v kúpelu. Jednúc aj s vama sa přihnala kalupem do maštale a vy čelem pác! o horní futro ve dveřách, tak ste odpadli jako gdyž brablca sestřelí…

O jaj!

Tajak bych to dneskaj viděl.

Že lesti chováme pořáde pěkné koně jako za starodávna?

O ja! Šak sa pojďme podívat! Potěšíte sa! Uhlédnete tam hřebečka, včera sa nám uléhl, ale nožiska v kolenoch má silné, hýpe tam jako Barčák u muziky, natáhá mamu za cecíky a hlavú glme do vymena. Jak už mi nepřináleží, gdyžtě výminkařím, tak mi k němu srdce přirůstlo, pořád bych na něho hleděl! Šak věřte, na mú dušu, že sem za svého života věcej přeseděl v maštali nežli v izbě!

Tož sme šli. –

Na všecko sa vyptával, pochlopkával hříbjata po krkoch, na zuby sa jim díval – a já pořáde v hlavě mutýruju: čím bych já ťa, človíčku, enom uctil, gdyž si mi způsobil takového potěšení!

Až sem trefil šindeláku na pálku!

Rozeběhnu sa do kuchyně: Leť, Rozino, k panu rechtorovi (věřte, nemožu toho slova zapomenút, šak včil sa už tak nepraví), že ho pěkně přepěkně prosím, aby mi podaroval špetku thé leboli čaje, ne však snad lipového pro pocení, nýbrž toho cizozemského, že tady chovám vzácného hosta, nevěďaci, kerak ho uctít. A přeptaj sa, na jaký způsob sa ta dobrota vaří – šak toho trvám, dokážeš – a stav sa u súsedy, nechaj nám přenechá žejdlík pravéj slivovice třeťolockej! Šak sem takové čaje sám ešče nigdá neokusil, chyba jednúc, přijda do školy, mi tam z kuchyně zavoněla, že mi tak zachlopotaly klapky u nosa!

Tož dobrá!

Za chvilku kúřila horká čaja na stole, žlťučká slivovica jako olej čekala vedle nachystaná ve sklénce: vonělo vám u nás jako v apatyce!

Tož sem ho vevedl a pozval za stůl.

Čem prý si působíme takovú škodu? Že to nemoselo byt. Ale gdyž už živú mocú ho naháňáme, tož že si upije čaje, avšak beze slivovice. Po tej silotině že by neusnul ani třetí deň!

Tož, neúroku, co zas? Šak toho nebudete pit enom tak beze všeho činu?

Aby prý sme mu svařili užičku mléka k tom! Oh, na mú! To sem zas cosik nového na stará kolena pozačul! Čaju s mlékem! Věřte!

Ale vypil vám toho dohromady smíšaného dva koflíčky, po téj sa nedal dalej udržat, rozlúčili sme sa pěkně spolem a rozešli.

Tož povídám Rozině: co včilej s tým, dyž ešče jako téj čaje z hrnek ostalo mléka rovněž? Vylét na hnůj: věčná škoda; daja pak prasatom, aby sa jim třebas neublížilo? Čert nigda nespí!

Povídá Rozina: Šak vypijte sám, dyž to mohl takový fajnový pán. – Povídám: Tož podaj sem, nechaj sa mi vede také jednúc pansky! Slél sem oboje dohromady, zamhúřil oči, šťastně sem aj do sebe dostal – ale věřte – nijaké chútečky sem nevycítil: tajak dyby starú hadru v tepléj vodě vypral! Ale už sem nestál ani za zlámanú grešlu do božího rána! Využíval sem na uzdravenú žejdlík slivovice, avšak téj nedobroty nepřemohla!

Zle, zle a zle!

A neptajte sa v noci!

Létal sem bez přestávky jako Enšpigl, ani papučí sem nehledal! A na náspě – s odpuščením – furt řit otrčenú na súseda Mlčákového! Povídám: Ešče štěstí, že spí, nevěda o světě! Lebo by mne věru zažaloval pro urážku na cti!

Ale věřte nebo nevěřte: hnalo vám ze mne do rána jako ze střikača, až sem nekerú chvílu myslil, že sa na ruby obrátím!

O jaj!

A potem sa vymlúval milý Pepeček, že choruje slabým žaludkem! Na mú dušu! Nebojta sa! Já vám povím: dobře vyčiněná kabela mosí být na takový nápoj! Já pak, dyby kolem našich oken potokem tekl, ani pohlédnút věckrát na něj nechcu!

O jaj!

Pane Pinkus, poslužte rači žejdlíkem spravedlivéj!

Neščasný slaměňák

„Tarmak a jarmak máte, bratři, jako hrubé svátky,“ stvrzoval na kopci Jurka Šišů ogarom, gdyž už štvrtý deň sa silnica netrhla ludem ani dobytkem, a pořád bylo na co hledět.

„Svátky – enom že sa v nich nechodí do kostela,“ opáčil Rafajík.

„No, do kostela sa také chodí, ale do takového, gde sklénkama zvoníja,“ podotkl vážno Jurka, ni žilka sa mu na hubě nepohnúla.

Ogaré sa všeci zasmíli příměru.

Sešlo sa jich ale dvanáct na kopečku při silnici vyhlédat, už-i jejich idú z jarmaku a co nesu vítaného. Ogaré ze zdálky každého měřali jestřabíma očima, lesti nepoznajú známého, nechaj pak domácího, nechaj cuzího vyprovázali ledajakým pestvem.

Čampal sa jakýsi matinoha s čaganem a podlevá kroku lehko sa dalo hádat, že si v městě neutrhoval. Balvil cosi sám se sebú a popravoval hucáň, který mu pořád na hlavsku popolézal.

„Strýče, cosi vama mýče!“ vykřikl Jurka.

Čampala sa zastavil: „Co, co, cože?“

Naměřal si šejdrem silnicú k ogarom, opřel sa v zady čaganem, že stál o třech jak rendlík. Zachtělo sa mu si pořečnovat a tož znova zafeflal: „Co je? Gdo mne co chce?“

„Ale necháváte jednu nohu pozady,“ odpověděl mu se zřejmým posměškem Jura, by sa figury zbyli.

Ten sa hlúpo ščeřil a klátil na čaganě, jako dyby sa chystal uletět: „Chlapci, chlapci, neubližujte mi, já su dobrý člověk –“

„Tož dajte ukúsit, dyž ste dobrý,“ zasmíl sa kerýsik.

„– dobrý člověk věru a střízbý,“ vedl dalej těžkým jazykem myšlenku.

„Tož na ty bohy, řekněte dvacet razů po sobě: vlky plky.“

„Cože?“ ptal sa naglaganec. „Co… že řéct?“

„Dvacet razů po sobě: vlky-plky.“

Strýc zrychla švihl jazykem a bezmála byl by při tom sletěl do zákopy. Hodil rukú, jako dyby odháňal komáry, zaklátil sebú sem a tam, než sa náležitě rozchomtal, a packoval dalej po silnici. Co chvíla bral pochopy. Po ogaroch už sa ani neohlédl a prozpěvoval si horňáckú:

„Hoščalovská ďúčata

majú holá púčata

a nigdo jim nevěří,

že …e sa jim už péří…“

Zase sa štragali kolem dva horňáci s kravkú. Stračena byla za většího zajíca, boky vpadlé a po bokoch šúlanců, až bůh brání. Kolem rohů nesla oplantanú plachetku, podle hrče najspěš cosi děckom na vítanú. Horňáci – starý glajda, vyschlý jako tréska, ogarec pak ušušnaný – byli zašití v huni, vlékli ztěžka nohy v krpcoch a podlamovali sa v kolenoch. Sotvy sa přešamtali, už za nima Balúsek sa vyškéřal: „Papuče saně vezú, papuče saně vezú!“ Šušeň sa však zbystra obrátil a odhodil nazpátky: „Misa chce jezt, misa chce jezt!“[1]

„Toť máš oplátku za poščávku,“ smíli sa Balúskovi vlastní kamarádi.

Balúsek sa rozkohútil: „Taková špata špatúcí trúfá si cosi! Žabnál sa žabí! Chyťa ho, neostalo by mi v prstoch ani máčky po něm.“

Zahrozil pěsťú po ogarcovi: „Bůh ťa zavaruj, ešče negdy po druhúc sa tady vyjavit!“

„Ale nechaj ho, neostúzaj sa s ledačinú, dyť je to usoplené, škoda si búřit žlč!“

Tož Balúsek sa upokojil. Posedali si všeci podle sebe jako brablci na halúzce a vyhlédali dalej.

Žádný už sa nemohl dočkat, co mu tatíček lebo maměnka přinesú, každý však chlapsky o tom mlčal a rozpřádal hovor bůhví o čem.

Bylo by robské sa nepřemoct a projavit na sobě slabost.

První sa dočkal Ozef Homanů.

Zrazu sa schytil, utěkaja naprotivá tatíčkovi, kerého z daleka poznal. Obtúlil pravičku a první bylo: „Co ste mi přinesli, tatíčku?“

„Čekaj až doma,“ pravil otec, zavětrovský pudmistr, „dočkaj času jako husa klasu!“

„A co že si bújáte o třech hucáňoch na hlavě?“ vyzvídal ogara, obskakuja kolem jako upřímný pučík.

„Podle novéj mody,“ smíl sa Homan.

„Šak už vím. Dobře poznávám váš starý spodní,“ usuzoval Ozef, „a horní dva – na mú duchnu – sa mi zdajú, ufám, ze slámy –,“ podivil sa dalej, protože ešče nigdy takových neviděl.

Neborák, dyby byl báčil, co sa na něho chystá! –

Tak došli dóm. Starosta nezapomněl na synka a přinesl mu opravdu, co srdce ráčilo. Perníkové srdce, grmle a pěkný perořízek o třech krňkách. Ogarček div hlavú tla neprorazil, co skákal radosťú. Poděkoval, obtúlil tatíčkovi ruku, chtěl už vyrazit dveřma, pochválit sa ogarom, dyž starosta chytil menší slaměňák a pichl ogarovi na hlavu: „Okaž sa, kerak ti bude svědčat? – Dobře!“ Potem vzal druhý, dal sobě na hlavu a točil sa s ním pod zrcadlem. Usmívaja sa prohodil k Ozefovi: „Včil budeme dva v Zavětrově ve slaměňákoch.“

Ogarec ostal však pod klobúkem u dveří solným slpem. A zničehonic – hrc! Slzy cicúrkem po lícoch.

„Co sa ti stalo?“ ptal sa ho s podivem otec.

„Oh, tatíčku, co ste enom donesli dóm, takové slaměňáky ohavy, dyť v tom tady u nás živá myš nechodí, ludé sa nám budú vysmívat.“

„Ťuhelo! Nechaj sa smějú! Až jich smích omrzí, tož přestanú! – Podívaj sa, klobúček lehúčký jako z habáňa, nebude ti pod ním horko.“

„Dyž sem tolej roků ubyl bez něho, tož bych sa aj včil obešel!“

„Neplkoc, klobúk jako klobúk.“

„A já v něm vám nebudu chodit, dělajte si se mnú, co chcete!“

„A čem bys nechodil?!“

„Šak už sem vám řekl! Na opicu světa? Gdyž nigdo v dědině takové obludy nezná!“

„Šak perořízek také ne!“

Povstalec sa zarazil, na tohle nevěděl patřičnéj odpovědi.

A tatík chyťa sa toho, zchytra na něho: „Gdyž zhrdáš klobúkem, tož neužiješ ani perořízka; ba ani grmlí ti neponechám. Vrať mi všecko zas pěkně!“

Stakryš! Včil sa ostehl sysel v pasti; ať sa krútil, jak sa krútil, viděl, že sa nevykrútí. Přemýšlal za drahnú chvílu hleďa do země, po tém odpověděl: „Tož, tatíčku, já sa teda podvoluju.“

A hned vyblkl na kopec k ogarom.

Kamarádi stáhli mu s hlavy nevídaný gevěrec a podávali si z ruky do ruky. Oh, věřte! Jaká sláma, až z Ameriky, jak spletená, a jak sešívaná! A připadalo jim všecko tak směšným, že sa pořád chytali za břuch. Domnívali sa, že je přišel slaměňákem rozesmít. Ale hned krabatili nosy, gdyž sa jim svěřoval, co a jak vlastně s klobúkem.

„Snáď bys nechodil s daremnicú na hlavě!“ pravil Jura přesvědčivo. „Vždyť do ní nelza ani vody nabrat!“

„Taňu, gdyž mosím,“ povzdychl si zkormúceně Ozef a vykládal, kerak ho tatíček chytili do skřipca. Při tom vytáhl grmle aj perořízek.

Ja, bratře! To byla jiná! Nemohli sa vynachválit nožíka, jak sa jim lúbil.

„Za takový jarmak pichnu hlavu do kukaně, nerci-li do slaměňáka,“ uznával Rafajík.

A tož ogaré jako rozumní ludé uznali, že Ozef za nic nemože, a zavázali sa navzájem přísahú, že sa mu nebudú vysmívat.

Ale sliby sa slibujú, blázni sa radujú. Ogarovi zrodí sa v hlavě prám peprný posměšek na slaměňák – a včil jej u sebe zapřít a zamlčat? A tak užil Ozef výsměchu dost.

Pravili mu: „Slaměný ogara!“ Že prý mu roste z hlavy sláma! Nebo „slaměnkář“. Že prodává slaměnce jako Slovák.

To sa ví, že v Ozefovi z křivdy vřela krev. Oplácal ogarom, že nestojíja ve slově: „Cigáni a huncúti ste cigánští, abyste věděli!“

Kolikrát už zafičal kameň, a zdálo sa, že vypukne hrozná vojna jednoho proti všem. A proč? Pro slaměné plzačisko, keré dávno nestálo za to.

Ozef dávno grmle polámal, perořízek ztratil gdesi na drahách při paši a klapála ne a ne sa zbýt.

A tatíček jako naschvál! Sotva ho nechal negdy doma, hned sa ptal: „Co slaměňák? Čem v něm nechodíš?“

Ale všecko dojde konca, ani spletená sláma netrvá věčně.

Ozef gdysi odpoledňa s tatíčkem podmítali strnisko. Otec za klačama, synek u koní. Poháňával velice rád, protože jednak sa patrnilo, jak už zastává hrubého čeledína, jednak že zažili ledajakéj veselosti. Co chvíla neco vyorali! Krtonožku – divné zvířa. – Hnízdo slepých myší, mladé hady, zase čmeláky – a pane, tu platilo, nechat pluha pluhem a během utéct, než sa vyrójili. Lebo vybrázdili zemské ořechy, co sa dajú jezt, a pořád neco bylo.

Havrani, vrany též iní ptáci přiletovali, prochodili sa po zoraném a vytahovali z hlíny podžeráky. Kolikráte slínovitá brázda nepřilehla, ostal tunélek, a vrana pořád okem do něho nasísala, lesti sa v něm neco živého nehýbe. Krútila hlavú sem a tam a s téj strany a s téj strany pořád: týs, týs! – do tunélka, že sa Ozef nemohl smíchy udržat.

Povídal: „Včil už rozumím, proč sa praví, hledíš jak vrana do kosti.“

Při takovéj oračce plynul čas jako voda. Hnedkaj odtlkly štyry hodiny! Zarazili u potúčka v chládku, volci ohryzovali hořké prútky vrbové lebo spásali opatrno ostré šáší. Ozef vytahl ze šatky dva kavaly chleba pro mlatce, potěžkal v rukách, těžší fatrc podal tatíčkovi, sedl si na zhřídel, odkrajoval hlinitýma rukama kostky a špicú křiváka podával si do huby. Všecko napodoboval, jak u dospělých viděl, a těšilo ho, že sa k nim už počíce; také tak pomaly čahal, nahňa sa do předku, jako gdyby byl od těžkej práce namožený – aj řeč už zaváďal na statek, na obilé, na čas – slovem: vyrůstal na dokonalého hospodářa.

Najeza sa, čabral sa ke studénce. Mokřina napitá jako habáň piščala při každém kroku. Studénka kúsek vyšéj pod mezú ve stínu ořeší voněla vodním kořením. Ozef lehňa si, dul a dul podle chuti; gdyž sa vracal, tak mu voda žblúňala ve břuše.

Dali sa zaséj pilno do oračky.

Volci pomaly zabírali; jak sa oháňali po muchách, dlhé sliny jim od hub odletovaly. Kolečka vrzugaly, pluh skřípjal, nůž odkrajoval zem, a pozady sa převracala brázda jako vlna na vodě při větře.

Ozef dostal rovněž chuť zkusit orat a poprosil tatíčka: ten mu s úsměvem odstúpil místo.

Oh! Věřte! Gdo by řekl, že je to tak těžké! Pluh mu vyskakoval ve slínovici z brázdy jako živý a namětal Ozefem, že sa potácal se strany na stranu. Co chvíla aby zastavili, vycúfali a zasadili znova do země. Než dojeli dolního konca, trnuly mu ruky jako zpřerážané. Ohlédl sa po vykonanéj práci – brázda sa krútila jako k Rakovám chodník! Začervenal sa, vrátil tatíčkovi pluh a chopil se rači znova opratí.

Než sa ponadáli, snesl sa večer – slnečko zapadlo za kopec.

Naložili pluh na vláky a jeli dóm. Ozef s volkama plahočil sa Hliníky, tatíček si capkal hore chodníkem. Hliníky sa táhly hlbokým úvozem a nenesly nadarmo toho jména. Vyvěrala voda v nich, a kypěly proto skoro pořád rozbředlú hlinú a těžkým blatskem. Hore z obú stran je obrůstal sám hustý strom, kerý sa prostředkem spojoval a husto proplétal, takže uvnitř vladovalo dycky mokro a pološero.

A tož tam sa vyplnil plzačisku osud!

Gdyž Ozef vyjížďal druhým koncem z Hliníků, držal cosi v prstoch, co sa nepodobalo světu. Starý Homan přihledňa bližéj, poznal slaměňáka; ale v jakém pořádku! Sepsutý a blatem zamňázganý – enom vzít a zahodit.

„Cós to udělal?“ vykřikl starosta, vytáhňa „ó“ do pozvýšky, jak o základku.

„Tatíčku, prosím vás – nebijte mne, za nic nemožu! – Jak sem blatsku vymíňal a přeskakoval zleva napravo, shodily mi opratě klobúk, a rovnú do máčky a pluh s vlákama přes.“ –

Starý neřekl „en ono“ a zavrtal sa synovi do očí, jak kdyby mu chtěl z nich vyčíst dušu. Ten však snesl pohled.

„Zahoď ho tedy,“ poručil zkrátka otec, a mlčky už dojeli dóm.

Ale šak starý Homan rovněž sa svému slaměňáku o mnoho deléj netěšil! Gdesi v sušírni mu chytila střecha na něm, a bylo po slávě. Šak to beztoho najspěš gdosi naschvál nastrážil!

A to byli teda dva první a poslední slaměňáci v Zavětrově.

1 Saně = sa ně = se mně. – Misa (místa) = mi sa = mně se. – Vezú = též ve smyslu „klouzají“. – Jezt = jísti. (Rozdíl v dativu „ně“ na Horňákoch a „mi“ u Vizovic.)

O Maňasovi a Trúbelkovi

Takové nevyspalé zimní odpoledňa. Ráno sa moselo svítit v kuchyni téměř až k desátej, aniž sa přes oběd hlavitěj vyjasnilo. Sivá obloha sa chmúří do šediva, daleké hory sa javíja, jako dyby na ně hleděl mléčným sklem. Nad dědinú přeletujú a krákajú škaredě vrány, sotvy že bylo učut zvónit do kostela.

Na tu ohlášku vybírajú sa ludé z chalup zabablaní v kožuchoch alebo ve vlňákoch a pospíchajú sa rozlúčit se starým rokem, poděkovat za všecko dobré i nedobré, co v něm zakusili, a poprosit, aby nový sa proukázal nečím lepším.

Rovněž ze mlýna u Maňasů sa vypravily roby. Byla jich plná jizba, repotily pořád, popravovaly na sobě sukně, otáčaly sa pod zrcadlem, stahovaly a zas vytahovaly si šatky zpod vlňáků, slinily si prstem pútce na hlavě – až jim mlynář bezmála pomohl řemeňem. Nebyly by sa do smrti vytrajdaly.

Jak sa zavřely za nima dveři, tak sa celému mlýnu ulevilo. Spokojeně hrčalo kolo ve starých čepoch, voda se šumotem sa přes něj přelévala, kameň v lubu hučal a zpružinka lepotala. Dohromady to byla pěsnička, kerá měla svú notu, svoje vrše a keréj rozuměl enom ten, gdo jí načúval od malúčka. Chvilkama sa nesla tiššej a v hlbších tonech cosi pro sebe brbotala, po chvilce sa ozývala vyšej a klapotala na ostro, jako gdyž bije dřevo o dřevo. Po mlýnici pak pobíhal stárek Trúbelka, tam přitahl kolečko, tam popustil, opět letěl se zanáškú hore schody zasýpat a snášal sa důle po zábradle enom tak na rukách.

Osamotněv mlynář v hrubéj izbě, gdež kachlová kamna vydychovaly lahodné teplo, povytáhl sa na prstoch, pozdvihňa převrácené a v hánkách zakleslé ruky, že v ňom zarupotaly kosti, zívnul na široko párkrát a jal sa přechodit z kúta do kúta. A jako člověk nevědúcí, kerak předržat do večera času, brzo sa zastavoval u hodin, spúščaja si do hrsti řetázek, brzo na kamnoch pruboval kachle, kerá pálí a kerá ne, brzo u okna jezdil prstem po zamrzlých květoch. Pohlédl do zrcadla na sběžité čelo, na šedavé oči, kolem nichž sa sbíraly do kolečka vrapy, protáhl rukú panské kňúry, ve kterých při štyrycíti rokoch už místy prosvítalo jíním, napial jazykem zastončené a krapku napuchlé líca, jezďa při tom prsty po bradě. Vytahl aj ze stolka břitvu s řemeněm, a zase náčiní hodil nazpátek a znova přechodil izbú. Co chvíla pak sa ztrácal ve vedlejší světnici, odkadž sa ozýval srkot, jako gdyž voda glgoce z uzúnkého hrdla. Kdykolvěk sa navrátil a odkašlal si, rozlévala sa prostorem silná vůňa po jádroch. –

Pojednúc bylo čut na lanfeštoch zarážat vodu. Běh kola ochaboval, málil sa… ešče zhřídel zakvíkal a zastavil sa. K tomu mlýn dvakráte v přestávce zaklepl a ostalo ticho, rovno před smrťú. Hodiny počaly cvákat na stěně, neináč než dyby bil na kovadlinu.

Ze mlýnice bylo čut kohosi štabarcovat.

Mlynář otevřa dveři, zvolal: „Trúbelko!“

„Ú?“

„Gde čučíš, že ťa nevidět?“

Od kola počal opět štabart a vyškrábala sa postava, kerá byla kroměvá zubů všecka bílá; v hrsti držala hrubý kartáč. „Šak čujete, že zamětám! Co mne chcete, pantáto?“

„Až ukludíš, tož přijdi do jizby, spravit spolem pořádek.“

„No móže!“

„Ale ponáhlaj sa! Nemám gdy na ťa čekat, až sa ti uráčí!“

„No šak! Nebojte sa!“ odřekl Trúbelka vlézaja znova pod múčnicu. Gdyž pak učul, že za mlynářem búchly dveři, přidal polohlasem: „Čerti vzali!“ –

A hleďme sa ho! Za půhodinky vkročil tovaryš docela v inačí podobě do izby. Červený ešče po lícoch jako rak a mokrý na vlasoch, co sa drhnul na kříkopě v čerstvéj vodě, mlynářské bělavé šaty z těžkého sukna, keré trčaly na něm jako zmrzlá košula na plotě, pod krkem novomodní červeno-modře-bílú vázanicu a cigárko v hubě. Vejďa do dveří, popotahl hned párkrát nosem; lahodila mu rozlétá vůňa – sám si štverák zavčasy rád hltnul slivovice. V hrsti připřené k prsom přidržal si notes zavázaný provázkem, protože sa už trochu rozlézal od sebe. Rožky na něm sa černaly přiškvrknuté. Tam choval Trúbelka všelijakých poznamenání užitečných aj neužitečných, enom že daremnice gdež větším dílem převažovaly.

Také jakési vojenské pěsničky a povídačky bohu nemilé, pro keré už obdržal aj od panímámy odměnu. Přinesl si ten drahocenný poklad z vojny před patnácti roky, gdyž ho tenkrát odvedli v poslední třídě k dělostřelcom, co sa oháňajú kopisťú a obsluhujú dřevěné kanóny; ale za osm neděl přijachal zpátky. Značil prý sa aj na pekařa moc rovnýma nohama a sekal jim parádu kotlavýma, od múčného prachu vyžranýma zubama.

V tom tkvělo jeho potěšení: vytahnút notes, a říkaja z něho, dožírat roby.

Ač sa ho, řekňa, ešče v kapse ani nedotknul, už sa ščéřil na plnú hubu, až mu zčernalé zuby vylézaly a v krku hrčalo, jak dyby přesýpal ořechy. Pro smích ani k čteňú sa nemohl dostat, a utíraja si prstama zaslzené oči a nos, rozmazával si múku po hubě, že byl samý kvásek.

„Gdyž… gdyž sem… byla náštěvou u strejce, za… zavadila sem… mu… o… vej…“

Daléj sa nigda nedostal, protože ho vyprovodili vařačkama z kuchyně, on pak na pestvo vyvracaja nohy v kolenoch, že sa mu křivily do obruče, zmýval odtamtaď s náramným povykem a svalil sa do pazdeří na lanfeštoch. Tam paprčama ve vzduchu natřásal a smíchy sa mohl udrhnút.

Jednúc mlynářka „chýt“ mu notes z prstů a „mykýc“ jím do pece a Trúbelka „smék“ za ním. Popálil si dobře pařáty, notesa však vytahl; při téj příhodě sa rožky oškvrlily. –

„Že už ideš,“ přivítal ho mlynář, seďa za stolem a třímaja před sebú rovněž zápisky. „Tož ukaž, kolej si číceš?“

„A vám už-i gdo ukázal?“

„Nechaj hlúpot a řekni!“

Teda Trúbelka rozvázal notes, nápodobně si přisedl, a jak dyby četl evandělium, vážno promlúval: „Od pořádku, kerý sa konal vloni o Silvestru času včilejšího, přičťa a odečťa patřičně všecko, vybývá Josefovi Trúbelkovi, za stárka ve mlýně slúžícímu, ešče štyry rýnské za panem Maňasem…“

„No hleďme sa ho! A o brablcoch nevíš?“ potrhoval hlavú mlynář. „Štyry rýnské za mnú?! A co ešče? Koňa se sedlem? Taková správa by sa mi rovněž zamlúvala. Vybírat, vybírat a pořád vybírat, a nakonec aby ešče zostalo!“

„No, pantáto,“ zas Trúbelka na to, položa na srdce ruku, že ňú přikryl polovičku prsú. „Esli si snad o mne neco myslíte… Gdybych toho tady v knížce neviděl, tož bych nepravil. Šak sa přesvědčte sám: štyry rýnské.“

„Chyba, až bude cikán za peníze kupovat –“

„A tož, prosím vás pěkně, koléj vy pravíte?“

„Já pravím toléj, že jsi si už přebral tři rýnské a dvaapadesát grejcarů!“

„Oóoóh, na mú duchnú,“ pozdvihoval sa pomaly na rukách z lavy Trúbelka, pohlédaja střídavo vyvalenýma očima do osmi kútů. „Gdež ste vy od svatých!!“

„Tož si podruhúc lepší znamenaj, ať nemosí sa člověk s tebú ošterovat!“

„Oho! Moje je dobře,“ hájil sa Trúbelka.

„A moje jak by zmet!“

„Taňu, tož co včil si počnem?“

„Což já vím?“

„Tož snad abysme spolem zkontrolórovali.“

„A čem? Ty od svého neustúpíš, a já takéj ne!“

„No přeca, šak sa snad spolem jaksi srovnáme!“

„Oh, tahni mi v sakry! Poslední den v roce a nezažit ani v ten pokoja?!“

Mlynář si zrychla od Trúbelky odsedl a otočil sa na pů zády. Zahleděl sa oknem, pohvizdoval si pěsničku a bubnoval k tomu prstama do stola.

Trúbelka cosi zamrkotal, ale Maňas, jako dyby sa mu ani nezdálo, že gdosi sedí vedle, pohvizdoval a poklepával dalej.

Tož Trúbelka pichňa ruky do kapes a natáhňa nohy do pů jizby, rozložito sa zády o stěnu popřel a rozsádlil sa. Na čele měl napsané: včil sa mi dobře lapí, možu čekat…

Tak ostali v nepohnutí za drahnú chvílu.

Až konečně sebú mlynář trhl, otočil sa zpátky tělem a přeměřoval roztahnutého Trúbelku.

Ten nic: enom seděl jako kvaka na roli, až mlynářovi počalo pošklbávat levým kútkem.

„Tož, čem schováváš ty svoje účty, až účty!? Kontrolore! Ale Francky Danihelovéj!!“

Trúbelka učuja tuto potípku, srazil nohy dohromady, odrazil sa ode stěny hřbetem a už stál jako prut před mlynářem. Znova položil do červena oznobenú ruku na kabát, a toča hlavú zleva napravo a zprava nalevo, při čemž oči nechával zabodnuté do Maňasových, promlúval hlasem, třasúcím sa opravdovosťú: „Pantáto, stafra, tohleto mi po druhúc nepravte! Lebo bysme sa spolem divno pořádali! Já že bych si neco začínal s cigánčiskem střapatým, rozgajdaným?“

„Oh! A Francka sama sa toťkaj tady chválila, že si na ňu dobýval do sušírně u říky, jak nocúvajú!“

„Cože? Gdože? Bassama zaňátom!“ Trúbelka hánkama řinkl o stůl a roztáčal sa po jizbě. „Cigánčisko cigánské! Ale mi može nechodit na oči, lebo bych ju spořádal! Téj by bylo pilno utěkat ode mlýna! Že by jí splývaly pozady leknice…“

„Tož provozujeme tady komediu, alebo pořádáme účty?“ zahřměl zase mlynář, a Trúbelka vzpamatuja sa, sedl a řekl už obyčajným hlasem:

„Čekajte, budu vám teda předříkávat, vy byste snad sa třebas nevyznal.“

„Nevyznal! Bodaj v takovém krasopise, co by vylezla mucha z ingústu! – Tož honem, dočkám-i sa?“

„Tož napřed moje. Platu rýnský týden od týdňa tvoří dohromady dvaapadesát stříbrných. Lebo ste mi snad přidali?“

To sa zase nelúbilo mlynářovi. Prý esli chceš, já ti přidám, že toho ani neodneseš!

A Trúbelka na usmířenú zkřivil hřbet, a otřípaja rukama, jako gdyž kočka si namočí paprče, honem sa dobrotil: „Rači ne, rači ne. Ostaňme teda při starém!“

A už horlivo hlásal:

„Tož teda na konto vybráno v jarmak dně 20. ledna osn rýnských na boty a na harmoniku. Shoduje sa?“

„Neptaj sa, čtni dál.“

„Dně 22. téhož měsíca rýnský do hospody, dně 29. rýnský do hospody a dně 5. února rovněž rýnský do hospody.“

„Oho, krpí! A o těch dvú rýnščákoch, ufám, nevíš, co sis připoščal ešče 29. už po půlnoci při muzice?“

Trúbelka vyvalil oči jako mladý pes na první sněh, a úsilovno stavjal si v paměti před oči, kerak to tenkráte dopadalo u muziky; nemohl si žádnú mocú zpomnět…

„No nechsi,“ řekl padňa hlasem, „tož nechaj to platí, šak ze dvú zlatých nezbohatnu.“

Mlynářem slovo hodilo jako džignutí šidlem, zalúpl očima – než sa opanoval. Neodpověděl, enom přejal četbu sám a přeskakujícím hlasem sám ponáhlal: „… a 12. února rýnský do hospody a 19. rýnský do hospody a 26. rýnský do hospody…“

„Halt!“ zvolal po vojansku Trúbelka od plic, až kočka hýpla s kamen. „Gatě důle! Což už nevíte, že sem vám šel se psáním do Luhačovic dňe 20. února? Enom si tam připište od cesty sedn šestek! Ha, ha, ha,“ zasmil sa vesele, „takej sem vás přistihl na hruškách!“

Ale sotva že si zpomněl na tu cestu do Luhačovic, ihned sklapl hubu dohromady, spustil obočí, zase vytahl, schúlil sa všecek do kabáta, kývaja pak hlavú, nepřimířaja, jako gdyž kůň kráčá pod těžkým nákladem, jal sa vykládat: „Pane! Tenkráte jedová zima, fújavica; větr otolej že mne ze silnice nezháňal a zámětě vyšší stodoly –!“

„Čúč!“ vykřikl naň mlynář, kerém sa už ježily fúsa pod nosem, a Trúbelka trhňa sebú, co sa lekl, odříkával daléj:

„… a 5. března rýnský do hospody, a 12. března rýnský do hospody, a 15. března 2 rýnščáky na jarmak.“

„… a štrnáctého,“ utrhl mu mlynář řeč, zdvihňa prst a nápodobja ho posměšno hlasem, „štyry grejcary u Pinkusa za borovičku…“

„Oh, na mú,“ vyletěl Trúbelka od země a odhodil rukama, „aj takové všivoty si píšete?“

A Maňas rovněž „hýp“ od stola, tak roh poskočil, a „chlóp“ ho po hubě, až chudákovi vyletěl zub, a cvrňkňa o tabulku v okně pod lavu sa zakúlal.

„Ty nezdobo jakási, budeš si cosi porúčat, co zapisovat a co ne? Pořádek je pořádek! A včil mi táhni odsaď a toť daremnicu si seber sebú!“ Chytil notes a švacil mu ním pod nohy. Notes sa na zemi roztahl bílým, jako gdyž huse přerazí křídlo.

Trúbelka sa zprvku nemohl zpamatovat, enom hlavú potřípal, až po chvilce vykřikl: „Co to?“ a zdálo sa, že skočí po mlynářovi.

Ten ale stál rozkročený, o hlavu vyšší a o pů zádú širší s pěsťama přichystanýma… Trúbelkovi sklaply ruky.

Dvakrát, třikrát zrychla ustúpil nazad, jako dyby sa bránil, nechtěja sa poddat závrati, a zdvihňa znova ruky nad hlavu, zaňamčal najvyšším hlasem, jaký vytáhl krkem: „… A tož, pro milého boha, u koho já slúžím? Já dycky myslel, že u velectěného pana mlynáře Josefa Maňasa, a zatým já slúžím: u Janečka? U Rozy Šandora? U Šimáka?! Oh, jejky přejejky! Luďkové dobří, gde ste gdo, braňte mne, bych života nepozbyl u zbóníka!“ Aj mlynář zbledl do krve nedořezání, zase sa rozčerveňal jako kohút, div sa nezadusil popadaja dechu, skočil ke stěně a strhl flintu z hřebíka:

„Tož gdyž zbóník, tož zbóník! Luč sa se životem!“

A Trúbelka „hlc!“ ke dveřom a tak sa honem protlačil, že jich snad ani neotevřel, aj notesa odběhl v jizbě.

Na dvoře sa párkrát zatočil do kolečka, jako gdyž zrazu usekne kosířem kohútovi hlavu, potéj vyběhl na silnicu a dal sa k městu. Ufám, že ani o tom hrubě nevěděl, protože potkávaja ludi, děkoval bez paměti, hleďa na ně, jako by přichodil z iného světa. Řečnoval sám se sebú. Co chvíla sa zastavoval, hrozil rukú a vykřikoval: „Oh, tohle sa ti nevyplatí, na mú dušu nevyplatí.“

Tak doletěl až k súdu, chytil zprudka za kluku – zamčené dveři odporovaly.

Teprv si zpomněl, že sa světíja památní dnové.

„No nechsi, šak mi neutečeš,“ potěšil sa nazhlas a spravja sa do pořádku vkročil na „Vrátnicu“.

Poručil si sklénku piva, vlél ju do sebe na raz a hned znova komandoval: „Dajte druhú!“

* * *

Zatáčal sa jakořka k úvraťám už druhý měsíc – únor – a skřivánek hlaholil nad vzrůstajícíma oziminama, gdyž sa projednávalo v městě, kerak Trúbelka „obdržal vlastnoruční lískanec od velectěného pana Josefa Maňasa“, jak si sám sepsal obžalobu.

Mlynář nezapíral. „Co sem dal, dal sem,“ řekl s Pilátem. Zaplatil dva rýnské do chudéj kasy a dva rýnské Trúbelkovi bolestného – a bylo vyrovnané.

Vyjďa od súdu, zaměřal Maňas na „Vrátnicu“, a Trúbelka po krátkém rozmýšlení rovněž. „Věru, co bych sa oščádal? V hospodě pán jako pán, dokaváď enom platí!“ řekl si. V prázdnéj šenkovni, gdež od nedávného zametání značily sa ešče nacurýkané kolečka, tahlo od země chladno, až mráz přebíhal po zádoch.

Trúbelka poručil si pivo, a gdyž sa napil, tak sa otřásl, jak ho zaozíbalo do břucha. Byl zase nahladěný ve svátečních šatoch, co odstávaly škrobené na něm, a seděl si zpříma na židlici, ruku položenú na stolku, jak dyby sa dával vyfotografovat.

Zapálil si cigárko, hleděl oknem a dýmil. Necítil radosti velikéj, ani výhra u súdu ho nepotěšila. Gdež už od Silvestra uplynulo vody kříkopú; na nemilú záležitost bezmála zapomněl, a zase jiné myšlenky ho v hlavě zaneprazdňovaly. Ani sa mu ráno do města hrubě nechtělo.

Tož včil kvačal bez chuti na seslíku, kúřil a popotahoval ze sklénky – a nevěděl, co počít.

Píchnul z dlhéj chvíle, rozkroča sa na lenošce, ruky do kapes, a gdyž mu tam zazvonily dva rýnšťáky, keré přijal bolestného od mlynářa, skoro sa lekl a ohledl sa po něm, esli snad nezačul, a honem přiložil je šatkú, by nešramotily.

Mlynář však sa u svého stolíka ani nepohnul. Trúbelkovi, gdyž sa ohlédl kosmo po hospodářovi, zazdál sa jaksi ustaraný a přepadlý. I připadlo mu na mysl, že nemosel ani umíněnost tak vysoko hnat.

Ludé nechajž přihlédajú k sobě shovívavo!

Hospodář také nejeden raz zamhúřil oči. Šak vloni podzimkem pod mletím sa prohybala zanáška, každéj krapěje bylo škoda, co minúla lopatek. Trúbelka si odskočil, že prý pro paklu – a ostal u Pinkusa tři dni a tři noci, podle příkladu Jonáša v břuše velrybím.

Přiďa dóm, pantáta sa točili okolo koša, tak jim pantofle odskakovaly od pat. A uhledňa Trúbelku, kerý sa bál pohlédnút do očí, řekli enom: „A čem léceš až do Hodonína pro tabák, což zdejší ti nešmakuje?“

Nedávno sa mu zase podařilo: spálil šrot, a včera přerazil oškrdu…

Trúbelkovi o těchto věcech přemítajícímu zhořkla slina na kořeni. Chytil sa sklénky a vlél ju do sebe. Ale hořká krápěj nedala sa slét, ostávala tvrdošíjno na starém místě…

Zatým mlynář v myšlenkách blúdil po zavětrovských stráňách. Více ho pěkné odpoledně, slnečko hřeje, flinta v rukách sa obliskuje, po fúsách a na nos chytá sa „babí léto“. Střelci idú pěkně v řadě a všeci kráčajú vesele. Na deset kroků před mlynářem proplétá sa v zemákoch strakatý „Hektor“. Takový horlivý lovec sa brzo zase nenarodí! Gdyž uviděl, že Maňas nabíjá si doma patrony, nechtěl už ani žrat a skákal jako pominutý, div si neodrazil oháňku! A už nigdá nebude chudák směšno hépat do obilé a vystrčeným frňákem lapat větr. Už nebude zdvihat přední paprču na znamení, že čuje kurotvě!

Tenkrát, protože neuposlechl na slovo, nezachoval sa, mlynář skočil po něm a břinkl flintú po nose. Neborák ešče zakvikl, pohlédl na pána, položil si pěkně hlavu, jak dyby chtěl odespat, a už sa nehl. –

Pravda, prohlásil tenkrát na oko: „Jaké čáče pro psa! Za padesátku najdu dva!“

Ale toho smutného pohledu sa nemohl zhostit. Co chvíla sa mu představil na oči – až sa mosel otřást.

„Ňeščasná náhlost…! Po kerúsik ešče kohosik zapleščím a sprovodím ze světa nevinného aj sebe,“ pravil si v myšlenkách…

Vtom ho gdosi popotáhl za rukáv. Mlynář sa lekl, vzhlédl hore: Trúbelka sa klátí s plnú sklénkú před ním a usmívaja sa, jakž najpěkněj uměl, podává Maňasovi: „Pantáto, odpustme si, co sme si! Zavdajte si!“

„Tahni mi rači z očí, vidět ťa nemožu! Zloděju mých peněz a mého času! Konečně což o peníze, vzal je kozel, ale takový deň – hele slnečko! Samými dukáty svítí! Mohli jsme pěkně zorat a zytra zaset a zvláčit! Gdo mi nahradí škodu?“

„Škodu! Zdaž vás bolí enom vaša? Iného možú čerti po kúsku strúhat!? Což ten lískanec, to bylo biřmování? Taková rana! A jakú rukú!?“

Mlynářovi tate nepokrytá přiznávka sily zalahodila, že sa zkrátka zasmil. Obrátil sa smířlivěj k Trúbelkovi: „No, šak sem ťa nezabil!“

„Pravda – ale o málo. Týdeň mi trnula škraň, ani na té straně sem nejedl. Ja… a k tom ke všeckém zub venku, poslední přední; nemožu sa jazykem opřít a šišlám, v dědině sa mi všecky cérky smějú, věru sa ani včil neožením… Nemějte za zlé, ale spravedlnosti sa moselo stat zadost. Já pozbyl zuba, vy peněz. Včil si pravíme kvit. Tož napijete sa, lebo ne?“

A mynář, pohledňa Trúbelkovi do očí, shlédl tam cosi jako Hektorového pohledu kúsek, ale gdyž létal ešče živý a smékaja před pánem, ohlédal sa po něm a bil na všecky strany pružnú palaškú – i vztáhl ruku po napěněnej sklence. –

Odbila dávno jedenáctá noční, gdyž sa jacísi dva rozveselení ochmelové přitragali před Maňasovy. Nemohli sa jaksi od sebe odtrhnút, huby jim trajdaly na plné složení. Nakonec otevřa si klúčem, veštrachali sa do temnéj síně. Jeden z nich škrabal sa po schodkoch na húru najspěš do pelecha, druhý zas potichu šuchtal sa do jizby ku lůžku. Dlho mu jaksi trvalo, co stahoval ze sebe kabát, držal sa mu jako přirostlý na těle. Gdyž ho přece strhnúl a v okamžitéj zlosti švihícnul o lavu, vyletěly z kapsy dva rynščáky, zazvonily o zem a zakutálaly sa pod stůl ke stěně.

Mlynář našmátraja jich potmě podlevá slechu, postavil sa s nima k oknu, gde sa prodíral muškátem a rozmarýnú třaslavý prúžek měsíca, a jal sa přemýšlat, jakým činem sa vzaly u něho v kabátě.

Hore pak nahúře Trúbelka, kerý už odpočíval na starých měchoch, přikrytý oblezlým kožuchem mlynářským, učuja tlem zazvonit stříbrňáky, spokojeno sa usmil. Pojednúc mu zabylo teplo pod kožuchem, neináč, než co by ležal na vytopenéj peci. Ešče si mínil jakúsi myšlenku řect sám pro sebe polohlasem, však nestačil, v ráně odespal… Ani za mák už o světě nevěděl, enom tak mu cosi lahodného v údoch ostalo, jako dyby sa byl býval propadl do samých teplých peřin.

Stíny

Dyž Jurka Buřičů přiháňal z rána bažky na pašu za kostel a uhlédl ostatní také pasúcí ogary v guči pohromadě, nepřidal sa k nim podlev obyčaju. Zarazil se stádem předej.

Shodil s plecí bělavú halenu, a róchňa sebú na ňu, ostal ležat kameňem. Bylo vidět, že ani o bažky nedbá.

„Co sa mu stalo?“ ptali sa ogaři vespolek.

„Co ste mu kerý udělal?“

„Ja šak,“ pravil Jan Šišů, „co by mu dosi blížil? Ale včeraj byl u Buřičů lom. Strýc sa večer přihogrňali z tarmaku naťatý až bůh brání, varvasili, halázgali a strhlo sa boží dopuščení. Tož snáď, že by neco tak…“

„Čeho, tak?“

„Tož nevím, enom si myslím.“

„A bili sa u Buřičů?“

„Na mú dušu! A jak! Strýc uderili tetkú o pohrádku a mělo s ňú byť zle, nebuďa Tomša s Ozefem. Oba – pacholek pomáhal – skočili po taťkovi, svázali provazem a hodili do listníka, vyspat.“

„Oh, bože, je tam u Buřičů také život!“

„Ba, na mú, rači nevzpomínat!“

„Čem sa nás ale Jura odtahuje, šak víme, že není tomu na příčině?“

„Tož ho tam nechajte čučat, dyž nechce!“

„Volat ho nebudem!“

„Šak tak!“ – – –

„Bratrové, co mi gdo dá, dyž povím o ptákoch. Už sa péříja. Po zádoch jim vyrážajú samé modravé lebo šedavé stonečky ve futrálkoch a zobáček kolem dokolečka lemuje žlťučká šnúrečka jako na uherských čižmách. A kerak sa vám umíja ohlašovat a ty jakoby od mleziva uďubané hubičky rozdavovat, že by jim brzo člověk do volátek nahlédal!“

„A tož, o jakých vlastně pořádem švadroníš?“

„O brablcoch.“

„Ojajajaj! Totě vzácný orkaf! Od gdy sa počíce brablc mezi ptáky? Nad nima už aj naša stará kotěna potřípá fúsama, co sem ju tak doboha nakrmil!“

„A gde jich bereš?“

„Tam, gde sú. Pošle sa ražno z ruky kamený poslíček a hneď sa nekerý zkotúlá podlevá rozkazu.“

„A že neubrknú?“

„Čekajú na tebe, až by sas k nim po-ma-lúčku dogramlal, že ťa zkazujú pozdravovat! Pane! Gdo chce ptáčky lapati, mosí sobě přivstati.“

„Já buďa tebú bych je rači kladl do kopenca. Brabenci by maso pěkně do kostečky obrali!“

„Dyž je kočka po koťatoch! Hádám podle vemena tak ale na týdeň, ale gde mladé schovává zakutané, ešče sem nevyšpitýroval. Přenášá jich pořád z místa na místo jako…“

„No… jako kočka koťata!“

„Aha! Zhodls, rozume!“

„A já sem – kamarádi, čujte – zabil strnadla kameněm, jak letěl!“

„To byla trefa!“

„Prám že trefa, gdyž cápl na zem beze života!! Ale jako ty míníš, že náhoda: tož trváš, bratře, na omyle, a daj sa enom od zkušenějšího poučit! Mosiš si na vlas vypočítat a hodit kúšček předěj, aby sa pěkně srazili dohromady – plusk!“ –

„A co ty, Vrlo, pořád bokem pohlédáš po tom Buřičovém návarovi, henkaj? Dává ti snáď cecíkat?“

„Ale, bratrové, nemějte za zlé: myslím, že by sa mohl přeca negdo po něm podívat! Gdo ví, lesti náhlo neochořel. Aby sme si třebas potem nevyčítali!“

„Tož jdi sám, šak si jeho najlepší kamarád!“

A Vrla sa zdvihl, při tom však neomeškal drapit najbližšího súseda, kerý si ze široka lapěl, za kotáry a popotáhnút o dva kroky, prý: „Pojedeme na sucháří.“ Teprú pak pustil sa skokem za poselstvím.

Vzdorovník, zahlédňa letícího súdruha, honem pichl hlavu pod halenu, převrátil sa důle břuchem a leží bez pohnutí. Vyslanec přisedá k němu, mluví, ptá sa, dolehá, stahuje přikrývku s hlavy, zdvihá: jak dyby mrtvým klátem zápolil!

Tož ogaré schýtajú sa beze slova na nohy, pospíchajú rovněž na pomoc – taková věc už není ani súcí!

Spojenými silami podařilo sa vybavit Jurkovu hlavu ze skrytu: ten líca rozpálené, do červena vyplakané oči, že dobře znát járky, kady rýkaly slzy…

„Přisedňa! Synečku, snad sa neučíš tady zpívat?“

„Ticho! Neposmívaj sa mu, gdyž nevíš, co je! – Jurko! Juříčku! Přiznaj sa, cože ťa potkalo!“

„Mosíš vyjavit příčinu, dyby jak nakrásně!“

„To by bylo pěkné, by sme sa ani my nedověděli, co ťa trápí! Načiž jsme teda tvýma kamarády než ti přispět v nesnázi. Stafra, lesti tobě gdosik ublížil, nechajž si mne nežádá –“

„Tož řeknež-i, lebo ne!“

„Oh, kamarádkové drazí, nechajte mne, prosím vás, nechajte alespoň dneskaj o samotě. Mi nemože z vás pomoct žáden! Věřte, že bych sa rači na světě neviděl!“

„Tož, co je ti? Doopravdy?“

„Oh! – Gdyž sú ti naši tatíček taková sviňa!“

Kerak si Bezrúček budoval domov

Nad Zavětrovem zatahoval sa v teplém podzimě jaksi skoro súmrak. Snáť prám proto, že dědina trefně podle ména sa skrývala v kotlině mezi kopcama. Tak kolikráte slnéčko už dlho tkvělo schované gdesi za Stráňama, zlatá hvězda na vršíčku věže však ešče sa třásla a ligotala jako v pravé poledně.

U Šišů na podsedku vedle cesty přijachali dneska chlapi skořej dóm. Podmítali na Padělkoch a dooraja, nestálo už za to, púščat sa ešče do čehosi. Přijeli teda, opatřili si koně a idú za sebú po náspě sednút si a odpočinut na schodky, než jich zavolajú k večeři.

Hospodář a jeho pacholek Tomeš Zeťků, Bezrúček mu také pravíja ešče ze zvyku po otci.

A nigdo, neznaja obú, by neuhodl, kerý je otec čelední, kerý pak služebník.

Boty s holénkama měli oba jednaké, takové skrabatělé hověziny, keré už roky neviděly oleja ni kartáča. Gde sa nedržal slín, tam sa červeňaly liškú. Na gaťách rovněž nepoznat rozdílu, chyba v tom, že jednom sa značila hrubá lata na levém koleně, druhém pak na pravém. Obúm také visela z kapce žitá džingla na svědectví, že sa tam ukrývá kočičák s tabákem. Vesty sa volaly rodnýma sestrama: narodily sa na jednom stavě. Od spodka pak vyhlédaly stejnakú přazú konopné košule, u zápěstí šňůrkama zavázané a při krku žltým špendlíkem spjaté. Na plzačiska mohli oba bez újmy tu chvílu hújat: hodily sa oba chyba do prosa. A řekňa, že aj po hubě sa spolem v ledačems srovnávali. Líca měli neširoké, úzké jako desky ze slabikářa, fúsa ani pod nosem, ani nigde; plavé, podlevá rendlíka přistřihnuté vlasy, a větrem a deštěm do červena ošlahané krky.

Enom hospodář, ufám, počítal si ale o šest roků věcej, po hubě sa zdál červenější a v zádoch širší. Aj sa rovněj nesl, gdežto Bezrúček sa protivá něm tratil v plecoch a těžkú pracú od maly namožený jaksi sa v kříži nakláňal, aj krapku na křivo nohama škobrtal. Hospodář hleděl upřímno ze široka do světa, Bezrúčka vyprovázaly sivé chladné oči, kroměvá toho ešče nos ostro vyznačený na konečku s ďupkú do běla jako husy na zobáku.

Zuby měli oba pěkně bílé.

Sedli si vedle sebe na šlechtu a oba si oddychli.

„Lepší na náspě sedačka než na Padělkoch oračka,“ poznamenal hospodář, a Tomeš hlavú sice přisvědčil, avšak opáčil mírně: „Také sa može řéct: dyby nebyla oračka, tož by nešmakovala ani sedačka.“

„Ba, ufám, že by šmakovala, Tomšu. Enom dyby sa o to mohl člověk pokusit.“

„Šak v tom tkví věc,“ jaksi s povzdechem zakončil Tomeš.

Po téj oba jako na povel chytili krchňačkú za levý roh vesty, oddálili od těla, pravičkú vylovili z hlbokej kapce krátké dřevěnky s ohybákem.

Nebyly dokúřené.

Tomeš k tom vytahl ešče kus habáňa, utrhl dva kúsky, položil vedle sebe na křemeň, přidržal palcem, kerý byl z šířa, že sa oba kúsky pod ním skovaly jako žaba pod kameněm, a křesl ocílkú dvakrát – třikrát. Iskerky povyskočily, zatančily, habáň chytl. Podal jeden kúsek hospodářovi, dali do fajek, přidlábili – a už dýmili. Hospodář báňal jako o základku, Tomeš zas opatrno popukával, enom co by v lulce nezdychlo.

Hubka pěkně voněla a obúm odpadávala kúsek po kúsku únava, jak dyby ju negdo stíral s těla. Nohy jim lahodno brňaly v těžkých botoch, kříž si hověl a jaksi lehko sa jim dýchalo.

Vedle po silnici sa život netrhl.

Cérky hnaly s pola husy, keré pro plné volacka sotva sa kolébaly. Dlhú haluzú si zlehka každá cérečka zleva, zprava držala stádečko pohromadě.

Malá Rozinka Janíčková trcky s plačem běží bez hén, schytily sa jí ve Drahách a zaletěly bůhvígde do dědiny. Včil po kerých pekloch jich hledat? A ešče ke všeckém zažije haňby, ogaři sa nepřestanú vyškéřat, že jí „ustřečkovaly“ husy!

Zrazu sa silnica všecka zdvihla prachem a dýmem. Z mraku sa ozývá mekot a bekot, že nelza vlastního slova čut, a při tom sa zdá, jako dyby věrně tisíc chromých žebráků sa šantalo. To ponáhlajú bažky dóm z paše, ogarom z oblak chvílama vyskakujú hlavy. Před každú chalupu provolávajú: „Luč, luč, luč!“, aby sa odlúčily ovečky ze stáda.

A zase gdosi žene krávy, róchaja si při tom. Kravky glajdajú podle chuti buď prostředkem silnice, nebo po kraji, švácajú ocasem a šantajú zadníma nohama.

Kúšček za kravama jede strýc Vašků s oračky, nese sa na sedlovém valachu tak enom beze sedla, bokem si sedí jako doma na lavě, v jednéj ruce opratě, druhů si přidržá fajéčku u huby, bič trčí za holénku. Jak kůň kráčá, tak sa jezdec podle kroku na něm kolácá. Uhledl naše dva, sa usmíl a křičí ukazuja si na ně tréskú: „A co vy, zhniloši zhnilí, už posedáváte po náspě jako slépky při dešti?“

„Oh, to sa košláš ty, Francku?“ odhazuje špásem Šiša nazpátek. „A já myslél, že jede na koni baronka z Vizovic!“

Jezdec sa zasej zasmíl a cosik ešče křikl, než plužné kolečka a vláky, co sa na nich vleče pluh, tak kvičíja, že nebylo porozumět.

A zase jede mimo staříček Mlčáků. Dal pozdravení, do klobúka drbňa prstem, a zatáčá napravo do dědiny. Ten vybývá ešče ze starého světa. Nosí sa po starosvětsku, na hlavě širačisko za dobrú opálku se zelenú šňůrkú, aj jezdí ešče pořád na sťahlách – nových křížových opratí nemože ani vidět.

Strýc sa s kobylkú domlúvá, nepřimířaja jako s malým díťatem: „Hat-hat-hat, malučká, hat-hat-hat,“ a pošklbává řemeněm. Grošovatá kobylka o múdrých očách a širokém zadku pohodila hlavú, ohlédla sa po staříkovi, jak dyby mínila: „No no no! Šak už zatáčám napravo! Co pořád tú opraťú šklbeš? Já bych, myslím, bez tvého ‚hat-hat-hat‘ netrefila dóm?“ –

Vůz sa ztratil aj se strýcem za rohem, a v téj zacinkalo cosi zvesela, jako dyby navštívil svatý Mikuláš. Hříbjacko přitrckalo na směšných vysokých nohách s kusem ježovej kože na chřípí a mrcalo zakudrnacelým ocáskem. Všecko mu připadalo ešče na světě divným, na všecko sa moselo dvakrát podívat a třikrát oňuchat. Pojednúc sa zarazilo: voza nebylo!

Oh, gde sa poděl? A gde maměnka?!

Zdvihlo hlavu, napialo uši dopředu, v úzkosti zařehotalo na tenko… od dědiny sa z hlboka ozvala stará. Mladošák sa rozveselil. Pichl rozpustilo na stranu ohnutú hlavu mezi přední nohy a zadníma vyhodil tak zprudka, že by sa byl o málo převalil – potem sa pustil najprudším karé do dědiny.

A opět gdosi hřmí s vozem. Fárský pacholek stojí zpříma na grefňáku drža sa enom opratí, koně ženú kalupem, husy nestačíja sa rozletovat. Pacholek gdesi nasbíral rob, poschýtaly sa mu na vůz, a tož jich chce jaksapatří protřást. Roby sa chytajú řetázků, lušní, gréf a smějú sa tom. A gdyž vjede vůz negde na kameň a dobře sebú molázgne, vyvolávajú jako na výpustě.

Hospodář hleďa na ně, vytahl fajfku ze zubů a prohodil posměšno: „Robska, vyje to jako…“ Nedopověděl.

Nestálo mu za ošteru hledat, k čem by jich přirovnal.

Tomeš přikývl: „Roby sú roby,“ a kúřil dál. Tým projádřil všecko, co sa o nich dalo řéct.

A zase kráčala hrč rozčípených a rozčesnutých pohromadě. Bosky a sukně poohrnuté, stavjaly jadrné nohy s opálenýma lýtkama ražno na zem po vojansku. Chachúňaly sa vysokým hlaholem jako dycky, gdyž roby protřípajú mjaténku mezi sebú. Uhlédňa chlapy na náspě, zarepetily všecky, jako gdyž repeták spustí na zahradě: „Pánbů daj dobrý kvíčerek.“ Kerási pak přidala: „Neseďte tady, poďte radši s nama!“

„A dáte-ji nám kerá – co?“

„No třebas já – večeřu. Co byste chtěli jiného, gdyž je ešče vidět?“

„A šak sme s vama nedělali!“

„O to nic, enom poďte!“

„A co budete mět?“

„Šak uhlédnete! Cosičko velice dobrého!“

Tomeš opáčil: „Ufám, jak ogara toho hada čogal užicú po hlavě: Papaj aj kašu, ne enom mléko!“

Fifotalky sa zas zafifotaly a přešly jako vojáci na přehlídce.

Doma za zády také roby šukaly a přebíhaly o pokludě. Co chvíla vyblkla ze síně na náspu sukna, a nohy na bosko sa rozeběhly buď ke chlévcom, gde naříkali mašíci, nebo do chléva, gde krávy pomrčávaly. Z tamotáď bylo čut, jak mléko cvrká do hrotka. U plotka dětský hlásek domlúval husám, aby tahly spat, a hrozilo sa jim haluzú. Těm sa však ešče nechtělo, gagotaly a ostrým zobákem do korýtka glvaly, jak dyby na husto krúpama pršalo. U stodoly vrždžaly dvérca, šustěl list v košoch, sláma sa vlékla po náspě – – všecko čuli chlapi na schodku neohlédaja sa; na chlp věděli, gdo běží po náspě, gdo šustí listem, gdo slámu tahne.

„Už-i bude večeřa?“ optal sa Šiša, gdyž zase švihla sebú sukňa u dveří.

„Za chvílu, zemáky ešče nevřú.“

Hospodář pohodil hlavú zrovna tak jako před tým Mlčákova kobylka. Měl už zkušenost, co vyznamenává, gdyž slúbí roba „za chvilku“.

Vysypal dokúřený popel a nacpával pomaly znovu, věděl, že si ešče popuká.

A v téj se ozval rozvážným hlasem, kerým dycky hovořil, Bezrúček: „Tož, pantáto, bych sa rád s čímsi svěřil, už sa na to chystám koliksi dní. Šak ufám mi upřímnost nevezmete ve zlé?“

Hospodář pohledl na Tomša, co že tak učeno začíná, nepřimířaja jako farář na kazatelnici, ponaznačil rukú, že potřebuje křesiva, a dostaňa ho, křesal, měja pozor, aby sa nehlobl do hánků.

„Tož, co máš, gde ťa bot hněte?“ optal sa při tom.

„Tož, pantáto,“ spustil Tomeš, a jak mu řeč pěkně plynúla s jazyka, bylo vidět, že sa k tom jaksapatří připravil. „Dočkávám sa s pomocí boží v hody devětadvacátého roku věku svého a přes dvacet let sem sa posmětal mezi cuzíma luďma. Pásal sem husy, bažky, slúžil sem za kravařa, až sem dorůstl na pacholka. Zažil sem dobrého aj zlého. A už tehdy buďa choláňem sem si umiňoval, že tak o cuzím chlebě neostanu. Dokaváď člověkovi slúží zdraví a nic mu nechybí, tož prácu dycky – je pravda – najde, ale gdyby Pánbů – šak nedopúščaj – ponavštívil křížem, alebo až sa přiblíží staroba, tož gde bych sa poděl? – Gdož by mi potem podal vody? A je-ji mi už súzeno sa hampasit na světě, tož čem rači ne na vlastním, a dyby na chalúpce za vlaštůvčí hnízdo? Šak rozumějte dobře! Nepravím, že je mi u vás zle, a byl bych jakýsi, dybych nečím podobným sa projádřil – ale gdyž si člověk kolem dokola rozebere a rozváží…“

„Rozumím ti,“ přisvědčil Šiša. „Rozumím, aj schvaluju. To sa ví, gdybys něčeho pro sebe dosíhl, že bys sa lehčej obchodil – třebas aj sa negde přiženit –“

„Oh, na mú! Toho bože chraň, milý pane! Aby mi gdysi žena vyčítala…! Byt snad u ní nářitkem! A dyby seděla na dvú měchoch bankocetlí!“

„A tož, co obmýšláš? Do Ameriky?“

„Ja, čem do Ameriky?! Kúšček země snad aj tady najdu. Po tatíčkovi – daj mu Pánbů věčnú slávu – ostalo mi interessy s interessama ale sto třicet rýnských, sám sem si zašetřil ze služby ale stejnako zatolikvěk. A tož sem si konečně povídal: U Slivnéj, šak henkaj pár kroků od dědiny znáte Ventrčovu orácinu? Tož ten kásek mi padl do oka. Kolikrátkoliv idu nebo jedu okolo, dycky sa mi zazdává, že na mne volá: kup mne, kup mne…! A podlevá súsedí obecina, holý kopec chyba bažkám dobrý. Dyby mi toho ale šest síhů nebo koléj obec mínila popustit, tož bych sa tam vystavil, a ta rolička by mne prozatím obživovala. A daléj potem – jak vůla boží! Šak na břuše nemíním ležat. Ale najhorší klbka prý najít konec. Kerak do toho? Zaměřám-i napřed k Ventrčovi, a dostaňa od něho pole, obec mi odepře – tož su odvařený. A potahoval-i bych sa zprvku na obec, tož Ventrča zbadaja, že su při chuti, hned mi postaví hrant vyšej a přirazí s pár rynskulí na síze. Kujón! Šelma vybíjaná.“

Hospodář mrkl obrvím, čuja o Ventrčovi, znal ho dobře.

„A potéj ešče neco! Začal-i bych na vesno s pomocí boží tu stavbu, tož kerak bych mohl slúžit daléj u vás? Abyste sa ohlédl po nekom iném. Ale zas, po pravdě řečeno, gde sa já hříšný mezitím poděju? Gdybych alespoň negde mohl nocovat, třebas ve stodole, snad už bych sa jaksi přetlkl –“

„Víš-i co?“ poznamenal hospodář. „Mínil-i bys po Novém roce u mne dalej ostat, tož si ostaň. Platu ti ovšem nedám, ale ke stolu si choď. A dělat: dělaj si na svém lebo na mém po vůli a podlevá uznání. A gdybys potřeboval negdy třebas koní a nebude pilno: pojedu tobě. Súhlasíš?“

Tomeš točil horlivo na hlavě klobúkem, že na poděkovanú, vtom opět sa otevřely dveři, ohnivá zář od kůtka z kuchyně vyblkla na dvůr do tmy a zastavila sa na chlévcoch. Z ní vyskočila pidimužíkem Marinka, pojala tatíčka za ruku a tahla ho do jizby: „Poďte, tatíčku, během! Zemáky už čekajú na stole.“ – – –

Za koliksi dní sa Tomeš přeca vypravil k Homanovi zkusit, jak a co s tú obecinú.

Homan byl přespolní, ludé už hrubě nepamatovali, odkaď pochodil rodem. Přikapal – žádný ho nevolal – postavil hospodu, otevřel kvelb a k tomu ešče vysekával. Přivandroval chudý jako světidlo a pomalúčku obrústal slaninú. Zavětrovjané mu toho příli, lebo takovýma věcma sa nezaprazdňovali. Poctivý Valach nikdy sa neobíře řemeslem lebo obchodem, dycky sa rači drží po starodávnu motyky a pluhu. To chyba enom na Horňákoch, gde sa čertovi protrhl měch s kamením, mosíja sa chytat inačí obživy. Kujú křiváky, lebo hlobíja ledajaké náčiní ze dřeva, rozvážajú na taligách a posmětajú sa s tým po světě jako paludáci. Ale takto sa najde po dědinách enom nekerý krejčí domácí a při tom muzikant – lehké chlápča – lebo nejaký s odpuščením švec, snad aj kerýsik tesař – a dost.

Gdyž tak Homan přisluhoval dvacet roků povšeckej dědině, ogarom střechýle po grejcaru z kvelbu nosil, zazdálo sa mu, že ho Bůh stvořil k lepším věcom. Zavoňalo mu pudmistrovství, šak podpisovat sa uměl a ostatek už přinese úřad sám v sobě. Obešel si teda ludi – u jedněch s prosíkem, u druhých zas zhurta, jak gde sa hodilo, vyvalil ze sklepa ale pět beček piva, navařil guláša ze třech škopů a po volbě vesele sobě zazpíval: Aleluja! Hospodu předal céři, sám sa přestěhoval do chalupy, kerú strýc Mikeščíků už dávno u něho probesedoval, a gdyž mu nakonec fojtík přibil tabulku „Starosta obce“, tož celý deň sa mu nestíhalo vybíhat a přežihat, kerak že jí tam svědčí nade dveřama. Poté si ešče kúpil brýle, a byl z něho dokonalý pudmistr. Také sa na první raz od ostatních Zavětrovanů rozeznával. V gatích chodil přes boty, a ne, jak obyčajem, do holének, a černý kabát spatřil světlo světa v městě u panského krejčířa. Hlavičku nesl malú, uši odstálé a takové vyjevené oči. Pravili o něm, že hledí jak žaba z kýšky. Hlásek slabúčký, co by na grmle hrál, a nikdo nepamatoval, že by sa byl gdy rozkřikl. Aj při schůzi, řekňa, negdy výboři sa do sebe pustili a bylo jako v židovskéj škole, tož zaklepal křivákem o stůl a mrmotál cosi po tichy, žádný nerozuměl. I napjali zbystra uši křiklúni, odmlčali sa – hned zavládlo ticho. –

Tomeš teda, gdyž vstúpil do síně, zadupal, aby setřásl prach z obuje a dal také vědět, že gdosi stojí přede dveřma. Vkročil moresně do jizby, smekl, pozdravil: „Pánbů daj dobrý deň,“ a ostal u dveří.

Starosta lopěl za stolem a honem přivíral almárku, co v ní přechovával úřadní spisy. Ale Tomšovi neušlo, že sa mu papula svítí po slanině, a na stole že ostalo mokré kolečko jako po kalíšku od borovičky.

„Hlúpý člověče,“ pomyslil si, „čem toho přede mnú schováváš? Jez a pij, buďa rád, že na to máš.“

„Vitaj, Tomšu,“ zazpíval přívětivo starosta z kúta a utřel si hubu rukávem až gdesi od lokťa, jako gdyž sa Vilém muzikant rozháňá šmygcem.

„Co-nám-ne-seš? Pojď-da-léj,“ povídal po-ma-lú-čku, lebo čím závažitější persóna, tím také ju ta váha pomalej nese.

Tomeš zadrábl nohú a druhú zase nekolikráte v koleně prohnul – a pořád sa nehýbal. Potem otřel si rukávem čelo, zaklátil sa, pokročil o žabí chlp, a opět sa vpeřil nohama do země.

Starosta ze všeho poznával, že návštěvníka přivedla nemalá záležitost, a sám rovněž také o pár funtú kúdele zvážněl. Zdvihl sa ztěžka napoly, odstrčil zpod stola legátku a pobízal:

„Pojď-si-sed-nút, pojď!“

„Šak aj postójím,“ odpověděl Bezrúček zpěvavým hlasem, že sa to dalo na huslách vyhrát. Při tom otáčal klobúkem v rukách a pokročil o kúsek.

„A-co-bys-si-nesedl? Či ešče nejsi u-ro-ste-ný?“

„Ba, brachu, já včil už poporůstám jako krajíček v hrsti,“ usmil sa Tomeš a opět sebú postrčil o krok bližéj.

„No, lopni si, lop-ni,“ nutkal znova otec dědiny, a host zasej postúpil; potem zrychla sebú pohnul, hodil klobúkem na lavu a přisedl na krajíček stolice.

„Na! Ukroj si z našeho,“ zahájil pudmistr úřadování, přistrkuja k Tomšovi pecen s nožem. „Takového doma nemáte, tente je o dvojí kůrce.“

„Ale co by, šak nemosí byt, pantáto. Také sem teprv doma odběhl užice.“

„Nezpúzaj sa! Toť máš.“

„Gdyž teda tak nahaňáte,“ podvolil sa Tomeš, dal si vtlačil nůž do hrsti, ani pak pecna nepozdvihňa se stola, jednú rukú si odešmikl tenkú skybečku, by sa neřeklo. Mohlo sa skrz hledět na Janovu horu.

„Co ťa nemá!“ horlil na oko starosta. „Tak ťa doma učili? Hnedkaj si ukroj, jak sa patří!“ Nebylo zbytí, Tomeš mosel vzít pecen do rukú a zabrat na krajíc kolem dokola. Lámal chléb opatrno obúma rukama, hleďa bedlivo, by neutrúsil odrobinek. Při jídle pochválil, jak je chléb chutný, vláčný, a starosta mu vyložil, že pekávajú po každéj pospolitý, a z kerého pola pochodí réž a z kerého žito, koléj kerého zaseli a koléj dovézli dóm úrody. Tomeš počúval a pokyvoval hlavú.

Po téj teda přišlo na něho sa projádřit.

„A tož já, pantáto, dostavil sem sa semkaj k vám, že vás jako požádat…“

Starosta sa rozsedl na lavě, popřel si hlavu o stěnu, ruky složil k sobě na kolena, jak dycky sedával v kostele při kazáňú, popotahl, přejel si horním pyskem nos a jal sa počúvat. Ale srozuměja zhruba, oč sa jedná, přesedal na lavě, po téj vyskočil a zrychla sa košlal po jizbě, skloňa hlavu k prsom a daja ruky za záda.

Tomeš znamenal, že tlá kúdel, a už sa mu slova nechutno válaly. Zarazil sa v poly, zapomněl hubu zavřít, zahleděl sa na prázdno oknem, a za ním podupával Homan štramlaja sa po jizbě. Nehleděli na sebe a odpovídali si tak na pů kola.

„Co sis zmyslél, do Paroma,“ navázal po chvíli starosta, hleďa do země a toča sa na dlážce jako kača v čepici.

„Ja,“ zasteskl si natrpkle Tomeš, „takéj bych už rád vladoval na vlastních nohách.“

„Šak v tom ti nikdo nebrání, čem ale potřebuješ obecního pozemku?“

„Ťanu! Gdyž by sa mi zrovna hodil!“

„Ja, mi by sa také ledaco hodilo, jako tom cigánovi, co tenkráte pichl cuzí selacko do měcha. Takovú ošteru na nás pustit! Gdyby ti enom iskerkú svítalo, kerakéj věci požaduješ, ani bys toho nevypustil. My ti poletíme kvůlivá prkotině do města k úřadom a ke geometrovi – a štemfle – a gruntovní kniha – a po téj z Brna (a jak toto slovo mu přišlo na jazyk, chytil sa za hlavu)… Pošlu tam výkaz, vrátí ho nazpátek, že není dobře; opíšu, přijde zas, ešče je v chybě; napíšu po třetí, do třetice ho najdu na stole… Ty bys mi zasadil pěkného škvora do ucha! Oh, istě! Mne dostaneš v kožuchu do vody, ale sa načekáš. Daj si s chytrýma výmysly svatý pokoj!“

„Tož co dělat?“ optal sa slabým hlasem Tomeš.

„Ťanu, co dělat?“ opáčil úřad, zdvihaja ruky a chlópaja si nima po gaťách. „Gdyž na žádosti mermomocú trváš, tož přednesu výborom, aby rozhodli. Snáť – snáť – snáť…“

Teprú včil obešel Tomša a díval sa mu se zřejmým posměškem do očí.

Tomeš vyrozuměl, co vyznamenává to „snáť“, a lútoba sa mu rozléla po útrobách. Už si všecko napřed v hlavě pěkně budoval, a včil sa mu přeškobrtlo a obrátilo hore pácem. Maní mu vstúpilo na mysl, jak před týdněm ogara Fojťáků utěkal s opálkú krajanek na hlavě, a zapackuja o kamen, švacil sebú o zem a paprče otrčil do pozvýšky: sám si včil připadal stejnaký… Tady že už hrubý bzumec pořídí, věděl najisto. Sa zdvihl a po paměti šmátral po klobúku, nedbaja hrubě, co dělá. Najďa ho, poklepával si ním po koleně. Smýkl sebú a povzdychl: „Ja, co tady nastojím! Tož ostávajte spánembohem a nemějte za zlé!“

A vtom, jako dyby ho bylo neco osvítilo (a Tomeš dycky věřil, že sa to stalo tajemným vňuknutím), řekl pozměněným hlasem: „Snáť by pan rechtor věděl porady, pane starosto, buďte téj dobroty a nelenujte tam se mnú.“

„No, co by ne,“ odvětil tente. „Abysi snad gdysi na mne nepodháňal, že sem ti zmámil štěstí! Poďme!“

A chyťa ze hambalku klobúk, vyšli.

Venku sa javilo pěkné dopoledně, gdy všecko chce ješče zažít teplého slnéčka. Aj pojíněná trnka na stromě, aj rozpopelená slépka v prachu na cestě. I Tomšovi sa zazdálo, že sa mu krapky tepla dostalo. Vytahoval sa vesele vedle starosty.

Škola nebyla daleko. Vypínala sa stranú podlevá saméj dědiny na kopci, za ňú ešče výšej vyhlédala fara, najvýš pak sa týčil kostel. Z jednéj strany šly nízké schodky, z druhéj sa točila vozová cesta. Okolo tínily starodávné lipky. Byl to velice vděčný pohled, a všeckým sa zamlúvalo, kerak si Zavětrovjané duchovní ústavy pěkně pospolitě vystavili na kopečku.

Tomeš hrál zrazu samú veselosťú, věřil, že mu pan rechtor nejak pomože. Byl by býval ptákem vyletěl po schodkoch, než jeho spolupútník sa neborák zadychoval. Tomeš vyběhňa ale o tři schodky předěj, vzpomněl si na cosi velice trefného, uščuřoval sa sám v sobě potichúčku, zalévaja sa při tom radosťú.

„A čemu sa pošklebuješ, Tomšu,“ optal sa starosta, dovtipuja sa podle toho, jak sa tomte natřásala košula po bokoch, co sa v něm děje.

Ale Tomeš neponáhlal prozradit sladkého tajemství. Aby sa však starosta nedomýšlal, že sa snad vysmívá v nečem jemu, mosel sa honem s něčím vytasit. Zpomněl si na štěstí na příhodu, kerá sa gdysi také udála při schodkoch, obrátil sa tedy k něm, řka:

„Pěkně tě prosém, senečko, ešče jednó!“

„Co mjateš?“ ptal se Homan, chytaja sa rukú zábradlé.

„Pěkně tě prosém, senečko, ešče jednó!“

„A kerý černast by ti porozuměl? Řečnuješ taliánsky?“

„Vy toho neznáte?“

„A čeho?“

„No! O chytrém Hanákovi!“

„Neznám a nigdy sem nečul. Šak pověz, než si vydychnu!“

Túte historiu Tomeš rád vykládával. Istě už aspoň za padesát razů, a nigdá ho neomrzela. Gdyž pak vyprávjal, aj všecko sám ukazoval a zpodoboval rukama, nohama – jak sa mu hodilo.

Stúpil si teda rovnú před posluchača, ten pak s hubú otevřenú jako slépka, gdyž ju trápí tipec, vydychoval a hleděl na Bezrúčka očima, keré na krajíčku chtěly mermomocú vypadnút a skotúlat sa s kopečka.

A už vyprávjač vytahoval stavidla výmluvnosti.

„Šlo vám Hanačisko na Valachy na tarmark, že obhlédnút nejakého hřebečka. Počul, že ve Vizovicích lza lacino ukúpit bujné uherščáky alebo, řekňa, aj pěkné kúsky domácího plemeňa, a tož mínil vyzkusit. Teple sa vypravil, lebo tuhlo prám po Novém roce, naděl opasek penězi, pojal čagan do hrsti a šel. Ale dostaňa sa mezi srázy, nestačil pokrucovat hlavskem: ‚Jemine, jemine, kerak tade možó ostávať ledi? Po takovéch kupcich se drápať, že se jim netoči hlava, že se nebojijó, deť to razem gdese sletí důle hlava nehlava!‘ – Tak milém Hanákovi ubíhala v podivu míla za mílú, až sa doškrabal toťkaj pode školu tak zarovno nama. ‚Kupcom‘ už po troše přivykl a rači sa těšil novým koněm, až si ho přivede dóm. Řečnoval si sám k sobě: ‚Na padesátko nehledím, vebero se mlaďocha, krk ponese jako laboť a hřbet měkké jako peřeno. Až dostane vovsa, zgrošovati jako brůna, jenom nožkama bode přebirať. Vevedo ho ven na holeco, sósedi bodó mrkať…‘

V téj raně cosi učul, ohledl sa: Jemine!

Toťkaj od kostela s kopca fičí na sáňcoch Jurka Kratinů – šak sme vrstevníky –, už sa dávno oženil. Jede vám pěkně, jede Jurka po zasněžených schodkoch, a saně vždycky ze schodka na schodek: gec, gec! Jurka vyskakuje při každém: gec, gec, jak dyby věrně seděl na koni. Snesl sa vám bleskem důle, enom fiklo, spěšéj než tady možu vyřéct, a chyťa saně za provázek, že už sa pobírat dóm, zmrzalo sa mu samotinkém od kostela sáňcovat, dyž v téj Hanák vylovil z kapce měchuřinu a podával milém Jurkovi grejcar, prý: ‚Senečko milé, pěkně tě prosim, ešče jednó.‘ No, možete si myslit, že sa ogara neoskomízal! Drapil honem po grejcaru jako cigán po močce, vybrkl ke kostelu a ‚gec, gec‘ důle. Hanák už zase žmolil v prstoch grejcar: ‚Senečko milé, pěkně tě prosim, ešče jednó!‘ Což bylo Jurkovi o vozičku! Býval by jezdil za grejcary do večera! Hanákovi ale sa prv odnechtělo. Když utratil za divadlo šestku, zavázal měchuřinu, poděkoval ešče a pobíral sa daléj k Vizovicom…“

Tomšovi – an poctivo znázorňoval: aj bachratého Hanáka, kerak stojí důle na silnici s vyvráceným krkem, hleďa proti kopci, v jednéj hrsti měchuřinu, v druhéj čagan, aj Jurku, sedícího na sáňcoch, a saně jak gécajú se schodku na schodek – došel také dech; aby si vydychl, padl teda hlasem.

Starosta v důmince, že už povidačce konec, zafňukl ze zdvořilosti místo smíchu a chystal sa, že sám pronese cosi, ale Tomeš mu honem skočil do huby, a zdvihňa prst hore, zaprosil: „Počkajte, až dopovím, a nezapomeňte vlastní řeči!“

Podlevá pak způsobu starých kancionálů, gde také, když sa převracá list, najde sa poslední slovo na téj aj na onéj stránce, doložil znova na připojenú: „Tož milý Hanák sa vám pobíral daléj k Vizovicom. Ale sa neptajte na Jurku! Ten s grejcarama v hrsti letěl mezi ogary do dědiny, gde sa vozili na ledě, a huba mu nestačila k výkladu. Narazil však na nevěřící: ‚Ty cigáne cigánský, co prý nám tady maluješ, gdo ví, gde si sa ke grejcarom připlichtil. Takového ťuhely, věřte, bratrovjá, kerý by platil, hleďa na vozičku, ani by, ufám, zem nenosila! Peníze najspěš vytrúsil, iďa negdo po silnici – prý, vrať je tom, čí sú!‘

Jurkovi zabíhalo do plaču: ‚Ogaři, na mú milovanúcí dušu, gdo sa opováží o mně řéct, že sem gdy kom scigánil, nechajž vystúpí hnedkaj protivá mně a do očí pěkně, a já sa s ním už vypořádám, že nebude vědět, kerým koncem sa pichá píščelka do huby.‘

Tož, prý, zaduš sa!

Tož až sa zadušil třikrát místem a dva prsty hore zdvihl, teprú sa mu dostalo víry. A dlho po koliknást roků panovalo mezi ogarama při vozičce: Senečko milé, pěkně tě prosim, ešče jednó! – Tož už včil jste srozuměl?“

„Ja, už,“ přisvědčil Homan, kerém u konca povidačky přeca sa roztahla huba na úsměv, ale přistihňa sa při tom a zpomeňa si, že je pudmistrem, násilno sa přemohl a stáhl kútky, jak dyby ho chytilo žmaní do břucha. Hleďa pak bolestno na Tomša, šepotal už zas po svém: „Ja, Hanáci umíja, pane, inačí trýle,“ a řekňa to, zase pomaly sa škrabkal po schodkoch, pomáhaja si rukama. „Já sám sem znal istého, ten místo aby nesl žencom svačinu na pole, zapříhl si do kočára krávu a jel pěkně pansky.“ –

„Oh, přisá, jaké divadlo, to bych sám rád uhlédl,“ zasmil sa Tomeš za třikrát – pokaždé, gdyž si v hlavě srovnal spřežení.

Už stál nohú na posledním schodku a ešče se smíchem pravil: „To sa hodí k sobě: kráva a kočár.“

„Jako jít v papučách na bál,“ dodal starosta, a už otvírali předsíňové dveři.

Škola připadala taková veselá! Istě proto, že sa ukazoval s kopečka pěkný výhled přes dědinu na pole, nivy a háje! A potem, že sa tulila k ní drobná zahrádka, pěkně opatrovaná. Po záhonkoch kvítí, jaké si gdo zpomněl, obveselovalo mysl lidskú. Po stěnách vinula se vinná réva, a mezi zelenýma listy promodrávaly nalété hrozny – vzácnost na Valachoch.

Vstúpili do učírně. Byla hrubá téměř do štverca, a Zavětrovjané si na ní gdožvíjak zakládali. Ale přijel gdysi jakýsi pán z Vídňa, a toho kozel bral, vejďa do střídy. Okna po obú stranách po třech naprotivá sobě, a milý pán, hleďa na to, spínal ruky. Po téj sa obrátil, zas cosik uviděl: „Jaký čechman tady stojí? Světnička, lebo jakýsi kabinet?“

„Kamna, prosím.“

„Cože? A kerak se v nich tedy topí, když nevidět dvérek?“

„Prosím, ze síně bukovýma polenama. Rozpoltěný klát sa naloží pěkně na vidle, a hybaj ním do čelustí…!“

„Kdo to obstarává?“

„Paní rechtorka!“

„Hm. Pěkné zařízení! Teď se už nedivím, od čeho chodí, chuderka, v zádoch pokřivená!“

Po téj si sedl do lavice, také mu nebyla vhod.

„Kdo, prý, je budoval?“

„Holík, truhlář z dědiny.“

Pán posmrkával nosem: „Tuze pěkná práce! Ovšem! Chacha, chacha!“

Zastal sa tenkrát školy jediný strýc Dúpalů. Vstal, rozkročil sa, a utřa si hubu rukú, projavil: „No, my tom tady tak nerozumíme jako inde, pravda, ale vystavjali sme si školu podle najlepšího vědomí a svědomí. Gdo sa chce nečem naučit, tož sa naučí, nechaj mu ide světlo z pravéj strany, lebo z levéj. – A kamen rovněž nemožu haňat. Koliknást razů ogara chytí sa za roh a vytáhňa sa hore, uvalí tam kotrmelec a kachle držíja, ani sa nepohnú. – A toť v lavicách sám sem lopěl za pět zím, a nevím, že by sa mi bylo zle sedělo!“

Pán sa dobrotil: „Vždyť já nic; líbí se vám – líbí; škola je vaše, církevní. I schodů jste si mohli uspořit. Mohli jste si přistavěti žebříček a lézti po ščebloch…“ – –

Příchozí nalezli oboje okna pozotvíraná. Čerstvý vzduch fofroval světnicú a voněl křidú. Ve štvrtek děckom připadalo prázdno, pan rechtor seděl vysvlečený u stolka a brkovým pérem psal noty. Malý, ze široka, hubu starobú sfaldovatělú, ale tak vesele pohlédl ke dveřom, a při tom takový rozum vanul od něho.

A věřte, obojího potřeboval!

Gdyž mu v letě přišly tři děcka do školy, v zimě pak sto šedesát a nebylo lza jich ani po zemi rozesadit; gdyž od nekerého sedláka neviděl ani za dvacet roků šestky; gdyž jeho tři synové na študijách a kroměvá toho ešče sedm dětí doma pořád o cosi škemralo; gdyž paní rechtorka na novú kacabajku schraňovala a šetřila tři roky a pořád chodila ve staréj; gdyž hamižných starostí nekerý deň sa shrnúlo na šedivú hlavu, že sa zdálo najmúdřejším rozeběhnút sa proti tvrdéj zdi, až by sa rozeskočila lebeň: tož vyrazili zkúšený staříček na vzduch ven, kam ho nesly krátké nohy, dokaváď nepotkal nejaké roby nebo tetky s nošú trávy na zádoch. Hned ju zastavil: „Jak sa máš, Terezo lebo Veruno?“ Znal je všecky, šak k něm chodívaly ešče za slobodna do školy. A pořád sa na cosi vyptával a přeptával, a Tereza lebo Veruna pořád sa věcéj k zemi hrbila pod batohem. Až bylo nezbytí!

„Ba šmaka,“ odsekla nakonec, „vždyť už nevím o hřbetě, mosím dóm.“

„No jdi, jdi, Terezko lebo Verunko, a pozdravuj všecky doma,“ pan rechtor jak dyby nic, a ida potem za ňú, smil sa potichúčku: nechaj prý také zví, co znamená vléct batoh na zádoch a nemoct sa pohnút z místa.

Pan rechtor přivítal návštěvníky, Homanovi poščal jedinéj stolice, Tomeš si usedl zezhora na lavicu. Starosta, rozsedňa sa jako rozškřekaná slépka, zažertoval: „Tož včil ťa, Tomšu, vyzkúšám!“

A tente pů na ozajst a pů špásem povídal: „Pane, já mám zkúšek vybytých, podlévá nich už bych mohl sa hlásit aj za ministra.“

Pan rechtor kolébal sa na krátkých nohách a pohlédal po nenadálej návštěvě, čekaja, s čím sa vytasíja.

Tomeš sa zamlčal a v hlavě sledoval jakúsi myšlenku, až pověděl nazhlas: „Přecaj by bylo pěkné, gdyby člověk všecko znal.“

Starosta namaloval prstem na stole nulu, zase ju přetrhl, takéj sa zamyslil a řekl, jako gdyby zpíval z kancionála: „Ja, čem by ti to bylo, gdybys nakrásně aj všecko věděl? Šak rechtorem nebudeš! A gdyž máš povědomost, že nad tebú kraluje císař pán a že sa dáňky mosíja platit, tož co ti po ostatním? To je – s odpuštěním – prkotina!“

Po téj však sebú hodil, jak gdyby sa byl zpamatoval, a přidal kárným hlasem: „Ja, Tomšu, nebavme pana rechtora! Tož vysyp z měcha, nechaj zas ponáhláme dóm!“

Tož Tomeš sa svěřoval.

Pan rechtor učuja, že sa jedná o parcele, shledával po armarách a po kútoch katastr: papírové štverce na prst tlsté s rohy zohýbanýma a roztřapatěnýma, jak sa nima kolikrát školáci v prázdnéj chvilce čogali po čelách. Místy byly šedivú, místy zelenú barvú pokryté. Na zelených poloch sa značily čáry a čísla. Ledagde bila do očí hromádka puntíků, kerých nemaloval istě žádný dvúnohý geometr. Prám takový jeden šedavý na vysokých nohách hnal sa skokem s pola od vyměřování, gdyž mu tak náhle povstalo zemětřesení, jak pan rechtor vlekl štverec ke stolu, ale už nestačil seskočit. Vypustil teda nitku a spúščal sa během po ní k zemi, a gdyž sa už dotýkal dlážky a chtěl zvolat „vyhráno“, zdvihlo sa nad ním cosi velikého, co mu jako hrubá skala svět přikrylo – pod rozhněvanú nohú pana rechtora smísila sa bílá krev s prachem zemským.

Pan rechtor očistil desky prachovú haderkú – pod šedivú barvú sa ukázala rovněž zelená. Vynašel patřičný arch, pohleděl a řekl: „Už sa našel k huslám Barčák!“

Homan chtěja sa před Tomšem zachlapit, že věci také rozumí, brýlil farizejsky v místa, gde upíral oči rechtor, pokyvoval hlavičkú, a ukazuja prstem na jakúsi klikatinu, ptal sa: „Toťkaj vykazuje sa cesta, lebo potok?“

Tomeš také zbystra popatřil na katastr, ale neshledával na něm, co by sa hlavitě podobalo kopci, pohlédl rači oknem ven, tam na střeše sa točili a pojímali holubi. –

„Koléj bys toho teda potřeboval?“ optal sa pan rechtor Bezrúčka.

„Ja, tož já nevím.“

„A gdo má vědět? My?“

„No, tož na chalúpku snáť, ale šest síh, a na dvorek tři, gdyby pak Hospodin ráčil dopříti, gdysi aj na stodúlku by mohlo dojít…“

„Tož jak já tom vyrozumívám,“ pohleděl zase rechtor na Tomša, „ty najspěš slačáš tady po Ventrčovéj roli?“

„Ba,“ začervenal sa Tomeš a nevěděl proč. Enom, že mu tak pan učitel vyčetl myšlénku z čela. Vtom ale uznala také druhá strana sa do záležitosti vložit.

„Pro pár síh prkotiny zdvihat obec, co sa popíše papíru a ponazutrácá podaremky peněz…, a gdesi cosi…, po téj si aj ostatní zamanú a smyslíja a budú chtět kupovat… a šak věc neponáhlá, nemosí Tomeš tak zprudka přikládat do kamen, aby sa mu třebas nepřipálilo; mohl by až počkat, až by on – starosta – sa zbavil nevděčného úřadu, beztoho je to enom věčná oštera,“ – tak splantal páté přes deváté, že vylezl tam, gde ani zprvku nemínil, šak sa mu věru o složení pudmistrovství ani ešče nezazdálo.

Tomeš čul, ale neposlúchal. Zdálo sa mu, že oře u Tlstéj, a v lese že sa honíja a skřékajú straky: tak mu připadala řeč pudmistrova.

„Ale, bože,“ rozhodil rukama rozhodčí. „Pro pár síh mrtviny zdvihat úřady, to by stálo za prácu! Já buďa tebú, Tomšu, bych sa nikoho neptal, a pustí-i Ventrča ti tamtu roli, tož bych si přihradil kúšček beze všeho. Čerti vzali.“

Starosta sa zahleděl na rechtora jako Kolumbus, gdyž tenkrát našel tu Ameriku, a přidal sa hned k němu: „Ba, prám mi z huby berete –“

A jak dyby nápad býval vyšel z vlastní hlavy, utrhl rechtorovi další řeč a ukazoval na prstoch: „Dávaj si pozor, Tomšu, co ti povím! – Šak, ufám, víš, že důle běží – no – tož jako cesta na Slivnú: tam teda nepotřebuješ vyměřovat. Toliktéž ani napravo při hrázi. Chyba hore za rovno plotem pokonča odměřáš si devět – no, řekněme deset síh, a lesti by sa ťa gdosi ptal, tož prohlas směle, že stavjáš na svojém. – A šak gdo by sa ťa ptal?“ opáčil na to vyšším hlasem, jak gdyby v něm tkvěly dvě osoby, které si odpovídajú navzájem.

„… Ja – a komis? Ufám… šak co? Gdyž stavba sa prováďá od dědiny kus. A šak po kerúsik, že bysme sa vypravili obhlédnút… Alebo až nás zavoláš na dostavenú? Alebo ledajak. Uhlédneme, jak ten slepý po-ví-dal.“

Tomšovi poskočilo srdce, ale za toléj roků zkušenosti naučil sa ne ihned dovířat.

„Su vám povděčen, pánové,“ nasadil z vysoka hlasem, jak gdyby vinč u přistupování v kostele odříkával. „Ale prosím vás, nemějte za zlé, gdybych dostal neco istého do ruky…“

„Tož, toťkaj máš neco istého do ruky,“ podal mu s posměškem Homan čagan, kerý stál v kútě. „Gdyž ti my dva, pan rechtor a já, oba stvrdíme, tož to, ufám, platí,“ a tak sa mu od huby levý kútek k nosu povytáhl.

„Alespoň teda gdyby sa věc poznamenala v katastru,“ podotknul Tomeš o maléj duši, už si hrubě ani netrúfaja. „Šak nechcu žádného zlehčovat, bože zavaruj, ale gdyby z toho gdysi povstala plantačka…“

Pan rechtor sa chystal cosi podoložit na vysvětlenú, dusil ho však kašel, stačil tedy ukazovat enom rukama. Prsty sa mu hýbaly, jak dyby neco neviditelného podlabovaly. Mezi kašlem ale změnil úmysl, chytil péro s ingústem a na katastru, gde už sa značily dvě čárky, přidal ešče dvě, až povstal štvereček. Péro zprvku nemínilo spustit, až pojednúc sa vyvalil černý potok za režné stéblo tlstý. Tomeš z uznalosti hnal sa jazykem, že kaňu slízne, ale pan rechtor nedal, otevřel stolík, vytahl kus pijavého papíra, přistrčil rožek – a černý potok sa ztrácal v pijáku jako v písčině. Tomeš aj Homan hleděli se zalúbením na tente malý zázrak, starosta hnedkaj jej zas uvedl v súvislost se svojú vzácná persónú a povídal: „Já nepotřebuju pijáka. Gdyž člověk počká chvilku, uschne psaní samo. A je-ji co hurtem, tož škrábňa pěkně křivákem po stěně, je hnedkaj dost posypátka.“

Pan rechtor přistrčil ešče dvakrát čerstvý piják, až na mapě ostala enom hranica na způsob Čínskéj zdi, jak sa projádřil. Hleďa pak na Tomša takovýma zamhlenýma očima, že si z pohledu tento ničeho nemohl vybrat, dodal: „Až teda pole bude tvojím, tož ti ten čtvereček připíšu k parcele, a možeš bez starosti spat.“

Tož Tomeš sa upokojil.

Obúm pěkně poděkoval, a gdyž vychodil z učírně obdarovaný desíti sáhy pozemku, zdálo sa mu, že si je nese dóm na zádoch. Zapomeňa sa, procházal dveřama šúrem, přitom bokem sa zatáčaja, jak dyby vlekl doopravdy za krkem třípalcovú fošnu.

Mosel ešče starostu odprovodit a ešče jednúc u chalupy poděkoval, že sa včil nemože odvděčit ani odslúžit, ale že gdyby negdy nečeho potřebovali, tož enom aby zkázali. Zatím prý pánbů zaplať.

„Není zač, Tomšu,“ odbýval rukú Homan a dotekl sa na rozlúčenú prstem klobúka. Tomeš smekl a odchodil. Po štyrech krokoch ho však přivolal pudmistr nazpátky a vysúkal ze sebe, jak gdyby sa mu nechtělo: „Šak, trúfám, že budeš držávat s našú stranú?“

„Ja, tož já politice jak šlak málo vyrozumívám. Ale šak s kým iným bych držal?“

„Aby ťa třebas nepřetáhli k sobě ti grgálové nenajezení, co do všeckého enom ždúrajú a žgárajú. Ale šak jim zdúchne mléko po kerúsik, co sa neponadajú… Po téj jim pomože otevírat okna…“

„O mne sa nebojte, trvám v slově.“

„Tož enom nech, nech! Abys potem třebas nezalézal pod duchnu, až ťa zavoláme! A vyber si z dnešního případu ponaučení, že gdo sa přidává k mocným, tož že lehko po téj aj k jeho dobrému ledacos ukápne! – Ja a počúvaj ešče! Válajú sa mi tady gdesi na dvoře už od loňskéj ochoze jakési jaksapraví – šak beztak víš – toť z dubiny – konářiska. Patřilo by je pořezat a poskládat pod krov. Ale šak to neponáhlá, negdy až tak na zimu. Zle by sa ti při tom nevedlo. Ešče glgoce pořád slivovica v bečičce u Homana, starosty.“

„No móže, pantáto, rád přijdu, enom si zkažte pro mne.“

Po téj dal sa hnedkaj k Slivným. Z klena si uřezal prútek, odměřal síhu podlevá svojí zvýšky, a přijďa na místo, odsáhoval si deset mír a zahleděl sa na prostoru, gde si mínil zbudovat domov.

Viděl už napřed, kerak si všecko pěkně zřídí, aj zahrádku pod okny.

Ale přeca sa mu zazdávalo, že mu ešče cosi pochybuje. Snáť ta Ventrčova oránica povedle?

Jaksi nechťa pohlédal, ale ne po roli, alebrž po dědině. Tam vladovalo na větším díle tichúčko, dveři pozavírané na hašpy, ludé po poloch rozešlí – a Rozina Persúnova na Podhoří kopala zemáky…!

Kerak už zase připadl na Rozinu? Či snad byla útkem v jeho osnově? Nebo enom proto, že si před chvílú na schodkoch u školy připomněl společné tajemství? – To bylo tak. Vloni v zímě kráčal po silnici prám v místoch pode školú. Koliksi dní před tým tálo a potem zas přituhlo, narůstla škaredá ledovica, člověk si nebyl krokem ist. Tomeš neohlédaja sa štrajdal opatrno se sklopenú hlavú, by viděl, gde stúpit nohú, a z nenadátéj učul, jako tenkrát ten chytrý Hanák, jakési rumplování, enom že při tomte sa ozval aj úzkostlivý výkřik.

Zastavil sa honem, a rozkroča sa, pozdvihl hlavy: „Co sa stalo?“

Ohiž! Až sa v něm zatajil dech!

Ode fáry po zledovatělých schodkoch cosi tmavého a zas cosi světlého hrčí důle jako bachratá žaba, točí sa kolem sebe do kolečka, že nelza dobře rozeznat, a při tom štabarcuje, jako gdyž Rafajík, fojtík, varvasí na buben. Až ze blízka zdálo sa Tomšovi, že rozpoznává nohy, ruky, hlavu, sukně, puténky, váhy – už sa mu rozbřesklo.

Fárská dívka, Rozina, nesla vodu, a buďa už hore, ujela jí noha.

Tomeš napřed ztrňal, hleďa na neščasnú příhodu, po téj však sa rozeběhl na pomoc. Ale Rozina zastavja sa na rovině, už sa zbrchala a shledávala si puténky s váhama.

„Proboha, ublížila-i sis?“ ptal sa úzkostlivo.

Rozina si teprú povšimla, že gdosi stojí vedle, a uhledňa Tomša, popravila si honem šatku na hlavě, vlasy a sukně, jak byla rozgajdaná, a usmila sa na něho za jeho starostlivost.

„Není mi nic, chvala bohu, enom sa bojím, zdaliž sa včil po druhúc vyškrábu s vodú. Už si věru netrúfám.“

Tomšovi sa slitovalo ubohéj. Neřekl nic, popadl puténky, natahl u studně vody, a že je vynese hore.

Rozina však nechtěla mocnú mocú dopustit, ačkolivěk druhým koncem tom byla velice povděčná. Pobírala mu puténky z rukú, Tomeš ale nepovolil, až sa s nima vydrápal k faře – a mosel doznat, že sa mu třasú nohy v kolenoch. Divil sa nemálo, kerakže može Rozina za deň třebas osmkrát takové dělo dokázat.

„Su malá, ale sporá,“ chválila sa táte žertem.

„Ukaž, až sa přesvědčím,“ pravil Tomeš, kerý sa jaksik rozehříval při Rozině, a chytil ju za ruky nad lokťama.

Ta ale jedným smykem sa mu vydřela z prstů: „Neprubuj, šak nekúpíš.“

„Mohla bys jít s ledakýms za pasy,“ povídal na ozajst s podivením, až všecek červený, jak ho přešel oheň, gdyž sa dotekl Roziny.

„Ja, mohla, gdybych chtěla! Tož ti pěkně děkuju za úsluhu. A mosím už jít,“ přetrhla rozmluvu a nabírala puténky. „Odplať tobě pánbů! A kerak já sa ti odvděčím?“ řekla ešče a podávala ruku.

Čerti vědí, co sa tenkráte s Tomšem dělo! Indá dycky v slově opatrný a poctivéj řeči – ne jak iná chasa – bedlivý, a pojednúc pustil sa, jak sa praví, Boha a chytil sa vrby.

„Chceš-i sa odvděčit,“ a jaksi podivno sa uščúřil, „mohla bys mi podarovat třebas té tvéj baranice. Ty sa bez ní obejdeš, a mi by byla v mrazoch dobrá!“

„Jakú baranicu?“ divila sa Rozina.

„No – pod fěrtúškem, – šak sem vidě…“ Nedořekl.

Rozina ho za bohaprázdnú řeč měgla obúma rukama do zádů, Tomeš chtěja uskočit sa ušklhl, ani sa neponadál, a už seděl na svém sopúchu a jel s kopca jako před chvílú Rozina, nohy a ruky do pozvýšky otrčené, točil sa při tom do kolečka větrným mlýnem. Nechaj sa chytal, čeho chytal, nic naplat – důle mosel, sjel tam za chvilečku bez formana.

Včilkaj bylo zas na Rozině letět za ním. Snesla sa důle takměř bez dechu: „Proboha! Snad sa ti neco nestalo?“

Tomeš schytil sa na nohy a honem sa drapil za gatě – byly dobré.

„Enom gdyž gatím nic není,“ povídal spokojený.

Rozina si oddychla a dala sa do prosa: „Tomášku, odpusť mi, nehněvaj sa, já sem nechtěla. A neprav nikom o tom, víš…“

„Ale neboj sa,“ řekl Tomeš, střípaja ze sebe sněh. „Snad rozumím žertu. Ani slovíčka nigde neutrúsím.“

A tak sa rozešli. – – –

Nad Slivnú ozvala sa skřehotem straka. Při letu černé s bílým sa střídalo modravým vzduchem, zrovna jako tenkrát v zímě, když Rozina jela po schodkoch.

Tomeš sa zahleděl za strakú, ta už dávno přeletěla, a Tomeš ešče hleděl, hleděl – nevěděl o tom, a tak sa mu huba rozjasňovala… V téj sa vyštrachal z cesty Kotrsů stařík.

„Co hledíš hore, Tomšu, co tam merčíš? Bogdály? Ti, pane, sa vznášajú vysoko.“

Tomeš sa lekl, zamrmlal cosi, švihl prútkem a drápal sa proti kopci. Protivilo sa mu, včil s breptavým výminkářem plkotat hlúpú rozprávku. Až děda sa odšúlal, teprú sa otočil a zaměřal také dóm.

* * *

S pár týdňů uteklo. Tomeš si pořád umiňoval, že zkusí u Ventrče straněva toho kúska pola – a pořád odkládal. Tente ořech byl o tvrdéj škařúpce! Ventrča, umíněnec, rád lidom strojil na příky. A přijďa k něm nevčas – mohl člověk rači z kamení sýra tlačit! Ešče s ním najspěš sa pořídilo, zastaňa ho při práci převracat kalíšky s borovičkú hore dnem. Ale dokaváď sa mosí na pole, do sušírně alebo na mlatevňu, nemožú chlapi vysedávat po hospodách. Proto Tomšovi nezbývalo než enom čekat a dražit si bedlivo Ventrču. Až jednúc: štyry dni po sobě ryčalo jako z vantroků, všecko navřelo blatskem, nigde sa do polí nemohlo – a Ventrča zapadl pod opentlený jalovec jako bažant do seče.

Tomšovi zatlklo srdce klopotem, letěl si honem do truhly pro pěťák a nějaké drobné na útratu, počkal ešče chvilku, a vypravil sa za ním.

Škaredilo sa nepěkné dopoledňa, řídkého žúru až po kotíky, při každém kročeji chvístalo na všecky strany. Od hospody sa poponášal křik a hlomoz. Na dvoře u naposhrňané hromádky hňusu ležal důle břuchem ožralec, naťatý do němoty. Fajka s tréskú a zamňázganý klobúk válaly sa kúšček od sebe.

Bezrúček vkroča dovnitř, zastal ale dvacet Zavětrovjanů; nekeří seděli za tabulú, nekeří stáli, a před každým sa perlil kalíšek jalovcovéj alebo halúzkovéj. Těžkého kúřa faječného sa pode tlem válalo: pantoky mohly sa věšat. Hospodský vyhlédal z nálevně, oddělené dřevěnú mřežú, jako divoké zvířa ve zvěřinci.

U šentiša, drža sa zábradlé a ztěžka pozdvihuja strhané zraky, vykřikoval Jura Buřičů: „Já… já… já sem propatnástil dva grunty, na vojně sem slúžil, z Ameriky sem sa vrátil, seděl sem Vizovicích v šerhovně, aj na Mirově v háreště, ležal sem půl roku ve špitále: já možu řéct, že sem poznal svět… Miloval sem dědinské roby, aj cigánky, aj židovky, aj Amerikánky, aj černošky – a co vy? Enom kyselicú ščukáte…! A lesti mne do roka lebo dvú nesežerú vši, tož mosím ešče keréhosik zabit, abych sa dozvěděl, jak to šmakuje na šibenici…!“

Ale žádný ho včil nepočúval, gdyž už v kapce nebříňaly šestky na rozdávanú…

Uhlédňa nenadálého hosta, všeci sa podivili, a gdyž Bezrúček postavja sa ke mřeži, poručil si za tři – po chvilce sa opravil – za šest grejcarů borovičky, kerýsik žgáral poznamenal: „Nastává, ufám, konec světa: Tomeš propíjá svoje kapitály.“ Společnosť sa nazhlas zachlachotala. Ventrčovém strýcovi nebylo po chuti, že sa mu pozornost chlapů odpútila jinam, a volal křaplavým hlasem: „Nechaj tahne s kapitály, odkáď přilezl, do taliánskej země! Pánové, počúvajte rači mne! Běda tom, z koho pochodí pohoršení.“

Ale chlapi si s Tomšem zavdávali, ten zase jim připíjal, každý přiložil žertovné polénce, a Ventrča nadarmo tlkl pěsťú do stola:

„Tož, počúváte-i, lebo ne?“

Konečně sa přeca na Tomšovo napomínání upokojili, a Tomeš si z politiky přisedl naprotivá strýcovi, zavdal mu, vzal aj od něho poctu, a ten už usmířený roztahl sa po lavě jak zdéla, popichl si hucáň na guráž, popřél si hlavu o ruku, v druhéj třímal na křivo fajku, pukal, až sa mu chudé líca potkávaly uvnitř huby, a rozfofruja si takto oheň, zaváďal rozprávku:

„Gdo je hlúpý, ten je hlúpý, protiv tom nepomáhá žádná medicina! A, bratrovjá, já su náručního volka bratr!“

„Enom gdybych já byl tak chytrý, jak vy ste hlúpý,“ zavděčoval sa Tomeš.

„Tož počúvajte, co sa mi gdysi nestalo!“ začal strýc doopravdy. „Vybral sem sa, že na fáru – šak už je tom gdy. Nebožka paní farářka, tenkrát ešče ščrčná mladica, švitorná jako vlaštovička, pobývala mezi nama tady v Zavětrově nehrubý čásek, tak ale za pět nedělí. Blatska a chvístanice kypělo ešče věcej než dneska. Svět sa topil v máčce. Já vám teda kráčám pěkně k fáře a přijďa zaklepal sem – přecaj vím, co sa patří. Prý: daléj!

Otevřu vám teda – ode dveří sa tahne kvítkovaný koberec – no, radost naň pohledět! Zarazím sa – přeca takovéj vzácnéj práce botama nebudu matlat – paní farářka volá: ‚Pojďte daléj, pojďte daléj, nestojte ve dveřích!‘ Tož já si vám prostoru změřám očima, a hép! mimo na dlážku do prostředka, a paní farářka sa chytá za hlavu: ‚Prý, neščasný člověče, co vyváďáte? Koberec je na to, aby sa po něm chodilo!‘

‚No,‘ povídám, ‚nemějte za zlé, dvojctihodná paničko, odkáď bych sprostný člověk srozuměl, že kostku zest a trnku vyplut?‘

Ale tož nebylo nic. Poseděl sem si, přidružil sa aj pan farář, plynula nám rozprávka sama v sobě jako voda. A tak v rozhovoru nachomýtne sa řeč aj o mlatbě, a paní farářka připomíná: ‚Poslouchej, mužíčku! Ode dneška za týden budeme mlátiti, snad bysme mohli tuhle Ventrču poprositi…‘ A já sem sa zdvihl ze stolice a podmítnu: ‚Budeme mlátiti, lesti nám, dvojíctihodná paničko, Hospodin všemohúcí zdraví dopříti ráčí.‘ Pozdravil sem a sebera sa, tentam dóm.“

Strýc dořečnoval, pomrkl po hospodě a zavlažil si gágor. Chlapi sa usmívali a nepravili ničeho. Věděli, že není většího oštery nad Ventrču, gdyž si umíní.

Zatým ešče příchozích přibývalo, dali sa do řeči ten s oným; negde u stola tré lebo čtyřé spolem rokovali, Ventrčovi ostal enom Tomeš. Už seděli vedle sebe a Ventrča držal Tomša za vestu, aby mu nezvěl, a pořád mu huba slúžila. Tomeš přikyvoval a usmíval sa, nevěda ani hrubě, co strýc baraní, pořád si v hlavě připravoval, kerak převést řeč na svoju záležitosť, a pořád mlčal. „Lesti vkročí ešče negdo do hospody, tož začnu,“ osměloval sa.

Chlap přišel – a Tomeš mlčal daléj.

Po chvilce si zas umiňoval: „Půjde-i roba po silnici.“

Uhlédl hnedkaj tři – popravoval si lémec u košule a odkašlával si na začátek – zaséj ho strýc chytil za knoflík: „Víš, Tomšu, já su takový! Chcu-i nekom vyhovět, tož móže, a nechcu-i – štyrma koňma mne k tom nepřitáhneš! A ne! A na ozajst neé! A gdyby mi předčítali ortel, že pozbydu hlavy: na truc neé!“

„Vím, vím,“ přisvědčoval Tomeš na kyselo, a mráz s horkem mu přebíhal po zádoch. Jak sa Ventrča takovýmhle způsobem rozehříval, nezdálo sa příležitým neco včil podnikat.

Zamyslil sa, má-i ešče vyčkávat a utrácat zbůhdarma za borovičku, a druhým koncem, gdyž už toléj vynaložil, měl včil utřa hubu odejít dóm?

Poručil si teda ešče žejdlík a podal na zavdanú súsedovi, aby si upil podle noty. Taková úcta Ventrčovi zalahodila. Změnil hlas a nakrójil z iného pecna. A prám to hrálo Tomšovi do partesů.

„Počúvaj, Tomášku, svět by ešče ušel. Je psáno: bude jeden ovčinec a jeden pastýř; a rád bych sa toho dočkal, jako že sa nedočkám. Ale šajnů není. Šajnů, bratře, pochybuje!“

Tož Tomeš okříl, jak dyž rybu hodí do vody. Prý: „Coby! Enom dybyste chtěl!“

I počali sa mile domlúvat. A hele. Pasovalo jim to dohromady. Strýc sa svěřoval, že potřebuje céři na vydaj, a Tomeš zas na to, že by věděl o kupci. Za hodinu byli enom už o dvacet rýnských od sebe, a opět po hodině poručil Tomeš ešče borovičky, a už sa různili enom o pěťák.

Gdyž na veži odzvonili poledně, vyhrnuli sa klubkem z hospody dóm, a Tomšovi sa na schodkoch zatočila hlava, byl rozpálený, viděl, že nebude moct obědvat, ale radosti nesl si ze dva měchy.

Chlópli si před svědkama na pětaosmdesát rýnských.

A ešče z hrst šestek na litku za borovičku bylo v pekle. Chlapi sa nalulali zadarmo jako bělásci na teplém blatě, gdyž tam sedíja záhonem živého sněhu.

* * *

Včil Tomšovi, dyž už získal pozemky, prozařoval úmysl určitější barvú. Nešuměly v hlavě enom plané plány lebo smyšlené myšlenky, alebrž učišťovala sa pravda pravdúcí. Tomeš si dal heslo: Tož včil buď dokázat, alebo sa schovat! Včilkaj platilo: přemýšlat o chalupě, počítat koléj sehnat dřeva, koléj tihel a koléj šindela. Lehko ovšem vyřéct: tolik toho a tolik onoho, ale zaopatřit si a svézt dohromady! Pár kop šindela schovával si u sestry už ale od desíti roků, snáť mu ho ešče nevybabrali. Vepřovic si nasuší na Trávníkoch podle lubosti, aj si je přiveze. Najvěc mu oblézala hlava starostů o dřevo. U hospodářa si ponaschraňoval ale sedn pomenších kladek. Strýc Fojťáků mu gdysi sám od sebe slúbil dvě klady a dva dúbce, jak růstly ve Skalce na Těchlovách, mohl si je srúbnút, gdy chtěl. Za Mikeščíkem mu vybývala od práce hrubá klada, aj kerásik stěnovica. A tož tu kúsek, tam kúsek – a bude rathúzek. A co pochybí – tož, milá šrajtoflo, rozevíraj sa!

Vyčkával ešče nejakých pěkných dní, by si nahnětl vepřovic. Aj ta žádost sa mu vyplnila.

Sbil si dřevěné formy, navázal do trávnice plev, koléj sa vlezlo, motyku a lopatu k tom, naložil na táčky a hajdy na Trávníky. Tam sa žlťalo při potoce dobréj tihlářskéj slínovice pro celú dědinu. Gdo přišel, narobil si.

Šak nekerým ležaly kotovice enom tak po trávníku roztažito, nekeří si je zase poskládali do kozla a přikryli slámú. Strýc Vrlů už ale šest roků, jak je vyvrcholil v pec a vypálil, nechal jich tak, už sa pěkně zelenaly, mech je obrůstal.

Tomeš vesele sa pustil do roboty, až mu šla od ruky, jak dyby hrál. Navozil si hliny, nasypal plev a přešlapoval bujným koněm. Jednako také fúkal už ze strnisk ostrý polák, tož bylo třeba sa zahřít. Tak při práci sa zabral do sebe, a zase sa mu namanúla myšlenka: Toťkaj za potokem chodívá Rozina Dúpalom na jatelinu.

Zasej Rozina?!

Ta od Nového roku neslúžila už na fáře, ale u Dúpalů, a Tomeš sa jaksi přátelil s myšlenkú, že by sa hodili k sobě. Srozumíval, že postavja chalupu, že v ní nebude moct pústevničit, že sa mosí obhlédnút po hospodyni. A tož kolikrátkoli leža na loži, probíral si v hlavě roby z dědiny, pokaždéj sa zastavil při Rozině. Nechaj je čídil z horního konca lebo z dolního. Užíval správně rozumu a při tom dbal o čest, tož si nezatajoval, že sa nemože vysoko hnat. A z těch nebohatých pořád nakonec vybývala Rozina, Rozina…

Byla šporovitá, pro husí pérko přes parkan skočila; ač žádný třeščiplot, přecaj veselá, třebas že včil, gdyž už jí dochodily léta, negdy krapku zahořklá. Toho si ale Tomeš jak šlak málo připúščal, věda, gde toho spočívá příčina a že koření protiv tom nosí u sebe v gaťách.

A potéj mu nedaly její upřímné oči.

Tomeš si neraz zpomněl, co mu kdysi prošpetl strýc Ventrčů: „Chceš-i, Tomšu, k ženitbě dobrú radu, poslechni mne, nehleď u roby na nic, enom na oči! – A kerá má jako nepřimířaja kráva, šak srozumívaj, nepravím toho na potupu, takové čisťúčké a jako dyby sa vznášaly na vodě, lebo jako pes, když ho čepcuješ a on ti u nohú leží a skuhýká, tož takovéj sa drž, Tomášku! Ale gdyž jí očka hrajú a ligotajú, jednúc tak a jednúc onak – přijdeš k ní a zdá sa ti: prý do studénky hledím, každý kamének vidím; a po druhúc zavítaja, v pohledu kalenú ocel najdeš: oh, Tomášku, bratře…! Taková žije o svéj hlavě! A do téj lebky do najdalší smrti nenahlédneš, co sa tam rodí, lesti dobré, lebo zlé!“

Kroměvá toho už sa jaksi obeznámili spolem; tenkrát ta vozička po schodkoch jich spřátelila. Aj sa kolikrát na sebe pěkně podívali v kostele, enom že Rozina sklopila vždycky hnedkaj oči.

Řekňa si po pravdě, tam gdesik na spodku duše v Tomšovi už snad ležalo všecko promyšlené a projednané, než pořádem sa ešče chlácholil a vartoval: Neukvapuj sa! Vypusťa slovo, párem koní ho nevtáhneš nazpátek, a dokaváď si ho nevyřkl, ešče ti kvete sloboda, sloboda. Konečně, gdyž sa věc kolem dokola rozváží, šak chalupa ešče nestojí, a kdo može řéct, co uhodí zytra? –

A kúšček daléj, co by dohodil na třikrát kameněm, požínala opravdu Rozina na proťajším břehu potočném. Kosák, dřevěnú rúčkú zabořený do levého boka a krchňačkú obemknutý, přejížďala nešikovno brúskem: tidli-fidli, tidli-fidli, v dobréj víře, že si tak nabrusuje ostří.

To sú, věřte, všecky roby jednaké! Kazíja zbůhdarma bramorem ocel, a přijďa dóm, prosíja potem: „Francku, lebo Juro, čuješ, nakuj mi kosák, ztupil sa mi; zaťala sem ním do kameňa!“

„Ja, do kameňa! Ale do jakého! Držalas ho v hrsti a pravíja mu brúsek! Pravda? Oh, roby až roby!“

Proto také Rozina připřela sa k olši u potoka, by ju snad nepozoroval negdo z dálky, a kosák zpíval, jak ho kameněm lehtala: Tujt-fujt, tujt-fujt; podle toho, po kteréj straně běžal brúsek. Rozina nestála o samotě, přiběhla za ňú ze súsedovéj úlehle, gde sbírala kaménčí, Haňa Slováčkova. Také slúžila a mosela tvrdo dělat, skoro vstávat a neskoro chodit spat, ale přes noc zas jak dyby útrapa s ní spadla. Včil točila v hrsti kulovatým zrcátkem a nasýsala do něho, lesti prý sa jí nekrútí pútec jako k Rakovám chodník, ale vpravdě byla by ráda přivedla nejak řeč na novú tureckú šatku s květama na hlavě.

Rozina jí žertem vydřela kolečko z prstů prý:

„Potřebuješ zrcátka!“

„Nono,“ bránila sa Haňa, „čem mi nepřeješ sa podívat? Snáť mi toho nepokládáš za hřích? Nechcu snad před peklem vázat písek a ufám, ani ty ne!“

A tak hodila sukňama, jako kerá má jisté, že nezkyselí na ocet.

„Děvečko zlatá,“ pozasteskla si Rozina, „ke kom sa já možu přirovnávat? Každý sa nenarodí na šťastnéj planetě. Dneskaj ženiši všeci enom zobat ze zlatého okřína.“

„Oh…,“ potřásla se v plných bokoch kamarádka. Shýbňa sa pak, nabrala do hrsti drobného kaménčí, a vyhoďa do pozvýšky, nastavila hřbet ruky, koléj že sa jí narodí faganů. Ale gdyž jí ostalo na ruce ale za třicet kaménků, shodila je na zem a zadlábila nohú do písku, potéj teprú dokončila myšlenku: „… ty spadneš třebas prv z kazatelně než já.“

„Chyba že bys mne sama ohlásila,“ prořekla na trpko Rozina.

„Aj toho možem zažit,“ odvětila Slováčena, keréj sa na světě nezdálo nic nemožného.

„Lonský sněh a tvoja řeč pasujú dohromady. Gdo by si mne chuderku vyvolil?“

„No, roba istě ne.“

„Leda tedy strýček, co stává pod kolňú, a co sa na něm strúhajú šindely?“

„Strýček, strúček – povídajú mu Bezrúček,“ nadhodila ve vrši kamarádka.

„Ty ochalebnico jakási ochalebná! Už sem ti řekla: gdyž mne s ním ohlásíš, tož si ho vezmu.“

„A gdyž neohlásím?“

„Dyž neohlásíš, tož kerak može být zdávka?“ smíla sa nevěřící Rozina, Haňa pak chtěja ju doběhnút, vykřikla: „Zaduš sa na to!“

A Rozina, jak byla v ráži, uderila sa rukú do prsú: „Na mú duchnu!“

Zapchlo ju, pravda, hned cosi u srdca, že sa boží pro pletku – ale už slovo vyblklo. Převedla tedy řeč na cosik iného. –

Mezi tým sa Bezrúček točil v kypící hlině, zabraný myšlenkama. Prám sa mu zdálo, že si chalupu už dostavil, že sedí u komína a přibíjá poslední šindely – vtom mu přišlo pozdvihnut oči: – Rozina! Batožisko jateliny na zádoch, ani ji pod trávnicú hrubě nebylo vidět.

Pozdravili sa.

„Pomáhaj Pán Bůh,“ volala Rozina.

„Dajž to Pán Bůh,“ odpovídal vážno Tomeš.

Akorát jako naschvál křivila sa u cesty podlomená jabloň. Rozina popřela si batoh, že vydechnút. Spravila si šatku na hlavě a přihladila vlasy.

„Co tu děláš, Tomšu?“

Tomšovi přeběhl rarášek po hubě.

„Šak vidíš; v nedělu vyhrává muzika, že sa učím tancovat.“

Rozina sa zasmíla: „Tož nezapomeň pro mne přijít,“ a potom chtěja převést řeč na vážnější věci, ptala sa, ukazuja bradú po vepřovicách, protože rukama držala tráčky: „Kom to, prosím ťa, formuješ? Šak Šiša, ufám, nestaví?“

„Sobě,“ řekl zkrátka Tomeš, a Rozině sa zazdálo, že jaksi poporůstl, když to vyslovil. „Ale neprav žádném, enom tobě sem sa svěřil.“

„Ale co by,“ odtušila upřimno Rozina. „S kým já, rozbože, za uherský měsíc rozměním slovíčka?“ a tak všecka osmutněla. Cosi ju zabolelo, že už aj ten Tomeš si vláčí na hnízdo pro sebe…, zahleděla sa gdesi na prázno k Janovéj hoře.

A Tomeš mezi tým zase přemítal u sebe, má-i co řéct, nemá-i co řéct, má-i sa projavit, nemá-i sa projavit? A bylo mu to malým čertem platné, protože cítil, že ho do toho gdosi žene, a nevěděl gdo; a že mu dává slova na jazyk, a nevěděl jak.

Rozina sa brzo vytrhla.

„Jajky! Mosím už dóm. Poklud čeká.“

Nabrala břemeno na záda.

„Pomáhaj ti teda ve všeckém Hospodin všemohúcí, Tomášku. A máš-i už všecko schystané?“

„To sa rozumí,“ povídal Tomeš. A než sa sám v sobě zpamatoval, učul, kerak jeho huba praví sama od sebe: „Enom jedno mi chybí.“

„A co?“

„Dobrá žena!“

„Aj téj najdeš, Tomášku,“ řekla už jaksi na měkko Rozina. „Pánbů ti dopřeje dozajista štěstí.“ Obrátila sa s batohem a kolébala sa k dědině.

„Rozino!“ vykřikl zrazu za ňú Bezrúček.

„Co?“ optala sa, ztěžka sa napoly obrátila.

„A ty chtěla-i bys mne? Víš, pravím to bez šklábů, na ozajst!“

Rozina ostala, jak by ju oblél horkú vodú, povrátila sa pomaly k jablúnce, zaséj si podepřela batoh. Po chvíli teprú sa ozvala: „Bože, což su já? Chudobná děvečka![2] A moje bohatství? Loktuša peřin a truhla s hábama.“

„A já su chudobný pacholek. Hodíme sa k sobě.“

Tak jak byl, vyskočil z hlíny a chytil Rozinu za ruku: „Tož, což pravíš?“

„Ťanu, což bych pravila!“

Tak ostali chvilku při sobě. Rozina hleděla do země, bílá jako loktuša. Po téj pozdvihla obrví, chvilkama se potřásající a ponajprv sa zadívala Tomšovi upřimno do očí. A jak tak do sebe hleděli, tož jeden druhému pozorovali, kerak sa jim podlévajú vodú.

„Tož, co řekneš?“ optal sa Tomeš najpěknějším hlasem, co uměl.

„Ťanuvá, tož je-ji v tom vůla boží… Šak přijdi večer k nám ke stodole.“ Vysmekla mu zlehka ruku – jakýsi chlap sa ukázal na obzoru. Tomeš s veselým srdcem vrátil sa k další matlanici. –

Večer sa našli u stodoly. Pojali sa za ruky, a Rozina sa důvěrně přitulila hlavú a popřela o Tomša. Ten zpozoroval a mile ho dojmúlo, že kvůlivá něm sa čistě umyla a oblekla bělučkú košulku: chladnavé plátno a teplým vazkem napojené tělo vydávalo panenskú vůňu, kerá hříla i chladila zárovno. Tomšovi jako zázrakem za dlhé roky zase ponajprv sa obudily vzpomínky na časy, gdyž maměnka ho ešče pěstovávala v lokťoch – a tak tú připomínkú změkl jako vosk na ohni.

Tajak dyby zázračné osení naraz v něm vzešlo: v téj chvíli porozuměl, že sa mu dává Rozina v ochranu, a vychopil svatú povinnost jí od úrazů chránit a opatrovat. Přitahl si tedy zaslúbenicu krchňačkú ešče užej k sobě a rozkročil sa, jak dyby chtěl jít s celú dědinú za pasy. Tak ostali zase chvílu bez pohnutí, až pojednúc Tomeš sebú hodil, nic ináč, než gdyž sa na hada stúpí: na ruku mu spadla horká slza!

„Čem plačeš, Rozinko? Co sa ti stalo?“

„Nic. Nechaj mne, Tomášku, tak mi je jaksi k plaču sladko.“

Po téj sa k něm ešče přivinula: „A ty, čuješ, Tomášku! Nebudeš-i sa opíjat a nebudeš-i mne bit?“

Tomeš o toléj že sa udržal úsměvu.

„Ke kom mne, prosím ťa, přirovnáváš? Snad ne k ostatním? Gdyž sem sa nespúščal za slobodna…! A ty, budeš-i vždycky protivá mně poctivá a pravdomluvná?“

„Tomášku! Věř, jak tady stojím…!“

A zase sa k sobě přitulili.

Nad olšama, rovněž tichúčko šepotajícíma, vyplynul zlehka plný měsíc – boží laterňa.

Oblél vůkolní krajinu lahodným svitem, nechávaja místama po starodávném rozumném obyčaji hlboké tíny pro šťastlivé milence…

Jaj, jovéj!!

Kerak byl svět pěkný…!!

V chalupě pácly znenadání dveři, a gdosi vystrčil hlavsko.

„Rozino! Rozííno!“

„Ú?“ ozvala se táte.

„Gde čučíš? Pojď dom!“

„Už teda mosím,“ zašeptala. Ešče si upřímno zdlábili ruky, lebo Valaši sa při lásce neobtúlajú, a už Rozina letěla, tak sukně blčaly. Tomeš sa takéj ve tíně vytratil. –

A druhý deň ráno Dúpalů ogara na dvoře jal sa pokúšat:

„Vím o naší Rozině – že byla včera na víně.“

„Co tebú zas lomcuje?“

Osmiroký škut zatřepal chytro očníma klapkama a zahýbal ježatú kožú na hlavě. Přikrčil sa k zemi na všecky štyry jako jeho pučičí kamarád, a napodobja ho aj hlasem, skuhýkal potichu: „Povím, povím, povím!“

Tak vyhrožuje psík, když mu negdo valchuje kožu za živa, prý: „Povím – povím.“

Rozina sa podivila: „Co bys mohl povědět, ogaro?“

„Včera večer za humnama – kvetla láska mezi nama,“ zpíval luďskú řečú pučík.

Rozina sa napoly zarazila, napoly zasmíla.

„Kerak si to ale už zas vyňúral, čertovo seménko? Ale lesti neco projavíš, tož si mne nepřej!“

„Povím, povím,“ vedl neustále pěsničku žalobník, a oči mu při tom pestvem svítily a hrály.

„Pro mne! Ale potéj začnu já, co všecko vím na tebe…“

„Co sa tady domlúváte?“ vykročila Dúpalena z kuchyně. Šla si do drvárně pro oklestek na oheň. Byla bosky o jednéj sukni a konopnéj košuli. Nohy jako slpy, a z těla sa mohli vykrójit tré grenadíři, fúsy pod nosem a hlas jako malý hrom.

„Vstaneš hned ze země!“ zahrozila synovi.

Havák vyskočil honem na zadní nohy a postavil sa tak už ze zvyku šúrem, aby mohl podle potřeby vyrazit do volnéj prostory.

Starší ludé velice rádi, třebas že člověk o to hrubě ani nestojí, rozdávajú pomazánky a obzvláště tenkrát, držíja-i neco příhodného v hrsti. Od maměnky, pravda, rana nigdá nebolí, ale když nemosí byt, tož čem zbůhdarma podporovat zbytečný návyk?

„Maměnko!“

„Co?“

„Povím vám neco nového!“

„No?“

„Cosičko o Rozině!“

Ta sa zapálila pivoňkú.

„Tož?“

„Včera večer za stodolú – počúváte?“

„Hm!“

„Včera večer za stodolú – trhala kopřivy.“

Chabovec zasviščal. Prý: „Jasná strela do ogary! Já ťa naučím vyšklebovat sa ze starých ludí!“

Ogarec ale už na deset kroků od náhlého súdu seděl na plotě.

„Maměnko, nedělajte si škody. Chyba vás bude darmo bolet ruka.“

Seskočil – a už sa pod ním zem slehla.

* * *

Kerýsik deň zdrhal Tomeš při drobném dešti hore silnicú. Uhlédňa u hospody krdel chlapů, hnedkaj k nim zaměřal.

„Dobré ráno, chlapi!“

„Pánbů daj! Gde ponáhláš, Tomšu, v nečase?“

„Ale, zkázal mi Glabaja, mlynář, abych si přišel navalit duba na pilu, že by mi pořezal na trámy, šak už tam čeká od tak roku. Vody valí příkopú, až břehy urýňá, do pola sa nemože, tož řežú. Šak byste mi mohli přispět na pomoc, je to hrozná těrcha. Dubisko rostlo ve skalce alespoň ze sto roků, v prostředku místo dřeně sám tvrdý křemeň, gdo ví lesti ním pohne šest chlapů.“

„Oh stafra! A na borovičku dáš-i?“

„Kata ne! Je přeca dělník hoden mzdy svojéj.“

„Tož, chlapi, pojďme! Šak co? Nebe schované pod šedivú plachtú; takhle siholit a mrholit nepřestane istě do večera!“

„Ba, co iného? Šak ste si, myslím, povšimnuli včera měsíčka, kerak sa oplakoval. Věru dobře sa praví: Z rožka – troška, z kabele – naleje.“

„Tož pojďme, a je! Čem zbůhdarma postávat?“

Šestero párů hrubých a všelijak pospravovaných bot vykročilo súhlasno k hornímu konci dědiny. Ty najvěčí byly strýca Mlčákového – ten prý do nich skákal rovnú s pece, gde spával. Ale nekeří tom přeca nedovířali v povážeňú, že strýcovi už táhlo k šestasedmdesátce, v kerémžto věku ludé už ani na Valachoch nehýpajú s pece, a byť sa to trefovalo enom jednúc za deň. Takto ináč by sa věc ani nezdála podle nepravdy.

Chlapi čvachotali sa chvilku v obředlém blatsku, a už prohlédala listovím kocamberka, valašská pila, najpěknější správa, jakú gdy enom vymyslila lidská hlava – šak sa optajte veškerých ogarů Zavětrovských, že dosvědčíja na pravdu.

Stála si na šesti slpoch při břehu, po širočánských vantrokoch hnala sa voda spádem dozajista za pů třetí síhy na kolce, keré bylo delší než vyšší, připodobňa k válku na lukše.

Voda stříkala, chvístala, přelamovala sa a pěnila – enom tak párú kúřila – a kolce letělo jako divé. Na zhřídelu pěkně sa točila kluka a hýbala plechem. Hore sa kyvotalo pomalúčky zubaté kolce – zubíř – zuby na něm si podávala motyčka a tak pracovala horlivo a trefno, že sa jí mosel člověk smít, hleďa na ňu.

Proto také Ozef Balúsků, gdyž si gdysi zamanúl a vystavil přes zimu rovněž takovú pilu na chlp stejnakú, enom že sa zdála o poznání menší, daja sa nosit pod pažú a postavit, gde prám ryčal potůček, nabyl slávy, že o něm věděli až kraj Lipských Pasek. Aj pan falář uznával jeho umělost a vždycky sa na něho usmíval a pravúval mu „mistře“.

No, a „mistrem“ menovali přecaj učedlníci Pána Ježíše!

Tomeš odejďa chlapů na dvoře, šel sa ohlásit mynářovi.

Vkroča do kuchyně, zastal domácí při snídaňú. Seděli pospolito aj s nádeníkama kolem dubového stola, vprostředku kúřilo hrnčisko o dvúch uchoch plné dobrého kafé. Mlatcom šmakovalo, až rosa vyvstávala na čeloch; přelévali horlivo sladkú dobrotu žufánkem do punclových hrnéčků a z těchto zas plechovýma užicama honem do hladných břuchů, ani na řeč jim nezbývalo času. A ešče z kamen sa na ně smíla hrubá mísa omaščených šklbanců se syrem. Šak věru, gdyby sa člověk nezajedl jaksapatří na nádeňce u mynářa, tož gde inde? Pořád doma enom kyselicu chlpat, až už nechce krkem lézt?!

„Rač pánbů žehnat,“ příl Tomeš.

„Nedáme sa odehnat,“ odvětila žertovno mynářka, „vezmi si s nama, Tomšu!“

„Oh, nenaháňajte mne, takéj už sem si odbyl túle robotu.“

Mynář pokynul rukú, by Tomeš chvilku posečkal, že hnedkaj s ním vyjde. Tomeš tedy zatím rozhlédal sa po kuchyni.

Na prostředku stál v kameň ztuhlý pes honicí, hleděl mynářovi nepřetržito do huby a počítal, koliknást razů tente do ní pichne užicu, než sa nad ním smiluje se žebráckým kúskem, a shledával při tom veliké sobectví ludské.

Po lavách sa potichu se shrbenýma hřbety a zdvihnutýma ocasy prochodily múrovaté kočky, pomrňávaly, o domácí sa otíraly a lísaly: tak si mosí člověk – totiž zvířa – počínat, chce-i něčeho dostat.

„Dli-dli-dli-ligy-ligy.“ Při dveřoch v kútě snídalo zárovno stádo kačátek. Žlťúčké, tři dni staré pápení nebylo ešče rmutem poskvrněné, hatlaly a gadžgaly o zadrhnutú, co sa jim zdálo najlepším na světě: zemáky s otrubama. Nevěděly ešče o pochútkách, keré na nich čekaly v zakalenéj vodě na lanfeště.

Kačátka, kačátka! Přijde tam venku žltý šat na zkázu – ale užijete zase radosti a rozkoše. Šak víte, co na vás čeká?? Ehe! Toťkaj černá trúba, až sa rozpálí…! Máte věru divný osud! Málo platné: kerá hodná, která bezbožná. Do pekla mosíte všecky!

V druhém kútě sa hlásila kvočna na vajcoch. Přehrňala si je zobákem a paprčama, by sa stejnako zahřívaly. Poté rozsedňa sa, ulebedila sa ze široka nad budúcí rodinú, pohlédala chytrýma očkama po ludoch a pořád si cosi pokvokávala.

Mynářka si zamulírovala: „Já vyrozumívám, co ta kvočna povídá! Prý: Nigde sem nechodila do školy a nigdo mne neučil, a já přeca vím, že sa mosíja vajca prohrabovat a přehrňat.“

„A co já?“ vyskočil stárek, huba neopraná, z lavy. „Já to také nevím?“ Při tom pohnul rukama pod stolem do pů kola.

Trojhlasný robský výkřik zahlčal klenutím, a Maryna, dívka, hnala sa po stárkovi s hrubú vařachú. Ten však nečekaja odplaty, zahodil užicu a vyvazoval z kuchyně jak hubkař.

„Ne! Nebij ho!“ volala zkušená mynářka na dívku. Už ale nezabránila.

Vařacha hvízdla vzduchem – pác! – mrak múky a prachu sa zvířil v kuchyni. Z něho zazníval stárků chechot, jako gdyž sa ďábel směje nad ztracenú dušú – a Maryna uhlédňa, co způsobila, rovněž sa honem vytratila z kuchyně.

„Bože, nepřeju žádném toho súžení s čeládkú,“ hřešila mynářka a vytírala si fěrtúškem oči. „A nehaňba ešče takové řeči přede všeckýma valí.“

„Ja, panímámo,“ omlúval Tomeš, „selský člověk má selskú řeč a panský zas panskú.“

„Což o to! Zdá-liž ale tom třeba? Tož čem sa chodí do školy a do kostela?“

„A, kuřinec!“ rozsúdil rozepřu mynář, kerý rovněž daleko nechodil pro patřičné slovo. „Mi je zas takový sprostný člověk desetkrát milejší než ledajaký ulízanec s hůlčičkú mezi prsty, protože co na srdci, to na jazyku, a nezbíjá na faleš. Co zešpicuje, aj zemele!“

Panímáma si zlehka povzdychla.

Mynář pak na udobřenú rozčápil sa směšno nohama, jak dyby mu po dobrém snídaňú kapalo z fúsů, a utíraja si je šatkú, poklonil sa před panímámú:

„Pánbů zaplať,

gdo dal papat;

a gdo vařil,

nech zdechne!“

„Co mi to zas pěkného vinšuje?“

„Ale, panímámo, rozumějte, že myslí oheň,“ vysvětloval honem Tomeš, ale učuja, jak ho Glabaja drbnúl loktěm do boka, dal pozdravení, otočil sa a ponáhlal za ním do mlýnice.

Tam u koša div že ho nezaťal vřed, co sa dolekal! Cosi ze zanášky před ním hýp, a zase hýp! A hýp! A smék! Tajak dyby sa čerti rójili!

Než sa vzpamatoval a poznal, že sa ženú po lanfeště tré ogaré mynářovi se stárkem v čele, nohavice a rukávy vyhrnuté, kolky a sak v hrsti, byli už kus pod olšama.

Mynář na ně zařval: „Co je?“

Tož ten poslední zarazil nohy, nechaja jich v původním směru, enom horním tělem sa otočil: „V říce grejdí rybskoóó! Jako stehno!! A ocasiskem zamětá!“ Přiložil obě ruky k sobě a šprňal nima na obě strany, a oči mu tak vylézaly z důlků. Protože mu ale kamarádi sa ztrácali už z dohledu, nechal výkladů a zděrygal za nima vysokú trávú, enom sa mu paty u řiti oblyskovaly.

Glabaja pustil za nima nekolik hromů, keré ale hrkotající mlýn beze škody shltl, protože byly beztoho čerta platné.

U okna sa Tomeš na chvilku pozastavil. Stěnu krášlily vystříhané obrázky z novin, vprostředku na bílém papíře značila sa pomúčněnýma literama:

MYNÁŘSKÁ

Po mlýnici, po zanášce

drobný poprach leluje;

mlýn klapoce, kameň letí,

všecko sa tam pytluje:

bílé žíbro, žlté sítko,

stará brada meláča,

mladéj mlečce pod košulkú –

až sa hlava zatáčá.

Stárek kolem obskakuje,

hledá sobě zábarku –

Zrazu mlečka v kútě piščí –

„Necháš, mlsný, oškvarků!“

Stárek letí hore schody…

„Nech ťa cigán ožení!

To bys, věřím, rád stárkoval

při takovém složení!“

A vedle hned na inačím papíře súsedila svorně:

CIGÁNSKÁ SVAĎBA

Gdyž v poli sem sa ženil,

tož Pánbů nás sezdával,

a starý přižeňa sa

čaganem přežehnával.

My nemeškaja – hybaj! –

na skalku výše meze:

„Dál sezdávaj nás, Bože,

sem starý nevyleze!“

„Ty sepsal Balajků študent,“ zahúkl pantáta Tomšovi do uší. Tente pokývl hlavú, jako že porozuměl, pohlédl ešče po harmonice, obehraných kartách a prázném míšku na tabák a vyšel za mynářem na pilu.

Tam prám řezáč si hověl na kladě a popukával z dřevěnky, nedbaja toho, že každým řezem sa přibližuje k ocelovým zubom.

Věřte: pilařit je najkrásnější řemeslo! Člověk založa si patřičně kladu pod nůž a usedňa si třebas na ňu, zaboří sa do myšlenek, keré sú zrovna tak teplé a jemné jako kolem nakopčené řeziny a zrovna tak omamivo a rozmarno voníja.

A tak sa nevědomky cítěním ztratí ze světa, a jakýsi nový smysl mu vyvstává v duši a ten nehledí ničeho než enom porozumět a vychopit: kerak že celá na slpoch stojící pila sa otřásá, kerak že voda na kolečku šplúňá; kerakže zubatý plech při svéj práci vzdychá; kerakže drobné kapky ze střechy sa trúsí a důle v jamkách zvoníja: až ze všeho povstane doprovod tisíckrát krásnější, než gdyž u muziky bas uřezuje a paličky po cymbálu sa honíja, a duša si vloží do něho tu najpěknější pěsničku, jakú ešče nigdo nezpíval, a při téj pěsničce sa pozdvihuje hore… vysoko…

Hép! A skók! – A honem srazit vodu z vantroků! O málo, už by ocel zajela pilařovi do živého masa!

Vozina sa zastavila, pila už enom neškodno na prázdno sa hojká, čisťúčká, bleskotající: jako gdyž cérečka v říce při kúpelu v rozkoši z vody si vyskakuje.

Pilař pustil vozinu nazpátek, nařídil kladu, popotahl za provaz – stroj sa zase rozeběhl – Tomeš pravil: „Až ta naša zubatá sa přijaví, gdyby mohl tak člověk srazit vodu z vantroků!“

Mynář pak odvětil: „A šak co tady věčně? Všecko sa časem zmrzí. Gdyž už sa člověk zkušenostma vyškolí a múdrosťú schládne, že už ani nižádné hlúpotě nemože podat ruky: věru rači do hliny!“

Vyšli ven za chlapy. Ti zatím se sochorama obstupovali klady na hromadě a vedli válečnú poradu, kerak by hrozné dubisko vyvalili přes ostatní a dostali na pilu.

Nemohli sa jaksi odhodlat.

Pane!

Nepovstalo nadarmo pořekadlo, že válat kladu přes kladu je najhorší oštera!

Glabaja sa jim smíl: „Vitajte, nádeníci! Tož co? Už ide, už ide?“

„Ja, kata ide, vytahnút ju mosíme!“

„A vy byste rači vytahovali šišky z míse? Věřím! Toťkaj strýc Mlčáků by sa ani pěti nelekl!“

Tož chlapi na ta slova zasadili sochorama, gde gdo stál, a jali sa páčit duba.

Mynář zas pokúšal. „Enom ho dobře kolkama ždúrajte do boků, věřte, sám vyleze hore jako jež z ďúry!“

„Enom nás rači nechajte! Nebojte sa, šak my už mu vychopíme.“

Mynář sa zasmíl a odešel.

Tož chlapi sa dali doopravdy do práce: „To bysme sa zpodívali, neporadit kusu dřeva!“

„Juro, máš-i zabrané?“

„Mám.“

„A ty, Jane?“

„Šak vidíš.“

„Tož: héj rup!“

Gdyž sa mynář po chvíli vrátil podívat sa, kerak pokročili ve práci, našel je, ani odpočívajú udýchaní.

Dubisko vyvalené do pozvýšky ale po pás, kamením, klátkama a sochorama zpodpírané, vznášalo sa ve vzduchu.

Strýč Mlčáků flautovým hlasem, kerý sa počúval lahodno, jako gdyž roztúžený dúpňák v lese o lásce vrkúňá, rozkládal ze široka:

„Chlapci, počúvajte mojéj řeči! Jak sa mi všecko zdá, chce si ten dúbec lehnút tým vyprúčeným nosem do tejte jamy. My abysme mu toťkaj nadskočili a přitahli, lebo nám cosi hovadského vyvede, až toho budeme drahné roky zpomínat!“ A jak to o dúbci povídal, tož tak aj vpravdě myslil, lebo na Valachoch žije každá věc o svojéj duši a svojéj vůli.

Tam aj bot, gdyž ho postavíš ke stěně: chce-i, tož stojí, a nechce-i, tož sa převalí a lehne si.

Jura Fojťáků prodával zas lacino jiný rozum: „Strýče, neplkotajte planoty! To chyba staréj kočce sa zdává o záletoch. Dobře to máme naštemované, enom sa chyťme kolků. Hej rrup!“

Dubisko zapraščalo a sa pohnúlo, ne však do předku. Gdesik sa vyškobrtl nedobře podložený kameň, zas spodkem cosi zahřmělo.

„Stojte, stojte!“ křičí Mlčák. „Ufám, že nám chce zbobrovat!“

Ale vtom, co pravil, že chce – už dub, neptaja sa nikoho o povolení, hurtem reterýroval zpáteční cestú, a chlapi – stojte, nestojte – každý odběhňa sochora, natahoval zděráky a sáhoval ztamodtáď, co stačil rozkrok.

Nastavjané klátky brdúcaly, odběhnuté sochory mýkaly sebú jako živé, kamení frčalo a sviščalo rovno z praku, klát pak gécňa sebú: molázg, zasej odpočíval ve staréj dolince.

Na mú dušu!

Prostranství ostalo vymetené, jako gdyž plcne do brablců. Mohl sa dobře aj očenáš pomodlit, než bylo vidět zpoza rohy opatrno nosy vystrkovat a potem teprú, co noha nohu mine, schodili sa zase uprchlíci dohromady. Klobúky lebo čepice v hrsti, poškrabovali sa za ušima a pohlédali nesmělo po sobě, nevěda nigdo, co řéct…

„Šlyšelš, Frančku, jak to hrnčovalo?“ projavil ke kamarádovi šišlavý Chlápek s úplnú opravdovosťú svojú myšlenku, kerá v tom okamžiku sa stala nesmrtelnú a ešče dneska v tisíci ústoch žije, gdyž z jejího stvořitela snad už nepozůstaly ani dva prášky v celosti.

Jakživ nezačul Glabajů dvůr takového chlachotu, tak upřímného a tak od srdca!

Strýcovi Rafajovém sa vyvrátila dolní škřaň a mosel si dlaňú do ní hlobnút, aby sa dostala do patřičného chodu.

Mlčák tlkl pěsťú do holénky a neustále si opakúval: „Oh, jejdanky! Jak on to trefně projádřil! Chlápku! Dušo staframilionská! Pověz nám ešče jednúc! Tož to ‚hrnčovalo‘??“

Dva chlapi sa kalupem předbíhali do mlýna, kerý prv donese zajímavú novinu.

Až už všecky bolel břuch od smíchu, teprú sa jakž takž upokojili a připomněli si nemilú povinnost.

Mohli začínat znova.

„Nic naplat, tady pomožú enom koně,“ řekl kerýsik.

„Oh, na mú, že sme si hnedkaj nezpomněli, co sme sa podaremky nanatáhali!“

„Strýče Mlčáku, poščáte-i svojich?“

„Co by ne! Mosíme přeca tom dřevu ukázat, gdo tady porúčá, lesti on, alebo my. Gdo ste o mladších nohách, tož doskočte k našim do dědiny!“

Mynář sa enom uchmuloval.

„Strýče, pravda, lepší misa šišek se zelém, co?“

„Ale, stakva, nedožírajte pořád se šiškama! Proukažte sa tedy sám svojú silú. Mi už sedí, chvala pánu bohu, šestasedmdesátý na zádoch, ale buďa ve vašich rokoch lámal sem skaly.“

„Skaly? Ba myslím, spěšej, že vdolky! Stoja u okřína, nemeškaja byl vymetený, ani škřuti neostalo.“

„Oh, bassama, vás bych sa ani včil ešče nebál, zahnal bych vama a pleščil o zem, že byste sa roztahl jako žaba, třebas ste vypostávaný s břuchem jak varmuža.“

„Co je s břuchem, co? Kde ho mám? Ukažte!“

„Chlapi! Ehe! Gde prý mu trčí? A zavěsa rozsévku na krk, hned by ludé myslili, že v ní nese na pů měřice osiva…“

Včil sa zas mynář rozehříl.

Řekli si ešče slovíčko – a už sa držali za pasy. Ale leta sú leta!

Ponamětali sebú a ponatřásli – a pustili sa. Lepší sa jim bojovalo jazykem.

Za tým už přichodili s potahem. Dvě statné hřebice, matka s cerú, stúpaly ze široka a rozvážlivo bez zbytečných pasárů mlaďošských; věděly, že sa osvědčuje zavčasy spořit silú. Na klenutých plecoch seděly jim starodávné valašské chomúty, vyzdobené červeným suknem, mosaznýma hřebeny, žltýma hřebíkama a břinkajícíma puklicama.

Pane! Kerý ogara takové chomútisko sdělal s klínka na stěně a nasadil koňovi, ten si už neco o sobě zakládal; nedal si věru už od ledakoho porúčat; mohl jít od hodiny za pacholka; chomút s řemením vážil istě ze štyrycet funtů.

Chlapi, třeba že dobře znali Mlčákové hnědky, přeca chutně si obě prohlížali, lebo pěkný kůň je pěkné zvířa, a pěkný pohled potěší kolikrát člověka věcej než bůhvíjaký dar.

„Ale sedlová sa vám odbila, chybí jí podkova,“ zpozoroval kerýsik.

„Už týdeň,“ odpověděl strýc. „A jel sem s ňú tak na bosky až do Napajadel s těžkým nákladem. Má dobrý roh.“

Za řeči oplantali duba řetazem, zkusili, lesti sa nesešklhne, zaklesli na váhy, zasadili sochory: „Tož ve jménu Páně – vijó!“

Hnědky zabraly zostra, až jim koža zvrapovala na tlstých kytách a hřbety sa ohly jako kočce, gdyž na ňu dotírá pes. Chlapi gde gdo tlačili, tak mrčali, kerýsik sa utrtl, žádný nedbal…

Dub sa pohnul.

„Enom ho, enom ho!“

„Tlačte, chlapi, gdybyste měli dušu pustit!“

„Vijó, stará, vijó!“

„Kruť sa, nebo nekruť! Hore mosíš!“

„Ohiž!“

„Pozor, na tom konci! Voha! Voha-vó!“

„Ešče kúšček!“

„Hej… r–!“

– Křř… rrup…!! Hospodine všemohúcí!!

Hnědky, jak dyby jim negdo připjal křídla, vznesly sa od země – štěstí, že táhly proti svažitému břehu, tam zabořily sa předníma nohama do rozmoklého slínu. Strýca na opraťách pojaly sebú, ten botama takové brázdy v blátě vyoral. A dub zas už letěl zpátky, hrbúc…! Ležal tam, gde dřív.

Co sa stalo?

Řetaz sa přetrhl!

Strýc Mlčáků zpamatuja sa první z leku, chopil sa roztrhnutých konců a přidržaja rozpojené ohnivka k sobě, v jakéjsi tajnéj naději, že srostů zase samochťa dohromady, domlúval naříkavým hlasem řetazovi: „Oh, gdyž si slúžil dvacet roků, čem si nedržal ešče dalej? Gdo ťa včil ponese k Hamšíkovi a bude platit štyrku od práce? Nemohla-i byt rači pakla tabáku? Oh, tisíc chladných hromů do tebe aj s řetazem!“

Chlapom až včil sa vracala krev do žil. Všeci mohli pravit o štěstí! Tohle už nebylo ani súcí. Nebuďa jich haňba, byli by všeci pozutěkali. Co včil?

Stáli okolo bez rady, přemoklí a zamatlaní jako matlafúsi.

Tož co včilkaj?

Teprú napadlo kerémusik: „A co my ho válem pořád hore kladama! Vytahněme si ho napozdél ven!“ Zasukovali řetaz, znova zaklesnuli, vyjeli s kladú jako na másle. Po téj po rovině valili ale deset kroků, zas zapříhli koně na druhém konci, popojeli opačným směrem – a už ležal dub proti pile. Trvalo to, než by hladný zedl tři šišky.

Ja, kdyby měl člověk po každéj toho Filipa na začátku, co mu vybývá na konci…

U pily čekaly zase naválené klady, a včil dub chťa nechťa mosel přes, enom že už ne do takovéj zvýšky a ne do tolikého úhla. Potém už také zkušenosťú pozchytřali. Tož zase sochorama a rukama a tělem pracovali, až duba šťastně vyvalili na sám vršíček, a včil enom pěkně pomalúčku spúščat.

Ale hledajte u chlapů rozum, gdyž ho nemajú!

Jak tak zdržajú kladu na vrchu, ozvala sa v nich stará ogarská krev; myšlenka všeckým stejnaká zamanúla v hlavě: Co by ale dělal, nechaja ho?

A jako na povel, ač sa nikdo neprojavil ani slovíčkem, oddálili ruky od pňa. Ten pak nemeškaja – šúst po kladách důle a – róch do pily, hnedkaj prostřední slp odletěl, a pila sa zatřásla, jak dyby byla ze sireček. Potéj: hmác a hňác na vozinu, tak všecko zapraščalo! Jedným koncem týsl pile po zuboch – hned sa jich ale pět dívalo důle vodú – a mynář ve svrchovanéj zlosti chyťa ožeh, honil ním chlapy po dvoře.

Tož až prudkost v něm vyvřela, šel obhlédat škodu.

Na štěstí dala sa napravit. Slpa přibili, zuby narovnali, dub na vozině k řezu připravili a bez dlhých orací sa vytratili.

Bylo jich všeckých haňba.

Až v hospodě, gde dostali od Tomša po třech kalíškoch borovičky, sa jim rozvázaly jazyky. Strýc Mlčáků povídal se smíchem: „Zpropadené dělo! Do najdalší smrti nezapomenu, jakú nám dal ten klátek za paru a jaké kúsky nám prováďal.“

Včil, gdyž už dubisko ležalo na pile, pravil mu „klátek“. – –

* * *

Tak ale štrnáct dní po téj pilařskéj události řezal strýc Ventrčů k večeru doma pod kolňú sečku na řezací stolici. Kosíř byl vytupený, žval enom slámu, strýca bolela noha od šlapání aj hřbet. Už ho práca zmáhala.

Vadil sa s kosířem: „Řež, lebo jak sa dožeru a posmýčím tebú po kamení, tak ťa zohavím, že ťa potem nevybrúsím ani za dva dni. Tož mi nepřidávaj zbytečnéj práce!“

Vtom sa před ním zatmělo. Strýc pozdvihl očí: chlap stojí ve dveřách s měchem pod pažú.

„Vitaj, Tomšu! A čem mi chytáš světlo do měcha, gdyž je ho takjaktak málo?“

Tomeš teda honem uhnul. „Děkuju. Vítám aj vás pěkně, strýčku. A co tady děláte?“

„Ja, naša hospodyňa by už ráda přadla, tož mne prosila, že abych jí vyvochloval nejaký potáček kúdele.“

„Ale, šak sa mi zdá, že řežete sečku!“

„Tož když vidíš, čem sa ptáš? A nestoj mi tam v kútě, nechaj mi třebas neshodíš ohrabečnice s klínka!“

„Ja, šak tam nevidím žádnéj viset.“

„Prám proto! Gdyby nejaká spadla, a negdo cuzí sa k tom přinatrefil, hned by ludé pravili, že sem ju gdesi ukradl. To víš: Běta Bětě, a už je to po celém světě. Rači si, Tomášku, negde sedni! A nemáš-i gde, tož sa popři toťkaj o futro, ale daj pozor, ať mi ho nevyvalíš, nerad bych s tebú vedl jakési súdy, škoda by ti bylo ublížit, lebo ťa znám, že si dobrý člověk, nepřimířaja jako zaječí bobek.“

„Kerak to zas míníte?“

„Proč bych ti aj neřekl, gdyž o to žádáš! Víš, bobek ani nesmrdí, ani nevoní, a ty, pravda, nekradeš, ale také nepřidáš?“

„Enom gdybych měl z čeho, jako vy.“

„Oh, věru! Si ty mi dobrý čeledín! Na mú dušu! Čuješ! Vrať mi tu moju rolu!“

„Oh, strýče, věřte, že su rád, že ju mám –“

„Že si neco vydělám? Stakva, snad nejsi roba?“

Ventrča jako by sa hnal Tomšovi po chúlostivém místě a po téj, že nic, drapil sa za svoje vlastní koleno, gdežto Tomeš mimovolně uhýbaja, sa poklonil.

Strýc sa zachlachotal. „Hele! Já su žebrák, a ty si pán, a přeca sas mi poklónil!“

Po téj přikročil ešče bližej, zašvidral očima a mlél hubú, jako gdyž micák křupká mezi zuby jatelinu, prý: „Hleďme na sa, nesměja sa!“

A zase zničehonic: „Tomšu, vrať mi tu rolu!“

„Strýče, ani gdybyste mi přidali dvacet rýnských!“

„Vím, vím! Ty stakvamilióne! Ale sem ti pichl prst do rozskřipca! Mohl sem byt já dobře o dvacet rýnských zisknější, nedaja sa oblúdit!“

„Strýče! Už si hlavy nelamte, už to zebrala voda! Ale lamentovat nemosíte! Zaplacené máte dobře, věru. Šak je toho dva záhony samá močářina jak zdéla!“

„A cos mi přinesl v měchu?“

„Rád bych odnesl! Počul sem, že odprodáváte polovníka ze Slivnéj, a tož sem si povídal, že sa zastavím u vás, gdyž už to semeno je jaksi navyklé svojéj roli…“

„Ja, odprodávám aj neodprodávám, jak gdy a jak kom, šak počkaj, až dořežu!“

Po chvíli vyvedl Tomša po dřevěných schodoch na komoru.

Tomšovi sa rozehřívalo srdce hleďa na poshrňané hromady rži, súržice, polovníka a vičáku. Pravil si v duchu, gdy to tak nápodobně u něho bude sa javit. U polovníka sa zastavili. Tomeš s rozkošú pichl ruku až po loket do chladného zavazklého obilé, vytahl z přehršlé zrna, přesýpal z dlaně do dlaně a fúkal do něho, kerak těžké, lesti je čistě vyosívané, nechová-li v sobě ledajaké smotlachy.

„A není-i muškovaté?“ optal sa.

„Šak ti slúží oči, přesvědč sa!“

„Tož po vrchu ani nepatrním, snad že by ve vňutřku?“

Překúsil ale tři zrnka: pohlédal, obhlédal, přehlédal, zkúmal a vizitýroval – až mu strýc zkúšku přetrhl: „Tož koléj bys toho potřeboval?“

„Věru ani nevím! Snad že by s půdruhé štvrti…“

„Oh, na mú…! A nezdá sa ti toho moc?“

Tomeš nevychopil skrytéj potípky a vyznával upřimno: „Aj mi chvílama připadalo! Ale bál sem sa vám o meněj řéct, že byste třebas somlali!“

Tož Ventrča, nepravja už ničeho, naměřal půldruhé štvrti.

Tomeš, pozdvihňa měch dvúma prstama, točil ním napravo, točil nalevo, obhlédal, pohlédal: „Na mú milovanúcí! Taková hrčka! Vždyť je toho z ňuch!“

Strýc mu hodil dubovú čtvrť pod nohy: „Šak je cajchovaná, přesvědč sa sám!“

„Ale, bože, rozumějte přeca! Vidím, že dobře měřáte, ale málo je toho, stafraportsky málo.“

„Tož si poruč a přidá sa ti. Lehká pomoc!“

„Tož že by ešče pů štvrti?!“

Strýc zase přisypal.

Tomeš setřásl nošku, stočil zbývající konec měcha, by sa odměřané dobře značilo, odstúpil na dva kroky, obchodil kolem, přemýšlal a uvažoval; zdálo sa mu pořád, že toho není v měše nigde: „Stakva, strýče, přidajte ešče pů štvrti!“ Sotvy ale Ventrča jal sa vykonávat daný rozkaz, chytil ho kupec za ruku: „Prosím vás, odsypajte to poslední, bude toho aj tak dost. Šak dyby ne, už si nejak poradím!“ A milý strýc, převráťa kup hore dnem, vysypal obilé všecko zpátky na hromadu, přeložil prázdný měch užaslému Tomšovi kolem krku jako šatku, zavázal provázkem, a jakoby nic povídal: „Tomášku, jdi včilej dóm a dobře si rozvaž a rozmysli, koléj toho obilé bys teda potřeboval, a gdyby třeba sám sis netrúfal rozhodnút, tož sa optaj a popros dobrých ludí; ti tobě poradíja. Až pak potem budeš sám v sobě najisto ustanovený; tož sa vyber a dojdi si – k nekom iném. Já ti už polovníka prodávat nebudu.“

Vyvedl Tomša z komory a ze dvora a zavřel za ním na závlačku.

* * *

Přijavila sa vbrzku zima a pro Tomša sa škaredě táhla. Jediné, co mu zbývalo: čekat vesna!

Svoje klady už si posvážal a poskládal na kopci, dvakráte sa také vypravil do hor s hospodářovýma koňma a přivezl si hrabové pně hlaďučké, pěkné, že bolelo srdce jich stínat.

A daléj bylo utrum!

Chyba tu a tam chystal si ledajakú drobotinu. Gdyž nepálila zrovna horúcí zima, tož si sedl u chlévců na strýčka, pořízem a sekyrú hlobil si ledaco, co sa potřebuje v hospodářství: vidly, hrabě, topořiska na motyky lebo na pantoky, rovněž i žebř krávě do chléva.

Lepší věci, jako lopaty, vějačky, ohrabečnice, potéj vařachy a švrláky do kuchyně si kúpí, až pojede s nima nejaký Horňák od Vsetína.

Připomněl si také, že sa mu povaluje nahúře poschraňovaného železa starého, že by mu z něho mohl kovář ledaco zhotovit. Řekl si tedy, že sa k něm vypraví. Vyčasilo sa na pěkné zimní ráno po mrazovéj noci, gdy róchajú šindely a vyskakujú hřebíky. Sněh zametl všecky nerovnosti, a celá dědina sa zdála jakási menší jako zábavka pro děti. Tichučké ticho sa odevšad hlásilo; ve sněhu sa každý zvuk krátil a dusil. Modrý kúř rovněž bez dechu vyplýval z komínů a ztrácal sa protiv nebesom.

Ledagde při chalupě sa ukázala nejaká postava, než honem sa tumlovala skočit zasej do dveří, jak ostrá zima dotírala na kožu. Enom ohnivého húsera hříla prudká láska, kúpal sa ve vysekanéj ďúře na kříkopě.

Tomeš posbíral staré železo do měcha, a přehoďa si ho přes rameno, vydal sa k Hamšíkovi do kovárně. Ten byl také příchozí odjinaď, ostával už v Zavětrově téměř dvacet roků. Od věčného molácení do nákova nahluchl, ale daja si pozor na pysky, kerak sa hýbú, rozuměl všemu, aj tenkrát, gdyž chlapom nebylo vhod. Pravili si třebas neco potichu, že neučuje – a on akorát porozuměl.

K ruce si choval tovaryša.

Na silnici dohnal Tomeš jakúsi robu, do vlňáka zabablanú a zabachtanú. Najspěš sa vypravila do města. V dubenném kožuše, na předku koncama ohrnutém, aby nezavazal v kroku, vykračovala si zhurta v nabíraných lýtkovicách. Byly nové. Ve sněhu sa značily cvočky a železné podkůvky na opatkoch.

Tomeš si ešče s posměškem všiml, kerak stavjala nohy špicama k sobě, gdežto chlapi kladú palce po vojansku od sebe – na loži je prý tom zas naopak – a hodil sebú, by ju předehnal, podívat sa, kerá to je.

Ale poznal starého čerta.

Z vlňáka a ze šatek trčal enom zamodřalý nos, jak na něm seděl hýl. Tož Tomeš vzal si ponaučení, a chyťa si vlastní ztuhlý oharek do hrsti, zmýval, kolej mu dech stačil v prsoch.

Od kovárně sa už nesly rány. Hrubé kladivisko, co sa zdvihá obúma rukama, dycky: „Huk-huk,“ a menší perliček chvílama tančil a poskakoval po nákově: „Tintiri na prázdno – tintiri na prázdno – tintiri na prázdno,“ a zas chvílama klval na plno do teplého železa: „Klv-klv.“

V kovárni všecko sa černalo čmúdem a kúřem. Tomeš vkroča na práh, neviděl než kúsek čehosi, z čeho vychodila sálavá zář, a nad tým štveré bělmo sa obrátilo ke dveřom, a opět sa střídaly rany: „Huk-huk – tintiri-tintiri.“

Až za chvilku sa Tomeš rozhleděl a rozeznával, co gde leží, visí nebo stojí. Dokaváď kováři tlkli kladivama, čekal. Železo schládlo, Hamšík rozhrábl oheň, kerý sa tepru včil ukázal pod škárú, pichl do něho železo, přikryl uhlem, pokropil vodú, a tovaryš sa chytil měcha. Ten sa krútil a kvičal jako živé zvířa, a dycky, gdyž zadul, oheň sa rozzářil.

„Vítaj, Tomšu; cos nám donesl?“

Tomeš vysypal bohatství na zem a křičal Hamšíkovi do ucha: „Mohl-i bys mi to svařit dohromady a ukut troje panty ke dveřom, dvoje klučky a dvě motyky, a co vybyde, pár hrubých hřebíků?“

Hamšík sa tom zasmíl; ukázal takové bílé zuby. Díval sa chvílu Tomšovi mlčky do očí a pořád sa uščuřoval. Nakonec prořekl: „No, že si to ty, Tomšu,“ a botem všecko shrnul do kúta. „Přijdi si tak k vesnu negdy pro to, šak toho dřív nepotřebuješ.“

„Ne,“ řekl Tomeš a zaradoval sa. To ovšem nevěděl, že mu Hamšík z ochoty vyhověl a že mu žádané věci ukuje z nového železa. Svářat staré střepy – nestálo by ani za palivo!

Zatím přichodili aj iní chlapi. Nekerý přinesl podkovu, nekerý klúč spravit, iný zase koně na ostro podkut a každý sa hnal honem k ohňu, trochu shřít si zkřehlé prsty. Přechodili a tkli podpatkama o sebe: „Stakryš, stakryš, bratři, leze za pahnosty.“ Po troše sa nima naplnila kovárňa, teplo jich rozveselilo, a vyváďali jako ogaré.

Najrači posazovali nekoho na lavu.

Hamšík měl u okna dvě lavice tak napozdél při sobě. Jedna z nich stála dobře na nohách, a druhá už sa krapku kyvotala. Tož chlapi si posedali, že ostalo enom místečko na prostředku kúsek z téj a kúsek z druhéj lavky, a čekali, až negdo přijachá do kovárně. A hned ho zvali: „Sedni si, Jane, sedni si mezi nás!“ – No tož Jan, uhlédňa prázdné místo, lopl si a lopěl. A to tak malúnký kúščiček masa sa dostal mezi obě desky. A milí chlapi, oddálaja krapku rozkývanú lavu tělem, přirazili nepozorovaně k první. A tu už neborák vyskočil do pozvýšky a chyťa sa za gatě křičal: „Ohiš, bratrovjá, co mne to tak uščípilo?“

„Ale, prý nic. Co sa ti zdá, enom si hapni!“

Za chvilku vyskočil po druhúc a zaříkal sa, že si už zanevímco nepřisedne. Chlapi sa mohli smíchy strhat. Najvěc sa chlachotali ti, co před chvílú sami z lavy vyskakovali.

Negdy zase tovaryš nalél vody kraďú na kovadlinu, přiložil žížnivé železo, uderil kladivem – róch! Rana jako z kanóna! Všeci sebú hodili.

Aj Hamšík kolikrát zažertoval. Přinesl v ruce kúsek černého železa, dal nekerém, prý: „Podrž mi ho!“ Ten ho vzal a honem pustil na zem: „Stakryš, dyť pálí!“

„Ale gdeby, co sa ti zdá? Hleď, podívaj sa!“ Hamšík zdvihl železo se země a držal na holé dlani.

„Ja, bratře, tvoja koža a moja koža je rozdíl!“

Negdy zaletěla jiskra. Chlapi potahovali nosem: „Bratrovjá, kerýsik z nás hoří!“

Pozvyskakovali z lavic, prohledávali sa: na ozajst. Kerémusik už tlala ďúra v gaťoch ale za štyrák. Chytili hrotek s vodú, obléli ho. Ešče zažil posměchu dost.

Chlapi sa vyrójili z kovárně sám smích. Prý: „Páni v městě chodíja do divadla, my si spravíme divadla sami, koléj chceme.“

* * *

Tož pomaly den ke dni – a Tomeš sa aj vesna dočkal. Zdvihl sa teplý větérek a přinesl sebú cosi lahodného, až ludom prsa zdvihalo. Sněh sa ztratil, jak dyby sa propadl, a odevšad pízgřila živá voda. Mízga prúdila zazelenalým stromem, a ogaři sa nadnášali s vypučeným břuchem, jak si každý dopřával sladkéj šťávy. Šářili drahama po navrtaných klencoch, javorech a březách od střípku ke střípku, pili a hádali sa, z kerého stroma šmakuje najlepší. Ale ani ta najsladší březůvka nestačila zahnat hořkú chuť v hubě po vrbových píščalkách, fagotech a frkalkách, kerých přenášali nakrúcených plné hrsti. Do večera byl každý těchto dvú věcí – sladkého a hořkého – tak nasycený, že bez dlhých řečí a jaksi smutno po světě pohlédaja třebas aj bez večeře sa skrútil na pelechu, a zatňa zuby a násilno polykaja sliny, hleděl co najdřív spánkem napravit, co zavinila za dne veliká dobrota.

Tomeš sa vbrzku pustil do stavby. Napřed si odkopal kus břeha, by mu vybylo místa, a zarovnal si zem. Základů nekopal, nýbrž enom nízkú podezdívku z kamení vybudoval, aby dřevo nehynulo spodkem.

Přitasili sa aj tesaři: Jura s Janem.

Vyhrnuté rukávy, kožené zástěry, za uchem tesařské olůvka na prst ztlšča.

„Tož kerak to teda míníš, Tomšu?“

„No tož, vítám vás, kamarádi! A hleďte! Toťkaj jako že by jizbu, toť kuchyňku a pokonča chlév na dva kúsky hovězího dobytka. Tak povjedno pod jednú střechú!“

„Venkoncem ze dřeva?“

„Venkoncem ne! Nasušil sem si za tři tisíce vepřovic. Gde možú zalehnút tihly, tož tam tihly!“

„A tož dobře! My už víme, kerak do toho! Poďme si obhlédnút dřevo! – Tož tohle si připravme!“

Chyťa sochory – Tomeš také pomáhal – vyvalili kladu. Přitesali konce, zarovnali suky.

„Dobrá! Hned s ňú na místo! Dobře sa jí tady bude ležat!“

Chytili druhú a hned přiměřovali k první. Jeden držal na koleně, druhý řezal zhlavíčko.

„Už pasujú k sobě – dobrá! Tak – ešče kúsek, dost – dobrá!“

Už odpočívala druhá klada na místě.

Zastavil sa při nich pan farář, iďa okolo. Malý, po hubě červený, dycky veselý.

„Pomahej pánbů, řemeslníci!“

„Dajž to nebeský pánbů!“

„Stavíte, stavíte?“

„Archu Noemovu, dvojíctihodný pane! Toťkaj Tomšovi!“

„Slyšíte, ale ať mu doopravdy neuplave, až přirazí někdy příval z hor! A zdaliž se řídíte, lidičky, nějakým plánem?“

„Dobře my sa obchodíme bez psaného a počítaného! Najlepší hned dřevo ke dřevu, aspoň sa nic dohromady nepoplance.“

„A jak pak zapomenete-li na dveře?“

„Nebojte sa, my už nezapomeneme!“

Pan farář sa zasmíl, zakrútil hlavičkú a pospíchal daléj. –

Ale sa nesmí myslit, že tesaři pořád sa hnali tak do práce. To by jim neostala na podruhúc!

Za chvilku pohlédali po slnéčku.

„Bratře, dneska bude svářat!“

„Ba, věřte, bude, a stojí už vysoko, tahne už, ufám, na desátú.“

Jako aby sa Tomeš dovťúpil!

Poslal tedy pro chleba a pro borovičku na přesnídávku. Tesaři si posedali do tínu, krájali ostrýma křiváky chléb na kostky a píchali do huby. Zalévali pálenú a byli rádi na světě.

Zas hodinka utekla. Po téj bylo opět fajfku nacpat a zapálit. Zas gdosi sa ukázal na silnici. Moseli sa hádat, gdo to može ale byt. Jura hádal na Schovajsu, Amerikána, Jan tom plnú hubú odporoval. Opět sa minulo pů hodinky.

Než sa po téj trochu ke kladě postavili – nové překvapení!

„Oh, na mú spravedlivá, Juro! Čuješ-i? Že by už zvonili poledně?“

„Ja, bratře, dyž zvoníja, tož to máš svaté! Šak mi už břuch dlho ukazuje na dvanáctú!“

Sebrali sa dóm na oběd, poledňovali a vrátili sa tak ke druhéj. Ve štyry zas svačili; a gdyž navečer odešli z díla – tož všeho dohromady: štyry kladky byly spolem svázané.

Nekerý den pršalo. Nekerý sa zas neco stalo.

Třeba přiletěli ptat tesařa jinam. „Mohli-ji byste honem, ale honem k nám, probořilo sa nám pů střechy? Seno by nám zamoklo nahúře!“

No tož na takovú nutnú věc nedalo sa přece odřéct! Lebo negde slúbili už od podzima. Slovo sa moselo zachovat!

Negdy tesal Jura jinde, dostavil sa enom Jan a ten si kolikráte dovolil fajrum na týdeň aj na deléj. Bylo třebas v sobotu večer, a Bezrúček ho vyplácal.

„A tož kerak, Jane, v pondělí? Mám-i ťa čekat?“

„Ja, bratře, gdož ho ví, lesti sa mi bude chtět po neděli!“

„Snad tedy, že bys přišel v úterý?“

„Ja, víš-i co? Nepravme tak ani tak! Nemožu ti najisto přislúbit. Přijdu-ji, přijdu, nepřijdu-ji, nepřijdu!“

„No tož, jak myslíš, Jane! Honit ťa nemožu!“

„Tož spánembohem, ostávaj tu dobře!“

„Sbohem aj ty, Jane!“

Týdeň už sa minúl – tesařa nigde! Ešče tři dni – tesařa jak by zmétl! Štvrtý deň sa zjevil při poledňách. Hubu červenú, pysky modré, oči skleněné, hucáň sa sotvy na hlavě drží.

„Vitaj, Jane! Ideš dělat?“

„Daj mi pokoj s prácú, nevidíš, že su… tento? Rači mne založ, bratře, ešče dvúma rynščáky – založ! Až je proofěruju, potéj zase neomeškám. A nehněvej sa, prosím ťa, šak už mne znáš! Víš, že bych pro ťa skočil s kalenice, a postavím ti tady všecko pěkně jako na slpku. Nehněvaj sa, kamaráde!“

Tož až třetí pondělí sa ukázal opět Jan v pořádku. Od božího svítání horlivo teše rovno rovňučko, ani šňůry nepotřebuje. Přišel Tomeš, pozdravili sa, usmíli na sebe – všecko bylo zapomenuté.

Lebo dřeva pochybovalo.

Tomeš letí na Drahy k Lomicom.

„Tož, strýče, slúbili ste mi podkrovjáky, šak už sem vám jich zaplatil. Gdy je přivezete?“

„Ja, ja! Přivezu, Tomášku, přivezu. Enom tak neponáhlaj, necasnuj a nekvaltuj! Srozumívaj přeca: práca kvapná, málo platná!“

„Gdyž jich ale potřebuju, tesaři čekajú!“

„Vím, vím, že potřebuješ! Šak ti nepravím, že nedovezu, ale že dovezu.“

„A tož gdy? Na určito! Ešče dneskaj?“

„Ale gde dneskaj! Nemám ani kravek doma. Vozíka abych si rovněž vypoščal, u svého sa mi zlomilo oje.“

„Tož zítra?“

„Ale, co ťa nemá, Tomášku! Chytá ťa fantas nebo horká nemoc? Tak na druhý týdeň mne čekaj!“

Na druhý týdeň!! A dneskaj sa píše v kalendáři: pondělí! –

Neináč vypadal nebohý stavitel, hledaja nekoho naptat na nádeňku. Gdyž už si se strýcem postál na náspě ze dvě hodiny a pořád nevěděl, na čem je:

„Tož přislubujete-i mi najisto?“

„Ja, věru ani nevím. Šak aj bych měl jít, aj bych neměl jít! Aj by sa mi chtělo, aj by sa mi nechtělo!“

„A tož, co vás zachodí? Co sa odtahujete?“

„Ja, pravil sem si, že bych sa vypravil třebas do města, že jakési kastrolisko na kútek ženě, gdyž už mi ale pů roka dudle u zádů…“

„Tož to vám připadá pojednúc tak pilné?“

„Aniž, věru! Takéj však ale, gdyby sa přes noc oteplilo, patřilo by zajít do hor, do Baňátu na máčkovjáky, přehodit si chuť. Včilejškem už povyrostajú, věřte, já je velice rád píchám do kabele…“

Tož Tomeš sa už neudržal: „A vlezte do ní sám, strýče, aj s ušima! A dajte sa v ní ukazovat! Na takového hřiba budú věru všeci Zavětrovjané chodit sa dívat. Sbohem!“– – –

Neborák sesychal ze všeho jako surový šindel. Přichodila také práca v poli. Nemohl sa zdát neuznalým a mosel přeca vypomáhat hospodářovi, gdyž je každý pracovník vzácný na uchýtku, a tak chalúpka čekala – čekala… A keréhosik rána, přijda ke stavbě – div sa nedal do plaču!

Všecky klady do jednéj do jedinkéj byly pryč, aj ty s podezdívky. Dlho tom nemohl vychopit, gdo mu takovú věc a z jakéj příčiny provedl, až si povšimnul poválanéj trávy a jal sa tedy dražit stopu. Neputoval daleko.

Hore na kopci u polní cesty našel svoje stavivo, ludí pak okolo jako při komedii.

Z milých klad a desek spatřil na honem poskládané jakési chalupisko, aj střechu s doškama neslo. Nade dveřama sa hejkala tabulka: „Pinkus Weiss, nalev píva a prostěgovskéj kořalki.“ Dvě trlice na tření konopí, omachlané slamú a za koně spravené, stály zapříhnuté do káry o dvú kolech a žraly z korýtca, jaké slúžíja před hospodama na krmení. Na kárce hovělo si po pasažírsku známé staveníčko, v kerém vybývá posezení enom pro jednoho přísedícího a keré sa na dědině ani hlavitě nepotřebuje.

Tomšovi sa rozesvítilo v hlavě; neponúkala ho, pravda, taková výstava ke smíchu, ale co řéct, hleďa na to?

Nezvedená chasa přes noc tak všecko složila dohromady. Že sa jim věru chce!

Ve dne dělajú na poli, a v noci sa túlajú po dědině a zbíjajú na pestvo!

Ale co naplat! Co si postihne? Stěžovat si? Kom a na koho?

A přeca mu zas lutosťú zasedalo v krku! Co sa nanatáhá, než si klady odvleče dóm! A zítra si može chasa zamanút a zatahne mu jich ešče dalej, třebas negde na Srnova. Ponocovat při nich přeca nemože!

V neštěstí si zpomněl na Pavla Gajdošového. Ten platil mezi chasú za kápo a s Tomšem měli mezi sebú už odedávna účet.

Pavlovi táhlo už ale ke štyrycítce, ale hrál si pořád jako o dvacíti. A seďa v hospodě a pohárek před sebú, nenašels veselejšího božího tvora na světě! Vyhrával na plechový bas a tož přeca za čas mu nekerý grejcar pravil „pane“; enom že sa u něho nigdá neohříl. A gdyž z míška sa nedal vytřepat už ani zlámaný škej, tož třebas sazí po lícoch, a hajdy do panského – na procházku. To sa ví, že ho nigdo při téj zábavě neuhlédl ani nepřistihl. Ale šuchotalo sa ledaco. Šak o tom byl by mohl Tomeš najlepší zprávu podat.

Gdysi sa vypravil s koňma do hor na list, gdesi až ke Strčí hlavě, co tam převládajú už enom zgrapy a zmoly, a vezl steliva vrchovatý vůz dóm. Vyjel z domova už neskoro a při práci nadobro zatměl. V dálce padly jakési rany, a v téj – gde sa vzal, tu sa vzal – jakýsi chlap hýpe o jednéj. Přiklécal k Tomšovi, vydrápal sa na vůz, zaryl do listu a enom řekl: „Proboha, ujížďaj dóm a nešanuj koní. Sledujú mi v patách!“

Tomeš poznal začerněnca a obešel sa bez dalšího výkladu. Pojal pevno koně do opratí a – cesta necesta – sjel důle žlebem jako z kalenice bez hemu. No, řemení měl dobré, na sebe sa mohl spolehnút a na vranky takéj. Důle po měkkém trávníku fúkli potichu jako duchové, vůz nadžganý listem nešramotil.

Vyjeďa pak na silnicu, vyvazovali – kopec nekopec – v jednom hypě, enom sa z koní dýmilo, a bez další příhody stihli do dědiny. Tomeš zajel rovnú ke Gajdošovým, pomohl Pavlovi z voza, ten neborák broky v mase a nohu už naběhlú! Doma si ale sám olovo pozvyřezoval a vylízal sa z rány ani ne ve třech nedělách, žádný ničeho nezvěděl.

Gajdoš po téj gdysi sa projádřil: „Dyby ne tebe, Tomšu, měl sem já zvědět, čeho je rác! Máš to však u mne schované, a gdybys nečeho potřeboval, přijdi si třebas o půlnoci!“

A tož včil si vzpomněl Tomeš, že by mohl Pavla poprosit, co by ho chasa nechávala s pokojem. A čím mu to připadlo, hned sa vypravil důle kopcem ke Gajdošovým.

Pravili tam „v Chalúpkách“ z tohotéž důvodu, jako sa povídá starém člověkovi stařík. Každá chalupa se síňú a komorú měřila ale tak patnáct kročajů zdéla, po téj v úhlu sa přikloňoval chlév s kolňú rovněž ve stejnakéj rozsáhlosti, a zase bokem sa krčila stodůlka, a dost. Gdyž pak kráčal kolem podelší chlap, mohl sa dobře komínem podívat, co vaří doma tetka na kútku.

Tomeš vkroča do jizby, gde od hlinovéj země zdvihal sa příjemný chládek, našel enom ale pět ogarů, keří s čímsi si zahrávali a včil zvědavo pohlédali po příchozím.

„Jurko, gde sú vaši?“ optal sa návštěvník domácího ogary.

„Maměnky není doma ani tatíčka.“

„Co Pavel?“

„Vyšel enom na pár kroků hen, ufám, že do hrsti utrhnút micákom.“

„Tož počkám,“ rozhodl sa Tomeš a sedl si ztěžka na lavu, sehnul sa horním tělem, dal ruky mezi kolena, nohama zlehka přichlopkávaja dlaně k sobě, jako dřevěný tatrmánek z jarmaku, a zabral sa do myšlenek.

Ogaři zatím si pořád cosi šuškali, tu a tam prořekl kerýsik neco nazhlas, chychúsňali sa potichu do hrsti a tlkli sa klobúkama po hlavách. Jeden měl plavé vlasy, sivé oči a líca malované jako panna: celý sa nesl do Mlčákového rodu. Súsedovi hořela hlava živým ohněm, huba sa mu ogebovala, a oči létaly nic jináč než dvě žídla. Domácí ogara nezadal nikom v pěkném vzrostu a súďa podle múdrých očí asi nade všeckýma vladoval. Ešče tam postávali dva s baranicama; tom krajním seděla zostra na hlavě jako o Vánocách, gdežto pozadnější si ňú žmolil po hubě a držal si skrz nos. Ten parzavý pořád zglýňal a ňúral očima, po všeckém sa ptal, všecko bral do ruky.

Ogaři sa natáhali mezi sebú o prsténky. Pochodily od handrláka, ač pak po grejcaru, nesměl jich věru nigdo haňat! Mlčákovém ogarovi hrál na prstě obzvláště takový překrásný s modrým očkem a červeným, věru, sám turecký sultán by sa nebyl za něj hambil.

Oškéřenec pořád grejdil očima po prsténku, už sa nemohl udržat a prosil: „Alespoň mi ho teda poščaj na okamžitku! No, enom na takovú chvilečku, co by oběhl okolo chalupy.“

„Vydři si ho!“ zasmíl sa ščasný majitel, nastrča mu zaťatú pěsť pod nos.

Ogara jal sa horlivo páčit, hledaja mezi prsty nejakú skulinku, gde by mohl svoje drapáky zasadit. Obracal ruku, od namahání zčerveňal, fučal nosem jako jež, až mu vyskočila bublina, ale pořád s jednakým výsledkem. Potom si pomáhal, že hánkama jezdil po klúboch, ale tu sa protivník ohradil ráznýma slovy.

Domácí hleděl na oba se smíškem na hubě a lišácky sa ščúřil, prý: „Co mi dáš, gdyž ťa naučím, kerak sa otevírá pěsť?“

Ale Mlčák hrozil volnú krchňačkú: „Neopovažuj sa! Kuťalelky! Neprav, za nic neprav! Nechaj sa natáhá!“

„Ale co by, neboj sa,“ povídal na uchlácholenú Jura, „šak já enom tak.“

Nakonec oškéřenec už nemohl a pustil teda ruku, utřel si rukávem nos a oddychoval z hlboka.

„Já ti poradím, kerak si pomožeš k pěknému prsténku,“ začal Jurka zase jako dyby docela na ozajst, a chyťa ho za rameno, povídal mu s velikú tajnosťú: „Chceš-i dosíhnút dokonalého prsténka, chyť si doma kočku a pichni jí prst –“

„– Enom si udělaj sám a druhého nenaváďaj,“ ušklbl sa ogebený, odvrátil sa pohněvaně a bočil sa jako starý baran.

Tomšovi, pohlédaja po ogaroch, mládlo srdce. Zachtělo sa mu také si zažertovat.

„Pojď sem,“ kývl na ogarca s čepicú. „A shoď čépku s hlavy! Či chováš pod ňú brablce?“

Všeci sa zasmíli, ogara pak nesmělo poslechl a přistúpil o dva kroky. Vlasiska mu splývaly na píď zdéla, a Tomeš, zabera jich pramének do třech prstů, kázal: „Tož včilej sa toč, lesti sa mi vykrútíš!“

Ogara sa točil, točil a zastavil sa teprú, až mu škrkaly bolesťú slzy z očí. „Pusť už, Tomšu, bolí,“ zaprosil doopravdy.

„Oh, ty dáš sa dycky na cosi nabaňkat,“ smíl sa mu kamarád a ogaré na celé kolo také.

Tomeš sa zdvihl z lavice a ptal sa posměváčka:

„A, ty, uji si viděl Holomúc?“

„O ja,“ bránil sa napadený a cúfal.

„Aj bez oja; ešče sa jednúc možeš podívat,“ odřekl Tomeš a ohnal sa po něm rukama, že si ho drapí. Ale ogara sa shýbl, problkl mu mezi nohama a už byl za dveřama.

Zatím oškéřenec sa opět udobřil a zase cosik uviděl. U tla na polici vyhlédala veliká trúba. Uhlédňa ju, celý sa chtivosťú proměnil a zajíkal sa, co sa honem ptal: „Ohiž, Juro, lesti pak na ňu umíš?“

„To sa ví,“ odfúkl z pyšna tázaný.

„Tož teda sdělaj ju z lištvy, prosím ťa, a zahraj.“

Jurka mu udělal po vůli, nasadil, nadul sa jako holub na střeše, a trúba odfrkovala: Trt, trt – trt, trt – trt, trt…

Ogébenec chvilku počúval, po téj posměšno zabrlomtal:

„Propálil boty a chodil bosky! To je muzika, neúroku, jako na baraní roh! Pořád: trt, trt! Zahraj přeca neco jaksapatří národního, třebas: Na to sem si kacabajku kúpila…“

Muzikant odsadil a povídá: „Ta trúba ináč přeca nehraje, ta enom mutuje!“

„Kerak mutuje?“

„No, jako mutace na harmonice při levéj ruce!“

A když ogara hleděl s otevřenú hubú, jako že ešče nerozumí, optal sa ho daléj: „Hrál-i si už na harmoniku s měchama?“

„No, řekňa po pravdě…“

„Tož kerak ti vysvětlím? Jako gdybych vykládal koze o muškátu!“

„A já zase tobě, milý kamaráde, enom tolik povím,“ trval umíněnec na svém, „že gdyž spustíja muzikanti na dědině, tož že sa to nese docela ináč, až v těle všecky žilky vyhrávajú: tak to člověkem namětá. Ale u tebe nečut žádnéj noty!“

„Prodaj teda pěsničku a kup si notu,“ prořekl na smích ten s brablcama na hlavě.

Jurkovi sa zatřásla nad hlúpú řečú hlava na ramenoch, jako gdyž člověk ukúsí do trpkého jablka, chystal sa, že už prořéct ostré slovo, ale sa ešče přemohl. Pohlédal po jizbě, až mu padly do oka na okně dva hřebeně. Chytl je honem, přeložil papírem a podal ogarom. Třetím pak nakazoval: „Napodobuj jako horní mutace enom tak pyskama: m-ta, m-ta! Rozumíš?“

„Neboj sa,“ potakal tente.

Tomeš sa jim mosel smít. Prohodil k tom třetím po slovensku: „Enom fukaj, braťko, já budem prebirať!“ Všeci sa dali do chlachotu, třebas že ani nevěděli, čem. Nastala vyptávačka, při keréj sa Tomeš už ogarů nesplél. Po dobrém lebo po zlém mosel sa vytasit s vyprávkú:

„Tož vandrovali gdysi dva braťkové od Trenčanskéj stolice světem – šak ufám víte, kerak protahujú dědinama?“

„Dajte dratovaáť,“ zanotoval místo odpovědi oškeřhuba, což mu ale vyneslo od Jurky žďúranec do boku, prý: „Mlč a počúvaj!“

Z Tomša mezitím sa sypalo daléj: „Tož na tom vandru přišlo jim jít hlbokým lesem, a rúče enom do toho lesa vkročili, hned tak z kraja při cestě našli pohozenú flintu.

No, tož flinta dobrá zbraň,

napřed ďúra, v zadu škraň!

Oni ale kata věděli, keraká že to správa, gdyž na Slovákoch enom z chebzových pukajú. Tož točili, obracali, hádali sem – hádali tam.

Nakonec si přichvaluje jeden: Braťko, dušenko, veru, reku, prisám, že už badám, keraký že to výmysl!

A čajda, što teda?

Na, flauta!

Ój, priatelku uprimný! Coky! Keď poprší a nebude blata! Čiestá flauta! Nuž bár toto, ukazaj mně teda prebiračky?

Veru, reku, diví sa zase první. Čehože tuná nepozeráš? Héj! Prebiračky máš toť! Fukaj enem, barátom, já budem prebirať.

Tož neborák daja si řéct ‚fukal‘, a druhý ‚prebiral‘, a v téj raně vyšla rana, a milý dratař sa vyvrátil hore bradú na trávník. A ten druhý mu domlúvá: ‚Prečo, braťko, tak urputlivo fukaruješ, celý som sa dolekal! A běda reta, co že ti vletělo do huby? Vypluj – vypluj, honem vypluj!‘

Ja, ale na mú zlatú, ten chudák vyplul – ale dušu.“ –

A jak Tomeš trefno všecko ukazoval a zpodoboval, zažívali ogaři dvojí radosti: z povídačky aj z Tomša. Visali na něm očima a nevědomky krútili sa po něm.

Nápodobné výpravky, při kerých sa patrnilo, kerak sú okoliční národové, třebas že: Horňáci, Slováci, Hanáci, lebo aj Němci i se Židama na rozumu přiškvrknutí, velice sa jim zamlúvaly.

Enom s cigány si nevěděli porady. Lebo ti v nekerých věcách nedávajú věru hubě darmo jezt, ale pozoruja zas jejich způsoby z inéj stránky, tož sa to javí, věřte, také jaksik divně! Lebo prý tam v Uhrách majú vystavené pěkné chalúpky, čistě obílené, ale neostávajú v nich. Rači povalujú sa venku na mrvě, alebo přetahujú sa s uzlama po světě! Tož, prosím vás, postihujete v tom nejaký smysl? –

Ogaré sa namladili, a sotvy Tomeš ustal, škemrali o novú historku.

Tomeš sa sám v sobě zasmíl a hleďa do země povídal vážno: „Povidačky další už neznám, ale důležitú radú bych vám mohl poslúžit, co byste sa ňú dobře spravovali až do konca života.“

A gdyž tak opatrno vzhlédal, kerý z ogarů by mu stál najblíž vhodně při ruce, rozbrkli sa všeci jako brablcé.

„Aha! Tomšu! Šak sa už známe, ptáčku jařabáčku! Kmasit tak nekerého za nos a potahovat, prý:

Gdyž bys šel na panskú řepu,

neohlédaj sa ani tam, ani tam,

ale pořád kóp, kóp!

Gdyž si tak múdrý, sám sa ukus v nos!“

Tož rádce z laciného kraja viděl, že včil prohrál s ogarama na celéj linii. Aby ale zase nabyl vrchu, optal sa jak dyby nic: „A čuli-ji ste o Žltovjanech, kerak vařili tu lacinú hus?“

Vřelci sa zas na něho navěšali: „Oh, Tomášku, povídaj! Prosíme ťa pěkně, přepěkně!“

Gdo by takovéj výzvě odolal, obzvláště gdyž mu pravíja Tomeš a povídačka sa mu třase na špici jazyka?

„Tož chodili dva bratři Žltovjané – šak toťkaj od Napajedel – do hor dělat o drvoch. A jednoho rána, gdyž už přichodili k lesu, cmách jim divoká hus do cesty. Lesti ju gdosi brokem poznamenal, lebo Hospodin sa nad ňú slitoval, nevím, aniž chcu rozsuzovat. A mladší bratr, chyťa kořist za křídlo, povídá: ‚Ehe! Jaký vzácný pták! Vraťme sa, když sme tak snadno našli pro dnešek obživu. Uvaříme si ju, a bude! Odpoledňa si pak k tom pěkně pansky na zahradě poležíme!‘

Dvakrát nemosel domlúvat, byli oba prudcí do práce jako židák do vody. Otočili sa – alou marš dóm. Postavili hrnec na kútek, nanosili vody, nakladli ohňa a vařili, tak sa třásla chalupa. Ja, ale hus pamatovala najspěš Methuzaléma! V kuchyni sa svářalo horkem, dřeva sa na dvorku míhalo, a maso pořád učiněná húžva. Topili tři hodiny, poledně už zvónilo, přiletí ten starší, Cyrilek, ze dvora: ‚Dřeva už není, ani polénca, ani šťaglíka, ani třísečky: gdybys platil dukátem!‘

‚Tož co včil?‘

‚Šak vyrazme jednu stěnovicu z chalupy, bez toho sa hýbe v čepoch!‘

‚Tož móže!‘ Kladu rozčípali a fajrovali daléj pod kotlem, až všecko praščalo. ‚Šak včil už enom sa dočkáme!‘

Rúbali; přikládali; zasej ždúrali třískú do husy: ta jim pořád odskakovala od dřévka jako pucka od palestry.

Cyril zas hodil náručí dřeva na oheň. ‚A co ty nepomáháš, Methode? Nad čím sas zamyslil?‘

‚Ale, bratříčku, bratře, přemýšlám ti, že nechaj topíme, jak topíme, ta hus ostane už přeca napořád při tuhosti. Abysme sa tedy, ufám, zavčasu zaforotili nejakýma žgarákama do zubů, potem najeza sa, víš, gdoví, bude-ji sa nám chtět vstávat!‘

‚Methodku, máš recht! Šak pojďme si vyletět na stráň na hloží!‘

‚Šak pojďme, a je!‘

Ale zatým už jakýsi vandrovní načúval za chalupú, a ledva bratři sa ztratili hore ve hrázi, vetlačil sa ďúrú do kuchyně, převalil hrnec na kútku, až vytekla polévka, z husy porval a pokmásal co lepší maso křivákem, kosti nechal na zemi a ztratil sa honem z parády.

Po chvíli přihnali sa bratři se žgarákama.

‚Oh, Cyrilku! Hele! Co sa tu stalo? Pohleď! Kdo nám to provedl?‘

Cyrilek sa zastavil ve dveřách, zmerčil, že na zbytkoch sa čerňalo muším dobytkem, jak sa popásaly na masném: ‚Ťanu, což nevidíš ty mušiska? Hrnek najspěš sa převalil a zletěl z trajfúsa, stoja na křivo, a ty nezdoby obežraly nám oběd až na kosť!‘

‚Oh, ty ohavy jakési! Ale šak jim to nedarujme, pomstit sa mosíme!‘ Strhl klobúk s hlavy a už sa honil po hydu.

Cyrilek chytil také, co sa mu najprv nachomýtlo pod ruku: pantok, a tlkl domnělé provinilce týlcem, tak sa chalupa prohýbala.

A jak tak Method smékal po kuchyni s klobúkem, tu jedna pronásledovaná hříšnica ve strachu mu sedla na čelo:

‚Oh, bratře, enom ty sa podívaj na túte smělost! Toť… toť,‘ nastrkal hlavsko a Cyrilek: ‚Téj prý já vyjavím,‘ – pác mu týlcem do čela, hned sa bratr přeškobrtl. Ale mucha ve zdraví odletěla a sedla si na stěnovicu, akorát tam trčal suk, a Cyrilek – znova hmác po ní. Pantok sa od suka odrazil a – mykýc ostřím Cyrilkovi do čela, hned mu krev vystříkla a mozg ven vypízgřil, a on sa rovněž na zem vykohátil. Chalúpka pak otřasená v základoch: róch a brdúc! Rozpadla sa, přikryla oba bratry, dřevo chytilo ode dřeva, a všecko všecičko shořelo na prach na prášek aj s obúma Žltovjany. Ti už věckrát nevařili lacinéj husiny!“

Tomeš dopověděl, ostalo ticho jako v kostele, ogaři zapomněli dýchat. Teprv za chvilku oškéřenec sa ozval: „A tož, kerak sa příhoda dostala do ludskéj známosti, gdyž oba dva bratři ostali pod popelem?“

Tomeš, zdálo sa, že nezačul, chvílu mlčal, ale přece dal potem k otázce odpověď:

„Tož vandrovný, ten přeca všecko vyslechl, ale sa nikom nepřiznal. Až na smrtelném posteli na sebe pověděl.“

„Tož to ja! Že by chyba tak!“ přisvědčil ogara a teprú včil sa upokójil.

Ogaré dlho zaraženě mlčali, nevěděli, čem držíja hřebeně v prstoch, až jim Jurka připamatoval.

Ponaznačil každém hlasem, kerak vysoko chytit notu, pozdvihl ruku, a ogaré spustili: „Na to sem si kacabajku kúpila…“ a Jurka k tom basoval na trubu tak upřimno, až sa mu oči hore bílým obracaly.

Gambatý jal sa počúvat a počúval doopravdy. Huba sa mu přestala ogebovat, až svedl – ani nevěďa o tom – oba pysky dohromady. To sa mu už, ufám, dávno nestalo!

Včilejc porozuměl, že bombardón nemá noty, ale že enom tvrdí muziku. Trúba brčala z hlboka jako tlstá frkalka z hadího mléčí:

„Trt trt,“ – a zasej: „Trt trt,“ bylo aj čut, kerak sa nese v notě o kúsek vyšej: „Trt trt,“ a zase důle: „Trt trt!“

Všeckém pojednúc porozuměl ogara, aj gdy ide frkalka důle aj gdy hore. Pozdvihnul ruku a sám prstem ponaznačoval: „Hore, hore – důle, důle!“

Ogarom samým sa zalúbila vlastní umělost, jak jim pěsnička plynula od hřebenů. Umlúvali sa, že na novú – v téj vkročil Pavel do jizby, s ním pak ešče Jan Kolajů, kerýžto držal v hrsti sivého kotrlčáka, lebo oba náruživě holubařili.

„Skludiž trúbu! Chceš mi ju všecku zasoplit?“ zahrozil Pavel na Jurku.

Bylo po zábavě!

Že dycky starší mladším ničeho nepřejú!

Ogaři vyblkli jedným fukem ven, a Jurka jich u zahrádky potěšil: „Přijďte enom odpoledňa zas! Pavel seče na Stráncoch, pohrajeme si do vůle!“

Pavel uhledňa hosta, pozdravil: „Vitaj, Tomšu, co si nám přinesl?“

Tomeš, jak byl ešče s ogary rozveselený, pochytil klobúk do obú ruk, vstal a napodobja malého školáka v řeči odříkával, směšno padaja hlasem:

„Poslali mne naši k vašim,

aby přišli vaši k našim;

nepřijdú-ji vaši k našim,

tož že přijdú naši k vašim!“

– To už panuje na Valachoch obyčaj, že dyby sa jednalo třebas o hlavu, že sa mosí zprvku neco prořéct na zasmítú. –

Pavel ani okem nemrkňa, vešel také hned v žert.

„Dobřes vyřídil, synečku, chodíš-i pak už také do školy?“

„Co by ne? Chodím, chodím! Abeceda těžká – krajíc chleba zmešká,“ Tomeš zase na to.

„Tož toťkaj ochutnaj našeho, ukroj si,“ zval Pavel, vytáhňa zpod duchny v šatce zavinutý pecen. Až si pak Tomeš po všelijakém odtahování ukrójil skybku, pustili sa teprv do vážného rozhovoru.

Pavel učuja, co Tomša potkalo, zakýval hlavú:

„Ja, ta chasa! Prúdí v nich ešče horká krev! Nezdoby nezdobné, ani hluchéj vrbě nedajú pokoja! Na mne si ale nemysli, že sem snad do toho také pichal prsty! Doměna – oměna! Možeš mi směle věřit! No, ale nechaj všeho, tajak stojí a leží! Lesti s nima ešče neco spravím, tož to mosíja v noci zase přitahnút, co odvlékli. Jdi enom v pokoji dóm.“ –

Když sa Tomeš povracal starú cestú, našel divadlo na větším díle rozebrané. Ludé sa už rozchodili. Nekeří sa smíli, nekeří drčali. Pinkus si nesl tabulku „Nalev píva a kořalki“ pod pažú, tetka Šišova vlekla zase trlice na hřbetě a hřešila ve zlosti nad starého dragúna.

„Hrom do chlapčisk, nehaňb nehanebných, duší ohnivých, aby sednkrát místem uderil a pokřivil jim prstiska! Dva roky trlice na dvoře u chlévců žádnému nezavazaly, až včera těm nevycválancom! Což bude moset o starých kolenoch Zavjetrovjanom na haňbu kúpit zámek a všecko poschraňovat pod klúč? Takového světa nevykáraného prý za jejich časů nebylo, ale včilejc takový gyzd – lancoši sa palúdajú po nocách, a pudmistr si pořádku nehledí, výboři jak by zmet! Než by třebas hledali toho Hercucha, tož vysedajú rači po hospodách, a zavítek sa profétá po dědině věcej než poctivých rob…“

Brblala a drdlala, až za ňú zapadly dveři.

Důle kopcem si odvázal Ondra na kárce domeček s kulovatým okéncem při spodku. Střetl sa s ním strýc Syptáků: „I kakraholte, gde jedeš s tú ústavú? Míníš v ní třebas provozovat nejakú komediu? Sám, prý, bych na to obětoval dva grejcary!“

Potkal druhého: „Stafra, to je vzácná budka na špačky. Zrob ich enom věcej a přivaž na střešňu!“

Třetí sa ho ptal, co že sa stal pojednúc kostelníkem, gdyžtě veze kaditedlnicu…

Ondra neodpovídal a uháňal – už coby byl doma! Na kopci ostaly enom Tomšovy klady. Aj ty sa potem přes noc přestěhovaly na staré místo, a Tomšovi naskočilo za tu noc udělanéj práce dobře za týden. To už sa nehněval…!

Skoro na vesno započal a tak z podzimka při zemákoch dostal po mnohém súžení stavbu na větším díle pod střechu pů šindelem a pů doškama. Pravda, že stála enom tak, enom klady spolem dohromady spojené a daléj o málo věcej, ale přeca už tom dovířal, že dokoná dělo.

Ve svislách pod kozubem namaloval Jura, tesař, dva zelené stromečky ve kvítňákoch, a na těch stromečkoch kvetly dvúma řadama červené růže, a při těch červených růžách seděli modří ptáčkové, zobáčky držali všeci na jednu stranu obrácené a rozevříté, jak upřímno zpívali.

A koptovú barvú pod tým hlásal nápis:

Boží pomoc tomu domu

vystavil jsem, nevím komu

Tomeš Zetěk

Leta Panie MDCCCLXXI.

Na Rozinku včil čekala také práca při chalupě, gdykolivěk si ukradla chvilečku. Mechem skuliny vycpávat, slínovicú vymazávat a všady dlážku škrobit, ale tužila sa ráda, šak pracovala na vlastním.

Oba pak nepřestávající na všedních dňoch, přichodili aj v nedělu odpoledňa podívat sa, koléj jim už přibylo na chalupě.

Držali sa za ruky jako malé děcka a prolézali budúci jizbú, kuchyňú a chlévem třeba aj třicetrazůkrát za sebú a malovali si v hlavě, gde sa co umístní, a kerak tom bude na místě svědčat.

Přibližovala sa důležitá chvíla, gdy si přivedú kravku z tarmaku – jako zase přínos od Roziny – a potem kvikavého mašíka.

Tomeš slúbil, že sa hned pustí do chlévca pro toho škutináča a nad ním že postaví slépkám parádný kurník.

Pole vedle ukúpené sa dobře vyplatilo, strakatilo sa v létě zarovno žebráckú halenú – na každém záhoně zrálo neco jiného. Zemáky, řepa, turkyň a ten neščasný polovník. Včil už posvážali, šak vlastně posvlačovali úrodu dóm. Z břížka nasušili nekolik trávnic sena aj otavy, kolevá role zeleňala sa živá hráza klenu, vrbí a drobných olší; narúbe sa tam, chvalabohu, z pár otépek letiny.

Je pravda: Tomeš sa za ten rok v těle spadl, třebas že býval dycky tlstý jako švec na koleně, ale zato nabyl jeho pohled čehosi závažitého, Rozina ráda na něho pohlédala. Navyknul si podlevá obyčaje movitých hospodářů pichnút ruky do kapsí, vypučit břuch a rozhlédat sa po svéj majetnosti. Rozina sa po straně usmívala, kerak mu to trefně svědčalo. A zaséj si popravil klobúk na hlavě a jal sa vykládat: „Rozinko! Do najdalší smrti bych sa neponadál, co dá za prácu a kvaltování takový podnik! Lehko sa řekne: chalupa! Ej, ale přemýšlajme krapku o tom, co to vyznamenává. Chalupa: toť aj hrnce, aj lavka, aj komín, aj tlo, aj střecha, aj náspa! A na všecko pamatovat, o všecko sa postarat a do každého sednkráte ždúrnút, než sa k nečem rozkolébe! Nechtěl bych toho, věru, podruhúc zakusit ani za drahé peníze!“

A potéj načal z veselého: „Nezasteskne sa nám tady, Rozinko, bez ludí, uhlédneš! Enom co zimu přečkáme! Rozinko, až sa na vesno zase všecko rozzeleňá, budem tady živi jako v ráji v zemi Eden! A ptáčkové pro obveselení nám budú prozpěvovat. Toťkaj na hrušku vyvěsím budku pro špačíčka. Podíváš sa, kerak umí dováďat, lepší než ogara. Křídlama ti chlapoce, jak dyby mínil ubrknút, a gde jakú notu učuje, všecko zašviříná: Karló-karló-kokrle-li-li-li. A jak sa umí smít! Počkaj, tom sa nasměješ, Rozinko!“

Z dědiny sem zanášal větr křik a smích chasy – nedbali, obchodili sa dobře bez nich.

Enom že však aj tente ráj sa už neukazoval bez hořkosti. Hotovosť Tomšovi nestačila, míšku už viděl na dno, peníze sa mu rozplynuly v hrsti, neznamenal ani jakým činem. Za třema stovkama sa enom zadýmilo! A čekala ešče neodbytná potřeba zamluvit si ve Zlíně kachlová kamna se železným kamnovcem, rovněž pec postavit, pohrádku kúpit, okna objednat…

Domlúvali sa dlho s Rozinú, kom řéct nebo koho zaptat. Ale Tomeš sa ohlédal. Nalézat na nekoho o peníze, třebas enom byť na poščaj, rovnalo sa mu smrti – až si zpomněli na kontribučenský fond. Rači zaplatíja pár šestek interessů!

* * *

To pamatovaly Zavětrovské stráňce ve štyrech rokoch ale po šestéj, co sa první radní domlúval s hlavú obce o prodlúžení směnek při kontribučenskéj záložně. Potkali sa keréhosik dopoledňa na polní cestě a za řeči o setbě a podobném zástoji zavadili aj o úřední záležitosti.

„Mosíme je prodlúžit, málo naplat, mosíme,“ povídal radní, hleďa na svoje zamatlané úklaďáky a odlupuja si z nich čaganem flagance slínu.

„Ťanu, co sa nazpříkáme, mosíme tedy,“ zavzdychnul starosta, dívaja se radnímu přes rameno do čistého vzduchu tak bolestno, jak dyby tam viděl vlastní pohřeb.

„Ufám, ale včil že ne, chyba až po hruběj polní práci.“

„Toť, toť, gdepak včil?! Co ťa nemá?! Všeci plné ruky práce,“ starosta zas horlivo na to a na dotvrzenú, koléj téj zlověstnéj roboty vybývá, pozdvihl párkrát k nosu tlsté pěstě a zase je spustil.

Hovor sa jim jaksi přetrhl. Už daléj nevěděli.

„Jaj, jaj,“ poznamenal pudmistr, aby sa nezdálo, že tak enom bez řeči stojí na prázdno.

„Bárci, bárci,“ odpověděl mu po chvilce společník.

A gdyž už jim doopravdy nic věcej nechtělo přijít na jazyk, přistrčili si ruky k sobě jako dvě vycpané rukavice, drbli si prstem do klobúků a rozešli sa.

Kráčali pozvolna a ze široka, leba každý nesl polovicu starostí za obec na zodpovědných bedroch. –

Radní přištrachaja sa pomaly dóm, vyhnal z jizby děcka aj slépky, protože obojí havěť mohla být podlevá zkušenosti úředním spisom na úkor.

Poklekl ztěžka k okovanéj truhlici a zvolna ju odemkl. Napřed vytáhl nábožně bílé rukávce nadúvané, které si tam schovávala dycky Maryna, položil je opatrno na pohrádku a vybíral daléj. Jakúsi baňatú sklénku od medeciny, po téj dva starodávné kancionály, které sa zapínaly na haklíky, a gdyž spustil ruky ještě hlběj, našel, co hledal. Zasedl s tým za stůl a vykládal z tureckéj šatky. Ukázaly sa desky ze starého slabikářa, a v nich odpočívaly ty neščasné směnky.

Byly to dlhy a nebyly to dlhy. Nekeré platily na dvacet lebo na třicet rýnských, pár jich znělo na stovku, ale tři po šesti stoch. Ostatní sa držaly tak mezi tím.

A doopravdy potřebovaly už zákonitéj obnovy. Nekerým táhlo už na třetí aj na čtvrtý rok. Radní si vytahoval ména na papírek a přidával k nim gruntovní čísla. Numera připisoval pěkně z hlavy, nosil celú dědinu s katastrem aj s matrikú v hlavě. Cedulku hotovil pro fojtíka vyřídit dlžníkom, aby toho a toho dňa skoro ráno sa vynatrefili skrzevá ty směnky. Gdyž dokončil výtah, jal sa už osláblú rukú přepisovat propadlé úpisy na nové blankety. Opsal jich ale pět a uderil pérem o zem. Hodil všecko nazpátek do truhlice, rukávce na to a vyletěl z chalupy. Cestú si drdlal: „Že sem si takovú daremnicu uvazoval na krk…! Já bych vás ohrál… Nechaj si opisuje, gdo chce…“

A zasej hřešil a jakýmsi nepřítomným personám hrozil rukú: „Palagráni až palagráni!“

Vkročil rázno do horní hospody k židovi a už ode dveří vykřikl: „Kalíšek borovičky! Zbúřily sa mi hlísty!“ Vypil od razu a uderil o stůl pohárkem, až poskočil.

„Co sa búříš dneskaj, pane radní?“ ptal sa súcitno Pinkus, toča sa bokem od vaničky, gde vyplachoval sklénky.

„Nepřipomínaj mi ani, že su radní! Set sak…!“ –

* * *

Ohlášený den prodlúžení směnek dostavil sa s určitosťú, kerá aj tam na Valachoch budila opravdu podiv.

Zavětrovjanů sa nahrnulo síla k radnímu a naplnili jizbu zdravú člověčinú. Posedali si, gde gdo našel místo: po lavách u okna, u kamen a po pohrádkách, ostatní stáli.

Při stole seděl vážno starosta, pysky napučené, kolena od sebe, v pěsť zaťatú ruku držal na směnkách. Mohl sa podle něho malovat – Bože, mne netresci – Bůh Otec, gdyž o sobě pravil:

„Já su Alfa aj Omega!“

Zavětrovjané seděli potichu a nábožno pohlédali po tajemných papíroch, které v obnoveném rúše čekaly na podpisy.

Dlužníkom všem tlklo jaksi nepokojno srdce; nebylo enom tak podniknút zase taková zkúšku z pravopisu. Jeden druhému pohlédali nesmělo po rukách zmozolovatělých a širokých jako lopatáře, které na dlaňách sa připodobňovaly obrazu nejaké krajiny.

Mozoly sa daly přirovnat ke kopcom o samotě stojícím alebo k horám vespolek sa táhnúcím, a mezi nima proplétaly sa hrubé říky, k nimž sa sbíhaly zas menší járky a potůčky. Těma ryčával na dotvrzenú podobenství poctivý pot.

Prsty trčaly všem neohebné a končily tvrdýma pahnozty, které ukazovaly, že sú z téj saméj materie stvořené jako – nepřimířaja – orlí pazúry lebo vlčí drápy.

Jan Rafajíků chystaja sa podepsat směnku, sotvy zkřivil hánky pro tenkú násadku a levú rukú sa nekolikrát přesvědčil, lesti mu násadka drží mezi prsty. Po téj si přidržal poctivo blankét, naklonil hlavu, otevřel hubu a pohnul pérem. Toto zaskřípjalo, rozčápilo nožičky jako – s odpuščením – negde roba u plota, a písmeno za písmenem sa vylévalo na papír. Ingústa nestačilo, po každéj liteře moselo sa znova namočit. Po chvíli tkvělo vyryté na směnce: Johan Rafajík. Dalo sa to čtnút z obú stran papíru.

„Johan“ sa zahleděl zálibno na podpis, až ho radní odehnal od stola, a přistúpil Kratina. Ten začal s výkladem, že sa ovšem ve škole naučil psat, ale toliknást roků, gdyž toho člověk zanedbává, tož že sa zase umění pomaly vytratí z hlavy. Aby prý mu vyhotovili předlohu s jeho ménem, že podle ní spěšej dokáže. Radní mu teda napsal přímení zřetelno na kúsek papíru, a posadili ho na kraj stola, nechaj sa s tím zahrává.

A hle! Aj ostatním sa nápad zalúbil.

Následující rovněž prosil o předlohu.

Také mu vyhověli.

Přikolébal sa třetí: zase tak. Sedl si s úlohú k oknu.

„Teréza Syptáková,“ vyvolal daléj radní.

„To su snad já!“ zdvihla sa sporá robka o červených lícoch. Řeč jí stříkala od huby jako voda od mlýnského kola, chvílama tenký jazyk vyskakoval hadím žídlem.

„Tož kerak sa opisuješ?“ ptal sa jí s posměškem radní.

„No, po mužovi sa volám, pravda, Syptáková, gdyž ale všeci pravíja ešče u nás po rodičoch u Schovajsů.“

Radní nechtěja sa s robskem púščat do výkladů, enom prstem naznačil: „Toťkaj sa podepiš!“

„Ja, pantáto, prosím vás, rači byste mohl za mne vykonat sám. Ode mne bude škaredé, nebude sa hodit světu.“

„Napiš, jak napiš! Směnka na výstavu nepůjde, poleží si doma v truhlici.“

„Ale zdálo by sa přeca onakvějším, gdyby vašú rukú –“

„Piš, robo, a nebav nás! Nemáme gdy!“

Robka sa točí po jizbě, až uhlédla židáka, kerý kmocháčkoval ale patnácti směnkám.

„Neúroku, pane Pinkus, podpište za mne, já bych vám při psaňú chytila za péro…“

„Oh! Já si už za péro nedám chytat,“ povídá na oko vážně nahrblý Weiss, kerý už před desíti roky spatřil Abraháma.

Na tú poznámku sebú teprú Zavětrovjané, keří posedávali zkrúšeně jako v kostele, krapku pohnúli.

Zamrčali a nekeří sa usmíli, aj odvážili sa mezi sebú polohlasem si zařečnovat.

Teréza vidí nezbytí, tož nakonec usedá na stolicu podpisujících a škamře teda také o předlohu.

Popravila si sukně, by sa jí dobře sedělo, neposlušné vlasy si přitýsla nasliněným prstem, stáhnula si šátku s čela, by jí darmo netínila, naklonila hlavu na stranu, nos až k desce – a píše. Hubu otevřítú, jak tahne ruka na papíře, tak sa krútí aj povystrčený ostrý jazyk.

„Tož už je,“ hlásí po chvilce.

Radní jí pohleděl s podivem přes rameno.

„Šak máš teprú: ‚Te –‘, ešče mosíš připsat: ‚– reza Syptákova‘.“

„Ale, chlapi, dokončete už nekerý za mne, pěkně vás prosím. Dyť čeká doma na mne práca: oběd vařit!“

„Každý mosí vlastní rukú podepsat,“ zahřměl neúprosný radní.

Teréza teda zase si přisedla k předloze.

„Proč sis nevzala rači mne?“ povídá v dobrotě Hurta od lavice. „Mohlas mět přímění o jedno písmeno kratší!“

„Ba, na mú duchnu, opravdu! No, až podruhúc,“ zasmíla sa Teréza a utřela si zarosené čelo.

Kerýsik sa potem přeca nad neboráky slitoval a vyvolal přísného radního na chvilečku z jizby. Než sa povrátili, stalo sa jako zázrakem veškerej povinnosti zadost, aj Teréza sa už vesele chystala dóm.

Postavila sa před radního a povídá: „Gdybyste snad potřeboval pisařa, tož si z nás vyberte, třebas mne, já bych úřad zastávala lacino.“

Ten enom ruky nad hlavu zdvíhal. „Rači už kapte všeci dóm, už nechaj vás tady nevidím!“ V kútě zahlédl Tomša.

„A co ty tam čučíš, ani ťa není skoro vidět?“

„Ja, pantáto, nehněvajte sa, přišel sem vás že poprosit, gdybyste mi v laskavosti poščali tak ale osndesát rýnských, nestačí mi ešče ke stavbě?“

„A jakého sis přivedl kaventa? No, jako ručitela?“

„Ja, šak co sem postavil, přecaj za osndesát rýnských stojí?“

„To takéj vím. Ale u nás platí takový zákon: bez ručitela ničeho nedostaneš.“

Tomeš pozdvihl oči na židáka.

„Tož, pantáto, gdyž ináč není, snad byste sa proukázal v téj dobrotě?“

Žid řekl: „Proč ne? Podepíšu. Aj já rád pomožu přičinlivém člověkovi.“

A tož Tomeš odnášal si osndesát rýnských dóm.

* * *

Tak sa schylovalo všecko přirozenú váhú ke konci. Ale divno rozdivno! Rozina, jak dyby ju byl býval negdo uřknul, tratila z obvykléj veselosti a přechodila z místa na místo bludnú ovcú. Pořád ju cosi tajno poždurovalo a popichovalo. Tak akorát člověk si kolikrát založí nevědomky poslední sústo chleba a potem bez ustání jest nutkán hledat a zglýňat po všech pekloch, až ho konečně najde, pichne do huby a teprá sa upokojí.

Nadešla už první neděla ohlášek, a chudeře nevěstě sa chyba sevřelo srdce, gdyž si toho připomenula. Pokludila si hned skoro ráno stračeny, nahladila sa pěkně do nedělních šatů, ale radosti nepocítila ani za mák.

Dúpalovi odešli na služby boží, a Rozina ostala doma, lebo sa nepatří tom jít do kostela, komu padnú ohlášky. To chyba enom pan farář před roky mosel sa sám za svéj ženitby pěkně ohlásit, a tenkráte trčala ve shromáždění hlava na hlavě, co hořeli všeci žádostivosťú, bude-i sám sobě hlasatelem, lebo ne.

Rozinka v tesknotě vylezla si na húru ke staréj kvítkovanéj truhle, kerů jí odporučila nebožka maměnka a při keréj sa cítila přeca jaksi doma. Sedla si na malované věko, složila upracované ruky s popadanýma prstama do klína a hlboce sa zamyslila. Vzpomněla si na Tomša, a kerakým způsobem ta milá věc vzala počátek. Připomněla si rozhovor s ním na Trávníkoch, z něho pak sa jaksik dostala k tom, jak řečnovala s Ančú Slováčkovú, any sa domlúvaly o ženichoch, a jak prohlásila: „Na mú duchnu, neohlásíš-i mne…“

– – –

Rozina při téjte neponádatéj vzpomínce by sa byla o málo s truhly vyvrátila: pojednúc sa jí v hlavě rozzářilo, co ju napořád stíhalo a na co si až včilejc ponajprv zase vzpomněla – vždyť, rozbože, nevčasným slovem sama sobě ščestí zmárnila – – –

Zdvihla sa s truhly a utěkala k chalupě za Tomšem.

Ten seděl pod hruškú na trávníku, jakúsi hrubú knihu ve vepřovici vázanú na kolenoch.

Pozdvihiia očí od liter a uhledňa Rozinu, povídal v jakémsi rozechvěnú, že ani nepozdravil.

„Rozinko, pohleď! Vždycky gdyž túte biblíju vezmu do ruky, po každéj si připomenu nebožtíka – daj mu Pán Bůh věčnú slávu – tatíčka. Jaký to byli člověk! Hofér u cuzích ludí z milosti ostávající, a podívaj sa: třicíti rýnských šajnů nešanoval na túte knihu knih a koléj takové peníze pro něho vyznamenávaly, co sa chudák nahampasil! Ukaž mi včilejším časem v celéj dědině druhého! A v tom spočívá moje zápole, že sem sa narodil z takového otca, a my mosíme sa rovnú vynasnažit, coby aj naše děti totéž o nás samých jednúc uznaly. A gdyž toho spolem dokážeme, možem spokojeně potem sa uložit henkaj na kopečku pod zelený příkrov.“

Rozinu pchalo každé slovo špendlíkem. Stála bez života před Tomšem, líce siné, oči zakalené, pysky suchú slinú dohromady slepené – teprú si jí Tomeš bližej povšúmnul: „Proboha, co je ti?“

Rozina zhrútila sa Tomšovi k nohám a dala sa do usedavého plaču.

Darmo sa Tomeš ptal, darmo domlúval, nebyla k utišeňú. Takové vzlyky jí prsama hýbaly a celú namětaly.

Nakonec teprú vyrozuměl nekolik slov: „Tomšu, já… já si ťa nemožu vzít!“

„A proč?“ optal sa hlasem, jak dyby sa u hrobu lúčil s najmilejším kamarádem.

Rozina sa pod slzama rozplývala, a Tomeš enom kúsek po kúsku dovídal sa příčiny. Třebas že však sa mu ulevilo, gdyžtě očekával horších věcí, přeca nebyl z toho nijak múdrý.

Jal sa těšit Rozinu, by nedbala robskéj plkačky, takovéj, kerú větr roznášá po pasekách, a že šak neřekla ani „na mú dušu“, alebř enom „na mú duchnu“, že si nemá teda věc tak považovat ani zabírat…

Ale Rozina plakala daléj: ludom že sa može ovšem člověk ledajak vykrútit, ale Pána Boha prý neocigáníš.

Tomeš odporoval: „Takový robský trus nemá s Pánem Bohem nižádného spolku.“ Rozina ale pravila: „Hleď, Tomášku, netvrdím, že nemožeš mět pravdy, ale považuj si, že by negdy dopustil Hospodin nemoc, neščestí nebo neco podobného. Zdaž bych si pokaždéj nemosela vyčítat, že sem ináč pravila a ináč jednala? Kyjem lebo palicú – já včil už nigdá ščestí nedojdu. Já sem neměla tenkrát sa zpurně prohřešit, včil ponesu za hřích pokutu. Vyřknuté slovo už ani štyrma nevtáhneš zpátky. Včil už neskoro banovat! Tomšu! My svoji být nemožem!“

A zase sa oddala slzám.

Tomeš mlčal, nevěda, co odpovědět, povzdychl si sám z hlubokosti.

Ledačehos už na světě překúsal, a sotvaže překonal jednu nesnáz, už sa mu navalovala iná! A tahle ta mu nadobro zalehla prsa. Všecka síla ho opustila, gdyby sa byl před ním otevřel hrob, nebyl by snad ani ucúfnul. Zato cosi nového mu vyvstávalo v hlavě. Ponajprv si všimnul, že slnečko zrovna tak vesele svítí v jeho neščestí jako před chvílú, gdy ešče nevěděl o ničem. Ponajprv mu také připadlo na mysl, že ta nábožná, před jeho očima grejdící vlašťovička vpravdě nic iného celý deň nedělá, než že morduje mušky a komáry, keří přeca také rádi žijú na světě a za nic nemožú.

A co tak seděl, na jednom koleně rozevřítú biblíju, ve keréj sa značilo hranatýma literama: Wássi pak y wlasowé na hlawě sečteni sau…, a o druhé koleno popřítú Rozinu, kerá napořád plačem usedala, zavzněl ode chrámu Páně za žlebem tklivo jeden vrš písně s varhanama, jaký sa vždycky zpívá po kázaňú:

„Amen to požehnání,

přijdiž na nás všechny…“

a zasej všecko ztichlo vůkol tak, až si připadal Tomeš sám samotinký na světě – aj Pán Bůh sa mu gdesi ztratil…

* * *

Gdo stavjal Zavětrovjanom kostelíka, po pravdě řečeno, velice sa nezachlapil, najspěš že nebylo z čeho. Vyhnal zdivo, nepřimířaja za dvě větší stodoly, hore uzavřel klenutím, na keré sa ze strachu propadnutí ani jeden ogara neodvážil, užší stranu zakončil do půl kola, na druhéj při rohu založil vežu do pozvýšky, opatřil budovu paterýma dveřma – a kostelík už stál. Uvnitř zřídil ešče pavlače a na nich varhany, důle do kulatiny ostavil stůl Páně a po straně ve zdi jako vlaštůvčí hnízdo přilepil kazatelňu.

Zato ale všecka česť a chvála, kerak rozestavil lavice po prostranství.

Staré tetky usídlil do tínu pod varhany, tam na ně nigdo nehledí, nechaj sa tam potichu modlíja nebo podřimujú.

Pro usedlé strýce a výbory vyměřal místo bokem hnedkaj naprotivá kazatelnici: nechaj přijímajú slovo Boží z první huby.

Mladé ženáče, co už majú doma ženušky, přivtělil na pavlače za varhany. Ztamotáď nelza iného uvidět, než kerak rechtorovi při zpěvu přeskakuje jazýlka v krku; tam sú najlepší poschovávaní a poschraňování před veškerým pokušenstvím! Zato ale na bočních pavlačách zbudoval lavice trojí řadů tak, že sa zdvihajú pořadem hore, by aj zadní užili výhledu, a poposázal do nich mladú chasu a potéj kývnul na šumné ženské pokolení: „Cérky, vy si posedáte henkaj důle, abyste sa každá pěkně javila svojém znajmilejším na očách! No, co? Ste spokojené?“

A cérky, že sú.

„A vy, chlapci?“

„Kerak bysme nebyli!?“

Tož tyte lavice sú, věřte, dycky plné!

Z pavlačí vidět turecké šatky gdožvíjakých barev, pěkně učesané vlasy, rovňučké pútce, bílé čela sa po slanině ligotajú, a co chvilka sa zdvihajú upřímné oči. Ani ta nejpobožnější nedokáže sa opanovat. Zpívá, zpívá z otevřeného kancionála jako slavíček, voňá k voničce a pořád si opakúvá: „Ne a ne! Nechaj sem jakási, lesti sa podívám…“ A v téj sa jí oči samochťa obrátily hore! – A srdce jí zatlklo! Sedí tam v první lavici Ozef Matuščíků a pohlédá po ní: potkali sa očima. „Nehaňba nehanebný, gdyby sa rači modlil,“ hněvá sa Rozina lebo Marinka, a zasej sa jí oči nevědomky vyvrátily k pavlačom: Ozef pořád hledí…

Cosi rozkošného sa jí sladko u dolinky sevřelo, až si zavzdychla a mosela si přesednút. – Cérky! Cérky! Marná pobožnost! Ste také enom krev a tělo!

A chlapci očima přeletujú pořád záhon za záhonem. V zuboch překusujú peprné hřebíčky, by zahnali chuť na kúření, negdy sa drbnú loktěm a dávajú si očima znamení –

„Bože! Vy ste tady také neco platní! To panuje včilkaj spúšť!“ pomyslila si tetka Lomicova ze zadní lavice, gdyž při konci vrše dotahovala a vytahovala notu do pozvýšky a pozdvihla při téj námaze hlavu od kancionála. Zakývala si ňú párkrát závažito, jak dyby viděla: a už sa otevírajú nebesa, a už dští Hospodin oheň a síru, jako kdysi za starých časů na Sodomu a Gomorhu.

Její pohled zachytil Macigů ohnaš a tak trefně po ní nábožno zakrútil okálama a jako na přisvědčenú potakal zpátky jařabatým hlavskem, div sa ostatní udržali smíchu. Tetka Lomicova rači už zase hledí do kancionála.

Ja, aby měl pan farář také svatú trpělivost a zkušenost běhu světa! Mladý člověk je, nepřimířaja, jako hříbja. Až doroste chomúta – samy ho přejdú trýle!

Pan farář si vybral pěkný zástoj. O zemi Kananejské, kerak přivlekli poslové na sochoroch vinné hrozny, fíky a jablka zrnatá.

Tak po dnoch ponížení národu izraelskému nastaly zase časy rozvlažení, neboť Bůh pyšným sa protiví, ale pokorným dává milost.

Potom sa točil a stáčal s řečú, až sa dostal k oblíbenéj rozprávce: „Kde láska a mír přebývá, tam jest utěšené a líbezné prodlévání…“

Při tom kladl hlavu na stranu a rozkošno sa usmíval; v pootevřených holých ústoch bez zubů kymloval sa mu jazyk jako růžový andělíček, kerý hlásá ludom vůli boží. Ruměné líca zářily, a zdálo sa, že sú proto tak do široka a kulovaté, by hodně vybývalo místa na ten odlesk nebeskéj blaženosti.

„… Ale kde svár a hádky se zahnízdily, kde nezdárný synek a neposlušná dcerka ztrpčují život rodičům, tam hněv a křik a běda…“ Oko mu spravedlivým hněvem počerňalo, hlas ztvrdl. Poskočil si a uderil dlaňú do obruby.

Kravař Syptáků hledí upřeno, očí nespúščaja, na starého pána, kerý se točí v řečnickém zápalu na kazatelnici, že by sa lehko mohla utrhnút, kdyby sa na to nebylo pamatovalo zavčas, a do uší mu bzučí neodbytná myšlenka: „Takhle mu napchat trnů do okraja!“ – Ogara sa haňbí za neščasný nápad, potřípá hlavú, by sa zbyl pokušení, a vynasnažuje sa pochytit smysl hlásaného slova tak upřimno, až mu husté krůpěje vyvstávajú na čele.

Strýc Bařinů, církevní starší, sledoval bedlivo kazatela po nových cestách dnešního tekstu, a gdyž po téj poznal, že sa už tente dostal ščastně do známých končin, sám si z hlboka oddechl, jak ho od namahavého načuvání bolelo v kříži, a nad čímsi nepovědomým sa zamyslil. A v téj sa ostehl gdesi v horách. Podetínajú tam známí velikánského duba, strýc k nim kráčá a zakopne do čehosik. Oh! Jaké hřibsko! Ehe! A bukovják! Přiklekne, že vyrýpit – a už na něho volajú: „Utěkajte, utěkajte! Dub letí na vašu stranu!“ – Strýc snaží sa vzchopit, ale nemože; olověné nohy nechcú slúžit. I zarývá v úzkosti prsty do země, chytá sa kořeňů a tak na rukách sebú smýká… A za ním už praščí peň, haluze hvíždíja vzduchem, diváci pozady strachem zmrtvělí přivírajú oči… už první halúzka ho zajala po hlavě…

Strýc vyrazil ze sebe: „He!“, otevřel oči a poznal, že nosem hlobl do kancionála na lavici… Přihodit sa mu to tak při Jasenském Hajnoczým! Ten by byl z kazatelnice zahřměl:

„Probuď se, gdo spíš,

káže se tobě Ježíš!“

Ale starý pán dobručký, rači sa ani důle po ludoch nedíval, aby nemosel napomínat; chyba tak leda ve žňách, gdyž venku všecko horkem zapékalo, a ve chladném kostelíku pů Zavětrova podřimovalo, volával plačky:

„Nejmilejší, nespěte!“

Strýc hanbja sa, pohlédá po kostele, lesti ho negdo nepozoroval; chvalabohu ne. Henkaj tetka Sadílkova, také horlivá návštěvnica služeb božích, přesvědčivo pokyvuje hlavú a polohlasem předříkává farářovi, co má řéct. Už tak dobře zná jeho kázaní jako malé děcka pohádky, keré jim mosí vždy znov a znova vykládat na peci stařenka.

Pan farář po chvíli zasej sesílil hlas, že zněl plným zvonem, a podle toho jak prúd těžkých a hamatných slov vyvíral, pěnil a burácal, poznávali všeci, že připravuje sa řečnický konec, jako gdyž mynář spuščeným stavidlem pojednúc zarazí zpínající sa vodu na kole. Gdyž pak na ozajst zavznělo kostelem konečné „amen“, zašumělo celým shromážděním, ani setřásali se sebe upjatú pozornost.

Vstali, pomodlili sa a jali sa zpívati vrš, žádajíce ním sobě od Pána Boha požehnání. Mezitím stařičký kazatel, kerém vňutřním uspokojením blykotaly očka jako jenerálovi, jenž prám vyhrál velikú bitvu, utíral si bílú šatkú čelo a rozhlédal sa po ovečkách, kerá navštívila služby boží a kerá ne.

Tož včil po zpěvu nakonec chystalo sa s kazatelnice to najlepší, co počúvali všeci rádi, všelijaké hlášení: gdo si koho bere, gdo umřel, gdy bude ofěra pro řiditele zpěvu chrámového nebo na gdy sa ustanovuje schůza sboru presbyterského a jiné…

Pan farář tedy počal: „Ohlašuje se láskám vašim, že do stavu manželského vstoupiti míní: Tomáš Zetěk, manželský syn zemřelého Jana Zetka a ženy jeho Roziny; bere sobě za svou budoucí manželku…“

Všecko povídal pan farář jako až vždycky doposaváď z hlavy, takové drobotiny si nigdá nepsával – Bože, znal všecky Zavětrovjany od kolébky – ale pojednúc sa zarazil, jak dyby uťal! Ne a ne si vzpomenút, kerak Rozina sa opisuje příměním po otci. Pořád sa mu na jazyk pletlo: Gabryšova, Gabryšova a nic jinak než neustále Gabryšova! Viděl ju zřetelno v mysli před sebú, že by ju byl dovedl vymalovat – přecej slúžila u něho za tři roky – a ne a ne si vzpomenút! Neščápená hlava!

V nesnázi pohlédl po lavicách; spatřil tam kamarádku Rozininu, Anču Slováčkovu, i ukázal teda na ňu prstem: „Pověz nám, Slováčková, kterou si Zetěk vyvolil, nám jméno vypadlo z paměti!“

A milá Hana ohlásila pěkně hlasito, že sa ozývalo celým klenutím: „I bere sobě za svú budúcí a věrnú (to ‚věrnú‘ přidala ze svojí hlavy) malženku Rozinu Persúnovu (starý pán sa klepl kotíkem do čela), manželskú ceru zemřelého Juřího Persúna a jeho manželky Františky…“

„Tak jest, a ohlašují sa dnes ponejprve,“ dořekl pan farář. –

Gdyž po téj po službách sa rozkombélaly všechny tři zvony na veži a veškerý lud paterým prúdem sa vyřinul z kostela, Tomeš s Rozinú sa honem rozešli, by nepozůstávali světu na očách.

Rozina smutno sa pobírala pozady záhumením, chtěja sa dostat nepozorovano dóm. Tíhoba jí ležala na prsoch, že nestačila vydychovat, kolena sa jí mdlobú podlamovaly.

V téj sa k ní žene plným cvalem Francka Halova, také kamarádka, už pak z daleka křičí: „Rozino, Rozinoó. Víš-i co? Víš-i, že ťa v kostele ohlašovala Slováčena?!“

Oh! Věřte – rozvěřte! Zdaliž toto bylo enom možné si pomyslit??

Gdyž vyslyšela celú zprávu, chytila milú Francku okolo krku, a jak dyby sa na chvilku minula smysly, ale sedn razů za sebú opakúvala: „Pane Bože, chvala tvá; Pane Bože, chvala tvá,“ a tak jí slzy cicúrkem rýkaly z očí!

Francka hleděla na ňu s podivem, lebo si nemohla vyložit, co tak Rozinú hýbe, enom poznávala ze všeckého, že jí přinesla jakúsi velice radostnú zvěsť. A to ju tak potěšilo, že sa jí rovněž lútostivo pohnúly útroby a přivinula upřimno Rozinu k sobě.

Tak sa držaly spolem za drahnú chvílu, gdyž po téj Rozina vyviňa sa lehko, dala sa v let a úprk k Tomšovéj chalupě.

Francce nezbylo než zvědavo za kamarádků pohlédat, až sa táte v nezavřitých dveřách ztratila; potem pobírala sa pomaly k domovu. Ale po dvaceti krokoch otočila sa ešče jednúc k chalupě a istě cosi moc zábavného uhlédla, protože celú cestú až dóm jí nepřestal přebíhat smíšek po hubě. –

S tím ale, co tenkráte spatřila, prozradila sa až gdysi za dobrý rok, gdyž už Tomeš s Rozinu hospodařili dohromady a gdyž přijďa z kostela po úvodě (nadělil jim Pánbů cérečku – neúroku – jako malinu) seděli veselí okolo stola při hostině.

To tenkráte, jak slnečko vyskočilo pojednúc z poza mraku a zasvítilo, a Tomšovi z jednéj strany ešče kus střechy pochybovalo, tož vyrazily dveřama dva stíny a rozložily sa na bíléj loktuši, co visala blízko na bidle a zřetelno sa vidělo, kerak sa držíja okolo krku.

Rozina učuja to, zapálila sa všecka do ohniva, co ostatní hosti sa usmívali, kerak že prý všecko skryté vyjde najevo jako olej nad vodu, a pravila pohledňa upřimno po Tomšovi, kerý u kamen spokojeno popukával z dřevěnky:

„Ja, vám sa lehko směje! Ale gdyby vám bylo negdy tak napěkalo jako mi, tož byste sa věru nesmíli!“

2 Ve smyslu biblickém. „Neumřela děvečka, ale spí,“ praví Evanj. Matouše IX, 24 o dceři knížecí. Naopak „dívka“ znamená na Valašsku co v Čechách „děvečka“.

Ždurák

Že karty platíja odedávna za ďábelský výmysl, k tom koncu vynalezený, by sa šířil rozbroj mezi plemenem ludským, je ufám zdostatek povědomo: netřeba tudíž o tom sa daléj šířit!

Ale což řect, gdyž tote čertovo seménko najde přístupu aj v nevyspělú půdu a vykvete kúkolným květem v zelenéj ešče pšence?

Jurka Slačalů, co starému pravíja Herodes, čítal do svého majetku kroměvá štyr párů holubů, vyžvachtaného křiváka, kolomastrikovéj pucky, po téj biča s hedbávnú šnorú, daléj sojčího křídla a hranatého kusa křídy, kerým sa tak krásně dalo malovat po vratoch, také deset a pů těch čechmanských obrázků, bůhví gde zverbovaných a usmolených jako prťákova zástěra. Súseda, Tomeš Veruňáků, přízviskem Bebák, poněvadž gdysi v zímě sa pochválil neprozřetelno: „U dás bajú všeci bébu, edom já bebám,“ držal rovněž ve svém vlastnictví nápodobných lístečků pů dvanácta.

Daja je dohromady, sešlo sa jich skoro štyryadvacet bez dvú kúsků a mohlo sa řezat žduráka po celý bílý deň.

Takéj věrně, jak vyletěli na dvůr a hvízdli na sebe, už sa gdesi stočili a nebylo po nich ani vidu, ani slechu.

Za škaredého počasu zalezli do přístodůlka, gde na nich čekala připravená skrýš – skoro světnička ve slámě. Čím věcej větrem sháňané krůpěje čapotaly ze střechy, tím krásněj sa na oklépkách lopělo a hrálo. Vonělo vůkol pěkně plevama a suchýma travinama, zároveň pak myšinú, kočičinú, tchořinú a jinačíma špéciama, neboť seděli v poctivéj valašskéj stodole, do keréj sa mohlo ode spoda, z vrchu, ze všech stran a uhlů. Pod desky slépky si lozily zanášat a škřečat hlboko do oklepin, na pilířoch hrkali a hnízdili měnaví voláči, pod krovem vrnožily mladé vlaščůvky, jim pak odpovídaly ze všech kútů teňučké hlásky neposedných myší, že potichu hore sa procházející kočky nestačily stříhat ušima a točit kulovatýma hlavama, ve kerých plály ohnivé iskry. Ve zvýšce pak šumělo jako u včelína – viselo ve svislách vosí hnízdo o málo menší než baranica.

Zato svítilo-ji slnečko, tož hybaj na stráň do skalky mezi ořeší. V dolíku tichúčko za větrem hřílo do zádů lepší gdež za kamnama! Hladký stoleček si postavili ze šlechet, a rácovali na něm, tak hánky trnuly. Kolikrát černookál, švrček, který sa jaksi už obeznámil s nima a prozpěvoval často ke svéj cti a chvále Boží aj před nima, polekaja sa, utekl hurtem do ďúry.

Léskové ořechy na sázku nebrávali sebú pro ošteru a také by je bývali brzo po jednom sprovodili ze světa; počítali rači z hlavy, kolej kerý si číce za druhým, až teprú příležitostně sa nima vyrovnávali.

Ale, pane, pojednúc bylo horší než zle! Tomeš, jako dyby sa byly podzemské mocnosti zřekly protivá něm: ne a ne sa zmoct, pořáde prohrával, prohrával a prohrával. Nechaj míšal kartama, nechaj sjímal horem nebo dolem, nechaj přemýšlal a mudroval, hleďa do listu, nakonec pokaždéj mosel vypočut od kamaráda zvláště k tomu cíli vynalezenú odzpívanú:

„Eej, džina, džina,

hledí na mne žduračina!“

A základka rostla neúprosno do pozvýšky. „Ja, ty, čuješ? Víš-i, že už dlhuješ za pů druhéj kopy.“

„Nechsi,“ rozpaloval sa Tomšík po lícoch, že mohla chytit sirečka od nich, „v tom by moseli trčat všichni čechmanti, co bych takového čísla nesrazil důle!“

Ani šak věru o ty hvižďáky nebylo, jak o haňbu! Ščestí veliké, že o tom ešče ani živáček nevěděl!

Rozdali tedy na nov, a po chvilce už zase mu platilo: „Ej, džina, džina… Pů druhéj a čtvrt?“

„Ne! Dvě rovné!“ vykřikl hráč, kerém sa už pantala hlava kolem, jako gdyby seděl na točenici.

„Pro mne! Třebas štyry,“ odtušil zlehka vítěz.

A vtom sa Tomáškovi zabřesklo v lebeni! Na těch několika slovoch poznal, co sa mu pořád nevědomky vřezávalo do slechu a čeho doposaváď nemohl vystihnút: uznamenal, že Jurka k něm promlúvá docela zinačeným hlasem než indá – tak zrovna přetvářlivo řečnoval vandrovní, co u nich gdysi ptal nocleha, ráno pak před svitáním zdrhl aj s tatíčkovú halenú.

Tož takové by to bylo?

Ale snad – bože nedaj – přeca kamarád že by kamaráda šidil? –

Zahleděl sa znova na oko do listů, při tom však mrkal bedlivo súsedovi po prstoch. Hráli tedy; přebíjali, nakládali, gdyž vtom Tomeš ve spravedlivéj zlosti švacil kartama spoluhráčovi rovnú mezi oči: „Cigáne! Včil sem ťa dopařil! Tož ty tak? Dvě karty najednúc nakládat??“

„Co, co, co?“ začervenal sa protivník.

„Co, co, co?“ opáčil po něm Tomeš a třesúcíma rukama chápal sa hromádky na stole. „Hnedkaj sa přesvědčíme!“

Ale Jurka drcl naschvál do karet, že sa převalily a jedným chmatem jich rozmetal. A už vyskočili oba hore na nohy se zaťatýma pěsťama a měřali sa očima. Ale žádný nechtěl ani první začat, ale ani první odejít, aby sa neřeklo, že utekl.

Konečně Tomeš na oko pyšno a bez bázně, ale při tom dobře dbaja o kožu, přikleknul ke stolíku, vybral si z karet svůj majetek, pichl do kapsy, zase povstal, smekl na rozlúčenú a jedovato žgárnul: „Zdrávi cigánili! Ale až sa zase kerúsik sejdeš se starým Danihelem, tož ho popros, by ťa lepší v cigánstvu vyúčal, s takovýmhle sa daleko nedostaneš, chyba na šibenicu! Arrak, Rome: čóres!“[3]

Jurka stál bledý, nevěda co řect. Ale čuja takovú potupu, zatvrdil sa v duši ešče věcej a hlasem, jak dyby sa ho záležitost hlavitě nedotýkala, odpověděl: „Móže, móže! Ty ale vyřiď tom bebloňovi Bebákovém – šak ho myslím znáš – aby sa proukázal vbrzku s prohranýma ořechama! Že mu nejsú darované!“

„Máš sa načekat! Tak až negdy v trnky rok!“

„Oho! To bysme sa zpodívali! Tři dni máš na čas a ořechy sem – lebo sa čehosi znenadátej zdovíš!“ vyrazil už zpříma na pohrůžku Jura, zakúlal divoko očima, potřásl pěsťú nad hlavú jako pravý zbóník a skočil do ořeší. Tomeš postál ešče chvilku na místě, a gdyž sa už nigde ani větévka nehnula, pobíral sa pomaly dóm. –

Bylo po přátelství, po zábavě a veselosti.

Tomeš včil vysedával v drvárni u míška s ořechy. Tam ho choval zahrabaný v suchých pilinách a přikrytý dubovým polenem. Co sa na podzim nalétal a nazpúzal po skalkách a hrázách, než si zahospodařil šestnáct kop spravedlivě počítaných! Přes zímu sa mu seschly na sedn a včil by sa měl zbavit dobrovolně ešče dvú?! Koléj by mu ostalo? A gdež je ešče do nových! Vždyť teprú před nedělú odkvetly kočičky!

Vysedával tedy v drvárni, poťapkávaja sajdáček, kerý zlehka sa ozýval pánovi a zdál sa domlúvat: „Nedávaj ani jadérka! Byl bys protivá sobě! Nejsi povinován! Figl ostává figlem!“

A Tomeš enom seděl, hleděl do jednoho místa, jednú rukú hladil splasklý už míšek na koleně, co mezitím druhá svislá mu psala nevědomky divné znamení v pilinách – až zase s povzdechem povstal, zahrabal poklad na místo a táhl sa po práci. –

Den ke dni: přišúral sa třetí. A čas sám přinesl Tomšovi rozhodnutí.

Kerak sa mu pojednúc vylúpil hotový nápad, jako gdyž zralý oříšek vyskočí hlaďučký ze zeleného kožúška zdlábňa ho v prstoch, nedá sa sledovat – ale byl tady, a Tomeš sa mu sám hlasito zasmil a zaluskl prstama.

Počíhal si, až maměnka vyšli z kuchyně, vypoščal si zpod lavy povětší látku, natahl u studně okovem vody a odpravil sa potichy aj s hrncem do miléj drvárně.

Vytáhňa drahocenný míšek, házal léskovjáky po jednom z nevelikéj dálky do vody. Kerý sa pohrúzil až ke dnu, po téj zvolna vzplývaja, kladl stranú; kerý však, řekňa, ani pod vodu sa hrubě nedostal a už sa hurtem tlačil na povrch jako žid na palérňu, dával rovněž obzvlášč. A nepřestal, až načítal těch „lehčích“ dvě rovné kopy.

Rozestřel na větru, by oschly brzo, zavázal do papíra, postavil sa s nima k parkanu, co jich dělil od súsedových, a zahvízdal na prsty.

Dlho nečekal! Jura, gde sa vzal, tu sa vzal, přiskočil jako na koni, vykmasil mu téměř kořisť z ruky a honem přepočítával – nechybělo do počtu ani škařúpky.

To všecko sa dálo beze slova.

Teprú včil sa ozval Tomeš: „Tož sme si kvit?“

„Kvit,“ potvrdil Jurka, zasmil sa honosnato, jedným kútkem křámaja už do ořecha.

Zahodil však honem a pichl do huby jiný, lebo sa ukázal prázdným. Druhý nebyl lepší, zkusil teda do třetice. Tente jak by zmet! Ešče pořádem sa nedovtipuja, zakúsil chutně do štvrtého. Pevná škořepina nechtěla povolit a Jurovi sa zkřivilo půl huby, jak tlačil upřimno – křř… up! – srazily sa mu na prázno obě škraně dohromady, nepřimířaja rovno, jako gdyž Hektor čafne po muše.

„Hahaha,“ vyletělo z Tomša, kerý se živým potěšením zažíval svojí pomsty a včil sa nemohl udržat. Ale už mu také brčaly všecky prohrané ořechy zpátky okolo hlavy aj s papírem, a tož sebera sa, zmýval od parkana, srdce pak mu radosťú plésalo v prsoch jako králi Davidovi, gdyž zvítězil nade všeckýma nepřáteli.

To sa ví, že po takových událostech nebylo na smír ani pomyšlení. Pohrdavé nevšímání zavládlo mezi bývalýma kamarády. Vymíňali si na tři hony, a sešli-ji sa přeca nechťačky: neznali sa.

„Oh, ten Herodes! Ocigánil mne o dvě kopy ořechů!“ dušoval sa na ozajst Tomeš ogarom. –

„Ten bebavý Bebák?! Dajte mi s ním svatý pokoj! Okmínil mne o dvě kopy léskovjáků,“ pečetil zase Jura.

A tož ogaré toho až do dneška nevychopili, kerak že sa mohla taková věc přitrefit, by jeden druhého byli ošulili navzájem o dvě kopy léskových ořechů.

3 Odpal, cigáne: kradeš.

Moráci

Všeci ludé v dědině sa jim divili.

Máma bílá bělučká jako padlý sníh, a třinást potomků sa jí narodilo černostrakatých jeden jako druhý. Ovšem kom slúžily oči, dobře rozeznával v téj stejnorodéj míšanici pestrobarevného peří bratra od sestry, kamaráda od kamaráda a pokřtil si je bez matriky a bez kalendářa tak trefno, že jim přímení sedělo napsané rovně na čelách.

Najmenší škut mezi nima už sa při národě nemohl vyklut a mosela ho vylúpat hospodyňa ze tvrdéj škařúpky, dýchat na jeho schládlé tělo, pokryté slepeným pápením, a púščat mu teplé sliny do zaťatého zobáčku, než sa mu uráčilo pohnút koženýma klapkama na mrzutých očkách a podívat sa smutno ponajprv po světě. Potom lopěl ešče dva dni v hrnci na kamnech v teplučkém peří, než ho připojili k ostatní rodině. Nadosmrti však už ostal takovým zamrzlíkem a pindíkem, nemohl dohonit ve zrostu, co zameškal.

Druhé nekřtěňa přišlo k přízvisku ale za týdeň. Uhlédlo na dvoře vůz a na něm po gréfách splývat řetázek, a hned sa mu zazdálo, jaká to výborná hojkačka pro jeho vzácné tělíčko. Vybrkl si tedy hore, ušklhl sa však a ostaňa viset za paprčku, byl by sa býval bídno utlkl, nebuďa ščastlivéj náhody, že ho oslobodila dívka Maryna. Nožka sa mu pak vytáhla tým namětáním v klboch a ostala delší, že sa mu vždycky křivila při chodě jako polovička „O“. Chromajzlík pajdal od téj chvíle nešikovno, nepřipúščal si však toho k mysli; ani o mačinku mu neubylo chuti k jídlu.

V téj sa nedali vůbec od žádného přeštekovat. Co netkvělo pevno přibité nebo přikuté, všecko moselo do nedosytných volack. Písek, hřebíky, cvočky a třebas řetázky od hodin gasali zrovna s takovým apetitem jako listí stromové, salát lebo rozmíšané zemáky. A nešmakovalo nekerému tenkrát enom, gdyž pozoroval, že bratr drží větší sústo v zobáku, načež hned ho upřímno glvl, aby tento pustil kořist. Proto strašili také všeci s rapatýma hlavsky a pořád ostrupacenýma, anžto sa nepřestávali navzájem kvákat a čehlat. Ani kolikrát vlastní mámy nešanovali, že byla ráda, gdyž jim mohla vyváznút. Inu! Ušlechtilá familia!

Tak žili den ze dňa, nestarajíce sa než o hladné gágory. Bylo jim dokonce jedno, má-ji negdo jich rád, lebo ne. I fárský Jožka přichoďa kolikrát za kamarádem na besedu, vymíňal opatrno kolem halaštující čeládky. Pamatoval si dobře, kerak sa jednúc na něho sesypali a odnesli na střechu novú baranicu, která měla všité prostředkem červené kolečko. Neboť túte barvu gdyž uhlédli, tajak dyby džigl do sršního hnízda. Frfně na zobákoch sa jim podlély těžkú krvjú, oblezlá hlava zfialověla a zbrunátněla, peří naježilo, že trčalo od sebe jako dřevěné násadky, brúsili křídlama o zem nicináč než jako zmatenci, zmítali hadíma krkama, krátili vztekle očima, varvasili křivýma zobáky, ze kerých vyskakoval černý jazyk, a chrchlali pekelným křikem sa přehlušujíce: „Udri udri – per per!“ –

Těžko věru k takovým rozdávencům pojat enom za kanútku příchylnosti, však přeca sa nalezl človíček, kerý sa zaměstnával s nima, všímal si jich a dával jim případná ména. Ovšem ne tak snad z lásky, jako spěšej že sa mu v nich jaksi zrcadlil rmutný život ludský. V dědině mu pravili zkrátka pan oficiál nebo negdy pensista. Nehrubý, ešče ne starý, suchučký, po hubě žltavý: také mu zavčas, ufám, přetékala žlč. Přistěhoval sa gdysi z nenadátej odkáďsi z dalekého města.

Lesti sa ho při řeči ptávali, čemže odešel tak skoro ze služby, dával trpko za odpověď: „Já s mojí Inteligencí (to mínil bílého haváčka, jehož dycky pohladil) neměli sme tam čeho hledat. Pravda!?“

A pučík zamrdolil ocáskem a přiščekl na přisvědčenú.

Vůbec se svýma bývalýma časy s respektem moc nezachodil. Hned jak sa přistěhoval, vybral z kufru dvě červené čepky lajtnantské, sešil je k sobě, ponechávaja enom mezi koženýma štítkama přiměřenú ďúrku, a zavěsil na hrušku. Gdyž pak špačíček, neohlédaja sa na divnú formu, vláčil si na hnízdo do nich slámu, cucky, chlpy a vlnu, vykřikoval na něho se smíchem oficiál od země: „Enom snášaj, ptáčku, nepřestávaja! Neboť si pochopil, co do takové nádoby patří!“

Kerésik odpoledňa zase vynesl na světlo pozlacený kord. To sa ví, že sa nahrnulo k něm děcek obhlédat a ošmatávat nevídanú věc.

„Nač prý taková zbroj sa nosí?“

„Že pchat vzduch!“

Nalél do pochvy vody, a gdyž pak meč uvnitř zrezivěl, že sa nedal vytahnút, daroval ho na hračku. Ogaré s ním létali ale pů roku po kopcoch, gdež si hráli na vojáky.

A do třetice všeho dobrého. Vynašel ešče zachovalý plášč se sametovým lémcem a červenýma výložky, místama stahl dohromady režnú niťú; nadžgal slámy a věnoval pučíkovi na pelech. Aj mu domácí pokládali ve zlé, že věru hříšně a bohu nemile zahazuje pro zvířa, čeho mohl ešče člověk využit, ale on sa enom uchmuloval: „Inteligenca prý je včil na psí. Tož gdyž sa nemože těšit z lepších věcí, tož aspoň nech sa na úředním podkladě v teple vyspí! Gdo sní, moc nesní!“

Takto sa oficiál nečím zvláštním nezaměstnával.

Lompital sa pěkně procházkú po polách a hájoch se štyrnohým průvodcem, negdy sa dával s luďma do řeči, jindá zasej šářil nakaňúřený jako kalabus. Ale najvěc času proseděl na dvoře u moráků. Pozoroval je, požduroval a řečňoval s nima, jak dyby mu rozuměli.

Házal jim krmju, vždycky však ve velkých kusoch, buď celý pagáček, pů vdolka, nebo fatrc chleba. Tu jeden z hladovců uchváťa kořist a nestača ju na ráz zhltnút, ujížďal s ňú po dvoře, schovával sa pod vozy, cpal sa do kolně, čahal po kútoch, mezitím co ostatní v húfu s nemenší závistivosťú než povykem za ním hrnúli, obstupovali, ze zobáku vydírali, až on schvácený ledva dýchaja, úchvatek pustil, aby jiný ze zbojníků vtom sa ho zmocnil, a homba trvala daléj. Tenkrát oficiál radosťú chlopával rukama, nazhlas sa smějával: „Tak zrovna to bývalo u nás, tak zrovna!“

Najsúpornějšímu hasačertovi a závistlivcovi, co měl najkrvavější frňák až do modra, nad očima pak takové hrotité štětičky a hlavu hore zdvihal, jak dyby na ní zlaté brýle nosil, pravúval pensista pošklebkem: inspektor. Ten o sobě myslil, že sa uléhl z najchytřejšího vajca; také na to konto sa dycky naparoval, že by mu pomalu nebýval stačil celý dvůr. Ale gdyž sa mu negdy podařilo uchytit pagáček, istě při úprku vrazil hlavú negde do stěny lebo do slpa, že ostal chvílu omámený. Než sa vzpamatoval, už sa za chutným pečivem honilo stádo na druhém konci. Tu postavja sa na jednu nohu, krútil udiveno bolavú hlavičkú ze strany na stranu, gánil hlúpavo mrkavýma okálama a pořád mu nešlo na rozum, jakže on ťopan najzaslúžilejší ze všech ťopanů mohl tak nespravedlivo přijít o pochútku. Nafúkl sa a zaskřekl bolestivo: „Jaj, jaj! Světská neuznalost!“

Tito šlechetní súdruzi však okamžitkú sa dovedli sjednotit, jakmile sa jednalo o nejakú záležitost, která brala původ v jejich rozbambúšených břuchoch.

Jednúc pensista přinesl si pár kúsků cukru pro Inteligencu. By pak vyzkusil její gurážnost, napadlo mu hodit mlsku do prostředka mezi harvasící drabanty. Tož fenka prostomyslná odvážila sa skočit rovnú do krdela.

O jaj! Luďkové milí! Jakživi ste takovéj vřavy nezažili ani nezažijete! To bylo vřesku a břesku, naparování a nadrapování!

Zeleňali závisťú, modrali vzteky a červenali pomstychtivosťú.

Zobany glvali po očách, křídlama fechtovali a tlkli, pařátama sekali napravo nalevo. Fenka neborka, zastúpená ze všech stran jako búřným vlnobitím, pokúšala sa také o obranu, vždyť sa jí nenadarmo blyščaly v otevřenéj mordě ostré keláňky. Byly jí však platné jako mrtvému čagan! Zchytralí plezmeráci uhýbali šikovně, lesti sa jí podařilo přeca nekerého zachytit zubama, tož tak sa jí masné a nečistým trusem zamatlané peří v hubě zošklivělo, že schlípila rači ocas a pomyslila si: „Múdřejší ustúpí,“ pospíchala hupky do úkrytu. Zvlčilí divočáci ovšem hnali sa za ňú, hledíce ešče cestú nějaký klofec přivtělit na kožu nepřítelkyni. Tato zalezla zrychla, pokaváď stačila, v budku do najzazšího kúta a čučala tam s tichú dušú. Zato však tím větším hlomozem vyváďali venku lacinú slávú omámení křiklúni. Dva odtahovali kus měcha, kerým byl přístup ochraňován proti větru, ostatní pak zlobivě nasýsali do ďúry, rumplovali zobáky do dřeva, vřeščali horší než opice, nikterak sa nechtíce upokojit.

Oficiálovi poskytla tato vojna vítanú příležitost projadřovat sa svýma úščepkama. „Ah! Gdež pak! Inteligence v boji se sprostotú! Ubohá Inteligence! Enom zalézt do ďúry a nemukat!“ A šel vyslobodit zajatca. Od téj chvíle milá Inteligence chodila kole moráků, jako kráčá opatrný chodec vedle bařiny, gdyž pak ináč nebylo – rači sa vyhnula.

A šak věru za malý čásek aj tyte styky pominuly. Společnica oficiálova jakořka ze svého domečku ani hlavy nevystrčila, neboť sa jí narodilo tré pučíčků strakatých a lyskatých, jako byla sama. I mosela je zahřívat, oblizovat, opatrovat, v čistotě zachovávat a pečlivo kójit, leboť cvalíčkové deset dní na očka nehleděli.

Po téj však, gdyž prohlédli, pokúšali sa stavjat na nožky, rozlézali sa po hnízdě, už na sebe tenkým hláskem směšno poščekávali, prubovali mezi sebú zápasy a všelijaké špásovné tahanice.

Mladá maměnka jim příla zábavy, enom jim často opakúvala: „Milé děti, tady v budce si zahrávajte, jak chcete, ale ven na dvůr sa neodvažujte, lebo tam panuje ohavná spřež a ta by vás uščípala nadosmrti. Enom počúvajte, kerak tam mamlasujú!“

A na dotvrzenú zatřásl sa dvůr ohavným: „Hudryhudryhudry!“

A tak hafánkové ve spokojenosti rostli, sílili a tlstli. Se zrostem však vzmáhala sa také jejich skotačivost. A tu jednúc ten najsilnější – menoval sa „Puntík“ – jak sa honil s bratry, vypadl nezavřitýma dvérkama. Gdyž už byl venku, tož si řekl: „A co? Podívám já sa po světě, šak mi hlavu neutrhnú. Beztoho sem doposaváď bzumec zkusil.“

A už capkal od rodnéj chalúpky.

Venku bylo docela jináč než doma. Nestačil hledět na vše strany. Cosi ho velice hřílo do zádů, o mnoho věcej, než gdyž sa v budce přitulil k maměnce; gdyž po téj směrem tým zvědavo pohlédl, spatřil jakési žltavé kolce na modréj plachtě, ale už sa mu zřítelnice zalévaly slzama, černé kola skákaly mu před očima, i nezbylo jinéj rady než si sednút na bobeček a protírat si kukadla paprčkama. V téj zaslechne kolem sebe: „Hudryhudryhudry…“ Vzhlédne zrychla – vzteklé příšery nafukujú sa protivá něm, nic ináč, než jak dyby ho mínily sežrat. Obhlédl sa kolem dokola – zbadal, že ho obstúpili odevšad.

To sa ostehl v pěknéj máčce! Srdce mu však nezletělo do galhot! Zaščekl si smělo: „Af – af,“ postavil sa udatno na zadní nožky a vrhl se na první obludu, kerá mu stála v cestě.

To sa ví, že nebuďa větší rukavice, že vysoko nedočíhal. Chytil sa tedy toho, nač stačil; i počne zkúšat ostrost zúbků potvoře na nohách.

Ta rozčepéřená nafukuje sa jako balón, div že ju to nerozpučí – vtom jí cosi žuhlá po lohtivých paprčách!

Odskočí bokem – ale bez výsledku, leboť cosi sa jí drží jako kléščama. Přešlapuje z pařátu na pařát a setřást to nemože.

Podívat sa pod břuch a pomoct zobákem také pro tlščku nelza, tož pojímá hudrbolca hrůza: „Jakpak, dybych já takhle o nohy přišel? Na co bych sa potom stavjal?“ I zatřepe v zúfalstvjú ze všej síly klepetama a zpozoruja, že sú na okamžik volné, jede z bojiště, co može enom vyskočit! Milý Puntík nachází včilej v půtce zalúbení a púščá sa srdnato do druhého nohála. Ten takéj najprv zdvihá a spúščá háklivé pedály do vzduchu, jak dyby našlapoval měchy u varhan, po chvilce však rovněž zažívá rozumu a mete k domovu, vbrzku pak uháňá v nepořádku všecka poražená smečka, za níž cvalíkuje a zvesela vyščekuje Puntík.

Oficiál s překvapenú Inteligencú stojíja na prahu příbytku a přihlížajú k tomto nečekaném vítězství. – – –

Túte událost pan pensista vykládával mezi známýma po dlhé roky a přidával: „Tož sa podivte! Tate zdatná Inteligence mosela dycky utéct před sprosťáky. I najde sa vám takový malučký čertík a zažene všecku havěť oblem ke všem rohatým. Ovšem kápl jim na chúlostivé místo! To sa mosí uznat! Ale z toho plyne právě naučení, že i nepatrný Puntík sa može dobře pustit do hamižnéj čeládky, gdyž si enom vyhlédl poranitelnú patu.“

Ve třoch

Nigdo byste nevěřili, kerak připadá člověku za těžko ubyt samotném ve staveňú, třebas ukazovaly hodiny na třetí s poledňa a jarní slnéčko venku sa smílo na celý svět.

Přesúšaja sa po jizbě, pojednúc sa ti zazdá, ano cosi s velikýma okálama čopí v kútě, a prav si v duchu, jak prav, že to chyba púhý zaboboněk, ne a neudržíš sa – pohlédneš tam: a vidíš březové pometlo. A takový mráček enom sa ti rychlo rozplyne, že nelza řect ani „viděl sem“, ani „neviděl sem“.

A zase sa ti uzdá: henkaj na peci čučí stařík, tak ze dvě pídě zdéla, konopné fúsa mu splývajú po prsoch, a jak sa obracáš k něm zády, tož ťa vyprovázá záludnýma očima…

Otřaseš sa, otočíš zrychla: kúšček kožucha visí přes okraj! A přeca ťa obě lopatky od toho pohledu bolíja!

Usadíš sa teda rači zticha do kúta, coby zbýval po prostranství lepší rozhled, a tož včil, počúvaj, kerak chrobáci a lykožrúti v trámoch sa krútíja a vrzugajú v červotočině nic jinak, než jak dybys už odpočíval v zemi a oni sa na tebe dobývali dřevem.

Zrazu zas rupne ve futroch, že ztvrdneš a dech sa ti zatají… Jurka Fojťáků rači sa zdvihl a vyšel ven na náspu.

Tam zářilo slnečního jasu, až mosel oči přimhúřit, a rozlétého tepla, až ním zatřásl mráz, jak mu ze zádů vystúpil. Ogara daja si složené ruky za hlavu, stál chvilku přemýšlaja…

Z maštale zaléhal pravidelný chrupot koňských zubů, na odkvetléj střešni hádali sa brablci, z nedalekéj lúky ve vysokéj trávě sa ozývaly slépky… Oh! Aj ta drůbež dneska v nedělu si vyšla na procházku, a on aby vysedával doma? Šak chalupu žebrák neodnese v kabeli! Klučka ode dveří sa pěkně vytahne a pichne pod kameň. Maměnka až sa vrátíja z nešporů, lehko si ju tam najdú. Tatíček z města přicapú beztoho až navečer. – Ale v kerú stranu sa obrátit? K hospodě mezi ostatní chasu? Byt mezi nima jako najmladší enom tak řekňa na výškrabek?

Počúvat jakési úštipky a úsměšky o „neobutém“ a gdesi cosi?

Vtírat sa nebude!

Šak už k asendě nechybí daleko! Tři roky uplynú rychlej než voda. Kúpí si potéj vonicu nanajmeň na dvě pídě zdéla, tak mu bude klobúk převažovat na stranu. Hůlečku si vyřeže pěknú vrbovú, pentle budú splývat na ní duhovýma barvama – a tož potém sa okáže a postaví přede všeckýma jako voják císařa pána – nechajž sa má v tú hodinu ledagdos věrně na pozoru…!!

Jurka mezitím v myšlenkách už přehýpl přílazek, ušmigl si při potoku prútek a pošiboval ním zprudka. Na prúdě drobné rybky strachem škobrtaly, až sa jim úzké břúšky stříbrem obliskovaly, a z plýtké vody provázky za nima sa krútily, a chasník pohlédal uspokojeně na zmatený úprk. – Tak budú gdysi před ním uhýbat inačí kapacity, neřku-li vodní drobňať…!

I dal sa rybkama jakořka nevědomky zlákat a pokračoval brúzdačkú proti prúdu. Párkrát odhrnúl aj ve vodě kameň, lesti pod ním nelopí samotář račisko rak klepetář.

Prudké slnéčko zasedalo do zádů, co chvíla ovanul líce vlahý výdech u záplotí zadržaného tepla, každým krokem vítala omamující vůňa odkvětajících bylin, vyhřítého písku nebo trúchnivícího dřeva: nestačil mátohú oddychovat, klapky na očách sa obtěžkávaly, nohy v kolenoch poklesávaly, tělo sladko trnúlo a jak dyby sa chtělo ve dvé rozdělit a znova spójit. Dolúdal sa k první sušírni na Slivných, hodil sebú do chladnéj trávy ve stínu a ostal ležat kusem dřeva.

Nemyslil už na nic, enom tak sám sebe nechťa pozoroval, kerak sa mu pomaly zamhlívá v hlavě, jak dyby na něho gdosi jemné závoje kladl, anebo do vody hrúzil. A tam na dně, jak dyby jemnúčko na husle hráli a vodní princezny rozkošno při hudbě tancovaly.

Tak sa v něm cit na jednu myšlenku upnul, že přestal pociťovat, zda doposaváď leží tělem na tvrdéj zemi, a schválně nechtěl sebú pohnút, jak dlho tente divný klam potrvá.

Co vůkol šustělo, škrabolilo, šelestilo a šumělo, nechajž brúček lezl po trávě, suchý list narážal na haluz, ptáček zafofroval křídelkama nebo větérek pohyboval listovím: všecko šlo lehce mimo hlavu spěšej na uspávku, jako gdyž v zimě v tepléj jizbě kolovrat hučí…

A šelestu neubývá, přece jaksi sa do slechu pravidelnými rázy zadírá… Jurka z neznáméj příčiny sebú v dřímotách hodil, otevřel oči, zpřímil sa horním tělem a na podiv poznal, že mu zprudka tlče srdce.

Co to? Co sa gde děje?

Zarazil dech a napjal uši…

Vtom gdesi shora zachytil docela tichulinko, jak dyby brúček zahovořil, ludské slovíčko: „Ešče…“

Nebuďa těch ostrých hlásek ve slově, keré jako šíp šelestem pronikly, ztěžka by býval porozuměl.

A vzápětí sa mu zazdálo, že aj zachytil odpověď, danú rovněž zadržaným dechem: „Už… emož…!“

Jurka sa potichy zdvihl, jal sa drápat na sušírňu a skočil zrazu dovnitř přivřeným sklopcem – – –

Oh!? – – –

Tam na seně Maryna Bělíčková rozgajdaná, líca rozpálené a očí zocelovatělé, jak jiskry v nich tlíja, a při ní klečí na koleně Pečeňa z dědiny a mrká hlúpkavo proti dveřom, jak to, že sa pojednúc rozglábily…

„Bodaj vás, vy anciáši, tož vy tak?“ projádřil podivení Jurka. Svalil sa smíchy do sena – a ostal s nima.

– – –

Ale týdeň po téjte údalosti, jíž vlastně to méno ani nepřináleží, protože sa odehrála za přivřítým sklopcem beze zbytečných svědků, obudil sa náhlo v noci starý Bělíček. Matná luna, uzučká jako novomodní rohlík, házala nejasný svit zamhlenými okýšky. Severním bylo vidět, jak nebeský vůz stojí na oji a ukazuje na dvanáctú. Starým hodinám na stěně sa svezlo co chvíla kamenné závaží, a zachrčaly vždycky jako stižené kašlem, na což odpovídaly posměšným brukotem mořské čuňky, hrající si pod lavú. Ze zápecí za kamny ozýval sa zřetelno trojí zrychlený a navzájem sa předbíhající oddech spánkem rozpálených mladých těl.

Starý sa opřel nohama o lůžko, natahl sa, že v něm zachrupaly kosti, a ze zvyku si potichy zajojkal: „Ohiž, jejdanky, jejdanky,“ po téj usedl na pelest a z čehosi sa obíral.

„Čem nespíš?“ ozvala se šeptem z protější pohrádky Běličena.

„Phy! Ale cosi sem sa náhlo obudil a mám plnú hlavu drobného pazdeří z povalu naspadaného – pfy – aj do huby – pfy – mi napršalo. Cosi sa mi zdá, že na téj hůře… Tlo takéj, jak dyby sa chvílama prohýbalo…“

„Že by snad Maryna, to cérčisko…?“

„Cérčisko! Šak leta už jí dochodíja! Kázal sem ti: nenechávaj jí spat nahúře! Chlapčiska sa přetahujú po nocách. To jak dybys vynesla na náspu misu s oškvarkama.“

„Tož, gde ju dám? Šak spí tam s ňú dívka.“

„Téj možeš u uší střílat z kanonů.“

„Ja, nemíní-i sa sama opatrovat, gdež bych já na ňu stačila! Čize sa možu k ní přivtělit na celý boží deň a hlédat ju jako záhon maku před brablcama?“

Starý zase zajojkal a lehl si na značky. Po chvíli sa však přeca sešúlal z ložnice a šúral proti dveřám. V kútě našmátral čagan a vkročil do síně.

Běličena vzpřímila sa napoly sedíc a načúvala jeho šlápotám. Potom zaskřípal první schod, druhý, třetí… a ve chvílce povstal jí nad hlavú šumot, chalupú zatřáslo nekolik prudkých, senem přidušených skoků, tajak gdyby sa honily veličánské kočky, pak náhle přirazily ke svislám prudce vyražené dvérce, na dvoře zaduněl pád dvú tělisk za sebú, zapleskal ve hlíně zmatený chlapot rychle sa odrážajících noh a do všeho sa mísil pohněvaný hlas Bělíčka, vysílajícího ze sebe různé hromy a sakry. Po téj rozvrat utuchl, zavrzgaly horní schody, pak ozval sa třetí, druhý, první, bylo čut, kerak ruka jezdí po dveřách, hledaja klučky, neobuté paty zašustěly o vysoký práh…

„Tož s jakú?“ přivítala nedočkavo tetka. „Kohos tam cosik pořádal, snad zloděje?“

„Dobroděje istě ne?“ opáčil rozmrzele strýc, stavjaja zase hůl do kúta a štrachaja sa k pelechu. „Dva choláně sem vyplašil od Marýny, šak sem jednomu zavdal do palice, tak mu čagan od lebeně odskočil.“

Pelesť zapraščala pod ulehajícím tělem a sláma v nohách zašustěla.

„A keří to byli?“

„Ja, měla sas jich optat! Ukázali mi ledva paty. Leda že bych zytra každém lumpovi šmátral po hlavě, bude kerémusik na ní trčat hrč jako pěsť!“

„Oh, tahle nehaňba! Mosím na ňu ráno udřít, co že si to smýšlá nedospělé cérča ušubrané! K takovým věcom sem ju vedla a vychovávala!? Ale šak myslím, že to byl enom špás. Dyž byli hnedky dva, totě ti ohnašové tak přelezajú húry z pestva, odnášajú třebas sukně a zbúzajú bohunemile.“

„No enom nech, šak odvčilška dám si pozor a kerehosik okřtím, že sa mu věru odnechce!“ A s tím chvalitebným předsevzetím sa obrátil strýc na druhú stranu.

Ráno mínila Běličena v kuchyni vzít céru na paškál, ta ale zapřela, že o ničem neví, že spala jako dřevo, vždyť celý deň okopávala zemáky a byla ráda, že sa može svalit do peřin.

„Co si o mně myslíte?“ vyhrkla z vysoka na prahu, odbíhajíc s nápojem do chléva.

A tož na tom tak ostalo.

– – –

Ja, všecko by na světě ešče prošlo, nebuďa těch všelijakých enom následků. Ale jakož psáno jest, že cožbykoliv rozsíval člověk, že aj žíti bude.

V ten čas, co sa vlaštúvky hotujú k odletu, dověděli sa konečně u Bělíčků po dobrém a po zlém málo radostnú zprávu, jaký přímnožek jich vbrzku čeká, a mír a spokojenost rodinnú vyfukly kúřem z komína.

Maryna co chvíla mosela přeslechnut slovo, keré ju upchlo až gdesi důle ve vňútřnostech. Kolikrát dostala gécanec, až sa zapotácala.

A přeca vlastní svědomí jí nic tak zvláštního nepředhazovalo. Co že sa tak opravdu provinila?

Enom chvílama připadaly na ňu záchvaty tušení o hrozných věcách, co na ňu ešče čekajú, a dyž byla o samotě, spínala ruky hořekujíc: „Bože, co sem to enom udělala!“

Za ňú lozila jako druhý stín nevdaná maměnčina sestra, Tereza. Modré, vybledlé oči sa jí svítily dychtivosťú a brada jí klapotala v zimici.

„Oh, cérko milá, svěř sa mi jako rodnéj matce! Pověz mi pěkně všecko jaksapatří z gruntu srdce svého, od základu. Tož jakým pádem ta věc povstala? Gde ste sa ponajprv všeci třé…?“

„Tetko, na mú milovanúcí, lesti že nedáte pokoja, že ve vás tydle vidle utopím,“ zaplakala Maryna ve zlosti, gdyž už si jináč od chtivého robska nemohla pomoct.

Tož Teréza se špidlatým nosem odtrajdala.

Aj Jurka sa dočkal. Jak krmil koně, přikradl sa za ním starý Fojťák, pravičkú cosi schovával pozady. Ani sa synek neponadál, už na něm tata seděl a strúhal řemeněm, až sa plašili valaši.

Nemoža už, pustil ho z rukú a řekl enom jedno slovo: „Sopláňu!“

Tehdy Jurka pár nocí proplakal haňbú a napřemýšlal sa, má-ji sa dat k cigánom, alebo utéct do Ameriky.

No – ale upokojil sa. Šak pardus sa odbyl v maštali a němí svědci nemohli to nigde vyklebetit.

A což Pečeňa?

Ani kúska rukávu k zhlédnutí. Rači si zajížďal humnama, než aby sa byl nablízku ukázal.

Zato staří sa slézali a domlúvali vespolek. Pořádem bylo čut po kútoch: „Peníze – odbytné – svitná haňba – nejak zamachlovat – ludské vantroky – čem ste si ju lepší nehlédali – včil už je neskoro dávat závory…“ a mladí sa potácali okolo jako neduživí a tajně dúfali, gdyby sa záležitost už nejak skoncovala. Pro pár chvilek radosti, takového súžení a ponížení! –

Ale nebylo na tom dosti!

Čekala je horší svízel! Staří sa nemohli shodnút, hrozili si navzájem súdama, až kerémusi připadlo a sa sjednotili, že zajdú rači na faru na poradu, a hříšníci moseli s nima. Nepomohly prosby, nepomohly vytáčky: slovo bylo vyřklé – a platilo.

Vypravily sa tedy všecky tři rodiny a nastúpily těžkú púť. Staří sa mračili přísno před sebe a vykračovali tvrdo, tak sa jim křeménky pod nohama rozpukávaly. A maja negdo neco na jazyku, tož púho polohlasem promlúval jako na pohřebě.

Enom Jurka sa pokusil cestú ukázat, že mu je u srdca docela dobře, a gdyž sa ho gdosi při potkáňú tázal, kam že sa jich taková hrč žene, odpověděl zpurno: „Ja, ufám, k súdu; budú nás věšat.“

Ale jakmile učul zajačat fárský zvonec, tak pojednúc stahl nohy k sobě dohromady, jako gdyž mu za mlady oblétl kolem kúsavý pes.

To sa ví, že tato výprava dála sa v nedělu, lebo ve všední deň nevybývá sedlákovi času, by sa staral o podobné záležitosti. Šak to nebyla ešče svaďba ani hody ani jarmak. By pak ludé při kostele divno na ně nehečali, šlo sa zady a hezkú chvílu po kostele.

Panu faráři kúřila už chvílu polévka vedle v jídelně, odbyl si po službách božích dva křty a jeden úvod, po téj schůzku presbyterskú, vyhotovil nekolik výtahů z matriky, zapsal pár šestek saláru, včil odpravjal posledního nevýpravu, jakéhosik mudrlanta z pasek, který sa přišel schválně pohádat, má-ji sa rači chodit na modlitby do chrámu Jeruzalemského, lebo na horu Garizim – vtom sa hrne celé procesí do dveří. Farář poručil postavit polévku zaséj na plotnu, a nadzdvihňa brýle na čelo, smutno pozíral, kerak sa plní světnica, pořád sa gdosi trúsil. A nakonec ešče sa potichy dveři pootevřely – ogara Bělíčků (hlava mu šla akorát zárovno klučkú) sa vkrútil do úřadovny a hleděl nenápadno negde za sukňama sa přiuschránit.

Co prý ty tady chceš?

„Já bych rád sa také zúčastnil, co sa tady bude projednávat!“

Tož starý Bělíček ho vyvedl za ruku:

„Ne, Janíčku, enom si pospěš dóm! Gdyby sa třebas volek utrhl. Já ti všecko povím, až sa vrátíme.“

A včil přišla žaloba na tapétu.

Starý pán, načúvaja, co sa přihodilo, chytil sa rukama stola, že jako sa zdvihnút, a ostal tak napoly, ani neseďa, ani nestoja, a blúdil pohledem po návštěvníkoch, jak dyby na něho řečnovali cuzí řečú. Až nakonec vyskočil krátkýma nohama, předrmolil dvakráte světnicú, popřel sa zádama o almaru, sepnuté ruky nechal viset a tak mu v prsoch pracovalo.

Tak stával kolikrát před hrobem, gdyž vyprovázal naposledy nekoho sobě obzvláště milého a gdyž pozůstalí truchlící naplňovali vůkolní vzduch usedavým nářkem. Tu on je těšíval: „Neplačte…,“ a mosel sám honem zmlknút, aby sa neprozradil, až zase po chvíli sa sebral: „Neplačte,“ a mezitím mu slzy rýk a zase rýk do otevřené jamy. A on jich ničím nestíral, enom brvama potřásal a ústama snažil sa usmívat…

Maryně při tomte pohledu na bývalého učitela vystúpila na čelo chladná rosa úzkosti, a po těle ju rozrážal prudký oheň haňby, že pojednúc pochopila, proč psáno jest: „Oh, hory, přikrejte nás.“

Padla na kolena a ve velikém plaču, pozdvihaja ruky, prosila za odpuščení.

Že si nemohla pomoct! Že ju přepadaly takové záludné tahy, až sa jí hlava pletla a mámení rozkoše na ňu chodilo, že nevěděla, co podniká.

Pan farář ale zabýval sa svýma myšlenkama, že ani nepočúval. Oběhl Marynu a postavil sa o zaťatých pěsťách před Jurku a Pečeňu a přeměřoval je pohněvanýma zrakoma.

„Tak uzrálo ovoce mého štípení!? Na takovouhle chloubu vyrostly mně moje ratolesti? Odejděte ode mne, činitelé nepravosti! Pryč, pravím vám! Nechci se k vám hlásiti ani zde, ani kde jinde! Aj, pravím vám, že jsem vás nikdy neviděl!“

Spodní, dlholetým kázáním vypracovaný pysk sa mu napnúl na křivo, jako gdyž nepřimířaja žabu přejede vozem, bílá slina mu vstúpila do kútkú, a dýchal zprudka, jak dyby sa byl do kopca uhnal.

Oba hříšníci – klobúk v rukách skrúcený nad húžvu – nevěděl žádný, co jim farář pravil; tak byli zabraní hledat očima jakési poztracované špendlíky po dlážce. –

Co ale dalej? Puhýma, třeba spravedlivě míněnýma slovy a pozdní lútosťú sa ešče nigda řekňa ani ďuravá střecha nespravila.

Nastalo vyjednávání se starýma. Pravda, mladý Pečeňa byl už jednúc a snáď provždy u assenty, lebo mu naskočila za uchem hrčka, tož ho nečekal najisto císařský kabát, ale chalupníkovi Bělíčkovém sa nezdál takový žebrák do rodiny.

Gdepak! Hoferský syn, kerý slúží u cuzích za pacholka! Rači byl by býval viděl Jurku za zeťa.

A tož sa pořádem ukrucoval a uhýbal, gdesi cosi, zaváďal rozhovor – až mu Fojťák, kerý pochodil z podsedka, na plnú hubu zpříma odpověděl: „A gdyž vám je hofer málo, mi má byt chalupník recht?“

A tož aj pan farář sa do toho vložil a domlúval a roby takéj na to tlačily, by sa věc v dobrotě vyřídila.

A tož na tom ostalo, že Pečeňa si co najdřív vezme Marynu a Fojťák, že jim upíše pětaosmdesát rýnských do hospodářství – na novosedlé. A na všecko, co sa bylo gdy stalo, že sa zapomene, jak dyby hodil kameň do zhlaně. –

Ale ve světě nigdy všecko tak lehko se nedaří, jak si ludé by usmyslili. Než si Pečeňa povolení od úřadů vyběhal, přiletěl už z egyptskéj země bogdál s malučkým ohnáškem v zobáku a z Maryny chťačky nechťačky stala sa zavítka. Včil ju čekalo podle starodávného práva a zachovávanéj zvyklosti sa postavit po úvodoch ke kostelním dveřom s malackým na ruce a odprášat ludi:

„Odpusťte proboha,

s kým sem sa provinila!“

Ale Maryna plakala, křičala a si zúfala, že z toho jí pojde smrť – že rači skočí do studně.

Gdyž pak to rozechvění patrně nejenom jí, ale i tom nevinném parchántkovi počalo škodit na zdraví, tož sa pán farář ve svéj laskavosti rozhodl a v povážení, že povstává při tom z ludských řečí skoro ešče větší pohoršení, tente přísný obyčaj na veliký zármutek mnohých živých jazyků zarazil.

To sa stalo roku 1865.

A za nedlho po téj odbyla sa svaďba, ovšem smutná, neveselá, bez věnců, bez rozmarýny, bez družbů a bez drúžek.

Byla to svaďba, že ludé nevěděli, idú-i ke zdávce, alebo do hor na sucháří. Byla to svaďba jako nepodařený vdolek.

A netrvalo ani přes rok, zdvihl sa milý Pečeňa s Marynú, s malým Joškú a ešče menší Rozinkú, jakkoliv sa všeci spolem dobře pořádali, a vystěhoval sa do Ameriky.

Připadalo mu za trudno po dědině co chvíla počúvat všelijaké výškleby a posměšky: „Ešče-ji móžeš? – Máme-i ti přijít na pomoc? – Kerý ti tentokrát pomáhal?“ –

Tož sa sebral a tam ten.

Ze staréj školy

Oh věřte! Panúvajú na Valachoch takhle z vesna pěkné rána. Pěkné, ale jaksapatří ostré! Slnečko slubuje, pravda, že až vystúpí vyšej, že zahřeje každého, gdo enom chce, by však chvilku počkal. Zatím frišný větérek profukuje až na kožu a čisťúčká voda na potůčku ozíbe beze špásu.

Henkaj u mostka tetka Mozolíkova se stolcem před sebú a s pístem v červených rukách, vynašla si dva kameně, by nemosela stát dočista ve vodě, ale přese všecko hledíja jí oba palce hore k nebesom a prosíja o slitování: není jim taková kúpel vhod. Kúsek vyšej Mozolíků ogara vypomáhá podle možnosti: lopatú pocakuje plátno, by sa vykázalo bílú barvú nevinnosti. Lopata převyšuje pracovníka. Ide mu pod pažú, za uchem vyhlédá přes hlavu a jak sa opírá proti vodě, točí sa chudákovi v hrsti, takže voda špláchá brzo vlevo na oblázky, keré sa bliščíja již do běla vymočené, brzo vpravo na suchý plot, kerý vlahy nepotřebuje – plátno pak ostává, tak říkajíc, o suché hubě. Ogarovi nabíhá do plaču, by však sa mu negdo nesmíl, hleďa na něho ze silnice, dělá, jako dyby na všechny strany z pestva stříkal a zaťna zuby sbírá v sobě gde jakú sílu: budu já porúčat lopatě, lebo ona mi?

Zrazu přelétl natažené plátno dlhatánský tín, a oba dělníci ohlédli sa honem, gde toho přízraku původ a počátek? Jakýsi pán počernu odětý prám natřásal sa po mostku. Nedíval sa nalevo, nedíval sa napravo, neřekl ani bé, neřekl ani cé a sejďa s něho zaměřal ke škole. Ogara stačil ešče za ním vykřiknút: „Dajž to nebeský pámbů!“ Mozoličena zahrozila na syna pravičkú, po pravdě však mu sama v duchu přisvědčovala. Idě si s palaškú mezi prsty takový městský strašichvost a stíhá sa mu dat křesťanské pozdravení! Ogarec pak, nedbaja planéj hrozby maměnčinéj, vyvolával dalej, až sa mu nadýmal krk: „Byl v Chropyni na moresoch, ide se pochválit s vysvěčením.“

Zatím cuzák nevěda ani, jaký způsobil rozruch svým objevením, už sa bral po schodkoch a přitláčaja sa k zídce jako zloděj, kerý sa štítí plného světla, vyběhnul v jednom dechu hore. Tam potichu sa vetřel do síně, zastavja sa pak u dveří, keré podle všeho vedly do učírně, chvílu načúval. Za dveřma mlčalo však ticho jako v kostele, ani hlásek dětský sa neozýval.

Pán chyťa za kluku, zrychla vrazil dovnitř hlavú; ukázala sa třída ovšem, ale prázdná jako valašská stodola přede žňama. Enom dva brablci tam čimčarali – hráli si na školu. Jeden menší popelavý lopěl na lavici, cvrlikal cosi lámano, jak dyby mu ztěžka úkol od zobáku šel, a druhý větší v hnědéj kamizolce na prsoch skákal po rechtorovém stole, peří rozježené, dupal nohama, bil zobákem do desky a pořád: „Čtni líp, čtni líp!“ A ten první zase namahavo: „Cvr… l… lík… Cvrrr… lll… ííík.“ Ale učuja vrzúgnut zrezivělé stěžeje, hleděli oba dostat sa honem otevřítým oknem ven.

Milý pán, rozevřa dokořán, hleděl, hleděl, ale rektora se školáky nevyhleděl! Ostal nohama v síni, vtahl sa do učírně krkem a krútil ním na všecky strany; aj na tlo sa podíval, esli by tam snad náhodú neseděli. Posléze povytahl gágor ešče na deléj, že sa aj za dveři stačil podívat: gde nic, tu nic!? Zakrútil opět hlavskem, až mu obratel v tyle nahlas zavrzal a přivřel.

Naprotivá v síni sa jevily druhé dveři. Pán, pohňa sebú krokem, rovněž jich pootevřel, nahlédl a zase zamkl. Poznal rektorovu světnicu na bývání. Takéj tam ani nohy nezastal. A tak ostal čekat jako to chytré zvířa z pohádky mezi dvúma otépkama.

Netrvalo však dlho, rozkřídlily sa síňové veřeje od druhého konca. Vstúpila jakási obstarožní panímáma, v zádoch už kapku nahnutá, prostovlasá, o lehkéj jupce, sukni flanelové a jakýchsi již ne zánovních papučách na nohúch. Pod pažú svírala okřín a ešče na prahu domlúvala slépkám. Zmerča kohosik v síni, pohlédla zbystra po ňom, gdyž pak tente sa neměl k slovu, vytáhla z almárky pecen a zakrojila na krajíc. „Už sa zase s vama roztrhl měch?“ zadudlala si. „Od božího rána sa přetahujete, kakraholští Češi!“ A gdyž přistúpila bližej, aby pohlédla domělém žebrákovi do očí, napomínala důrazno: „Takový mladý chlap silný chodí po ptaňú! Nestydíte sa? Dobře byste mohl pracovat!“ Tož neznámý sa napřímil a pozdvihňa ruky jako kněz při požehnáňú, odmítl almužny: „Mýlíte se, osobo, nežebřu, nýbrž jsem vyslán vrchní církevní radú, bych prozkoumal zdejší církevní školu a podal zprávu…“

Tedy visitace!

Stařence byl by o málo vypadl krajíc z hrsti. „Tož nemějte za zlé, pane… nevím ani, jakú čest vám dat?“ – „Sekretář…“ – „Tož pane sekretářu! Gdyž ste sa neozýval… a ludé nenosíja svoju hodnost na čele napsanú… Lubí-ji sa, tož prosím na minútku semkaj, než přijde můj, jako manžel, rektor. Já su jeho života společnica. Mosíte prominút: ostala sem samotinká jako prst doma. Hnedkaj sa povrátím.“

Vzácný host ve světničce osaměl a z dlhéj chvíle sa porozhledoval. Izdébka měřila šest kroků tak a pět tak. Na pozdél zapadaly na vlas dvě pohrádky čelama k sobě. Ne zcela prostředkem uhýbal pomenší stolík a cuckové kanapé u něho, neboť naprotivá zabíralo téměř veškeré prostranství dlhé fortepiáno. Po kútoch krčily sa ešče dubová truhlica, po téj zasklená almárka na knihy, pod jedným oknem šicí stroj a pod druhým stoleček. Celkem vybývalo místa, že chudý člověk okolo dovedl akorát sa protahnút. Otevřítým oknem zavanul větérek a přinesl cosi vonného, že zpytačovi zachlopotaly chřípěje u nosa. Ohlédl sa proto po okně: tam tísnily sa v kvítňákoch bazalka, rozmarýn a muškát. Přikročil teda bližej, vtom ho však zlákala knihovna. Otevřel ju přesvědčit sa, co v ní chová rektor, lebo po knihách prý poznáš člověka. Pochyťa jednu ze stejnakéj řady a vazby, četl nadpis: Matica lidu. Postavil na místo, vytahl z dolejší přihrádky: Osvěta. Důle jakýchsi novin, svázaných konopnú niťú ani do ruky nepotřeboval brat. Lehko sa dalo čtnút z daleka: Obrazy života. Nakonec všimnul si ešče najhornějšího skladu, gde sa stkvěla do vepřovice vázaná s okovanýma rohama Biblija, pak rovněž Postilla, tři kancionály, daléj pomenší knížky jako Labyrint světa, Historia protivenství a mnohé jiné.

Inspektor vytáhl notýsek a poznamenal si olůvkem: 28. 3. 1886, Zavětrov, Josef Kaliwoda, správce „vymřelé školy“. Po chvilce naslinil tuhu a připsal: Podle knih vlastenec, jeho paní naprotiv tomu praví: „Kakraholští Češi.“

Už však sa šuchotal gdosi po síni, tož milý inšpicient během skoval poznámky do kapsy. Paní rektorka čisto spravená, hedvábný šáteček na hlavě, ztěžka otevírala, nemoža si pak pomoct, lebo nesla čehosi plné ruky, přirazila křídlo nohú za sebú. „Mosím chybu napravit,“ smíla sa prostoduše. „Ovšem ten chleba vás už nemine, však alespoň kúštěk másla s medem přijde snad pánovi k chuti. A toť sklénečka jablečného burčáku! Věcej rektorská služba na Valachoch nenese. Ale ovšem sú to také boží dary chutné a nefalšované, protož buďme za ně vděčni. Tož, prosím, poslužte si! Nedajte sa naháňat!“ Pán sice zprvka sa vymlúval, že mu svědomí zakazuje jakožto úřední personě – žaludek ale ranní procházkú protřasený, jakmile učul z taléřků vůňu, tak sa ohlásil o právo, že pán ani nevěda již držal v hrsti kaval a házal do sebe jako do zblka.

Zatým nechal rektorku švitořit, sám enom v přestávkách nadhazoval krátkú otázku: „Kolik že jim Hospodin požehnal dětí?“ – „Ze dvanácti žije osn, pane inspektor! Tři syni študujú, cérky sa na větším díle vydaly, najstarší si pojal mynář na horním konci, druhá sa provdala gdesi k Slavičínu mezi miškáře, třetí do města, čtvrtá pak na Horňáky ke Vsetínu; všecky za sedláky. – Ja, na koho jiného také by tady čekaly? – Šak práci rozumíja nejen domácí, nýbrž i polní. Nejsú zpovykané, dobře sem je držala. A dětí sa jim už nahrnulo, že sa sama nevyznám! Povídám jednom Pepeček, a on to zatím Janíček! A s přímením ešče horší! Jedni sa opisujú Eviáci, druzí Rokytovi, třetí Pavlíkovi, čtvrtí Trlicovi: gdo si móže všecky pamatovat? Oh, toho bych vám věru příla, tak sa k nám podívat na hrubé svátky, gdyž sa všecky céry sejdú ke mně. Gde jaké bidélce neb oje lebo hambalek: všady visí za tráčky hojkačka a v ní malé pachole. A ty větší: chvilku si hrajú, hned sa zase ščičkajú, žalujú a opět smiřujú…“ Paní rektorka sa odmlčala, jak si v myšlenkách ty malé šprty představovala. Usmívala sa, oči jí zamhlely. Po téj sa protrhla. – „Ja to… gde sem přestala…? Aha! A pátú, Andulku, chováme ešče doma. Pěkně vyšívá, háčkuje, tyhle vzorky (stará paní ukázala po pohovce, po fortepiánu, po stolečku a láskyplně je pohladila) sama pracovala…“

Zatým však už břuch sa nasytil, a tož svědomí nabylo převahy. Pán odstrčil zprudka taléřek a vyskočil: Gde že mešká učitel? Ve třídě ho neviděl. Snad vůbec někam si odešel a teprve pro něho poslali? Že vyžaduje čistú pravdu, že sa nedá ošálit! Tož paní rektorka: esli sa mu páčí, by si teda neobtěžoval, že konečně čeho by před ním skrývali? A pán, zdvihňa sa, šel, a dostali sa ven.

Dvůr na kopečku, svažitý jako na kalenici, vyhříval sa pěkně na slnéčku. Ve vyhrabaných důlkách popelily sa slépky. Se střechy snášali sa volatí bubláci, mezi nima jako šípy z kuše mihaly sa švitorné vlaštůvky. Iďa po náspě, moseli okolo nizučkých dveří a dalo sa lehko usuzovat, že tam přebývá boží dobyteček, enom že včil zél prázdnotú. Paní rektorka hned ukazovala rukú: „Hele! Nemožeme včil ani zavírat, laštovičky si vám na trámě uvnitř slepily hnízdo, tož můj povídal, aby sme jim v tom nebránili…“ Ale hosť zdlábja nos do šátečka ponáhlal rači předěj. A sotva si stranú povydychl, hnedkaj zase nová příčina!

Zavadili bokem o dvě dřevěná staveníčka, zbudovaná s takovú dojímavú otevřenosťú, že sa hodily postavit do rája za časů Adamových. Spodkem glvaly mlsné kury do naschraňovaných hromádek a vybíraly si najchutnější sústa. Pán, zbrunátnělý zadržaným dechem, ponáhlal, už aby sa dostal daléj. Rektorka, kerá na takové věci čistýma očima hleděla mentinú přes šedesát roků, pomrkávala po fajnovém súsedovi, myslíc si potichu: „Ja, ty milý páne, enom si usmrkanú hadérku pichni do kapsy! Pán Bůh kvůlivá tobě světa nebude předělávat, vzdor, že si inspektorem!“ Tož doveďa ho u stodoly ku parkanu, pomohla mu přes přílazek a poprosila, by si neobtěžoval vyšéj, tam že nalezne, koho hledá. Sama že mosí po práci.

Pán v myšlenkách enom přikývnul hlavú, nevěda hrubě čem, a drápal sa hore stráňú. Nemohl sa jaksi zpamatovat. Přišel vyzkúšat děti, jejich vědomosti: zatím ve škole jako po vyhořeňú, učitela pak mosí teprú sháňat. A stráň sa zdála bez konca!

Co platno, že každým kročejem sa rozšiřoval výhled, jakých vzácno po šírém světě! Co platno, že každý lísteček třásl sa dychtivosťú přispět podlevá údělu k okrase světa! Co platno, že steré hlásky ptáčků, zpěváčků, pokúšaly sa rozechvět dávno odmlčalé strunky v srdci ludském! Co, pravím, všechno platno, gdyž kolem sa plúží stuchlá duša inšpektorská! Ten enom hleděl, brzo-ji sa gdosi gdesi ukáže, by sa po ňom svezl! Až hore na vršíčku spatřil obstarožního baťku beze fúsů s požehnaným tělem, faječkú v zuboch a řetazem v hrsti! Na řetaze sa dvě kravky spokojeno popásajú. Staříček stojí, drží ruku hore zdvihlú, na prstě rozkládá mu malované křídelka pámbičkova ovečka. Zřetelno sa nese tichým vzduchem dětská průpovídka: „Leť, verunko, do nebíčka, do božího kostelíčka…“

Inšpektor zažil dneska už toléj rozdivných příhod, že aj tuhle přijal s jakýmsi humórem a ptal sa na čisto posměvavo: „Mám čest snad se zdejším učitelem?“ – „Aha! Čeho si ode mne žádáte?“ – „Představuji se vám jakožto sekretář od vrchní církevní rady, chci pak provésti ve vaší škole visitaci.“ – „No, móže, hnedkaj půjdem, enom co sa kravky dopasú!“

Nastala chvilka pomlčení. Pan rektor, chudák, hledal v hlavě nějaký zástoj, kerým by mohl pána z Vídňa pobavit, a tente zase vyčkával, až vzbúřená zlosť v něm překypí a vyrazí ven. A tak sa stalo, že prám v okamžeňú, co učitel otevíral ústa na prohlášku, jaký daroval pánbů pěkný deň, vyletělo z inšpektora rovno z puténky: „Pane! Tady panuje ušlechtilý pořádek! Proč se nevyučuje? Kde meškají děti…? Něčeho podobného jsem ještě nezažil!“

A pan rektor sa ho klidně optal: „Kolikrát ste už – odpusťte – vizitíroval?“ – „Ponejprv, ale…“ – „Tož ovšem,“ utrhl nitku rektor. „Co bych vysedával ve škole, gdyž tam živáčka není? Podívajte sa dokola kolem, hele: kravaři a kravařky, henkaj pasú husy, henkaj zase bažky, tam si hledajte moje školáky a moje školačky! Počúvajte, kerak vesele helekajú! Až napaseme, tož sa o pů desátej sejdem a po téj sa poučíme, co k našemu prospěchu. – Šak už ide na desátú,“ pohlédl po tínu veže na kostele, „možeme pomaly hnat dom.“ Pojal mlékodajky pevněj na řetaz a již sa pobírali: inspektor, rektor, Babuša i Stračena. Spúščali sa s příkrého kopca všeci štyřé mlčky; co si kerý myslél, druhém nepověděl. –

Gdyž po desátéj rektor aj s inšpektorem vkročili do učírně, vstalo před nima zástup školáků. Paní rektorka zatím byla pustila novinu po dědině o vzácnéj návštěvě. Na levéj straně seděly cérky, na pravéj ogaři. V prvních lavicách malí cvrčci, v zadních už hrubí habáni a cérky téměř na vdaj. Děti sa pomodlily, zazpívaly pěknú pěsničku a pan rektor kladl otázky. Dal říkat ze slabikářa, z čítanky, kerýsik aj pod tabulú deklamoval a šlo všecko, jak dyby na husle hrál. K posledku pustil sa do vyptávky aj sám Vídeňák.

V najzazší lavici bytoval Jurka Slačalů z Pasek. Seděl v ní nebojazlivo, nohy natahnuté sem a tam a jednu ruku na lavici a druhů spuščenú do uličky, to jako aby ukázal, že nabyl už ve škole domovského práva. Gdyž na něho ukázal pan rektor, odpovídal lehko a veselo. Při tom ale nespúščal očí z cuzáka. Ten sa mu, rovně řečeno, zamlúval jako v noze trn. Taková bradka mu trčala, co by uvázal potáček kúdele; levé rameno vlekl nižej než pravé – a s chlapa: opatruj pánbů! Nadhoďa mu měch žita na záda, byl by sa býval pod ním zmotal jako komár. Jurka vyciťoval, že spolem by sa nigda neskamarádili! A gdyž ho čul pořád sa cosi zbytečného vyptávat, a to škemravým hlasem, že až bolely uši, tak sa mu všecko ve škole zprotivělo. „Že sem takéj ale semkaj dnes vlezl,“ opakoval si bezpočtukrát. „Nemohl sem já rači ostat doma anebo třebas s našima pod Obléskem sadit přísadu?“ A čím si připomněl vůňu vazkéj hliny, zlatú zář slnečka a flautové hlasy přeletajících vlh, tak sa v něm cosi lútosťú pohnulo, až sa mu blut chtělo.

„A ty, hochu, pověz nám, medle, zdaliž Rakousy počítáme k markrabství, aneb k vévodství?“ ukázal na něho prstem inšpektor. Za tú minútečku, co vstával Jurka z lavice, problklo mu hlavú myšlenek, že by jich nenapsal na pěti archoch. – „Čem sa ptá na takové daremnice? Šak do Rakús na mlaťbu nepůjdu, a dyby nakrásně, tož čeho věcej? Či bych tam, ufám, netrefil, nevěda, zdaliž markrabství, nebo vévodství? Púščajú sa tam rok od roka Horňáci, neumíja ani čnút, ani psat, a trefíja rovně tam aj zpátky! A co ty sa pořád vyptáváš, jaké si tady osobuješ právo? Toťkaj pan rektor chyba, ale co ty? Takový kúdelníkův syn! Gdo ťa sem volal, mohls dobře čučat doma!“ Jurka pozdvihl hlavy, bleskl dohromady sraženýma očima po milém vyptavačovi a zařezal sa pohledem na křivolakú sviňu ingustovú v lavici.

Pozady mu dával starý rektor znamení, chtěja mu pomoct, ale Jurka zamrkal zamračeně klapkama, že nestojí o napovídání, a mlčal daléj. Pan rektor dovtipuja sa, co sa děje v ogarovi, rukú a hlavú ho vážně napomínal, aby odpovídal, ale Jurka stál jako svatý u cesty… Inšpektor dal sa tedy napomahat: „Vel… velko… velkové… Opakuj: velkové…“ Jurka – ani zbla. „Pravím tobě: opakuj, co jsem propověděl!“ Místo odpovědi zazvonila enom v nastalém tichu hrubá mucha o sklo na okně. „Ah, tvrdošíjnost!? Oh, kloučku, takovou nectnost z tebe lehko vyženeme. Pojď, jen pojď!“ Chytil Jurku za ruku a vedl ho za dveři. „Tady se postav, až tě zlost pomine, budeme spolu zase hovořiti!“ A zkúšal dalej.

Po čtvrt hodince vzpomněl si na Jurku, zdvihne sa pro něho – Jurka v dýmě. Utekl dóm. Tak prý sa za ním prach zdvihal, hlásal ogara, kerý ho pozoroval oknem. A inšpektor jal sa kázat. O tvrdošíjných dětoch, kerak sú Hospodinovi protivni, jak sa On nad nima také zatvrdí, zato však že odmění poslušné dítky! A hned prý sa pomodleme za poblúdilého jinocha, by sa obrátil a činil pokání! Sepňa ruky, nazhlas sa modlil a děti rovněž vstaly, složily dlaně a dívaly sa na něho, kerak hýbe pyskama, či jak sa mu kúdelná bradka potřípá. Gdyž pak učuli amen, všeckým sa odlehčilo: a honem sa vyhrnuli na boží slobodu.

„Ja, čem ho stavjal ven?“ povídá už na schodoch ogara kamarádovi. – „Ba právě! Nedaja ho za dveři, nemosel sa potéj za něho modlit,“ odřekl mu tente.

Sekretář po škole pozvizitýroval gde co, dal sa dlho naháňat, než přijal rektorský oběd a tak o třetí vypravil sa, že dalej. Nechtěja sa však prozradit, do kerého místa má vlastně namířené, by snad tam rechtor kraďú nedal vědět, na všecky možné cesty sa vyptával, a nedaja sa vyprovodit, naschvál odešel iným směrem, mysla si, že kúsek za dědinú pěkně sa stočí a bude. Ale mu vyjavilo!

Gdesi v záhumení vyletěl na něho pes, a tož mosel přes říku přepálit a dát sa hore Stráncama. Tam, aby si nadešel, pustil sa, že prý do březinky, z březinky dostal sa do lesíčka, z lesíčka do lesa – rázem sa ostehl v horách. Chodil, blúdil a ne sa vyplantat. A už sa, pane, sešemřívalo! Co chvíla neco zabúkalo nebo zapraščalo! Pán nestačil sa ohlédat. Jal si potichu prozpěvovat: „Kdož ochrany Nejvyššího,“ ale ohlédat sa nepřestal. A nakonec nemoža už hrůzy v sobě zadržat, dal sa do kalupu, utěkal hlava nehlava jako zmámenec… a tož vynořil sa na pasekách.

Tam v nižině jako v kolébce hrčal po zeleném trávníku drobúnký potúček a z obú stran sa týčil černý les. Tož přeca sa zaradoval, že nemosí aspoň do kolečka tápat a može sa držat směru po vodě. Gdesi sa už přeca došmatle! Tož kráčá vám, kráčá: vtom mu srdce poskočilo. Uhlédl na břížku pást sa dva spuťnané koně, jakýsi ogara ležal pohodlno při nich. Tož alou k něm! A hned sa ho vlídně ptal: „Milý synečku, kudy tudy se dostanu do Jasené, zbloudil jsem a rád bych někde přenocoval?“

Pasák vyskočil a – v téj sa poznali. Jurka s inspektorem si zase hleděli do očí.

Neponadálý přítel v núzi sa však povypjal na prsty, píchl ruky do kapes a odpověděl: „Hele ho! Gde sa dostal se svojú múdrosťú. Gdyž ti jindá nadbývá rozumu, hledaj si také včil cestu sám!“

A již sa daléj o něho nestaral. –

Strýc Halů

Strýc Halů, chalupník, kroměvá sedlačiny také – s odpuštěním – prťačil. No, podlévá pravdy, poctivých botů za života jako čert málo našil, protože sa kupovaly šmahem po jarmarkoch, ale povyspravit, přišit latu nebo podrazit škarbál, nebylo nad něho. Dělal dobře a lacino. Štyrycet grejcarů za kožu na dobré podrážky, štyrák od práce – bože, gde sa minúly tyte časy! A není tom ani tak dávno, řekňa před třicíti roky.

To sa ví, že sa zasejc na něho nemohlo tlačit a hartusit. Gdo si přinesl boty, tož si na ně s pár týdňů počkal. Obzvláště z vesna lebo ve žňa, gdyž kypěla práca na poli. Tu ležalo u něho křápů po zemi jako mrtvých po bitvě. Gdyž ešče negdo s nejakýma sa přištrachal, Hala napsal křidú méno na podešev a přihodil k ostatním. „Přijdi si, Jurko, pro ně negdy z podzimka. Beztoho včil jich nepotřebuješ, trhaj vlastní kožu!“ A hleďa na rozloženú armádu, pravil přesvědčito: „Šak sa spolem tady nepobijú.“ Zamkl dveři a odešel na pole.

Zato gdyž sa pustil do práce, tož dělal o dušu, zakládaja si na díle, jak je bytelné a trvanlivé.

Také pan farář zkusil a dal si spravit nabiračky. Hala přismolil latu na prst z tlšča, dratve nešetřil, enom aby sa zavděčil. Také přižeňa sa se správkú do fary, křičal už ode dveří: „Stakva, pane farář, téj laty hned tak neodtrhnete, ani za nevím co!“ A chyťa ju do zubů a holénky obúma rukama, natáhal sa s ňú po světnici jako zlobivý pes a dával vší mocú najevo, kerak sa namáhá. Ale příštipek držal jak hluchý dveři. Jednak začervenalý po hubě, jednak ušmudlaný od bota, přeca však rozradostněn nad dobrým dílem podal farářovi: „Šak zkuste sám!“ Pan farář mu však věřil a ptal sa enom usměvavo, kolej od správky. „Ve zdraví užili! Taková práca sa nedá zaplatit! Přijměte ode mne jako na památku!“

A pan farář na ozajst. Postavil si dar s latú na oči, gdyž pak kolikrát jednal s církevníky – jak by mu bylo bývalo pár grejcarů dobrých – podíval sa na bot a pravúval po Halovi: „Přijměte ode mne na památku.“ –

Všeci ševci sú mudrlanti, jak už nese v sobě řemeslo. Gdyž vysedává sám doma na verpánku, tlče do usně kladívcem a nemá s kým řečňovat, tož myšlenky sa odkaďsi zdvihajú jako pára nad vodú, přilétajú, zase odlétajú preč a prochodíja sa v hlavě procházkú tajak po paláci. Až jim člověk uvykne, už pak sa jich nigdá nezbude. Nechaj chodí, gde chodí, všady ho vyprovázajú: po cestě, po poli a ještě na loži nedajú pokoja. Tak Hala kolikrát sa pustil po silnici a hrubě o tom ani nevěděl. Rozháňal sa rukama, neco sám sobě mrmolil, všecek sa do pozvýšky zdvihal a zděrigal, všecky ludi předháňal…

„Halo, prrrr…,“ volal na něho se střešně ogara, po hubě ovocem pomalovaný, uhledňa ho, kerak utěká.

„Nechaj ho,“ přimlúval zase druhý, kerý hnízdil o halúzku vyšéj a strašil modrýma pyskama od černic jako umrlec. „Popřej mu, nechaj sa proběhne.“ Jal sa povolávat za ním: „Halo, bzzz…, Halo, bzzz…“ Prý: uhlédneš, že sa schytí a bude střečkovat.

Ale ztrnčelý Hala nečul, neviděl, co sa děje kolem, uháňal ku předu, až sa ztratil za vršíčkem.

O všelijakých divných věcách mudroval. Ani mu ludé hrubě nerozuměli, gdyž spustil o nečem. Pamatovali si enom hlúpoty chyba na pošklebek. Třebas: kerak si Noë v korábě zařídil, že sa mu zvířata nepožrala? Lebo: lesti sa při potopě světa takéj ryby neutopily?

A v téjhle lebeni sa uléhla pojednúc neslýchaná trúfalost!

Nejednalo sa o nic meněj o nic věcej než vzbúřit sa proti starodávným obyčajom. Každý ví, že Valaši nemilujú fúsa, vyholujú sa po lícoch aj pod nosem. Každý takéj ví, jaká to svízel, čeho člověk zakusí. Aj dyž drží břitvu v pořádku, že si ju časem nabrúsí, obtáhne, tož přeca nůž skáče po tvrdých stonkách, až z očí slzy škvrkajú. Negdy sa pořeže takéj, a přiloža nedopatřením pavučinu z jedovatého sekáča, by si aj krev otrávil. A druhým koncem: daja sa člověk nekým oškrábat, aby sypal hříšné peníze. Dva tři grejcary týden po týdňu vyjde do roka na rýnský.

A najhlúpější při všeckém venkoncem, že to daremná práca. Jeden deň sa očistíš, druhý tak ešče projde, na třetí huba zase znova strniskem.

Ale že tak platí starodávná zvyklost po otcoch, staříčkoch a prastaříčkoch, všeci sa tom podvolujú, nikom ešče nepřipadlo, že by mohlo byt ináč.

Až strýcovi Halovém! Schoval břitvu, a takové fúsiska šedopopelavé mu vylézly z brady a zpod nosa jako ježovi.

Bylo smíchu po dědině. Gde sa pohnul, všady čul o svojí kráse.

Přišel-i do hospody, povídal nekerý chlap jakoby nic: „Halo, čuješ, kup ode mne škutiny, dám lacino.“

A druhý hned do řeči skočil: – „Ohrál by ťa aj se škutinama! Nevidíš, že má vlastních dosť?“ –

Nebo ide ogara po silnici, vysoký jako prst, potká Halu.

Poklonil sa hluboko, div si palcem u nohy nezakopl do nosa, smekl klobúk taktéž až do prachu: „Pánbů daj dobrý deň, pane rektor!“ Po téj nemoža ututlat smíchu, frknul nosem rovno na trumpetu a honem češe hore stráňú, by za ním Hala nemohl. –

Už k němu nigdo nenosil škaprtů. Ptal sa keréhosik: proč?

„Ja, šak bys včil, ufám, sa s tím neostúzal, gdyž sekáš pána?!“

Tož tak ubyl ešče s fúsama za nekolik neděl – a potéj zase vytáhl břitvu z tulaje.

O Trúbelkovi a Maňasovi

Březnové slnéčko, vytoča sa nad Vizovskýma brdy ze stříbrných závojů, průzračných krajek a zlatého třepení jako královské diťa z výdhernéj pohrádky, hned najprvjajším paprskem podívalo sa po Maňasovém mlýně. Tak chápe sa vstanuté robě prvým hmatem miléj zábavky, kerúž sobě večer před spaním položilo vedle sebe na zhlavec.

A vpravdě: dřevěný, stářím zčernalý mlýn s bilú, pojíněnú baranicú na hlavě, jak si hověl v tlumu dokola rozházených vedlejších budov, připomínal povětší hračku, lebo spěšej pěkný obrázek z pohádkovej knížky. –

Na vzrostlých olšách a starodávných lindách rašily juž pupence a nalété brozgy. Krčily sa ešče na polo v zahnědlých kožúškách a pod nosem sa jim třásly ledové střechýlce. Ty však, na okamžik pod paprsky rozzářivše, ve velkých slzách důle splývaly. Po zčernaléj drapatéj kůře hlaňal důle hlavú načepéřený brhel, špaládaja ve skulinách a zglýňaja po trnkových kostkách, jichž si u pálenice z podzimka nasbíral a natlkl tvrdým zobákem do zdířek, pamatuja na zlé časy. V mrazivém vzduchu mu myslím zalézalo za pahnozty, protože pořád si odplúval hlasito při práci: Pfy – pfy.

Po lipačoch u holubníka hrkali a bubnovali gogolatí voláči. Nadtáčali sa na rúsnatých, jakoby od nedávnej zimy do červena odzýblých nohách a klaňali sa protivá sobě; zasej sa obtúlali rovněž purpurovýma glváky a létali se sladkým šumotem křídel, kerý zdvihal třpytivú chumelenicu sněhového pápení, na rovnú šlechtu nad komínem pojímat sa.

Zdola pohlížal po nich do krvava rozpálený kokeš; co chvíla zamhuřoval oči nad veřejnú prostopášnosťú a kokrhal, jako gdyby chtěl přivolat súdný deň. Nicméně však sotvy že sa k něm přiťalúpila odnekad nekerá z jeho krákorajících společnic, hned po ní šruboval, a spusťa křídla, brúsil nima o zem; obíhal do půlkola, dupaja ostruhovanýma paprčama, jak to, ufám, odpozoroval chlapom u muziky alebo ti od něho.

Ze zavřených chlévců křičaly husy, dobývaly sa kačeny.

Všechno to pernactvo dohromady bylo by rádo učulo vrzugnút dveři, by sa objevil okřín zrna podsypat pořádnú snídaňu, lebo přes dlhú noc vyhládne aj to najvěc naprané volacko. Živáčka však sa ešče ve mlýně nehýbe!

Lenoši!

Ale nekřivděme! Gdosik už přeca je hore! Pokonča veškeréj ústavy mezi dřevěnýma bečkama, měděnýma kotly a zkrúcenýma trubkama sedí v pálenici na převráceném vědérku majitel mlýna, zabraný v těžkých myšlenkách, až mu hlava klesá téměř ke kolenám.

Před ním rovněž na bečičce perlí žejdlíková sklénka do poly naplněná, vedle podepírá sa plechový koštýř, z něhož ešče odkapává vonná slivovica. Dvě do žlta zahrávající krapěje třasú sa Maňasovi na zvlhlých fúsiskoch.

Tam sedí, nehýbaja sa, jenom v hlavě mu tlaščíja jedna přes druhú myšlenky, jako chycení raci v kabeli. Byltě před chvílečkú hánkama oklepal nedávno načatú pětítku, nápodobja dochtora, an vyzkušuje vodnatelného; ta pak zkúška vydala takový mizerný výsledek, až sa zarazil. Nechaj klepal, jak klepal, dužiny zvonily pořádem nic ináče než nový hrnek na jarmarku; chyba tak štyry prsty ode spodka dalo sa usuzovat na zbývající tekutinu…

Tisíc láter do klbaně! Tož takhle sa hospodaří u Maňasů s božím truňkem? Taková pětítka! Pů hodiny by sa z ní mohly kola hnat! Sotvy pak sa načne, vyschne v okamžeňú, co by krapečkú postřikl suchopár!

Je ovšem s pravdú: natahne sa deň ze dňa dvúmázový plucárek, a gdo o něj v izbétce zavadí, neodolá, by si nezavdal, a gdyž sa už hambí jít dveřma, tož vtahne sa třebas oknem – ale že by svým činem jakořka v oči hleďa do země sa ztrácala, tom ať věří, gdo chce…

Ale jakéhosik laciného kupca v pálenici zastat – lesti třebas ten Bajza od potůčka: šak před ním sa věru třase každý hřebík na stěně? Toho už buďa choláňem, gdyž slúžil za kravařa, přistihli, že nosil nemodlenec od černéj slépky vajco pod pažú, by sa mu uléhl skřítek špiritus, že ho potéj nigdo při krádeži neuhledne! Dobrodinec enom vyjde ráno na náspu, a porozhlédňa sa, už merčí, gde co pro něho roste a zraje, třebas tam ani nezoral, ani nezavláčil. Křesťan a při tom nábožný, div by si nevykrútil očí v kostele! Šak by ho věru neškodilo po druhúc ešče okřtít, ale podlevá farářova receptu. Ten, aby sa neřeklo, hodí do slivovice zrnko soli, pravě, že užívá léku. Tož také tak do patrony nasypat místo broků, a počíhaja si na nezdaru, zasolit mu šrůtky: „Toťkaj přijmi, bratře v Kristu, lék od nenechavéj slabosti!“

Alebo že by Trúbelka? Mohl by přeca dobře přestat na tom, co si uchytí na podzim! Gdyž sa pálí, tož léce s hrncama jako zvlčilý, číhá – slídí – vartuje; zbadaja pak pravú chvilku: nabere si ešče teplého gajstu a poschovává po ďúrách jako ten brhel na olši. Ráno pak od prvního břesku, vejďa do mlýnice člověk ho zastane, any oči sa mu svítíja, rozumem trúsí lepší než ministr a hned by sa kmásal. Patřilo by ho zase na čas vysadit do světa na lehčí stravu, by mu oklapěl hřebének.

Ovšem sprostný člověk dělá, co vidí u jiných. Z koho si má nevzdělaný tovaryš brat lepší příklad? Z učitelů?

Domácí nemože vidět před sebú plnej sklénky, a Čecháček od Čáslavě by zase pořádem „pílj“. Od něho cosi dětska pochytíja, gdyž neumí jaksapatří ani „el“ vyslovit!

A starosta?

Takhle před hejtmanem po kolensky sa plúžit, co by vymámil tři sta ze silničního výboru. Než drža jich teplé ještě v hrsti, už peláší: „Ejchuchu!“ Častuje gde koho: „Aha, proč bys, pravda, Juro nepil? Dajte mu piva kus!“ – Vykřikuje svoje přemandrčené pěsničky: „Ej Homane, to sa ti nestane…!“ „Na Tatrově šumí, hromy divno bijú…“ A nehne sa, dokaváď zvoní jediným škejem v kapsi. Eh věru, patřilo by ti zašumět, ale pořádným chabovcem okolo hlavy!

A jaký baran, takové stádo!

Prácu nechat robám a chlapi chlámat, chlámat a chlámat…

Šak ne nadarmo sa modlívajú po okrese:

„Pane Bože, zachovaj nás od taliánskéj cholery, polských vší a zavětrovských pořádků!“

Ba na mú…!

Maňas od razu sa zdvihl, pleščil dveřama za sebú, až sa pálenica zatřásla v základoch, a vyrazil na dvůr. Pomúčňaný kaškyt mu seděl štítkem do tyla, nohy sa mu oblúkem zdvihaly, jako dyby kráčal po oblinách. Slnečko svítilo pronikavo, že mosel zaslzené oči přimhuřovat, avšak přece zahlédl u stodoly cosi podivného.

Oh! Ehe? Gdoby si pomyslel!

„Maryno, Maryno, Marýnó!“

Dívka vyletěla z kuchyně polekaná: „Čem tak, pantáto, hylazňáte? Myslela sem málem ináč, než že sa u nás chytilo!“

„Henkaj sa podiv!“

U plevníka si vykračuje z pyšna rozčepéřená kvočka, okolo ní pak drobčí jeden, dva, tři, štyry, pět… neúroku… šest, sedn… Bože požehnaj… osn, devět… gdo by sa ponadál… deset jedenást – henkaj pět při sobě… šestnáct a ešče pět: dohromady jedenadvacet máslově žlťučkých kuliček.

„Oh, táte stará Schovajsena, co nám provedla! Nenadarmo sem já pořáde přemýšlala při krmeňú, gde že sa nám ztratila, či že už ju tchoř zadlábil a odvlekl!? Ty, ty střapaňo, enom po mne pohlédaj, a pokvokávaj! Metlú ti vyšústat –“

„Bože, chraň! Dobře provedla věc! Dyž roby létajú po klebetách, mosí sa kvočna sama postarat o potomstvo! Včilkaj malučkým prosa dones na přivítanú a šáleček s čistú vodú, krapku písku, ale honem, už ať si zpátky!“

Maňas sa z nenadálého přímnožku velice rozradostnil, přičopl si, chytil jednoho kanárka do dlaně a hladil zlehka bradú po hlavičce. „Nepípaj, nepípaj, dyť tobě neubližuju! Tutěnka – dostane hamat – prosénka dobřučkého, žlťučkého – jako je sa – ma – pim pim – ahá – nadělí pámbiček Maňas – aj voděnky, aj chlebíčka – slépečka poroste jako z vody, u mlynářa nezakusí hladu – pospěš, Mariáno, papu daj!“

Nabral honem z Maryniného fjertocha hrsť kaše a sypal na zem: „Na puť – puť – puť – púť!“

A stádečko sa shrklo dohromady, zobinkalo s chuťú, co stará mezi nima najupřimnější mateřské zvuky z hrdla vydávala: „Kř – kř – kvo – kvo – kali – kali,“ a tvrdší zrnečka jim překusovala.

A potom pinkaly!

Zdvihaly hlavěnky, přimhuřovaly očka, přičapovaly ještě na slabých nestálých nožkách, padaly po zadu na kulovaté zadečky – Maňas, kerý při nich čopěl na patách, pil od radosti zárovno s nima: tak každú kapečku ve vlastním hrdle cítil.

Jedna však pipenka odběhla ode žrádla, nevšímňa si čerstvéj vody, snad nebylo jí dáno vnukňutí jak ostatním.

Mynář uznal, že mosí tady napomoct.

Zdvihl sa, obešel kuřátko, zaháňaja ho mírno k taléřku. Tote běžalo mimo, na vodu ni nepohlédlo. Nadeběhl tedy z druhé strany, hroza z lehkú čepicú. Dokázal však enom tolik, že kuřa polekané sa obrátilo zpět a rovnú pádilo přes taléřek, až sa nahnul a skoro polovička vody sa vyčabrzňala.

„Hlaválu! Tahneš slopat! – Kš – kš. – Kšo – kšo! – Žabnálu jakýsi, což si myslíš, že ťa budu prosit? – Na – na – na, puť – puť! – Vody, malučká, vody! – Kyša – kyša – kýýša – Taliáne! – Tož, jak dlho ťa mám ešče hónit? – Kruci… – Tu máš!!“ Pác…!!!

„I!“ –Věcej neborátko již neřeklo. Zasažené kaškytem otrčilo paprčky, zatahlo černá očka bělavú mázdrú a v okamžeňú sa odporučilo ze světa.

Mynář sa zarazil, ohlédl sa kolkolem dvakráť, lesti neměl svědka náhlého zločinu, hodil spěšno mrtvolu do kříkopy, pichňa pak ruky do kapes a hlavu mezi ramena, jako pes se stahnutým ohonem vplúžil sa honem do maštale.

Tam jal sa horlivo vizitýrovat hrant, zdá-liž patřičně vyčistěný, pod koňama nastlané, puténky vymyté: všecko našel v pořádku, koně vyhřebelcovaní ligotali sa jako v zrcadle.

Uznal zásluhu Maňásek sám.

„Máte dobrého pacholka, dobrého věru pacholka. Dostane ‚tytyty‘ (Jurovi Veruňákovém, gdyž si zavdal s pár štvrťáků páleného, zadrhal sa jazyk, a rozbíhal sa potém na každý proslov s ty-ty-ty) o štarnprlu věcej při snídaňú za to, že opatruje pečlivo, nepropíjá ovések, drží o čistotě moje fuksíky oba grošovaté, jakých není po širém okrese.“

Ale čert mu již nedal dobře dělat, mosel si chytit náručního za nozdry, zdlábit mu je a potěšit sa nad tím, kerak udýchano zafrkal.

Drapil ho za to ještě jednúc a přidržal ešče deléj. Fuksík vší mocú vyprostil hlavu z nemilých prstů, zakúlal divoko zkrvavjelým okem a zaržál na výstrahu. To byla teprú voda na mlynářů mlýn.

„Tož ty tak? Vzpírat sa svojému hospodářovi? Vydři sa mi včil, lesti možeš! Poraď si! Gdo s koho, ten s toho!“

Ba, na mú dušu: gdo s koho, ten s toho! Týraný kůň vyčíhal si chvilku, gdyž Maňas v neopatrnosti přiklonil bližej hlavu, zachytil zubama dlhé fúsiska, popotahl – a již sa mu jich kombélala kystka pod pyskem aj se skrvavjelú kožu při spodku.

Pro pět ran do hlavy!

Maňas zařval bolesťú a vztekem. Popadl hnojné vidly do obú ruk, a nedbaja chlípící rány, jal sa smýčit provinilca po zadku, po žebroch a po hlavě jako rozumem pominutý.

„Můj si, můj! Tři sta sem za ťa položil a zabit ťa mosím a rasovi odporučit, ešče dnes!“

A – řiz ho, řiz ho, říz ho!

Zdálo sa, že v každéj chvíli mosí konírna sletět a pohřbit v troskách oba, lebo zvířa bilo zadkem, vzpínalo sa, smýkalo sebú z místa na místo, gdežto Maňas s děsnú pravidelnosťú, jak dyby mlátil cepem na mlatévni, přikládal nové a nové rány ke starým. Konečně míra sa dovršila.

Bolesťú zmámený kůň skočil předníma nohama do hrantu, při čemž pod těžkým kopytem povolilo kus koryta, řetázek sa vyvlékl – a karta sa obrátila… Pojednúc zbáčil milý Maňas, že jeho spása spočívá enom v rychlých nohách, odhodil tedy vidle, vypálil ven: kůň za ním!

Z náspy zabočil třema zúfalýma skoky přes hnůj: kůň za ním!

Po dvoře mete ke kolňám, div sa mu nohy nerozčesnú: kůň za ním!

Oh jej – přejej! Gdo dobrý, pomož!!

U vykýřa stojí žebř. Na něm hledá Maňas záchrany, chytá sa ho posledníma silama, hlaňá po něm hoře jako potkán: kůň za ním. – – – Róch – hrrc – pác!

Žebř sa pod tíhú zlomil, kůň vřácl sebú hlavú důle, pod ním sa svíjá mlynář, drva sa řítíja z hranice, tlčú je po hlavách, po nohách…

Neščasná hodinka…

V pravý čas letí ze stodoly větrem o závod Jura. Zaryl mocně prsty do chřípí rozzuřenému zvířati, odváďá ke hrantu. Vracá sa honem a s pomocí Marýninú odnášajú mynářa téměř bez života do jizby. Po chvilce letí zase ven do maštale, háže na koně chomúty, zapříhá, v minutě již hřmí vůz hore k městu pro dochtora…

* * *

Zatým na druhéj straně mlýna na lanfeště, gde voda veselo hnala sa na kola a modravé muchy hónily sa už po zahřítéj stěně, jak dyby na ně neplatily všelijaké psoty a lopoty světské, zahrával si Trúbelka s Režonem. Na koš si byl nasypal dvě měřice súržice, tož potrvá nejakú chvilku, než sejde.

Však Režonovi zábava sa nelúbila. Trúbelka ho učil, nehýbat sa, ležat mrtvým a teprú na slova: „Šel mysliveček a spustil do pučíka: puf!“ vyskočit.

Ale Režonovi sa zdálo, že je na takové kundrfály starý, drbal sa co chvíla na hřbetě, tlkl palaškú o desky, švidral očima po ptákoch, po muchách, aby naznačil, že sa mu tyhle ludské výmysly ani za mák nezamlúvajú. Tož Trúbelka uznal za trest, že ho patří vykúpat v chladnéj vodě. Chytil nedbalca při lopatkách a tahl ke kříkopě.

Režon zase že ne. Vzpíral sa všema štyrma, cúfal, div nevylezl zadkem z vlastní kože, ukazoval divno zkrvavjelé oči a prosebno skuíkal.

Vtom letí od chalupy pro chladnú vodu na obklady Maryna. Trúbelka nepovšimňa si změněných lící ani úzkostlivého pospěchu, vykřikuje přes vodu: „Nechce sa učit! Povídám mu teda, že ho vykúpu! Ale mu nabíjá! Ehe, kerak mu strachy vylézá čuráček!“

„Ty, zmjato! Jak to pořádem valíš? Což sa nebojíš hříchu, gdyž pantáta ležíja potlčený?!“

Trúbelka při zvěsti pustil psa z ruků, ztrnúl na chvilku solným slpem, po téj odvětil: „Dobře mu tak! Aspoň pozná, co je zle. Šak inému nevěří. Vloni na podzim, přiďa od Pinkusa, stál sem henkaj na vantrokách. Zatočila sa mi hlava, já pak šúst ďúrú, prohnilinú pod kolo tři síhy zvýša do vody! Pane! Ale sem vystřízběl kalupem! Na mú dušu! Sem sa honem škrábal hore! Gdyžtě pak sem sa mu s tým třetí deň pochválil, pustil sa do chlachotu: préj kopřivu mráz nespálí!“ –

Maryna odeběhla s náčinkama, Trúbelka osaměl. Třebas že byl odbyl před dívkú krátce a řízně celú novinu, tím nebyla pro něho skoncována. Naopak! Tajné myšlenky, divoké chutě, keré zalété slzama poslední lútosti, zasypané popelem dobrých úmyslů, již po dva měsíce neznatělně tlaly, rázem sa vzňaly červeným plameněm, jak dyby byly ucítily dech kovářského měcha.

Mynář leží v izbě pode duchnú, nebude moct létat do mlýnice, dohlédat a škřékat na něho! Nebude mu moct zbraňovat – hrozit propuščením – – –

Trúbelka, chtěja všecko to mámení v sobě utlumit, hledá sám v sobě, čeho by sa zachytil, co by ho odvedlo stranú, pryč od čertových lakadel.

Vzpomíná si na maměnku, stavjá úsilovno všecku její podobu před oči, též rodný domek tam na stráni za horama na Rusavě, pec, na níž spával, vůňu chleba, gdyž sa stolík otevřel, dýmem začuzenú kuchyň – a zase sa vracá na maměnku, kerak stojíja bosky u kútka, tlčú vajca na škvařeninu. – Věru šak bývala málogdy, věcej zelé se zemáky. Aniž ho moc parádně z domu vypravili. Sotva vybyl školu, mosel – hajdy – do světa. Učení – mučení. Ale přese všecko má maměnku rád. Kolikrátkoliv ide ju navštívit, dycky si vyptá pro ňu od pantáty butélku slivovice na přivítanú. Ovšem sa mu mynář vyškeřuje, že jí nigdá dóm ani z užicu ešče nedonesl, začňa koštovat hnedkaj za prvním kopcem při Srnovoch – ale no šak maměnka nelúbíja páleného, sú rádi, gdyž uhlédnú dobrú vůlu alespoň. Ale šak předloňské žňa jim poslal měch múky, pěknéj nulky jako hervábí. A šestku dal formanovi od cesty. Takéj sa nigdá nezapomene doma ptat:

„Maměnko, máte-ji ešče tu múku?“

„Ale, synku, co ťa nemá! Dyť jí byl s takový míšek jako na tabák.“

„Stafra, maměnko, toho mi nepravte! Dobře já vím, koléj vážila, gdyž sem ju na vlastním chrbétě odvlekl na vůz. A ešče šestku sem daroval formanovi. Maměnko – aspoň tu šestku byste mi mohli vynahradit!“

„Ja, synku, dyť sa mi zdá, že sem ti ju povrátila juž ale po osmkrát!“

„Stafra, dobře vy si všecko pamatujete, maměnko!“

„Ja, šak ty rovněž!“

„Ha-ha –“ Trúbelka sa zarazil ve smíchu, obrátil oči do sebe, chvílu tak ostal v nepohnutí, nedýchaja: přese všecku dobrú vůlu, přes vědomé sebe sama klamání, přese veškeré přemlúvání, vyblkl v něm takový jasný obraz a přezářil dobré úmysly, zařikávky, přísahy. –

Ej ta-ta, ej ta-ta…!

Trúbelka zapomněl rázem maměnky a vidí před sebú rozehřítú hospodu. Šest muzikantů bassuje, tak okna drnčíja. Šenkovňa nabitá ludem jako drščem. Jakýsi pašák v mynářských šatoch stojí si kurážno při stole, jemné cigárko mu hledí z huby. Uderil včil tuplákem o štok, křikl pansky: „Sólo!“ Všecko sa rozestupuje, prostředkem šíří sa kolo, šohaj nese sa jako jeleň k muzikantom, zavdává jim z plecháča, háže starém Gajdošovi dvacítku do klobúka. Muzika spuščá: „Všeci sa ptaaájú, komu to hraaaájú?“ Šohaj sa natřásá, vyskakuje, patama hlobí do řiti, rozhlédá sa po cérkách. Ty všecky na něho očima upjaté, myslí si každá: „Oh, bože, rozbože, gdyby si mne včil vyvolil, což bych ho veřejno hned obtúlila…“

Trúbelka v sešívaných gaťách, zkornatělých juchtovicách, rozplazenéj košuli a spečenéj čépce usmívá sa blaženo hleďa otevřenýma dveřma do tmy ve mlýnici, leboť ten neohrožený chasník, kerý si tak smělo přede všema podupává, jehož muzikanti poslúchajú jako císařa pána, o jehož přízeň děvčice vespolek závodíja, není nigdo iný než on sám Trúbelka Jozef, tovaryš z horního mlýna.

A zase sa v něm krev zavlnila, jako gdyž horký větr zalehne do obilé – – –

Rozhodnuto – domleto!

Friško sa otočil, skočil k stavidlu, vyrazil klínek, dřevo spadlo do vody, mlýn sa zarazil. –

Jako by náhle byl povstal nový svět, tak všecko rozplápolalo a rozšumělo!

Brablci sa hádajú na olši, v kuchyni šramotí taléřek, po silnici hrčí vůz, kravař heleká na kopci: a všem sa chce tak velice žít, vesele žít, pansky žít…

Nad stavidly krouží potichy zkalená voda, pokrytá šedavú mázdrú; duhové prsténce místama sa propletajú a zase splývajú v tanci. Starým dřevem prodírajú sa divno zkrúcené praménky, křížíja sa na zeleném žabinci, padajú do hlúbky, všechny dohromady spojujú sa v neviditelný cimbál: ej ta-ta, ej ta-ta; komu to hraájú??

V korýtkách kola nastěkala sa voda, tote sa půlkú pohnulo, čep pronikavo zapiščal.

Trúbelka sa otřásl a vzpamatoval. Podle zvyku nahrábl ohřeblem bahna na desku: hudba kapek sa zmálila – zanikla. Pořád však ešče v ušách čuje: Ej, všeci sa ptaájú…

A zase sa mu jiný obrázek ukazuje: mynář laje do lumpů, předpovídá špatný konec, vyhrožuje propuščením…

Trúbelka sa zakabonil a prořekl nazhlas k holubovi, kerý sa na něho díval se střechy důle: „Gdo mi má co porúčat? Což su malý škut? Uderím na něho a bych sa zpodíval nedostat vlastních peněz!“

Odhodil ohřeblo a vnořil sa do mlýnice. –

– – –

Za štvrt hodinky byl spravený. Teprve při obúvání natahaček si připomněl, že vlastně sa neoptal ani, jakým činem nehoda sa připonatrefila, tož vkrútil sa potichy do kuchyně. Tam mu Maryna šeptem sice, avšak s velikým vyvalováním očí a rozkládáním rukú znázorňovala jaksapatří celú událost. Trúbelka zdřevěňal proti ní, odbíraja očima každé slovo s jazyka.

Maryna však povšimňa si tovaryšovéj nádhery přerušila náhlo výklad: „A což ty, ohavo, si sa spravil do svátečního? Snádtě nemíníš za pantátovy nemoce verbovat; gdesi po hospodiskách sa rozflanhářovat? Aniž ťa v duchu neco podobného napadajž! Pantáta ve dvú ve třech dňoch ozdravíja…“

Trúbelka podobné rozklady miloval jak čert svěcenú vodu, zřekl sa tedy rači přerušeného dokončení, umknul z kuchyně kvapem a potichunku, skoro nábožno vstúpil do světnice.

A věru rači by sa byl honem povrátil!

Od pohrádky pohledlo naň vyčítavě oko, keré v trojhránku bílého fačování a pruhovaném kanafase zrovna tak sa obrážalo jako boží oko ze špice oltářa na Rusavě, boží oko, keré proniká ledví i srdce! Trúbelkovi cosi zrovna zdlábilo plúce a teprú, až si uvědomil, toť že jediný viditelný kúšček malomocného mynářa, nabyl po chvíli zase dechu.

„Oh, pantáto, co vás to enom potkalo,“ zajojčal lútostivo, tak upřímno, že sa mu samém zalély vodú oči a v prsoch mu zalehlo. Používaja pak téjto příhodnéj okolostojičností, kdy mu hlas křapěl rovno starém hrnci, pokračoval třaslavo: „Ba, na mu dušu! Nigdo neví dne ani hodiny! Všeci sme smrtelni. Jako já! Vždycky též si pravím, že sejdu se světa, nebudu vědět, ani jak! Buď mne při pile zalehne klada, lebo ve mlýnici sa cosi utrhne a pleščí po hlavě, že neřeknu ani ‚kvak‘, anebo ožralý sletím do kříkopy. Víte, pantáto, na podzim ste mne přemluvili, že abych si schraňoval na stáří, na stará kolena – ja, na mú dušu, gdyž bych sa takle náhlo minul, jacísi neznámí dědicové za moje mozoly, za moje nazžhúvjané grejcary by měli lábovat, hospody vybíjat a mi hlúpém sa vyškeřovat?? Pantáto! Já pravím toto: Jaksi bylo a jaksi bude. V hrsti Hospodinovej sme všeci. Co sa protiv něm nazpúzáme? Každý oře, jak može, a vláčí, jak stačí. Myslím, že dohromady sa mi u vás sešlo ke třinácti rýnským. Pantáto, já bych si je od vás vybral! Móže?“

Živé oko v lůžku sa ztěžka otevřelo a zase zavřelo.

Trúbelka honem si pohyb vyložil za súhlas, přiskočil ke kosnu, vytahl horní nezavřítú zásuvku, vybral si z misky třinácte stříbrňáků, pokladl si je do kolečka na dlaň, ukázal pokosem: „Podívajte sa, že sem si nepřibral!“

Oko sa enom krapku pohnúlo.

Trúbelka podržal peníze chvilku na dlani, po téj je pichl do kapsy a manébroval pozpátky ke dveřom. Čuja pak klučku pod rukú, prořekl ešče: „Pánbů vás pozdrav,“ vyvrzl jako duch a v okamžeňú vyrazil z dostřelu na stavení. –

Tam na silnici smíl sa na něho již celý svět a Trúbelka zas na něj. Oh, věřte, gdež je to inačí, čučat připútaný dněm i nocú u hrčícího koša, anebo si šupotat beze starosti, zato ale s penězma v kapsi nekam, kam oči člověka vedú.

Nemosíš také, jako třebas při posýlce, pořád očima vyměřovat, kady najkratší cesta, gde si možeš nadejít ze tři kroky, hnat sa tam a hnat sa zase nazpátek, nýbrž tady sa pěkně přesúšáš ze strany na stranu šúrem, zastavíš sa, gde chceš, pohlédneš na ptáka, na kobylku, na kvítek podle vůle. A čistá košula ti vesele šustí na prsoch, slnečko hřeje do zádů, postava nese sa zpříma, v hlavě je lehko, huba si legračně pohvizduje. – –

Delší zastávku provedl rozveselený tovaryš u topola, okříbeného mládím při zemi, do něhož sa nachytala hromada starého listu, shrnuvšího sa přívalem.

„Nazdar, staříku, ešče-ji mne poznáváš? Už sem u tebe dávno nenocoval, pravda, jak vloni k podzimku. No víš do včilška sa lepší spalo v peřinách negde u cérek, ale šak sa zase častěj uvidíme, enom co sa oteplí. Nazdar, nazdar!“

Pokročil třema kroky, ale neodolal pozlobit černavého cvrčka, kerý mínil, že dosti zavčasy sa schoval do komnaty na stráni. Žďúral mu, posykávaja lehučkým chechtotem, tak dlho stéblem do ďúry, až tente zapálený zlosťú vyletěl ven o naježených fúsoch.

„No dobře, chceš sa bit? Tož poďme zapasy,“ prořekl na něj Trúbelka vážno jako chladný hrom.

Cvrček pohnul levým fúsem, skrútil hlavu stranú a měřal si hleďa hore toho, gdo s ním řečnuje.

„Co umíš ty, umím já,“ zas na to Trúbelka. Vypjal sa na palce, otočil na koso zrovna tak nápodobně hlavu, vyvalil ztrnule oko a bleščil naň upřeně nic ináč, než coby ho mínil zest.

Pojednúc cvrkálek sebú hodil a zmýval do blízkého roždí, že sa značil v prořídléj trávě černú čárkú, co za ním súpeř podúpával a rukama chlópal, enom aby jeho šesterým nohám věčí rychlosti přidal.

„Trúbelka vyhrál, Trúbelka vyhrál,“ zanotoval vesele vítěz, pichl si na znamení pučičí fialku do knoflíkovéj ďúrky a nastúpil další cestu.

„– Sedn jednú ranú, ani sa nepolekal,“ připojil hned další sloku a při téj ostal, hodila sa mu akorát do kroku…

„Sedn jednú ranú, ani sa nepolekal,“ začuli už ale po padesátéj vůkolní ptáčkové z rozevřítéj huby Trúbelkovéj, gdyž ju razem sklapl, ani nedozpíval, sám si na výstrahu zdvihl prst a po špičkách sa sunul opatrno k nedalekéj vrbě u mlýnskéj kříkopy. Tam ostal s pů hodiny popřítý o strom nedýchaja a sa nehýbaja, hleďa neustále do klidnéj vody nehrubého zblčka. Kdyžtě pak konečně sa odtrhl a zase sa nadnášaja, opatrno trávú brodil zpět, blaženost nesmírná zářila mu z rozšklébenéj huby, tajak dyby byl býval zastihl dědinské roby při kúpelu. Na štěstí uhlédl od kopečka modrú čepicu cestařovu, tož si mohl nazhlas odlehčit:

„Pane, tam sú,“ a hned odkrajoval obúma rukama na vlastním stehně tak za dobrý lokeť. „Na mú dušu! Vloni sem tam zastal tři takové jelce, hlavska nesli jak Holofernes a ocasy jako hanácké zástěry. Já nemeškaja nazpátek dóm pro pantátovu brokovnicu, potichúčku vyhlaňal toť na vrbu, namířil zpříma důle: vřác do nich. Terentete! Šak sa věru neptajte!

Voda chvíst mi do očí, já cmách tam! Chu!

Ale uhlédňa všecky tři hore břuchem zapleščené, nedbal sem krapky vody za ňadrama. Byla večeřa panská, všeci sa ve mlýně oblizovali. Pane!“

Cestař pozoruja rozpovídaného Trúbelku, chťačky nechťačky mosel sa usmívat, třebas že to nebyl jeho obyčaj, kdyžtěho často dřel hostec v kříži. Takto teda sa mu otvírala vyholená huba půl na smích a půl do plaču, spojujíc sa zakrojeným zobáčkem v prostředku, co bys řekňa na mořskú želvu hleděl.

„Ty, čuješ, tovaryšu, víš-i co?“ prořekl nakonec.

„Nevím, tož co?“

„Už sem ti chtěl toťkaj připomenút. Ty jakmile neco dáš sa vykládat, na konečný konec dycky vypadne jako prach z měcha: Hlc do vody. Což si hastrmanů syn?“

Trúbelka sa zachlachotal.

„Ja, dybych dělal o smetaně, tož bych hlcal do smetany a hleděl bych z ní na svět jako žaba z kýšky!“

Potrhl hlavú, připřel bradu k prsom, až mu spodkem naskočily tři prázné lalochy, skrabatil čelo, vyvalil oči co panský býk a tak ukázal hnedkaj, kerak by ze smetany vykukoval.

Zachlachotal sa ešče jednúc, zasalutýroval cestařovi, otočil sa vpravo bok a šároval daléj.

Ta mimovolná saluta přivedla ho na vojanské myšlénky. Zastavil sa teda u telegrafní tyčky, na keréj prám sa vyhříval ťuhýk, a svěřil sa mu cvrnkaja klapkama u očí: „Gdyž sem slúžil na vojně, bylo po devátéj fajrum deň jak deň. – Lozilo sa pěkně přes vrata.“

Zasmil sa upřimno, ťuhýk sa polekal, frkl pryč a Trúbelka šúral sa ledabylo daléj. Pojednúc však sa vzpružil a dal sa potahovat oharkovitým raťafákem, neboť sa dostal z tepléj silnice do chladného záhybu. Tam jak dyby byly utkvěly vůně obzvláště zadržané v kapkách nevyprchaléj rosy, v rozvěšených bílých pavučinkách, ve sněhovém jíní na listoch, ve hustéj mokréj trávě na zemi.

Zřejmě mu zahlaholila z tyřícího listu příchuť hřibovéj polévky, keréj následovala druhým chodem jako doma při obědě vonná pára omaščeného zelé, až nakonec opanovalo chuť hořké vrboví, že jazyk sa trpkosťú svrzgoval a zaléval slinama, jako při pivě.

Těmato nárazy zatřepal sa mu uvnitř žaludek jako prázdný pytel v múčnici a Trúbelkovi sa postavila před oči vábná vidina vonného párku biřtlí se slanú bělkú. Zbude sa věru na chvílu práznéj kyselice, rozplpaných zemáků, nechutnéj kaše, klkovitéj kýšky a podobných planých chlpaček, co enom vňútřnosti zalepujú popem – maso a pivo platí chlapovi za stravu – už aby byl na rynku.

Chutný hlad mu jednak tedy popohnal nohy, jednak zbystřil smysly, hlavně neščasný nos větřil a vtahoval do sebe závany v okruhu desíti kroků. Dostal sa opět na plný žár, kerý sa mu opřel plnými paprsky do lopatek. Předchozí chladnavé vůně, promísené vodní párů rázem ho opustily. Suchý prach silniční, kerý připomínal starú kuželňu, začpěl znova do chřípí.

Potkal dva vandrovné, hnala z nich zevnitř na pů míle jalovcová a zevně zase člověčina, byla to však iná než zavětrovská.

A opět sa střetl s mladú robkú. Šustící sukně zavoněly mu novým kanafasem, vrzugající jančary nasládlým viksem, orosené čelo a blyskotající vlasy čerstvú slaninú. Zpod toho však všeckého jako v komoře ze zavřítéj truhly jablečnéj vyvíral v krátkých vlnách dle kroku mámivý opar, kerý minovýma jiskrama proletěl Trúbelkovi mozgem, páteřú a rozježil mu nejenom konečky vlasů na hlavě a gdekerý chlp na těle, nýbrž rozmravenčil mu i necitlivé pahnozty v botoch.

Byla to vůňa, při keréj hřebci řehotajú jako zběsilí, psi sa ženú kalupem pů dňa cesty, somlající býci ohrňajú oslintané tlamy, a nebylo to dohromady nic inšího, než kdybys ke starému gleji přimíšal krapku capovéj krvje.

Trúbelka neudrža sa, chytil cérku za ruku a strhnuv ju k sobě, objal v pasu a navázal nazdařbůh: „Gde letíš, Terezko?“

„Ja, do Pančavy, nezdaro jakýsi!“ vytrhla sa mu, měgnúvši tovaryša loktěm do prsú, že div neodletěl do zákopy.

„Aha! Křen kopat, pravda?“ zmohl sa rozpačito ešče na odpověď, kerá však už nedostihla adresy. Enom ze vzdálky zvonem sa odhazovaly naškrobené sukně, modravé pančochy střídavě sa odrážaly od bělučkých leknic.

Od téj chvíle proměnil sa Trúbelka zrovna tak, jako kraj sa zjinačí, gdyž slnce vstúpí za mraky. Oči sa mu zúžily, huba skrabatěla. Nepozoroval již okolí, spěšej načúval čemusi sám v sobě, ztichl a chvílama cosi si šepotal. Párkrát též zdvihl obě pěstě k nosu, zachytávaja lehunkými potahy z konců prstů poslední závany nedávnéj příhody.

Tak došúral sa k mostku, spolehl na zábradle a ostal hledět, hledět důle vodú, ne však do prúdu na drobné bělice, nýbrž gdesi daléj, kamž zdál sa směřovat klikatinama úzký chodník při břehu vyšlapaný vysokú trávú. Bůhví, co sa mu tam v dálce značilo na kamenci: kúšček šerého plátna-ji, rožek stanu, lebo pramének slabého kúřu, či snáť cíp strakatého fjertúška vypraného, an sa kolébe v prútí pod větrem; či zachycoval zbystřelý sluch větrovité odnášky nepovědoméj pěsničky? Náhle však zčerveňal po lícoch, vydechl z hlboka, zahýbal fúsama jako rak, gdyž učuje libú kořisť nablízku, a náhlým pohybem ruky zhostiv sa jakési nerozhodnosti, počal sa ohlédat kolem dokola jako zlý pes. Vylovil štrajtoflu z gatí, podíval sa dovnitř, pichl do ní z druhéj kapsy jeden rýnščák a vpustil zase na staré místo. Potom zbývajících dvanáct bílých apoštolů zavázal zubama pevno do šatky, šústl po bobku pod mostek a nepřestávaja sa ohlédat, hbitě zahrabal uzlík v hustém prútí do země. „Opatrnosti nigdá nezbývá. U takovéj čeládky věru lehko dostat z nenadátéj pro pár šestek palicú do tyla a zhnit zakopaný gdesi pod olšú v kamenci. Hledajte potom Trúbelku!“ šuchotal si pro sebe.

Po téj sa pustil po vyšlapaném chodníku. Ale ne daleko. Zastavil sa, znova uvažoval. Zdálo sa mu přeca jakési, nechat enom tak poklad v ruků božích. Gdyby ho byl na vzdor z úkrytu gdosi pozoroval a vybral mu odejítému vzácné čmeláky z hnízda?

A tam daléj v zeleném prútí zase vábí docela zřetelno smutný táhlý hlas:

„Romni na džánav, kaj me pchiráva…“[4]

Točil sa chudák na místě jednúc tam, po druhúc onam – těžká věru chvilka pro bohatýra – až nakonec vykročil váhavo směrem – k penězom.

„Budu sa s kýmsi zahazovat! Což su dráteník lebo vandrák? Chyba přinést dóm na plemeno muňky alebo breberky,“ utěšoval sa při ústupu. A drža již zase uzlíček pevno v hrsti a zahleďa sa protiv západní obloze, gde prám sa ztrácal vybledlý kotúč ubývajícího měsíca, prořekl nazhlas:

„Šak vracaja sa k ránu zpátky, bude na zálety také času dosť! A ty, měsíčku, nechaj mi při tom pěkně svítíš na cestu!“

Sedl si na břížek, vysypal chráněnce ze šatky na dlaň, schoval z opatrnosti ruku mezi nohy, a zlehka ňú hýbaja, pozoroval blyskot zářícího stříbra.

Toléj peněz!

Mohl by si kúpit od kamaráda harmoniku, docela zachovalú chyba až na dolní bas. Ten by sa dal ale spravit!

Lebo snáť věru že by poplatil si dlhy, by nemosel vymíňat hospodám? Obleje dycky člověka horko, gdyž sa ledagde nenadále s věřitelem setká. Nekerý halama sa nehaňbí třebas veřejně upomínat!

Zamyslil sa, začal počítat na prstoch.

„Na Mýtě“, ufám, rýnský dvacet krejcarů. „Na Vrátnici“ kolem dvú zlatek. „Na Lapači“ od poslední muziky, myslím, ostalo viset, ale k šesti – sedmi. „Na Zavadilce“ enom pět nových za štamprlu hořkéj. U Krampoty z rýnský. „Na posledním groši“ z rýnský, „na Vaňharově“ z rýnský, „na ztracenéj Vartě“ z rýnský, „na Vyskočilce“ pětka – – –

Trúbelka ražno vyskočil, pustil peníze do kapsy, upjal si kabát až po krk, rozhledl sa kolkolem mrazivým pohledem, odhodil zase rukú, jak dyby chtěl vyjádřit: „Amen, pravím, neznám vás“ a vyskočil urputno k městu…

– – –

Pětkráte poslušný měsíček spustil sa z Janovéj hory, by prozářil silnice, cesty a chodníky, poslúžit kamarádovi Trúbelkovi, však nadarmo. Tovaryš sa neukazoval, a u Maňasů pod černýma stíny mlčících olší nespokojeně hučala splávkem neužitečná voda. Až šesté noci, gdyž už proputoval polovicu oblúka, uzřel vyhazovat kohosi od „Grobiána“. Ale sa jim nedal! Rukama sa chytal veřejí, kolenama zvrzgoval dveři, kramflekama zadíral sa o práh: nakonec však přeca vyletěl, packuja velikýma pochopy, až sebú mlaščil v prostředku silnice do prachu.

„Tož vy tak? To za moju dobrotu, gdyž sem sa dal nachlámat celéj hospodě, cigárek rozházal jako smetí? A vyvěřit ani sklénku sodovky? Což… sem koho gdy ocigánil? Ale si mne pppamatujte – po kérúsik – ani sa neponadějete – bude vám Trúbelka – pan Trúbelka! – vzácný – lehko vám bude – nastřebete sa zaséj, ale z okova, prachýlové, chachaři, zgrbláci zgrblí – špaty špatúcné – – oplani – – – galgáni – – – – gagoráci – – – – –“

Zdvihl sa ztěžka a šantal sa po silnici k domovu.

„A já su lumpačisko, doma na mne čekajú s večeřú, a já sa tady gyzdím s hydem – omjatové! Dobře mi tak! Půjdu dóm a zaptám – ppantá-tu, aby mi vysotrňal a vysócal, jak sa patří. Nechaj mne třebas rozmasaruje; aj ordekovat sebú nechám, škoda každéj rany, kerá mimo padne!“

Zaséj sa sotrcal, popletaja nohama od zákopy k zákopě.

Ztichl nadobro, svěsil hlavu a nechal ju kývat jako zralú hrušku.

Po chvíli sa krapku rozebral, pokusil sa zanotovat: „Aj, všeci ludé povědajú“ – hlas mu selhal, dřímalo sa mu.

Polo ve snách vlekl sa povědomú cestú a takořka se zamhúřenýma očima odbočil při známéj zatáčce proti příkréj stráni, popošel ešče pěti vrávoravými kroky a vpadl plnú tíhú do měkkého prútí při starém topole.

„Tak, staříku, necháš-i mne na nocleh? Přecaj sem sa k tobě dogramlal, ale bez peněz. Lumpi – obrali mne – ale jim vyjavím… no dobrú noc a hlédaj dobře, ať mne do rána třebas – vrány – – ne-roz-nesú…“

Trúbelka odespal.

A v téj raně sa mu ukázal Ježíšek. V bíléj košulce, v levéj ruce jabléčko, u pravéj dva prstečky hore a bosky; zrovna tak, jak ho vídával namalovaného v Rusavě na oltáři.

A Trúbelkovi, hleďa na něho, zaplálo srdce velikú radosťú, leboť poznával, že ta dlho želaná chvíla, na kerú s vytrvalosťú čekal po pětaštyrycet roků, gdy sa jeho nespravedlivý osud měl obrátit ze zlého na dobré, z velikého ponížení do hrubéj slávy, ze trpkéj chudoby do sladkého bohatství, ta chvíla, že konečně sa dostavila.

„Trúbelko! Přišel sem si pro tebe, vezmu si tě do nebe,“ prohlásil tichým hláskem Spasitel, vlídně sa usmívaja, a pokračoval daléj: „Zažil si na světě psoty až nad hlavu. Jiným sa hrnuly peníze do klína, a ty si neporúčal než těm, keré sis těžko vydřel. A těch bylo málo.“

„Ba, na mú dušu, po čertech málo,“ přisvědčil Trúbelka.

„Avšak srdce tvoje sa nezatvrdilo, miloval si ludi podle mého příkazu, cítil si sústrasť s nepatrným brabenečkem –“

„– enom potkány sem kartil, gde sem mohl, lebo bestie mi rozhryzaly nejeden pár botů –“ uznal za dobré nezatajit Trúbelka.

„– tvoja duša překypovala vždy oným vzácným citem, kerý objímá v lásce veškeré stvoření –“

„– enom co je pravda!“ radostno přisvědčoval chválený. Tak sa mu zdálo přepodivným a při tom zaséj přirozeným, kerak že Ježíšek pán prozkúmal jeho náturu, že pronášal vlastně enom o pů vteřiny předěj najvlastnější Trúbelkovy myšlenky, keré spočívajíce na najspodnějším a najtajnějším místě v srdci, dlho očkávaly, až je gdosik oděje v patřičné rúcho slovesné.

I poznal, že on s Ježíškem sú za jedno, a upřimno sa tomu zaradoval. Bázeň z něho spadla, pocítil velikú chuť si zařečnovat, odhalit ledví a si postěžovat.

„Milý bratříčku,“ počal, „věř, že su dobrý chlap. Já kolikrát, gdyž uhlédnu pěkný stromeček, aj sa při něm zastavím a ho pohladím. A hned ho třebas obeščiju, by naň nemohli brabenci.“

„Znám, znám,“ přejal zas Ježíšek rozhovor. „Za to dojdeš odměny. Měl si sa na světě zle, včilkaj sa ti obrátí hořkost v sladkost. Svět sa zvrhl a opovrhl mojím učením. Dávajú dětem mým místo chleba – kamení. Jezdíja v kočároch a vychvalujú chudým, že je lepší chodit pěšky. Dávajú sa za peníze zapisovat do křesťanských matrik a žijú horší než pohané. Já sem hlásal: milujte sa vespolek, a oni to obrátili ve: služ, alebo padni hlady.“

„Ba, na mú dušu!“ přitakoval přesvědčivo Trúbelka. Tak ho každé slovo vňutřní pravdivosťú dojímalo, jak dyby sa v hlbokéj ráně dotýkal živého masa.

„A tož sa včil seber a pojď se mnú! Abysi teda věděl: čeká na ťa stříbrný mlýn! Mele pořád sám od sebe, nigdo ho nemosí popravjat, múka sama prší do měchů. Enom procházat sa v něm budeš, popukávat ze zlatéj šemničky, veselé melačky budeš dozírat, s Režonem si zahrávat…“

„Už teda idu, Ježíšku! Ale počkaj chvilku; z vděčnosti mosím tady pohnójit ešče toho staříka topola. To já dycky za nocleh! He… he…! A vyjdi si rači pár kroků předěj proti větru, přecaj víš, že člověk nenosí v sobě žádnú rozmarynu ani levandulu! He… he!“

Ježíšek teda poslechl, a Trúbelka si odepjal řemen a hodil si ho jako dycky okolo krku. Přičopl ke kmeni, drža sa prstama draplavéj kůry, a snažil sa rychle zbýt povinnosti, by kamarád dlho nečekal. Javil sa mu dobře tak na deset kroků v bíléj košulce. A pojednúc jako gdyby sa mu zlehučka z očí ztrácal. I vyskočí bystře, by ho honem dohonil – a cosi mu nedá… drží ho za krk… nemože vydychnút… ohledne sa hněvivo pozady: čert – čertúcí čert svírá ho dvúma prstisky za lémec u košule, ščeří sa mu přímo do očí… Pekelný zápach šíří sa kolem, Trúbelkovi krátí sa dech –

„Necháš mne, potvoro!“ vykřikne napětím posledních sil, smýkne rázno tylem, lémec vzadu zaškrčí, hlava je osvobozena, Trúbelka pěti skoky sáhuje k Ježíškovi, a už sa obloha otvírá, veliké světla planú, teplo a vůňa line sa vstříc jako z kuchyně před hodama, a okřídlení anjelové a cherubínové vítajú na prahu nebes milé hosty…

– – –

Druhého dňa našli tovaryša u topola zaškrceného na vlastním řemeni v takovém pořádku, že sa ho ani za peníze nechtěl dotknút gořala Zubál. Inu jaký život, taková smrť!

Ale s pohřebem sa nezdara pěkně přiživil s pantátú Maňasovým, kerý rovněž téj noci skonal. Ludí sa poslézalo k průvodu jako chrústů, muzika vyhrávala stejnako obúm, a tře faráři kráčali v klerikách před dvojíma márama. Kantor zpíval o závod, a ten zpěv platil zrovna tak Trúbelkovi jako mynáři. Aj při řeči nad hrobem sa na něho kúsek přípomínky dostalo. A tož byl jeden hlas po dědině, kerak si ten krajánek Trúbelka dovedl zchytra svůj skon narafičit.

4 Cikánka nevím, kam jíti mám.

Geometr

Starý Březiňák – šak ufám pamatáte, jak sa před roky vystavil na Kútoch až na zadku při saméj Rozepři – připadal si od loňskéj zímy jakýsi daremný. Ovšem člověk téměř s osmi křížky na zádoch nemože pořádem vzdorovat jako peň búřkám, a gdyž ke stářú sa přivtělí ešče nemoc – oh, tyte dvě sestry saframentsky dovedú člověkovi přisluhovat, věřte!

Třebas že sa stařík držal na slnéčku rovno zelenéj ištěrce, přeca ním zadrobila co chvíla zima; jezt mu nešmakovalo, na vychladlú lulku ve okně ani hrubě nevzhlédl, a gdyby mu byl negdo vyždáral na dlaň najmasnější močku, byl by ju istě místo za škraň zadlábil negde do skuliny na podruhúc, až sa mu krapku u srdca poleví, až si nátura pomože. A na tute chvílu, gdy sa zase všecko mělo obrátit do lepších kolají, čekal v trpělivéj istotě jako sa očkává po tmavéj noci veselý deň. Gdyž člověk sednasedndesátkráte po tři sta šedesáti pěti dňoch předržal všelijakých psot a slot světských, tu těžko sa mu uzdává spřátelit sa s myšlenkú, že by mu včil cosi zrazu mělo zlomit vaz a že by měl sa pospěšno rozlúčit se vším, s čím srostl, a zanechat tady, co vytvořil. A tož nakonec poslechl aj kdekerých rad, užíval teplé, užíval chladné, nakúřit sa dal jazovčíma chlpama – a nepřestal dúfat, zítřkem že sa najisto už olepší. Vypil aj pů žejdlíka petroliny s roztopeným ledkem, aniž mu tato důkladná medicína hlavitě pomohla na nohy.

Nahúře za hambalkem našel jakúsi sklénečku ešče po chudeře nebožce ženě, podle předepsání vizovského dochtora před desíti roky; tisícera škoda, že už vyschla, nebyl by jí rovněž odpustil.

A nakonec jako poslední rác dal sa ešče namazat a natřást v zádoch, což vykonal v důkladnosti najmladší Březiňákův Ozef, aj přešel taťka boskýma nohama dvakrát místem po zádoch, napřed zlehka našlapuja, potem pak pary přidávaja, že starý, leža na břuše, mrčal a vydával hlasy ze sebe, jak dyby dřeli košuta za živa. Ale gdyž přese všecko ludské umění nemoc nejenom že neodstupovala, nýbrž staříka na lože upútala, uznamenal tento, že je na čase spořádat svoje věci a vypořádat sa s Pánem Bohem i luďma.

„Jurko,“ pravil prostřednímu synovi, „zytra, myslím, abys doběhl na fáru, že dávám dvojctihodného pána žádati, by sobě neobtěžoval mne tady v samotě navštíviti. Šak kostel sem navštěvúval, jak to enom šlo. Žádný věru nemože o mně řéct, že bych býval ‚jednoročákem‘, jako ledakteří vůkolní filosofové. A zpátky zastav sa u Pinkusa a kup tam za grejcar psaní s obálkú, ale daj si pozor, nechať ťa židák neošidí a nepodá ti nejaký s utrženým rožkem lebo mastnotú zasviněný. Ale šak on ani tak ne, jako spěšej ta jeho záhončlivá Ráchel, pichla by třebas člověku kuřinec do ruky, gdyby ho vzal. Ja, a vyber takový, co má v rohu vytlačenú holuběnku s olivovú ratolestkú v zobáku, by sa z ní ten náš Janíček potěšil. A napiš mu – prosím ťa – tam gdesi do Rakús, šak věru sis adress ufám poznamenal, u kerého hospodářa slúží, že lesti by jako mínil naposledy otca spatřit a bylo mu to skrzevá službu možné, tož že aby si pospíšil; za toléj roků že sem ho už neviděl!“ –

– – –

Třetího dňa sa starému přitížilo, odpoledňa pomodlil sa s ním farář, poslúžil chlebem a vínem, a Březiňákovi sa zazdálo, že kroměvá jednéj věci už nemá na tomto světě ničeho k pohledávaňú, mysl sama od sebe sa mu odpútila od věcí pozemských. Leža v peřinách ešče dokrytý těžkým kožuchem, by sa krapku zahřil – hleděl nepohnuto do tla a čekal.

Pátého dňa sebú pohnúl. „Už je tady,“ zašeptal, „čuju ho na náspě.“

A vpravdě Janíček vběhl do jizby, přiklekl k pohrádce, obtúlil chladnúcí ruku: „Oh, tatíčku, na mú, co ste si zmysleli polehávat – oh, co sem sa naponáhlal, nigde sem sa nestavjal, leda ve Zlíně, toťkaj sem vám donesl – budete-ji? Ele! Vypečené bělky a jakúsi sladkavú pro žaludek. Posilníte sa!“

„Děkuju tobě za dobrú vůlu. Už já si takovýma daremnostma vnitřnosti patlat nebudu. Nechcu sa věru postavit před Pána Boha a kořalka by mi hnala z hrdla! Ale velice si mne potěšil, Janíčku, bůh ti odplať…“

Starý sa otočil na bok, pohladil svém „Janíčkovi“ hlavu – ta už chudera na spánkoch místama také prokvétala, a dal zavolat ešče druhé dva syny.

Odporučil všem chalupu se vším činem, co v ní bylo, by sa spravedlivě podělili, z rolí šestatřicíti měřic, že připadá na každého po dvanácti, aby sa dobře snášali, si netrucovali, a v míru živi byli.

Tak sa s nima rozžehnal.

Poručil si ešče, by ho položili na znak, a už ničehož nepravil. Enom chvílama cosi šepotal, bylo poznat, že sa mu ukazuje v paměti nebožka žena a jiní známí, co ho předešli na věčnost, a že sa s nima shovárá.

A k večeru ztuhl nadobro a třetího dňa sa dal dovézt na kerchov. Nevzal sebú nic zvláštnějšího do hrobu, chyba dobré boty úklaďáky, keré pů roku nedal s nohy a keré mu nemohli živú mocú stáhnút. A bylo jich věru škoda takhle do hliny! Po pohřebě odešel Janíček zaséj do služby a vrátil sa ale za štyry neděle zpátky jako nadobro, truhlu se šatama si přivezl na trakaři.

Tož hospodařili všeci třé dohromady, jak na Valachoch obyčajem: gdyž je co zest a čím sa přikryt – Pane Bože, chvala tvá.

Zanedlho však sa počal ťakvit mezi nima rozdíl. Jan navřel za dlholetého pobytu ve světě jakýmsi chvatem a shonem. Všecko by byl rád popravoval, inačil, či jak on pravúval: zlepšoval. Málo co bylo mu vhod.

„Todle by sa mělo dělat takhle a todle takhle,“ rozumoval sednkrát za deň.

„A čem? My sme toho ináč u našeho nebožtíka tatíčka neviděli,“ odpovídali bratři.

„Ale bylo by to lepší!“

„Ťanu, tož si dělaj, jak rozumíš. My ostanem při svojém.“

To „při svojém“ vyznamenávalo, že mladší bude daléj vysedávat po věčím díle nahúře při holuboch, a starší sa prodírat húštinama a plúžit po zakázaných průklesoch v horách.

„Nemožu sa na toho našeho mozolu už ani podívat,“ prořekl gdysi Ozef Jurovi. „Heleď ho, jak pořádem zglyňá a zvláčá, jak jež do ďúry. A ty jeho ručiska pořád mosíja čímsi casnovat; furt sa mosí s čímsi hrdlovat, katovat, krvačit a hrtosit! Odpěku si nedá!“

Najvěc pálila Jana do očí stráň za stodolú. Bylo toho oráciny na šest měřic ovesného osevu, ale, úvej, hrb sa střídal s prodlinú, zvrž zase s přelačinú, svažitá grúň obúma boky vedla do kalenice a prostředkem zase stála ve vodě, protože sa tam utvořilo bažnisko.

Dobytek při oračce div si nohy nepolámal, mosely sa objížďat propadlé ďúry a naopak skalnaté hromady. A dobrá polovica sa po téj mosela dodělat motykú.

O tom kúsku sa Janek neco namudroval!

Henkaj prý skopat, henkaj zasypat, prostředkem navézt, skalky prachem roztrhat, a prý by povstalo políčko rovné jako dlaň. A místo chudého ovesniska získalo by sa pěkné žitnisko!

Tak o tom pořád fantasíroval geometr – už mu tak začali doma pravit – až sa plánu celý poddal. Najal si ludi, zaplatil z uchráněnej mzdy a pustil sa do roboty.

Je pravda, dokázal to. Pole sa srovnalo jako zázrakem. Ale na jednu věc zapomněl!

Gdyž do něho ponajprv seli, ukázalo sa, že nepřijme už výsevu šesti, nýbrž enom pěti měřic.

Tú urovnávkú ubylo na ploše.

A tak nastal kámen úrazu. Bratři sa trhli, že sa rači rozdělíja o majetek. A chtěli po třetině ze šestatřicíti, na geometra vybývalo tedy meněj. Ten sa bránil, poukazuja, že role získalo na ceně a že do něho vložil vlastní peníze a prácu.

„Ja, my sme ti nekázali,“ byla odpověď. „Šestatřicet měr nám po otci dohromady pozůstalo, děleno třema, vypadá na každého dvanáct! A čeho sa nedostává, padá na tvůj vrub. Šak lesti sa ti nezdá, tož sa poďme poradit k baťovi, tatíčkovém bratrovi, ten ti poví úsudek.“

Tož šli.

Že prý není doma, suší trnky v sušírni na stráni.

Tož za ním na zahradu.

Škrábaja sa hore kopcem, Jan podle zvyku neodolal, aby nepohlédal pilně po veškerém stromoví a nepočítal, koléj by bylo mohlo strýcovi naskočit ovoca na léskách, gdyby byl kůru oškrabal z mechu, suché letorosty pozvyřezoval a zemi kolkolem pohnojil – ale si enom povzdychl, myšlenek navenek neprojavil.

A třebas že hledané staveníčko hlásilo sa nedaleko již bílým kúřem ze zeleného listoví, trvalo přecaj půlhodinku, než sa k němu dostali. Šklebil sa totiž před něma hlbočánský žleb, a moseli pěkně vedle něho hore a obejďa druhú stranú zase důle zpátky.

A na samúčkém okraju držala sa z boží milosti strýdova sušírňa, uvázaná provazem k vyvrácenéj hrušce.

Také hnedkaj na ně hrozil pěsťú: „Stakva, chlapci, nedúpajte mi tady velice, lebo mi to sletí ke všem kozlům aj se zápečkama, ani sa neponaděju!“ Při tom postrkoval opatrno do řežavých čelustí celý sťatý trn po kúsku, by sobě uspořil rozrubání.

„Šak sme sa proto vypravili všeci třé bosky,“ odtušil ve smíchu Jan, ale nedalo mu, by si krapku neomočil: „A kerak to tak, strýče, že ste si tady zřídil takovú důkladnú svodnicu na dešč? Podařila sa vám, což o to, jenom že sa mi ale zazdává, jako by ste ju byl hnal trochu zbytečno do hlúbky, šak kostel s vežú by sa do ní věru dobře skoval!“

„Ja, na mú milovanúcí dušu, chlapče, neraz sem už v duchu proklnúl toho parzavého jednookála švidratého Mikéščíkového! Zasadil mi tady, duša jedna, jeda z oračky na pestvo pluh a vyoral brázdu – šak to bylo takéj tak o tomte čase v trnky, přede pěti… šesti… ne – dobře už sa pamatuju – devíti roky. A tož tak vidíš běh věcí světských! Z brázdy povstala po čase deščama výplač, keráže vzrostla na rytvinu. Po téj břehy sa daly urýňat, přívaly zem odnášaly a výmol sa rozšířil na úžlabinu. A dlho netrvalo, rozdavovala tady nenasytnú gambu křivolaká ráztoka, až sa propadla na tento zatracený balk, a pánbůví, kdy tom nastane konec, snať to dúřisko pohltí mne gdysi celého.“

„A čem ste mu nezabránil?“

„Ja, braň sa, a vyoháňá ti takový odrchmel ešče jakoby v žertu bičem po nohách a doopravdy ťa to bude bolet.“

„Ja, tož myslím: jako tom ďúřisku! Šak ste mohl hned z prvka zavčasy navláčit kamení, zatlct plotkama a zasadit vrbí; byla by sa pohroma zastavila!“

„Ja, gdož si tehdá pomyslél! Z rady idú starší obce vždycky chytřejší než do rady! A potém, gdož by sa podaremky protivil svému Tvůrci a Stvořiteli? Gdyž tady chce mět propasť, tož nechť ju má, já úmysl jeho přejinačovat nebudu, až bude jeho vůla, by tutaj vyrostl kopec, dovede si poradit zajisté sám aj beze mne! Ano tak, Janíčku, bysi teda věděl: Gde ťa nehasí, nepal! A pamatuj si, že najhorší svízel a utrpení može Hospodin všemohúcí mentinú obrátit v radost a prozpěvování. – A v kožuchu nelez do vody! A ne jako já před padesáti roky, buďa chasníkem, gdyž napadlo mi, hlúpém oslovi, sednut si na koňa! A to sa stalo pádem tím: Církev posvícala nové zvony po vystavení zhořelého chrámu Páně. Gde je léli dohromady, nevím, aniž tobě povím; vím enom zatolej, že obec sa usnesla, že sa jim pojede ve slavnostním průvodě naprotivá na koňoch v zavětrovském chlapském kroji: bíléj haleně, černéj baranici se střapcem a holenkových botoch, úklaďákoch. No, halenu sem měl novú, mladý sem byl, dal sem sa tedy kamarády nabaňkat také na výpravu. Čepicu sem vzal bratrovu, boty sem sehnal u súseda, o sedle mi poradili v dědině, a koňa že mi poščá strýc Slačalů.

Ja na mú milovanúcí strelu!

Druhého dňa přichrčím teda k Slačalom v plnéj parádě se sedlem na krku, a ten mi vyvede z maštale hřebca, vysokého jako čavu – jak sem toho zvířate nigdá neviděl – oči podlété krvjú, na prsoch zacákaný bílú pěnú a udidlo hryzl, tak to praščalo. Věřte, dneska mne vedle takovéj bestie postavit, tož sa nebudu na nikoho ohlédat a dám sa zdrhat rovnú k pasekám, ale tenkráte, gdyž všeci na mne hleděli, co jako budu pravit, tož já nic: osedlal, vysedl a – sbohem ze dvora! Před hospodú sme sa spárovali a klusem do světa! Kůň šel zprvku pode mnú jako panna. Tlstý byl jako skyda, enom sem sa na něm hojkal jako v kolébce. Ale přijeďa před Želichovice, najednúc si zmyslél nic ináč, než že bude chodit enom po zadních, spustil řehot, až mu hory odpovídaly, předníma kopyty tlkl kolem jako zběsilý a zubiska vycenil a enom sa s druhýma kmásat a kmásat: tož já šúst s něho důle a povídám: ‚Gdyž sa chceš bit, tož sa bij, ale beze mne!‘ Už sem zažil rozumu a honem ukrajoval dóm po svých vlastních, slavnosť sa odbyla bez méj vzácnéj přítomnosti! Ale nelutoval sem toho! Myslel sem si: Lepší živý žebrák než mrtvý boháč. – A tož vlastně já pořádem plkocu a vás nepřipúščám k slovu, co ste mi teda přinesli?“

„Ťanu povstala mezi nama třema také jakási škříčka. Šak počúvajte!“

Strýc vydrapil si pahnoztem z peci uhlíček, a přenášaja ho z hrsti do hrsti, vpravil do lulky pod přikrývku a jal sa horlivo pukat. Na nic sa neptal, ničeho nedokládal, nechal každého vyprávjat, pokaváď libo a pokaváď druzí dva dopustili.

Až nastal odmlk, jako že čekajú na jeho vyjádření, postavil prsty protivá sobě, a hleďa Janovi přímo do očí až gdesi do duše, projavil zpříma: „Já neradím tak ani tak, aby sa potéj neřeklo, že sem radil tak lebo tak. Ale chcete-ji mermomocú vědět, co si myslím, tož zdá sa mi podle mého rozumu a podlevá mého svědomí najonačejším, kdybys, Jane, navážku rozmetal a připravil roli zasej do dřívějšího pořádku. Alespoň by bylo těm hlúpým hádkám konec!“

„Ale, strýče, tohle pravíte vy – mi?“

„Já nepravím nic, a to je moja řeč!“

Tož Jan chytil klobúk a utekl z porady. A za týdeň naložil opět truhlu na tragač a odejel do světa. –

Diťa přírody

Slunce v zenitu plane, lúky horkem zamdlévajú, hory sa dusíja pod rozpařeným listem, a najezeným ludom, roztahlým ledagde v kříbí, húštině u vody, gde sa ešče drží přeca chlad při zemi, pění sa hustá krev v žilách. Hlava hlčí na prázdno, srdce zvolna tlče, lohtivá mdloba hraje tělem, a chce sa prováďat s kýmsi neco škaredého, při tom však přeca pěkného, při čemž míňajú smysly, člověk somlá jako zdivočilé zvířa, zárovno vzdychaja s blaženýma v nebi.

V ten čas sa zdálo Veruně Danihelovéj, že sama sebe ve spánku přemlúvá, jako že by bylo na čase daremního povalování nechat a vyjít si na „čekanú“.

Oh ej!

Lehko sa řekne vstat; ale kerak a čím?

Jakési nohy aj ruky ležíja ovšem rozhozené po vazkém mechu vedle ní, však úplně zmrtvělé, že nima nelze pohnút!

Vždyt jich ani nečut při těle!

Oči nemožú též hledět, a to proto, gdyžtě nad nima stojí štyry sáhy zelenkavéj vody, z čehož poznává, že sa najspěš utopila. Ba jistě!

Vlny kolem ní šumí, sama lehúnko sa kolébe, leža na znaku. Pod lopatkama nepociťuje pražádnej tíhoby, jak voda sem a tam sa hýbe, tak jí jednúc hlavu, podruhúc zase nohy pozdvihuje.

Připadá jí to téměř rovno nepovědomému tanci.

Šak ba začúvá cimbál při tom, enom že jakoby z dálky. Dzz… un. Dzzzun!

Kata z dálky!

Vždyť je muzika na Lapači. V izbě ludí natlačených a nadžganých jako kaše v hrnci, dusno, že nad hlavama ni lampa blikat nemože. Veruně stékajú potůčky znoje po zádoch, a gdosi ju svírá v lokťoch tak pevno, že je nadobro přivařena k ňom, a točíja sa spolu v kole o dušu puščení.

Veruna hledí při tanci rovno před sebe, ten pak, co ju drží, ostává pořád bokem, že z něho nevidět než svítit v pravém boltci zlatý bombík. A nebuďa rovněž toho znamení, nepotřeboval by jí gdosi vysvětlovat. Dobře poznává sílu ruky, kerá neochabuje, ba čím dalej ju silněj přitahuje.

Už před pů hodinú jí tanečník cosi zašuškl do ucha, však ona zatřásla hlavú: „Čekaj ešče!“ Až teprve včil tanec ju rozdivúřil a smysly rozjitřil, sama sa k súdruhovi připíná tělem, aby poznal a porozuměl, že přiblížila sa její hodinka – a hle! Sotva si pomyslila, již pozoruje, kerak ju vytláčá ven, a pořád ešče obemknutí potácajú sa k východu. Bokem a loktěm rýpe do neuhýbajícího ludu při dveřoch, že mosíja popustit.

Blikotající zář petrolinovéj lampice daléj nedosihuje, tma – neproniknutelná tma – laskavá společnica milujících – čeká na ně.

Veruna přivírá bezmocné, nevyslovitelnú mátohú nemocné oči; poznává vůkolní svět o mnoho lépe rozbúřelým hmatem a rozcitlivělým čuchem.

V síni vrážá do jakéhosik dunícího dřeva – kyselé zelé čpí z něho. Horký výdech rozpařených tělisk náhle pominul, a hnojůvka, silno dýchající před blízkým deščem, prudko razí do nosa.

Sú na dvoře.

Enom daléj!

Včilejc zavoněl v listníku suchý list a porozsýpaný zašustěl pod nohama – Verunu, třasúcí sa nedočkavú zimicú, cosi popotahlo zabočit jedným krokem a svalit sa do něho, však přeca sa udržela na nohách – v listě rádi hnízdíja pijáci, potem ludé blízko sa pořádem přetahujú…

Enom dalej! Šak nemože dlho trvat.

Napíná tedy chřípí, zhlboka zabírajíc vzduch, brzo-ji pocítí před sebú van volnéj prostory. Hej! Už jí chladí lýtka až po kolena vysoká tráva, napojená bohatú rosú!

Tichý větérek sa pohnul, nese v sobě hladkú vůňu zrajícího obilé, ostrý omam poskonných konopí a jemný, těžko postřehnutelný přídech rozkopanéj hliny, gdyž sa ohrňajú zemáky.

Při téjte vůni sa chce Veruně dycky plakat.

A tož až sa jí srdce radosťú zatahlo, že ju učula prám v tente okamžik, a vrhá sa k zemi rovno jako kameň, nedbaja bolesti náhlého pádu, gdyžtě strhává sebú toho, co sa mu svítí zlatá náušnica v uchu, lebo sa jí chce velice trpět, aby čím větší trýzeň, jí zase sa zrodila závratnější rozkoš…

Tmí sa jí ve tmě před očima. Na sevřených víčkách klikatí sa náhlé blesky, ohnivé pestrobarevné růžice vyskakujú a zase mizíja.

Je blízká mdlobě. Veškerá krev sa jí vhrnula do těla v jediné místo, keré sebú zmítá jako raněná vlčica zmírající žízní. Už… Jaj…! Jedno, jediné slovo by ráda ešče vyrazila ze sebe: „Nešetři!“ – a zatím už nepoznává, lesti v náhlém vytržení smyslů stone, lebo křičí, alebo skučí…

Píííísk!

Dvúhodinový vlak.

Verunko, vstávaj! Míníš-i si večer zatancovat a zahújat, tajak sa ti prám zdálo, nesmíš sa v lesi povalovat! Je třeba sa poohlédnút po denárkoch a přihospodařit sobě.

Život je těžký!

Zadarmo dneska nehrajú nikomu, a cigánovi teprú ne! – Pohnúla mandlovýma očima, a dvě zažlklé bělma sa pomalu sem a tam obrátily. Ostala však ležat, s podivením načúvajíc tikotu rozběhnutého srdca. Usmíla sa ve zpomínce, též párkrát z hlboka vzdychla. Zasej ležala daléj, oči přivírala, odevírala. Konečně vycenila bílých dvaatřicet liščích keláňů, napnula sa strunú třikrát a vyskočila. Popravila šaty na sobě, složila na široko šatku, již přehodila si svěčno přes levé rameno, jak enom mladé cigánky nosívajú, aby černé vlasy v slnku jiskrama zahrávaly.

Prodírá sa mlázím a kráčá zvolna po upravenéj cestičce, jaké vídat při parkoch, lázňách a podobných ústavách, gde jezdíja bohatí ludé léčit odulé břuchy a utrácat zbytečné peníze. – Šak henkaj prám leží takový bachrál v provazovéj síťce! Dyby tak dřímal a visal mu řetázek od hodin, alebo trčala šrajtofla z kapsy! Aby ho strela! Nespí, oháňá sa z much. Verunka spěje tedy mimo. Mezi stromy sa ukazuje zaprášená silnica. Je ju čut z dálky kravincama též kobylincama. V příkopě požinujú dvě mladé roby trávu. Kolébajú sa v kyčlách ze široka jako za tři sta valach, a huby majú opleskané ze šišek a kýšky. Uhlédňa Verunu vzpřimujú sa, stavjajú ztěžka na paty a vzhlédajú proti ní. Cecky jim trčíja neforemně pod letníma jupkama jako hrče.

Verunka v duchu sa směje selskéj nařvanosti a pociťuje v tom okamžiku dvojnásob přednost svého drobného, však súměrného těla.

Šuchoce si zlehúnka a při tom však pyšno podle svých nepřítelkyň, jak dobře poznala, třebas že nemžikla k nim okem. A dala jim mlčky takovú odpověď: Zlehka nadzdvihla hlavu do tyla, přimhúřila zraky, že sa značily jenom úzkýma čárkama, při tom spustila krapku pravý kútek.

Aj vňutřnú zlobú trochu pobledla.

A bylo jí porozuměno.

Sotva přešla pěti kroky, čuje za sebú nenávistně vyražené slovo: „Čúha!“

Nebodlo ju nic, pranic, docela nic. Bylo vidět, že ho vyřkla púhá závistlivost. Odekřikla zpupně: „Nebojte sa o svoje galány! Stojím o ně takhle –“ nadzvihla sukénku, „majú blechy místo peněz a razíja chlévem zrovna jako vy!“

A pořád jí ten kravský zápach z rob, jež minula, rovněž ze silnice, po níž spěchá, neuhýbá z nosa, ba čím blíže dědiny ešče vzrůstá. Prořekla si nazhlas: „Bože, jak ten selský dobytek –“ (a mínila tím dvúnohý aj čtyrnohý) „celý svět zanešvaří.“

U jednéj chalupy trčí při zavřenéj komoře zámek, u sklepa také. Enom sa mu zasmíla: „Vis tady, vis a hlásaj okolo pocestným, gde cosi poschovávané! Lehko sa ti pokerúsik odekrútí krček!“ A zapamatovala si dobře chalupu aj příchod k ní.

Nevzhledné chalupy řidnú, nastupujú výstavné vily s pěknýma zahradama, mřežama a slpovím. Od téj najvěčí páchne otevřeným oknem při zemi teplá voda z pařeného kohúta. V další vaříja kávu. Kakra! Jak pěkně voní!

Včil přichodí apatéka; je třeba zvolnit krok, by užily nozdry špecií, jimiž je okolí napojeno.

Tady už začíná lázeňská nádhera. Kvete park, šumí vodotrysky, zvú k procházkám pěkné chodníky. Ráno a večer sa tu proplétajú hosté, slečinky se směšnýma klobúky na hlavách jako okříny, muzika hřmí z pavilóna, ale divná. Málogdy do skoku, tak to přetahujú v zuboch jako švec kožu; každý muzikant si hraje cosi jiného pro sebe, ten pak, co stojí s paličkú nad nima, sa zlobí, hrozí, rukama rozháňá.

Henkaj prosvítá konečně cíl cesty. Z dálky už čut taléřky umývat, černobílí kelneři s vlašťovčíma šosama létajú, železo zvoní o sklo, z otevřených oken kuchyně vinú sa provázky spáleného masného, paprikovaného guláša, pečenéj ryby; hned vedle ze sklepovéj ďúry vane stuchlý chlad a puch zavjadlého masa. Kúsek daléj u kolně čekajú kočáry, kobyly na křivých nohách švácajú ohonem a potřásajú kožú. Koňské ščiny naplňujú rozpálený vzduch smradem na omdlení. Vyžraní kočišové vystrkujú červené hubska z výčepu, cvrnkajú očima, pokřikujú na Verunu, chlachúzňajú sa vlastním oplzlostem a lejú do sebe džbány piva.

Veruna spěje mimo se zatajeným dechem, to jí připadá vždycky najprotivnější kúsek cesty – hotová Golgata.

Teprú sto kroků za místem, už zase v lese, gde ju vítá nakyslá pryskyřica mladého jehličí, zastavuje sa, láme si halúzku, opatrno bokem vzhlédá nazpátek.

Byla-ji co přecházka před restauraciú platná? Když kraďú pohlédla do oken, zazdálo sa jí, že gdosi vyslal blesknutím oka vyrozumívající pohled, ale tabule odrážaly světlo, nerozeznala dobře. Vyjde negdo za ňú, a gdo?

Ten oblezlina, břuchál, co fučí pořád jako jež? Hledí na ňu sprostě jako na kanál a valí horší řeči ze sebe než fiagrista. Věru rači by ho kopla do – tento. Alebo ten mlsný pes s tlstým nosem a prasačíma očima? Jirčák by ju najrači celú dvakrát místem vysvlekl, prstama opiplal, na ruby převrátil a po tem nic nedal.

Veruna rači vzpomíná na mladého študenta. Chová sa k ní dycky jako ke princezně. Vyptává sa na starodávné zvyky, na vajdu, cigánského krála, chce čut pohádky, a gdyž mu podobným nemože slúžit, než že „Rom“ znamená „cigán“, „pchúro“ „starý“, „džuklo“ „pes“, zřejmo sa zarmucuje. Brává ju okolo krku a ptává sa upřimo: „Máš-li mne ráda?“

Při ňom připadá Veruně najtěžej ležat nehybno dřevem, zatnút zuby, sevřít rety a myslit na docela neco jiného, třebas si potichu odřikávat: jek, duj, trin, stár, panč, šov, efta, ochto, ena, deš, alebo s posměchem chladno pozorovat, kerak drmolíja sa na ní, oddychujú jako uhoněný pes a slabošsky v minutě sa vysilujú bezmála spěšej než letošní brablc. Ani gdyby túžila s nima po radosti, nebylo by súcí, žádat od nich neco jiného než kúsek toho kovu, co jim zvoní v kapsách. Mátonohy!

Enom při mladém študentovi sa jí kolikrát zdá, že ho cigání, jestliže mu nepodává toléj, kolik by za dobrotivost a štědrotu zasluhoval. –

Ale kdyžtě slúbila svojém Antošovi věrnost a míní ju zachovat.

Žádný z těch nastrojených městských panáků sa mu nemože vyrovnat v postavě, třebas byl bosky, v roztrhaných gaťách a zalátanej košuli. Gdyž ide – tajak gdyby obilé pod větrem sa prohýbalo! Popatřa na něho bokem, taková linia krásná počínaja volavčím pérem v klobúku sa ti ukáže, že bys hleděl dva dni. A zasměje-li sa, tož takovým srdce jímajícím způsobem, že bys ho hned přede všema chytil okolo krku! A nikoho sa věru nebojí: hned křivák z kapsy alebo kameň do hrsti! Zlatý Antoš se zlatú čučkú v pravéj muňce! Její bratranec, vlastně strýček, snad aj bratr – gdož by sa staral o podobné věci!

U restaurace sa mihl žltý slaměňák, Verunka si spokojeně oddychla: Študent!

I spěje včil ke známému místu, lhostejně pohlédajíc po okolí, neboť není třeba, by kolemjdúcí vytušili, jaký vztah platí mezi strakatú šatkú na rameně a barevnú pentlú tamo na žltém klobúku.

Dopoledně družívá sa slaměňák ke fajnovým kamarádkám divně a jináč prohýbaným, růžama, mušelínem a divokýma mašlema ozdobeným. Kloní sa před nima, povídá jim, že sú rozkošné, neodolatelné – a k večeru tulí sa rači k šatce, vybledléj od čpavého dýmu při volném ohni.

Že to ty měštky nevycítíja? Jaké to majú nosy? Ju by věru neopentlil. Však – hele! – Co sa to henkaj u mostka bělá? Má to koš na hlavě: pekařisko, neustrojené. Spodní gatě visíja na něm jako na veteránovi, červené paty hledíja odzíble z pantoflí.

Včil sa obracá – tvář bílú, pět fúsků čtyřma řadama zalepených kváskem, oči červené, nevyspalé.

Hledí mlsno na Verunu.

„Dám ti dvě šestky,“ povídá. „Alebo všecko, co mám.“ Šacuje sa po kapsách a ukazuje na dlani ale třicet měďáků. Ruce sa mu dychtivosťú třasú, krejcary zvoníja o sebe. Vlhká múka tahne od něho, jako ze zavřenéj múčnice.

Verunce je k smíchu s tú postavú, třema šestkama, vyvalenýma očima.

„Vari od krámu, sůvo! Bratr ide za mnú! Chceš, by ťa spořádal; což si o mne myslíš?“ Dodává však po několika krocích: „Ostatně chceš-i chvílu čekat, vlez pod mostek, možná, že sa vrátím.“

Múčný červ spúščá sa poslušně aj s košem po břehu, ztrácá sa pod klenutím, Verunka plyne z rychla daléj, daléj po svéj povinnosti. Včil zahýbá s cestičky napravo do hustého podrostu. Mosí sa dobře shýbnut, chce-i sa dostat předěj pod převislýma haluzama. Suché jehličí bez vůně jí prší do vlasů. Vlhká zem, odkadž sa prýščí minerální prameny, dýše jakýmsi těžkým plynem, ináč než plesnivinú lebo hřibama, spěšéj jako rozmjáganýma slimáky a zase krapku jako zdechlýma veverkama. Skoro by sa sliny sbíhaly v hubě! Náhle sa staví do cesty nekolik vyšších hrabů, okolní húščina s odkvetlým maliním tvoří neprodyšné stěny zelenéj světničky, nohy zapadajú do měkkého vyhřátého mechu. Ticho, tichúčko je tady daleko od ludí, jako v kostele. Verunka spůsobně usedá, že zpod sukýnky nevidět než zahnědlé nožky s nažltlýma šlapadly, ručky spúščá do klína a načúvá, brzo-i zašustí pod spěšnými kroky listí a zjaví sa mezi jehličím slaměňák na kučeravéj hlavě…

* * *

Píísk!

Osmihodinový vlak.

Veruna vydírá sa z lesa, kvapí cvalem po silnici, nechťačky dlho sa zabavila s neščasným študentem. Večer sa blíží, už voní rosa, seno a větérek vanúcí z hor. Na mostku rozpomíná sa na pekařskú můru, zaráža tedy kroky, kleká při kraji do teplého prachu, sklání hlavu pod klenutí. Slnečko posledníma paprsky probleskuje tunelem, chladná voda, prosycená rybinú, račinú a bahnem, zdvihá sa z něho, peprná máta čpí do nosa. Na hromádce písku leží skrúcený pekařík, krchňačkú objímá prázný košík, usmívá sa čemusi, pyskama na prázno lepoce a oči zavříté. Včil aj řiťú zlehka zahýbal. Istě sa nedočkavému galánovi cosi pěkného zdá! Verunka sa obrázku potichy fifoce, schýtá sa však na nohy a utěká daléj…

Spěchá, letí silnicú, co enom dechu popadá. Už sa jí bělá v ústrety od mostka pátý kilometrový kameň, a ešče mosí dva minút…

Henkaj pod hruškú gdosik očkává.

Jaký „gdosik“?

Ze zdaleka zasvitlo bleskem dvojí bělmo ze tmavého obličaja, pod ním pak bílý řetázek zubů zatřepal. Verunka čuje volat vstříc po cigánsku: „Gde tak dlho čučíš? Oh! Co sem sa načekal!“ Přisedá tedy honem k nedočkavcovi, bere za ruku, usmívá sa na něho.

„Donesla-is peníze?“

Verunka rozvazuje uzel v šatce, sype z něho do nastavenéj dlaně promíšané šestky, dvacítky, krejcary, štyrky, hore pak jako zvláštní ozdobu přidává stříbrnú zlatku.

Očadlém kamarádovi zatřáslo sa volavčí péro na klobúku, jak radostno vyvrátil hubu a zasmíl sa na celé kolo: „Rehe-he, dohromadyyyy iiistě z pět rýnskýýýých! Ty nám stačíja do rána, možem dělat passáry celičkú noc!“ – Vyskočil, uderil dlaňú do silnice a jal po ní sa vykrucovat, luskaja prstama za uchem. A hned zase napodobuje, jak dyby rozhazoval po zemi peníze.

„Muzikanti, sólo! Šenkýřko! Dva guláše, dvě sklenky piva sem a ešče alaš – toť pro moju nevěstu!“

Verunka z kříkopy k němu blaženě vzhlédá. Věru pro takového šohaja by sa jí nestíhalo sedět třeba tři neděle ve slavičínském rathúze! Vděčnost veliká hýbe sa jí v prsoch. Zostane mu věrnú do skonání světa! Enom sám samotinký ať užívá její ohnivosti, její prudkosti, její pravéj a jedinéj lásky – enom mu samému nechaj je dopřáno spatřit, kerak v rozpálenej zapomenutosti sa svíjí, jojká, plače… při všech ostatních bude zase ležávat mramorovú sochú a počítat: jek, duj, trin… Enom mu zostane věrnú, věrnú, věrnú!

Verunka vzpomíná si pojednúc krásného sna. Celičký týdeň mosí sháňat, pracovat, sa poddávat, by v nedělu mohl sa jí vyplnit. Tož škoda každéj minuty!

Vyskakuje tedy náhlo, chytá kamaráda za ruku a nutká k rychlému odchodu.

„Honem, Antošku, honem!“

I dávajú sa oba v prudký let směrem, gde na Lapači vlaje červenobílá fána z vykýřa, gde z okna řve bombardon, až rámy pukajú…

* * *

Píísk!

Ranní vlak.

Veškera nádhera volnéj neděle zapadla, vládne již štyry hodiny první všední deň nového týdňa. Červenobílý prapor, napojený rosú, visí bez vlády rovnú důle. Hospoda po probúřenéj noci spí.

Zato vedle v chalupě, kerú zdobí štít s namalovanými rohlíky a bělkama, dýmí už komín – starý Mahulík klohní svoje lehké zboží. Přesývá melivo, připravuje kvásek, leje sladké mléko do načechranéj múky. Však věru – věřte – rači by těsto zadělával vlastní žlčú! Po celičkú noc nepřimřel oka pro křik a lom pustošící čeládky, včil pak ráno, gdyž lumpi gdesi doháňajú po húrách a mlatevňách, co zmeškali, mosí byt hore a krútit pro ně pletence, splétat bělky, posýpat makem rohlíky – a k tom ke všeckému Václav nezdara, místo by mu vypomáhal při těžkém řemesle, nevrátil sa dóm ešče od včerejška. Řekněte, co takový darebák zasluhuje? Nic lepšího než mezi kolena zvrzgnút a látat, látat, až sa rozčepí palaška. Šak věru, by nezapomněl! Mosí si jít honem nejakú uřezat.

Šance sa s křivákem v hrsti do zahrady, obhlédá v hrázi, jaký by sa mu nájlepší opukálek hodil.

Oh, terentete! Aby nezaklnul!

Jaká to zase škoda!

Pod hruškú ležisko poválanéj trávy, zem při jednom konci rozrytá, rozrýpaná jak ode divokéj svině, mladý ščep leží vyvrácený z kořeňa, jak sa gdosi o něj opřel kramflekem. Kůra visí zedraná v cároch z něho.

Oh, jejda, jejdanky!

Rači dvú rýnských by neviděl než takovú spustaš!

V trávě sa cosi bliščí, strýc zdvihá ulomený žltý pléšek, jak cigáni nosívajú v uše.

Hrom do nich, duší nekřesťanských! Staříkovi šviščí prut, jak ním švihá všemi směry. Gdyby aspoň to Václavčisko zakyslé přikapalo dóm, co by si na něm mohl udřít – věru by nešanoval svojéj staréj ruky, nechaj ho bolí po tém třeba celý týdeň. Věru ne!

Ten ale ščastlivec nevěda, jaké mračna sa nad ním stahujú, spočívá klidně na písku pod mostkem, levičkú objímá prázný košík, usmívá sa a lepoce na prázdno pyskama.

Lokajská duša

Panímáma Fojtovi sa naozajst uhrazli, gdyž ohledňa sa zrazu od lukší, uhlédli u veřejí stát toho syrovátkového Lacha s tatařínskýma zapadlýma okály. Ščúřil sa na sladkokyselo jako po trpkém podmáslé a takjaksi hýbal nevědomky zadkem, jako gdyž pes sa vlúdí do kuchyně a ešče neví, pustíja-ji ho k teplým kamnom, alebo vyženú ven na mráz do listníka.

„Hospodářa není doma,“ vyjelo zprudka z Fojtěny.

„Jajaj, škoda! Kaj išli, dušenko ma, či sym jich niezbadnul?“ zaševelil vtíravě host a pokročil o krok.

„A ja by sym zas chcela ptač vas, gdeže meška?“ neodolala panímáma „zařondit“ si po lašsku, sekajíc podlevá súsedova způsobu slabiky zkrátka jako do jitrnic a hleďa mu s výsměškem do očí.

Ten stáhl klapky dohromady, že enom úzkú ščerbinú vysílal zelenkavé světlo, a vydechl sikavě ze sebe:

„Pravdač, plecť kobzoli na Strniskach a to na ciele odpoledně!!“

„Věděla sem, že to vyňucháte!“

„Zdaž i tež, že sa tutaj u vas zjevim?“

„Od vas lza všeho čekat!“

„Těší mě, že tak uznavatě!“

„Proč?“

„Ba vas již tedaj nepřekvapi, kaj vynesemy k vašimu sluchu tajemstvi z tuotel hlubizeň prsnich, čeho bysem od vas –“

„Neznahaňbo!“

„Ah!“

„Jaké: ah?“

„Chytila sa duška při tajnych myšlinkach.“

„Chyba lávky! Gdo za pecú sedá – iného tam hledá.“

„Ale čemu že si hrajemy na schovavačku? Přiznajmy si navzajem! Vy stě shodla moje myšlinky a ja včil budemy hadať vaše. Vyrovnáme sa. Što do mňa tak zaraženě patřitě? Bo že sem sa už naučil vyslovovať po vašim? Oh, bože, jake nauky člověk nepodstupi rad z lasky. Tož sluchajtě teraz, kako již umim: mo-ja du-ša! Nechaj sa…“

„Ani hni, lebo…!“

„Chach! Čemu vyhružky? Myslitě sno, že vas něznam? Či že sym vaši bytosť něprobadal? Chodž dzěvucha o šeščadvaciti letuch se vyda do velikeho gazdovstvja za pědesatiročaka – ta že chova ni ve svem dospělym rozumě vlastnich myšlinek? Ovšiem chybač pro ni, da se přepočita – schnuť desiat let po boku neduživcia –“

„Tož si na něho dočkajte, až sa vrátí s pola, by vám dokázal –“

„Něstojim o ňho a vy těž! Přiznajtě se! Keď trpi pruhem.“

„Vám to, myslím, nezavazá?“

„A vam?? V tym neduzie tkvěla rukověť vaši naděje, že stupie teraz chybno, lebo nadzdvihně hrubu těrchu – než nemyltě se! Ten rozumi svojemu těličku vyhovovať! Zakladam se, oč chcetě, že dočeka sie ješče jedenkratě desieti let, a pak – že počne do třetice. A co vy mezi tim sobě začnetě? Tež vaše krasa lety zajdě a uvadně – a pak něskoro budetě banovať, lutovať…“

„Lutovat? Nevím čeho! Od božího rána sotva stačím zdolat úkol. Tu věru nezbývá času na hlúpé nápady, jaké do mne vtělujete! Ale sám sa potlúkáte po samotách, válete sa zbůhdarma pa mezách a vymýšláte si pohádky –“

„– nuž bar, a jedna je pěknějši druhe. Tam v ustrani ruchu lidskeho sym panem vašim zuplna. Přivolavam si vas, dy chcem, a robim s vami, co chcem. Tam se mně neopovažujetě vzdorovať! Moje ruka hladí alabastrovu šiji a skluzně jakoby nevědomky k vyspělym jabličkum. Pak dostaně se mezi nadherně sloupovi, kdě pod aksamitovym mechem sě skryva rozkošna studeňka; dvě vypnule obroučky lemuju šťavnaty okraj…“

„Tlachaři! Gde tyhle prázdné plky berete? Z hlúpých knížek ste je vyčetl!“

„Ni, rozhodně ni! Rad ovšem čitam kniežečky, hlavně milostne přihody – u pana barona v regaloch sta a sta se jich těhnilo – než tyty myšlinky moje hlava sama od sebe – vždyť znatě: čim srdco překypuje, tim jazyk přetěka…?“

„Tož aby nepřetékalo, rači zarazte! Melete na prázdno! Vidím vám rovnú do karet. Gdyž ptáčka lapajú, pěkně mu zpívajú…!“

„Bohem sě zaklinam, že nima! Ja sam, ja sam sym chyceny. Jako neopaterna muška zapletl sym se do sitě vašeho hedvabnyho vlasju! Proč sym enem vas tak horoucno zkumal, čemu každy zahyb vašeho rucha zjiščoval, nači každu liniu lepych tvaruch vryval si v paměť? Nyčky, da o vas všechno vim, nemohemy ode vas věcaj upusčič, nebo stě zrozena a předurčena ku velike lasce. Vy samo ješče o tym nevitě, bo stě o tom nepřemyšlela, ja však vam ukažemy a přidržimy prave zercadlo, by stě se poznala! Chcetě?“

„Neznáte-li onačejšího k rozprávce, rači byste –“

„Oh, to vašo rozkvetle tělo! Kam mne zavedlo! Věztě o nim, že zaři ve tmě bělosču na zpusob nočnich květů, kaj se rozeviraji ku hodině lasky! Vaše uhrančlive oči leži šikmo dulky tajak u ohnivych ciganek a prozrazuji vězněnu prudkosť navelhlym leskum! Vaše tenke, pohyblive rety su vykrojeny na vystřebavani morku z košči, a jejich vnitřni šarlatove pozadi, ktere při řeči chvilemi odkryvatě, dava tušiť tok bouřlive krve, žadostivě čekajici, bo sě mohla varum rozklokotať!“

„Ustaňte, a to hned!“

„Ni! Teraz již dopovim. Vaše boky sě při chodži houpaji zpusobem, kery rozpaluje oči ež ku bolesti, a při vuni, vanuci z vašich tajnych kutečku, zrychluje sě dech a prahne v kerku – nechajtě se mně dotknut, nebo asispoň pohladič, bysym poznal, že sym vam ni je protivny! Něchcem vas ihned, na raz. Dovedemy čekať. Enem mohem-li aspoň ve vaši blízkosti dychač… Čemu tak zprudka odpiratě? – – – Vizu, že sym chybil! Vysoko si vas povyšil, na kralovsky stolec vysadil – a sebe ponižil. Nyčky mnu opovrhatě! Zakladatě si včil na svojej krase, kteruž sym vam objevil – a ješče vice na svojej pyše. Vlastni hrdosť vam milejši než cuzi bol. Pozerajtě! Shovaral s vami už sťakdo timto zpusobem? Odhalil vam, o čim ste ani nesnila? A kaj to? Poněvač nigdo o vas tak usilovno nepřemyšlel, nigdo se vami v duchu tak uporno neobiral! Milujem vas a chceme vas! Pojďme hřešiť! Hřich je sladky! A enem sladkosť zbyva, ježto hřichu nima. Len kdo sě boji, že hřeši, ten hřeši! Nič neni. Svoji spasu sě zaklinam… Že nigda? Rozmysletě sobě! Lamete dušu lidsku a sobě robite zbytečne natlaky. Vaš muž přecaj o vaši věrnosť nedba, pro něho žijetě puho jako najata gazdina. A o to, čeho si nevaži, o to ždam, ubohy žebrak… Tož takovu odpověď mně vracatě?? Chyba trochu smichu vzbudila ve vas moje krvava slova? Jak sym dovedel milovať, tak dovedemy tež něnavi – ostatně potlačujem odvet… chcem rěci: vzlykot, kery se mně v tymto neščasnem okamžiku děre na jazyk! Pozeratě na mne s vysoka! Vy ste ovšem selka na gruntě a ja ve vašich očach – z panskych služeb propuščeny služebnik, něřku-li cosi ešče horšiho. Snať nechybujete daleko cile – ale… ale… přijdě chvila – na… rači tedy s bohem a odpusťtě, že sym se opovažil…“

* * *

Co je ludské slovo? Meněj než polní tráva; větr, který vyjďa z plúc, mentinú sa ztrácá. –

A co je člověk? Hromádka zemin, pár litrů vody, roztodivně spolem smíšaných.

Že tente obživlý popel dovede vytvářat a pozměňovat podle své vůle onen slyšitelný výdech: je nepochopitelno; že ale opět naopak tyto nepatrné otřesy vzduchové dokážú působit na ludskú hmotu, ba dokonce pozměnit její ráz a bývalé složení: je ještě nepochopitelnější. Fojtěna sa nenadála, že jí rozmluva tak nalehne do duše. Až do samého večera nechťačky každé slovíčko vážila, přivolávala si pohled očí, pohoz hlavú, měňavý chod kože na čele, „lašský“ přízvuk slov. Proč sa jí rači nepomstil odbuďa ho škaredým slovem, jak by zajiste neopomenul si odlehčit chasník z dědiny? Snáť ale přecaj nemínil spálit mosty za sebú, prohnaná lokajská duša, zvyklá panským rozmarom; počká čásek a přikape znova zlobit, uhledňa příležitú chvilku.

V noci pak, sotvy přilehla ku chrápajícímu manželu, dostavil sa do rozbúřenej mysli znova nezbyta.

Jakým vůbec způsobem mohl připadnút na myšlenky, o nichž sa domnívala, že spočívajú hlboko na dně její duše? Myšlenky, jichž sa sama tak hrozila, že ani nigdá sa jich nedotýkala, zrovna tak jako dlžník nechává ležat svoje dlhy neprobádané a nespřevracované. Snad sa před nekým neprořekla? Ne, rozhodně ne! Nepočíce sa přeca mezi pleskavé roby, keré stoj co stoj mosíja si súsedce nebo kamarádce ulehčit. Pravda! Domnívala sa tenkráte v rozhodné chvíli, že ju Hospodin nenechá sa dlho trápit v jařmu s obstárlým manželem, ale gdyž usúdil ináče, smířila sa s osudem, takořka nepozoruja, že bývalé sny časem vybledajú a sa ztrácajú při shonu a kvaltu dňa.

Až ten lajdák, nejenom že si ju takořka do naha svléknul, ale nadto hrábl do jejího vňutra a předstrčil…

Drzák drzá, gde nabral smělosti s ňú takhle řečnovat? Gdyby mu gdy byla na povzbuzenú enom koneček malíčka podala!! Mezi ludem požívá přeca dokonaléj vážnosti, celému světu sa može poctivě podívat do očí! Nigdo ani slovíčkem sa ešče neopovážil – až ten – ale to chyba v městoch tak navře člověk! Tam prý na každé rohu sa nabízajú ženštiny, a takový si potem utvoří úsudek a narážá pak všecky na jedno kopyto. Bídný chlop! –

Fojtěnu oblévalo horko a v okamžité zlosti svírala pěstě.

Ovšem – přiznáno – muž sa jí uzdával doopravdy protivným. Hrubo tesané dřevo! Proč s ňú alespoň jednúc tak podobně nezashováral jako ten prohnaný lichometník? Věnovala mu mladosť; před knězem slúbenú věrnost přísno zachovává – a všecko sa tak přijímá, jako by sa rozumělo samo sebú: „Mariáno sem, Mariáno tam! Mariáno – vstávaj ráno! Nechaj sa šetří slamú! Zítra sa bude set, navař oběda pro deset!“ Jedná s ňú opravdu o málo pěkněj než se služebnú!!…

A zase jí připadalo z rozmluvy Polákovy. Tělo sa mu lúbilo: že prý bílé, bělučké, jako květ noční leluje.

Vytáhla nohu zpod peřiny a zazdálo sa jí opravdu, že pleť zřetelno probleskuje temnotú. Usmíla sa pojednúc spokojeně, schovala nohu opět do vyhřátého dolíku a zrazu odespala. –

A další noce, rovněž jako i dni míjely v podobných úvahách. Již srostla s nima, neodháňala jich, ba naopak spěšej přivolávala, a buďa denníma událostma z nich na okamžik vyrušena, hned zase sa do nich zabořovala a zahrabávala. Včilejc co chvílka odbíhala do postranní sednice a zpytovala svú tvářnost v zrcadélku. Krútila sa před ním a snažila sa v něm náhlými pohledy jakoby třetí nesúčastněná osoba zachytit dojem výrazu, gdyž třebas zádumčivě obracala oči hore ke tlu, podpírala si bradu o dlaň, alebo zase gdyž šelmovsky sa zazubila, třa rozpustile dlaně mezi koleny. A gdyby sa nebyla haňbila ludí, byla by si hnedkaj objednala v městě sklo, široké jako dveři u almary, by sa v něm mohla zhlédnút celá celučká: kerak jí pozady svědčí hedvábný fěrtúšek alebo kerak sa sukně při ostré chůzi odhazujú.

Začala sa strojit aj pro všední deň, a v nedělu, iďa do kostela, dávala pozor, gdo a jak si jí všímajú a lesti si o ní povídajú.

Ten lokaj tenkráte ovšem napletl nesmyslů o její kráse, že ani polovička sa istě neshoduje s pravdú – ale – ale – panímáma sa naučila znaleckým okem přeměřovat všecky roby z kolatúry a sama sobě aspoň přiznávala: že není z najhorších. Zpropadený Lach! Nesmí sa mu odepřít, že si dal oči na správném místě prořezat a že jich dovede užívat! Ale gde po celý čas trčí, proč sa neukazuje? Zase istě gdesi po lesoch lancoší – alebo si vynašel už nejakú povolnější náhradu; bez toho sa o něm šušká v dědině, že si pomáhá enom podobnými neplechami. –

Až gdysi pět šest neděl po téj sa zase zjevil náhle jako zlý duch. Fojtěna vyšla ven na dvůr do chléva, a vracaja sa tú téměř minutu, vkročí do síně a zrovna skoro enom tak tak že si pro sebe nepovídá polohlasem: Vaše tělo svítí jako noční květ leluje – vtom tady stojí před ňú vyšňořený paňáca. Šúpe ve směšných kamašách pozady nožičkama jako pes, gdyž si odbyl potřebu, smeká čepičku s kaškýtkem a usmívá sa za dobrého přítela.

Panímáma v rozpakoch, kerak ho vlastně přivítat, chápe sa přeca ze zdvořilosti slova: „Cože ste sa tak dlho nedal vidět?“

„Něrad sě ukazujemy, kdě se na mně hněvaju!“

„Nezavdávejte příčiny a neucítíte hněvu! Ostatně ty věci dávno voda odnesla, nezačínajte o nich znova!“

„Kdyby sym směl dufať?“

„V co?“ ptá sa už zase nedověřivě Fojtová.

„Nuž alespoň v ono zabudnuti.“

Téměř tato pokorná odpověď Fojtěnu upchla. Skoro nevědomky sa těšila zaslechnut zase neco nepatřičného, což nicméně však přeca v uši lahodilo, a moct na to dávat rázným způsobem šlehavé odpovědi. Ženám prý vždy spěšej lahodí třebas drancující žoldnéř než uplakaný pútník.

Chudáčku, gdopak ti strhl tipec? pomyslila si.

Mezitím sáhl návštěvník pod kabát a cosi bělučkého podával na dlani: „Tož na dukaz smiřeni, prosim, přijmětě tento daruněk. Pochodzi z panskeho rodu a velice učenliveho. Dostal sym ho pod ruku od známého. Zažijetě s nim kopu radosti a take vas bude dobře hlidať před takovými jako sym ja.“

Fojtěna nestačila ani chápat příval rychlých slov, syčících vzduchem, a lokaj položiv jí dar na široké prsa, rychlo sa vytratil. Teprve včil, gdyž bílý míšek sebú začal natřásat, nožičky od sebe roztahovat a červený jazýček z hubičky vypúščat, poznala panímáma, co drží v ruků.

Vyběhla s dárkem na náspu, spustila do klína a jala sa prohlížat. Byl malého zrostu, celý sněhový, enom na zádoch nesl černavú čabraku, příč čenich a levé oko přikrývala rovněž tmavá maska. Úška a prútek byly kusé.

A už mu nedala čertovina dobře dělat! Skočil s klína a hnal sa divoko za húserem, že nestačil veslovat křídloma, by ušel nenadálému nebezpečí. Gdyžtě mu pak dostatečně nahnal strachu, vrátil sa zaseje hupky na klín, tancoval a jevil tisíc radostí. A hned zase uhlédňa kdákající slépku hore na chlévcoch, pustil sa srdnato za ňú po žebři. Vyhlaňal ale na sedmý nebo osmý šprušel, a netrúfaja si už vyšej a důle rovněž ne, jal sa ohlédat zaslzenýma očima a prosebno skuhýkat, že hned Fojtěnu nadobro dojal.

Přispěchala mu na pomoc, pojala do náruče a přesvědčito pravila: „Čertíku, čertovský, lúbíš sa mi, ostaneš u mne!“

Donesla mu mléka na misce, a gdyž chutno sa do něho pustil, vrcaja radostno krátkým kymlem, s veselým srdcem sa na něho zahleděla.

Teprve včil si povšímnula: byla to fenka. –

Od téj chvíle čítal svět o dvě kamarádky věcej. Fojtěna byla svatosvatě přesvědčena, že „Mifka“ jí zrovna tak rozumí a možná že lépe než druzí ludé. Jala se s ňú mazlit jako s darovaným díťatem. Mifka směla v lůžku spávat, pančochy párat, boty ohryzovat, slépkám peří drchat, protože to páchala v takovej hravosti a v takovém humoru, že člověk chťačky nechťačky sa mosel smít. A gdyž negdy přeca už zahrozil nad kožú tatar, skočila panímámě do klína, lísajíc sa – hned byly hříchy odpuščené. – – –

* * *

Zatím sa však na druhém konci odehrávalo zase neco iného. Polák sa pojednúc přátelil s Fojtovým pacholkem. Byl to mladý Horňák z požehnaného kraja, gde sa rodí mimo děti chyba ešče kamení. Byl rád, že sa dostal na bělejší chleb a pravil hospodářom „tatíčku“ a „maměnko“. Rád by jim aj ruce obtúlal, gdyby chtěli.

A tož toho si obral lokaj na mušku. Dycky sa s ním na poli jaksi z nenadoby ostehl a přiváďal řeč na divné způsoby.

Aby pry si všimal, jake, řeci, neprave pořadky panuju na světě! Něgdo poruča lanom zemskym a iny mosi za skybečku černeho chleba nadeničiť. A přece se oba narodili nazi bez kapsi! – Ale kom že dobře rozum služi, že si proto nemusi davať nohu za krk. Mudra hlava pry dycky klobuku dobyde. A len smělym že štěsti kyne.

Tamhle Hlavicu, grutovnika a obecniho staršiho včilejc, znaval pry dobře, dokel ešče chalupničil. Přiženil se ke vdově do statku takořka s holyma rukama, ani na ohlašky by nebyval sehnal. Ale ovšem chlapik čemesny, nosil se dycky jako knižepan, třebas že břuch hlady řval. Hladka larva, toť nejjistějši vnadidlo na těžke ryby!

Take Krampotka ovdověvši enem z toho duvodu si ho pojala. Šak se vědělo, že byli spolem ešče za života dobře oznati; jako že si bravali navzajem miru, lesti jim to bude dohromady pasovať. Hehe!

A podobnych připadu že by se dalo vypočitať!! Komu daroval panbu rovne udy a silne zdravi, ten može praviť o štěsti. Ale mosi dokazať, v pravu chvilu se ho chopiť!

„Tak, tak, Janičku! Kdybysym chodil v tvych letoch a ve tvoji koži, věděl by što podniknut! To tě, věř mi, Buh sam poslal do hospodařstvi, kdě kašle starý muž a lačni mlada gazděna!“

Janíček zkušenému světoběžníkovi enom do huby hleděl, netrúfaja si odporovat. Takové pokyny, otvírající nové výhledy do světa, omamovaly hlavu rovno čerstvě pálenéj, tepléj slivovici.

– A jak pry se chova Mifka? Lesti už dospiva? Zdaliž už za ni brusiju ženiši? To bude hledana nevěsta z panskeho rodu!

Že je chytra?

To si myslim! Pravi se sice, že nekere zviře uživa rozumu – nepřimiřajaci jako člověk. Ale proč: nepřimiřaja??

Pravě naopak hlupi lude přiměřovať by měli, by sě jim aspoň rozesvitilo v zabedněne kotrbě.

Psi ščeňa se ulehne zrovna tak v utrobě mateřske, vyjde v teže košulce a tymže zpusobem jako ludske. Pije totež a žere totež co člověk. Miluje jako člověk a umira jako člověk. Všecky ustroje se najdu v jednom jak v druhem těle. Žily, svaly, vňutřnosti, koža, chlpy: všecko nese společny raz. Ba i ta červena barva se stejnako ukazuje a – hehe – stejnako čpi do nosa. V čem se lišiju duše od sebe? Raduju se, rmutiju se, jevi strach, zlosť, lasku! Čem tedy tu vykrucovať jakesi rozdily a jednoho posylať do nebe a druheho na mrchoviště?

Prach jsi a v prach sě obratiš!! –

Tak to je!

„Oh, Janičku, kebych tobě mohel zjěviť, co tahle hlava už přemyslila – ale ešče nejsi zraly, nejsi zraly. Ale šak už se spolem kajkdy sgavorime…“

Janíček nevěděl, stojí-li před ním ctihodný učitel, alebo pekelný čert. Na odpověď chyběly mu slova, tož alespoň potřásal rameny a pokrucoval hlavú jako havran, kerý našel na zoraném poli zacpaný plucar a neví si s ním rady.

A pusťa sa za promeškaným časem v pospěch do oračky, kolácal sa za pluhem, nechávaja sa od něho vláčit, a v hlavě sa mu vyorávaly a převracaly těžší brázdy, než co před ním vykrajoval skřípající plech.

Ani to neznabožské mudrlanství mu tak nesahalo do živého jako náhlá možnost, že by on, žebrák, mohl dosíhnút… Ovšem nesmí sa zapomínat, že sa to před ním kymbajú chyba těšínská jablka, a k tomu ešče hodně vysoko!

Chlapovi otrlém, světem prometeném sa netěžko klábosí a snad aj jedná. Řekne si: jedna ostuda lebo dvě neodevzdajú si hlavitě již od sebe! Ale každý sa nenarodil v lehkém měše. Najlepším věru přeca, dokaváď sa može člověk spolubližním smělo podívat do očí a každému rovno sa postavit. Ale kerak to tak nestyda mohl sesadit dohromady, že by on a „maměnka“…? Vždyť by sa před něma mosel propadnút haňbú dva sáhy do země, gdyby… a „tatíček“ ešče dýchajú…! Ja, tlče sa včil všelisjaká cháska po zemi, do kostela nepáchne ani nohú a o lidský úsudek dbá jako barón o nádeňku.

Enom v jednom bodě přeca by sa dalo s tým Lachem súhlasit a totiž: krásná věc, gdo sa može pěkně nosit!

Peníze sa těžko vydělávajú, a kramáři nevíja, co za tovar požadovat! Dnešního čásku bolí břuch, gdyž si člověk kupuje boty!

Ale vzala to voda!

Pro pár rýnských ho neubude! Šak sa dajú zase vymozolit! Od úterka za sedn neděl přinese sobě z jarmarku nové shrnovačky a přijedná si ešče „zlatý“ řetázek prozatím bez hodinek a jednu hedvábnú košulu s nadrapovanýma prsama…

* * *

Sedň týdňú – padesáte dní bez jednoho – slabá věru protiváha protivá věčnosti. Avšak na zeměkouli stačí tento čásek úplně, by režné zrnko, puščené do ornice, sa proměnilo v zelenú bylinku, rovněž by semeno v lůně mateřském sa ohlásilo k životu, a napodobitě též by různé zárodky myšlenek v hlavach ludských, živené neustálú přemítkú, přibraly na tvaru a zmohutňaly – člověk neví ani kerak.

Tak všeci ti ludé, keří v kýženém dni výročního trhu prúdili k městu, tam sa potkávali a jako staří známí pozdravovali, potřásali rukama a pochlopávali si po ramenoch, byli docela jinačíma bytostma než při posledním shledáňú – a najlepší na celé věci bylo, že každý sice změnu na spolubližním pozoroval, než enom o sobě samém by nebyl za živý svět přiznal. –

Fojtěny ve městě nebylo, padlo na ňu tentokráte ostat doma. Pantáta sa vysúkal hnedkaj ráno skrzevá úřední záležitosti. Janek vyptal sa pryč před poledněm, ledva obslúžil koně, a dívky vyrazily hnedka po dojeňú rovněž bez oběda.

Panímámě osamotníc krapku sa ulehčilo. Poslední dva tři dni, snad prám že nedaleký jarmak nedočkavosť ludskú požduroval, nebo ďas ví z jakéj příčiny, jevily sa ve statku divné způsoby. Dívky sa hašteřily mezi sebú, hospodyni štiplavo odsekávaly, jí pak saméj co chvíla sa zastavilo srdce a zacvakaly zuby v zimici o sebe. Aj Mifka sdílela podobný osud!

Chuderka dospěla prám v ten čas a včilejc rundila, slídíc z místa na místo a hledajíc, nevědaci co. A všady, gde sa otřela, zostávala do nosa razící vyhláška.

Panímámě v těch třech dňoch asi šestkráte skočila do klína, a pokaždéj mosela zahodit vypraný fjertúšek. Ruce si nestačila umývat, pořádem na nich cítila lepkavost a ve vzduchu sa třásl neustále dráždivý opar, čpějící klihem. Vyháněla tedy hříšnicu raděj z obydlí ven na dvůr, tam ju zase honily dívky ze stejnakéj příčiny.

Neščasná Mifka!

Jarmakem tedy přeca nastal jakýs takýs klid aspoň navenek, ale panímáma byla nesvá a nevěděla, co jí chybí. Jaksi nos neslúžil v pořádku. Chytal ve vzduchu ostře všecky zápachy a zase pojednúc nestačil dýchat, mosela ústa na pomoc. Při sezení jí nátisk padal na prsa, cosi ju nutkalo brúsit bez cíle budovama, brát náčiní do ruky a zase ho púščat na místo. Lesklýma očima hleděla bludno do sebe a pošeptávala si lehúnko neslyšitelná slova.

K šestéj hodině počaly sa ozývat hladné krávy. Vzpamatovala sa honem a pospíchala s košem trávy do chléva.

Vkroča, na okamžik ostala bez dechu.

V kútě stojí těsno spojena se súdruhem její Mifka. Něžná blaženost září jí z rozšířených zornic, otevřená morda zřejmě vyznačuje blažený úsměv, oddychuje zprudka a plně sa oddává povinnosti, k níž byla zrozena.

A panímáma stojí, stojí… hledí…

Neví skoro ani o světě, ani o sobě; nepozoruje, že sa jí pomalúčku zatmívá v hlavě, enom jakési sladké mámení prochvívá tělem, kolena v lohtivéj mdlobě túžíja poklesávat.

Nedbá, že vrzly maštalové dvérka, že pár dohromady svázaných bot šústlo s vysokých ramen do měkkého steliva; nedbá učuja horkú ruku u svého pasu…

V polovičních mrákotách obešel ju ešče závan gořalky a tabáku… Bezvolně klesla na slámu.

* * *

K večeru po osméj vplzl lokaj do přeplněnéj horní hospody a krútil sebú v mjatenici ludské tak dlho, až sa dokrútil nálevného šprlení, u něhož natrefil Janíčka Fojtového. Ten levičkú si hladil na prsú zlatý řetázek a pravičkú zdvihal žejdlíkovú sklenku, leja do sebe borovičku, buďa už všecek rozpálený.

„Rač panbu žehnať,“ přivolal mu lokaj, mrkaja důvěrno klapkama.

Janíček odtrhl, ohlédl sa, zatěkal nejisto zrakem – a sklopil oči.

Lokaj přitočil sa užej a zarývaja mu prsty do ramena, zašeptal do ucha: „Mnoho ščešči! Kakralentě! Ťys vyhral terno! Něpravil sem tak? No, nězapirej! Mě neošidiš! Ale byď beze strachu, ja mlčim jako hrob! Chlapiku! Možeš zatahnuť aspoň pjat litru piva!“

Ztěžka Janíček stočil k němu spuchlé oči: „Bratře, dnes už nepiju piva, enom takovúhle ostrú, otrávit červíka: tady a tady.“ Ukázal dlaňú na hlavu a na srdce. „A lesti ho neotrávím, tož ho utopím! Lebo takovú sviňu jako já není hodno, by nosila zem.“

Lokaj vysmýčil rukú Janíčka od nálevně na čerstvý vzduch, zašel s ním za humna, vytáhl z něho pomalúčku jak a co, a jal sa do něho baranit!

Co že trojči? Vyskať a bajasať by mňel, kaj se mu tak krasně povedla věc. Vždyť pracuje enom na vlastnim ščešči. Ovšem nejtěžši ukol že mu teprve ňastava: totiž po druhuc sě tam dostač, kde dneska byl.

Gazděna že ho zprvku vezme v nenavišč za ten kusek. Žalovať starymu na něho že ovšem něbude, v tom bodě može byť bez obavy, ale budě se mu vyhybať. Někery časek by ju teda něchal, ale potom rozhodně si ju vyčihal, padl na kolena, prosil za odpuščeni, že jako za sebe němohl. Ona však že rovněž neni bez viny, a sice jeji krasa že mu udělala. Že je krasnějši než anděle na oltáři! Že bez ni nemuže žiť! Že ať s nim naloži podle vule, třebas uřadom vyda, nebo poruči života sě zbaviť, že všecko milerad podstupi! Ale aby ešče jednuc pro jedinkrat na znameni odpuščeni mu dovolila jediny polibek…

„Janičku! Radim tobě: tuhle bitvu neprohraj! Co se kryje v tobě uměni řečneho, vezmi na pomoc! Nalaď si nejlahodnějši hlas, omamuj ju pohledem, dotykaj se rukama a veškere paky nasaď, by ti neutěkla! Potom trochu sily a smělosti v pravy okamžik něškodi! Hleď ju zkratka zachytič aspoň drapkem, a nakonec ti uvazně cela. Tak, a na rybnik něvzpominej! Maš mladi před sebu, čeka tě bezestarostny, pansky byt. Budeš poručat, a druzi ťě budu posluchať! Slubuješ mně?“

„Slubuju!“

* * *

Podšitý lišák!

Slovo od slova sa splnilo, jak předpověděl!

Janíček zvítězil na celéj čáře. Počali sa doopravdy milovat, a nastal jim blažený čas tajného dorozumění. Ve dne sa hledali očima, šťastni súce, gdyž sa mohli při potkaju aspoň navzájem dotknút, a túžebně čekali večera, kerý jim věcej dovoloval. – Avšak krátký, tuze kratičký čas trval tente opojný sen. Fojtovi gdosik podstrčil karetku na okno: „Pozierajtě přecej po svoji ženušcě, a hlavitě kaj ulehnětě, čemuže spěchava do plivnika? Či že tam vybira tak neskoro vejec od kur zaněchanych?“

Takový lísteček dycky působí!

Téhož večera vyrazil Janíček prostovlasý ze statku a uháňal beze slova hore dědinú. Za hodinu pak už za úplnéj tmy vyplúžila sa ve vlňák zabachtaná roba, s uzlem na zádoch.

Nachomýtl sa na příky cestú lokaj, smekl a zachechtávaja sa, zasykl: „Nuž, kam, kam, susědo? K maměncě? Sno ně na dycky? Tož mnoho ščešči! A kdybystě něčeho takto potřebovala, však vitě, kdě zostavam!“

Na čísle posledním

Oh, kerchove, valašský kerchove!

Na vršíčku ležíš, slnečko sa do tebe opírá! Nizučká zeď okršlek obkličuje, vyvrácená branka cestu dovoluje. Dobře sa ví, že sa nebudú rozutěkávat, keří sa sešli tady k poslední besedě. Třebas by byl ostával ledaskterý za života na nejzazších pasekách, přeca neomešká ulehnút si ke svojim na důkaz, že sa počíce k jednéj rodině.

Boží záhony sa značíja navršené, boky jim zdobí živá oploteň húževnatého vrbí. Obúma konci do oblúka zapchnuté prútky sa ihneď zakořeňujú v zemi: jako ta valašská nátura.

Copak tam hlboko pod drnem mrtvé tlá, to zase na povrchu význačným znakem živé vyrážá. Skloněné kalichy křehkých lelují tichúnko šepocú o shaslém půvabu panenskéj nevinosti, bělavý příkrov hvězdových aster vyprávjá o tužbě po krajinách nadzemských; zelené věncoví neumírajícího barvínku hlásá křesťanskú naděju na zmrtvých stání rmutného popela.

Henkaj zase pestrokvěté, na špicách krvjú zbrocené fuksie třasú sa zadržanú vášňú; brunátně zardělá, dobrým bydlem rozkypělá pivoňka vydychaje mlno tělesných žádostivostí; fialisté růžice slakové, jichž zčerňalý prostředek tajemně sa ztrácá užaslému oku, připomínajú náhlými závany pronikavého pachu podstatu světskéj rozkoše: pů vilnosti a pů hrobu.

A u márnice při zdi hledí na tebe holá pravda bez přikrývky: z pohozených hnátů vylézajú zsinalí kosatci s umrlčím nádechem.

Otřaseš sa, však enom na minútku.

Milosrdná tráva přikrývá mlčenlivým kobercem všecek rmut, veselí ptáčkové zvoníja bezstarostno z čapatých jabloní a rozkvetlých hrušní, a pole hrůzy a děsu mění sa tobě opět v místo pokoje a odpočinku.

Přichodíja živí navštěvovat svých mrtvých. Kamarádka přinášá kamarádce doma vypěstované kvítečko, zasazuje do hlav, popravuje rozeběhlý drn, konévkú pěkně zalévá. Přisedne si k pomníku, složí ruky v klín, sklopí oči, počúvá v zamyšleňú, jaké vzdechy sa z hlúbky derú.

„Jaj! Děkuju tobě, věrná kamarádko milá, že si sa na mne rozpomenula! Dobře sa mi tady leží, jedna věc enom mne pořádem trápí. Co, prosím ťa, ta moja děvuška, drobulinká Anička, kerú sem mosela sirotú opustit, co ta dělá? Boha-ji sa bójí, dobře-ji sa drží? Jaká z ní vyrostla panenka?“

„Ťanu, Rozárko milá! Ani bych ti věru pravit neměla! Drží sa, drží – ale chlapců kolem krku; a je z ní panenka – chyba po kolenka, co sa už jí krátí, bílá košulenka.“

„Oh, bože, nedaj!“ zavzdychá ešče pod zemjú kamarádka, daléj už sa nevyptává. Nemože si u sebe srovnat, kerak že by ta její drobná oskoruša Anička o krátkéj sukence s tú lněnú hlavičkú, kerá nedosyhovala vyšej než k desce stolovéj, kerak že by ten lehúnký uzlíček jemných kostiček, kerak že by sa mohl chytat chlapců…?

Nechce už věru věcej vědět, neoptá sa už na nic, mlčat rači bude až k súdu poslednímu…

Ale henkaj při chodníku cože straší ten neobrovnaný, prostředkem sa propadávající rov? Či neostalo tady příbuzného nebo známého, co by opravil porúchaný příbytek?

Ja, toho neboráka Pavlíčka za Hradištěk?

Ufám, že sa gdysi po letech hrobař podiví, otevřa komůrku a najďa zbytky umrlca ležícího důle břuchem!!

Skosil ho Hospodin v najlepších rokoch, pět měsíců po svatbě. Přišlo mu ovšem za těžko zanechat mladéj ženy. Co sa však, červíčku pozemský, navzpříkáš? Poddal sa tedy, tím sa aspoň utišuja, jaký pěkný pohřeb mu vystrojila.

Truhlu dostal dubovú, vyzdobenú tepanýma zlatolišty, hore stkvěl sa pozlacený kalich. Uvnitř vonělo vyzrálé dřevo, pod hlavú čerstvé hoblovačky, kroměvá toho rozlél najspěš starý Vika slivovicu, gdyž sa při práci posilňoval, ta včil rovněž lahodno z desek vypryščovala.

Pod hlavu mu pichla kraďmo stará Matúščena sirky, křivák a dvě šestky na penězoch, neboť přes různá zjevení křesťanskéj víry sa doposaváď s jistotú neví, do jakých okoličností sa dostávajú ti, co sa odebírajú do jiných světů.

Zapříhli do nového hnojáka vlastní dvě kravky, známí, přátelé a rodina všecka z daleka sa sešli, a vyprovázali na poslední cestě. Před dědinú kúsek zastavili, čekajíce až by sa dostavil pan farář s rechtorem, až by hrobaři přinesli máry s černým příkrovem, a domácí z dědiny sa přidružili. Zatím lúčili sa krátkými slovy a slabými poklepy na dunící truhlu všeci, kerých tady zanechal. Tenkráte jeho k smrti zarmúcená Veruna nemohla sa od něho živú mocú odtrhnút. Jojkala, naříkala, plakala, že sa kameň nad ňú ustrňal. Vylezla si k posledu na vůz, obkročmo přitulila sa ke truhle, objímala ju, že dřevem pociťoval žhavý žár rozpáleného těla. Zvářala, až ju pamatovat moseli. Konečně ju odtrhali.

„Sbohem, teda sbohem, můj najzlatší Pavlíčku! Oh, gdyž já dneska s tebe naposledy slézám…“

To bylo tenkrát. A netrvalo dlho, ešče mu v hrobě ani maso od kostí nezačalo odpadávat, učul od kostela z bambitek vřácat, družby vyskakovat, až sa do zadku patama hlobili, drúžky vyzpěvovat. Všecky zvony bláňaly, varhany hučaly na plné měchy.

A gdyž po téj v noci sa optal netopýra, kerý bytoval pod kruchtú, keráže to tak vyváďala, tož sa dozvěděl, že jeho… jeho bývalá Veronika.

A gdože jeho nástupcem?

Dragún Halamů!

Včil teprve při vychladlém mase a dozrálém rozumě vychopil náturu svojí Veruny. Do světa púščala, že statek hyne bez hospodářa, synek že potřebuje otca, sama pak před světem zastání, vpravdě však potřebovala tento… Tož tehdy sa obrátil důle hubú…

Najspokojenější z celého hřbitova zdajú sa přeca ti dva oběšenci hnedkaj u zdi v neposvěcenéj zemi, co za dlhé roky samochťa sa odřekli věčnéj spásy.

Chudý pacholek z Horňáků, mohovitá cerka z gruntu. Vlezli do stodoly, pichli hlavu do oprátky, poklekli a podali si ruky.

Tak je třetího dňa našli a spolem pochovali.

A nebyli to snad nejací otrlí světoběžníci, kerým záleží na duši jako psovi na pátéj noze, nýbrž věděli, že tam na věčnosti přivíce jich přísný fúsatý stařec, jenž prolistuja knihu života, gdež vepsány sú veškeré dobré a zlé činy ludské, zláme hůl jim nad hlavama a zažene tam, kde panuje pláč a skřipot zubů.

A přeca šli a vložili hlavu do smyčky!

Ozef Kalda

Jalovinky

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 ze 14. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4465-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4466-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4467-0 (prc)

Table of Contents

Úvodem

Pan farář a paní rektorka

Mladé hříchy

Co vyprávjali staříček Slačalů chlapom u Pinkusa

Neščasný slaměňák

O Maňasovi a Trúbelkovi

Stíny

Kerak si Bezrúček budoval domov

Ždurák

Moráci

Ve třoch

Ze staréj školy

Strýc Halů

O Trúbelkovi a Maňasovi

Geometr

Diťa přírody

Lokajská duša

Na čísle posledním