Vrah mezi námi

Franta Kocourek

Znění tohoto textu vychází z díla Vrah mezi námi tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Sfinx, Bohumil Janda v Praze v roce 1935.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Franta Kocourek: Vrah mezi námi), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 21. 3. 2025.

Na šachovnici velkoměsta

Zhasly signální lampy, dopravní strážníci opustili své trůny na křižovatkách. Nad obdélníky chodníků, jízdní a tramvajové dráhy bzučelo elektrické světlo v korunách lip. Václavské náměstí se uvolňovalo po celodenních obrátkách, prozrazujících mladé a rozdychtěné velkoměsto.

Muž opřený o strom na rohu Jindřišské ulice sledoval chvíli rytmickou hru reklam, tryskajících na průčelích a střechách paláců barevně k obloze. Jeho klobouk byl poněkud křivě nasazen, na rtu mu visela dohořívající cigareta.

Někdo by byl řekl, že má trochu v hlavě. Jeho lesklý pohled by slušel také věřícímu v kostele, cosi jako vytržení jiskřilo v těch očích.

Jedna z mladých žen, o něž v těchto místech není nouze, pochopila jeho zanícený pohled svým způsobem. Přistoupila k němu s dotazem:

„Nemáte oheň, milánku?“

Překvapeně sjel pohledem do její tváře a podal jí svou cigaretu. Žhavý popel nadýchl růžově horní ret a chřípí. Ze stínu kloboučku zazářilo oko, mřížkované prohnutými řasami.

„Děkuji.“

Jako by zaváhala skoro neznatelným pohybem v bocích. A vykročila vzhůru náměstím.

Ne, ta žena není od řemesla. Třebas vyslovila rituální větu, nepatří mezi ty, které teď potkával, když se vydal krajem chodníku k Lützowově ulici, nevědomky v jejích stopách.

Její hlas zněl nejistě, tónem naučené věty, která ještě nesedí. Začíná této noci? Pohledy, jimiž ji provázely zapracované slečny, se zdály potvrzovat jeho domněnku.

Ale nevšímal si jí už. Neviděl, že sešla z chodníku do jízdní dráhy, aby se dostala na druhou stranu.

Zastavil se na nároží u muzea, zády k novinářskému stánku, na jehož prknech se shromažďovaly nejčerstvější, a přece už překonané zprávy z celého světa. O stíhání lupičů na Podkarpatské Rusi, o válce, která se stahovala nad Habeší, Středomořím, Evropou. Znovu se rozhlédl po náměstí očima, do jejichž vytržení se zdála prolínat jakási neodbytná myšlenka.

Svatý Václav vyjížděl na krásném oři do noci kobercem světel. Pod korouhví, vztyčenou nad městem, kroužil červeno-modrý čáp v pravidelných kruzích. Vpravo dole rozpínal křídla svého fraku dirigent kavárenského orchestru. Kolem automatu Fénix promenovala z obchodních důvodů své vnady Tahiťanka, přes tři metry vysoká, natřásajíc sukni nad unavenýma nohama sandwichmana.

„Ale toho nedostanou, pamatujte si –“ povídá důrazně starší chodec druhému při nákupu žurnálu. Na chvíli se odmlčel, s pohledem uvrtaným na první stranu. Rozhovořil se teprve po nějakých deseti krocích, takže muž s křivě nasazeným kloboukem už nerozuměl.

Obrátil se za nimi očima, v nichž se cosi zaostřilo.

Toho nedostanou, pamatujte si.

Celý den mluví velkoměsto sto tisíci jazyky. Obrovský mlýn na řeči, ani v noci se nezastaví, zatímco vesnice je skoupá na slovo a zhluboka spí za zavřenými okny.

Bez konce o sebe narážejí věty, slova a slůvka ve vysokých březích ulic. V hukotu motorů, v řinčení kovu a skla, nad stroji a pulty, nad prkny, parketami, chodníky a kolejemi se pohybují rty.

Kdo má smysl pro zábavu toho druhu, může se v městě bavit zadarmo celých čtyřiadvacet hodin. Ti dva, kteří zapomněli na všechno kolem a potácejí se v povážlivé blízkosti výkladních skříní, projednávají dramatickým hlasem závěr objednávky. Ve dveřích kavárny Elektra vykřikl elegán s hůlčičkou slovo, jemuž rozumíte tak málo, jako smyslu kostky, vyňaté z neznámé stavebnice.

„Budeš musit hodně slevit,“ říká mladý muž ve světlých šatech.

„Teď, ovšem, po čtyřech letech, ale jen tvou vinou,“ odpovídá prudce jeho společnice. „Kdo mi to vrátí?“

„Já myslil, že mě máš ráda –“ poslední slova ztlumil, protože zdvihl oči a zachytil pohled muže s křivě nasazeným kloboukem.

Odešli, valíce před sebou balvan dávného sporu.

Proti své vůli jste stahováni do předehry k rozchodu nebo doslovu k tragédii, pro niž nemá ulice nejmenší pochopení. Tramvajovým zvoncem jsou provázeny zpovědi, klaxony skřehotají do vyznání, jež se nemohla dočkat čtyř stěn. Výčitky navlhlé slzami padají na dlažbu – a kletby, kterých si nikdo nevšímá.

Nechtěl jste někdy zastavit neznámého a zeptat se, co znamenal jeho povzdech? Rozběhnout se za člověkem, který nese ulicí utrápenou tvář, a říci mu: stalo se vám něco, příteli?

Ale kdo by se zdržoval takovými věcmi v blázinci velkého města? Každý spěchá za svým. A kdo je obtížen bolestí, musí stejně zůstat sám. Vidíme jen krátké úseky ze života, možná bezvýznamné, slyšíme úryvky řečí, neznáme začátek ani konec. A zdá-li se nám, že jdeme po správné stopě, sledujeme obyčejně cestu vlastního nitra.

Vytáhlý mladík, přecházející netrpělivě na tramvajovém nástupišti u muzea, pozoroval nevlídnýma očima muže s křivě nasazeným kloboukem. Doufal, že opustí své stanoviště, ale když se mu to zdálo dlouhé, přeložil svou působnost na protější chodník.

„Čert vem toho Zacha,“ zabručel.

Pravda, za celá léta nebyl znám případ, aby Zach něco cinknul policii, ale tihle lidé – uvažoval mladík – mohou člověka namočit, i když nejsou od řemesla a nemají zlé úmysly.

Jistá dáma, která si stěží pamatovala všechna svá jména, považovala ze stejných důvodů za strategické zůstat na spodním rohu. Nebude raději chodit na oči Zachovi, jednou jí to tak hloupě zkazil…

Čekala dnes vážného zájemce a nemohla potřebovat, aby spolu byli viděni. Když konečně přišel, poslala pro něho oklikou chlapce, který se čile účastnil nočního života, ačkoliv to bylo přísně zakázáno školním řádem. „Přiveď mi sem toho pána ve smokingu s raglánem, Pepíčku.“

Zach náhodou zpozoroval její manévr a doprovodil jej humorným obláčkem dýmu.

To jen na první pohled se zdáli všichni na Václavském náměstí náhodnými chodci, kteří tudy procházejí bez cíle nebo za zábavou. Muž s křivě nasazeným kloboukem patřil mezi ty, kdo umějí rozeznávat. Množství, pro jiného chaotické a bezejmenné, se v jeho očích rozpadalo ve skupiny, ty v typy – a typ se proměňoval v určitého člověka, jehož mohl oslovit občanským jménem, nebo přezdívkou, raženou podsvětím. Haló, Husarko! Haló, Dlouhý Véno! Kam spěcháš, Vozebule?

„Co ty všechno nevidíš!“ smávala se mu Hana. „Chodím tu denně jako ty, ale nezdá se mi, že by se dělo něco zvláštního. Chtěla bych mít tvou fantazii, Vláďo.“

Zach se vlastně jmenoval křestním jménem Zachariáš. Ale působilo to na ni příliš biblicky, i překřtila jej na Vladimíra.

„Naopak,“ odporoval jí, „mám slabou fantazii na všechno, co se tu děje. Poznáš to sama, jen co nahlédneš pod hladinu.“

Podíval se teď na hodiny.

Půl jedenácté.

Trhl sebou a vyrazil z místa, ale po několika krocích se zastavil a šel zpět s provinilou rezignací. Už zase zapomněl. Slíbil Haně, že jí přijde naproti k divadlu po představení. Je pozdě. Jela jistě domů. Hned za ní půjde, zavolá do okna, snad bude ještě svítit.

Právě dnes mu bylo těžko opustit prostranství, k němuž se upínala neodbytná myšlenka ve fanatických očích. Právě dnes, v předvečer výročí. Podivné vigilie slaví Zachariáš Vladimír Zach na Václavském náměstí.

Zítra tomu bude rok…

Snad jsem blázen, připouštěl, ale dokud nepřijdou druzí s něčím lepším, dokud se jim nepodaří nalézt rozřešení plně přesvědčivé, nemůže nikdo na světě tvrdit, že je můj dohad méně pravděpodobný než dohad kohokoliv jiného, ať je nadán skvělým důvtipem, nebo vyzbrojen moderními metodami.

Jsou chvíle, kdy i silný člověk podléhá přesile nesnází a marně hledá v nitru kapičku sebevědomí. Ale jindy jsme najednou dosti silní, abychom se postavili všem a uvěřili pyšně ve své vítězství.

Podíval se směrem, jímž odešel se svým společníkem starší pán, a řekl hlasitě, jako by odpovídal jeho letmo zachycené větě:

„A já ho dostanu, pamatujte si!“

„Neřekli by mi koho?“ pronesl kdosi za jeho zády.

Zach se otočil.

Byl-li zvyklý mluvit sám pro sebe, nebyl zvyklý, aby neznámí reagovali na jeho samomluvy a odpovídali na otázky, jež si dával s oblibou při svých úvahách.

Člověk, který jej tak znenadání oslovil, měl o něco vyšší postavu než Zach. Na vysokém čele se zmítal v slabém větru pramének světlých vlasů. Za brýlemi ve zlaté obrubě čekaly na odpověď veliké oči.

Zach si zapálil novou cigaretu a mlčel, pohlížeje do tváře s brýlemi. V samozřejmosti jeho postoje bylo cosi vyzývavého, ale zároveň milého. Ne, nebude se nikomu na objednávku zpovídat ze svých myšlenek.

„Koho že dostanete?“ naléhal neznámý a z úst mu vyšel zápach rumu.

„Ale taková hloupost –“ mávl Zach rukou a vtáhl do sebe dým.

„Já myslel, že někoho hledáte.“

„To také hledám – a hezky dlouho,“ povídá Zach, pustiv jazyk po proudu jistých představ.

„A jak se jmenuje? Třebas ho znám.“

Zach upřel oči na silnou bradu neznámého.

„Nestál bych tu, kdybych znal jeho jméno!“

„A vod vidění ho taky neznaj?“

Zájem brýlovce začal Zacha bavit tvrdohlavostí, jíž sám trpěl v neblahé míře.

„Ne, ani od vidění ho neznám.“

Jako by uslyšel podařený žert, otevřel neznámý ústa k úsměvu, který odkryl několik zlatých zubů.

„To maj teda těžký hledání,“ řekl. „Tady na Václaváku přejde lidstva! Ale kdoví – třebas ten jejich hledanej není daleko. A třebas ho dostanou. Jo, tak – mnoho štěstí!“

Pokynul hlavou a odešel směrem Mezibranské ulice.

Nejdříve jedenáctka, potom montážní auto Elektrických podniků zakryly jeho slabě nachýlenou postavu. Zacha se zmocnil dojem, že ho neznámý opustil v okamžiku, kdy se hovor stával zajímavým. Snad neměl v úmyslu přímo dohonit jej a pokračovat v bizarním rozhovoru. Ale vykročil, přešel náměstí těsně kolem podstavce pomníku a zahlédl neznámého v rozhovoru s Dlouhým Vénou. Tak se říkalo vytáhlému mladíku, který asi před půl hodinou změnil své stanoviště.

Zach se zastavil pod bronzovou postavou svatého Prokopa, který spolu se svatými Vojtěchem, Anežkou a Ludmilou stojí stráží pod pomníkem vévody české země.

Počká, až se ti dva rozloučí. Netrvalo to dlouho. Muž s brýlemi potřásl Vénovi rukou a pustil se dolů ke Krakovské ulici.

„Tak co Véno – jak jdou kšefty?“

Mladík vzhlédl k Zachovi pohledem, neskrývajícím nevrlost.

„Nebudu tě vyrušovat, neboj se. Rád bych jen věděl, kdo je ten brejlovec, co s tebou mluvil.“

„Nebudou mně povídat, že ho neznaj,“ řekl nedůvěřivě Véna.

„Když ti říkám, neznám! Nemám tak přesnou evidenci, jak si myslíš.“

Kampak míří? pátral mladík. Koneckonců, řekne-li mu to, nemůže uškodit ani sobě, ani brejlatému.

„To je přece Zlatej Sejček.“

Zlatý Sýček! Tolik o něm slyšel, ale neměl dosud potěšení seznámit se osobně. Nic divného, ten pták byl pověstný neustálým přelétáním z místa na místo – a rok se už v Praze neukázal.

Zach nabídl Vénovi cigaretu a zamířil také dolů, k automatu Fénix. Vstoupil do dveří. Slečna uniformovaná pentlí ve vlasech nad čelem mu podala lístek strojovým pohybem.

Zářivý italský vařič zavoněl kávou po levé ruce, po pravé se zapestřil záhon obložených chlebíčků. Podíval se i k výčepnímu pultu a sedl ke stolu, na němž ležel švihácký klobouk s pečlivě složenými rukavicemi ze šedé jelenice.

Kdybyste se byli Zacha zeptali, co tu dělá, byl by patrně upadl do rozpaků. Neměl ani hlad, ani žízeň, ačkoliv dosud nevečeřel, což se mu stávalo vždycky, když byl silně myšlenkově zaměstnán. Vstoupil sem bez určité myšlenky, nebereme-li v úvahu tu, již jsme už nazvali „neodbytnou“.

Byla to záležitost, která své doby vzrušila kdekoho. Celé týdny vydrželo neklidné a vrtošivé velkoměsto zajímat se o tu jedinou věc. Potom se navršily nové události, i začalo se pomalu a jistě zapomínat na případ Marie Čejkové nebo „říčanský případ“, jak se mu také říkávalo.

Zachariáš Vladimír Zach neměl o nic větší příčinu starat se o říčanský případ než kterýkoli jiný čtenář novin. A třebas jeho povolání nemělo nic společného se zajišťováním bezpečnosti, nezapomínal na Marii. Ležela mu v hlavě, stejně jako hrstce kriminalistů, kteří se dosud nevzdali, i když před očima veřejnosti zdánlivě složili zbraně.

Kolik je ještě v pražském kriminálním oddělení těchto tvrdošíjných? A kdo z nich chodí dnes po Praze se stejnými myšlenkami jako on?

Člověk si nevolí své lásky ani záliby sám. Přicházejí k němu, někdy nenápadně, jindy naléhavě, a často i proti vůli člověka se prosadí. Říčanský případ se u Zacha prosadil všemi vyznačenými způsoby. Myšlenky naň ho neopouštěly, provázely jej při povolání, vrůstaly do každé jeho práce a velitelsky zaplňovaly jeho čas.

Byl posedlý případem, který začal před rokem… Ale osoba, k níž se upínal jeho fanatický zájem, nebyla Marie, jež také kdysi šlapávala chodníky Václavského náměstí. Touto osobou byl neznámý člověk, „muž, kterého nedostanou, pamatujte si –“

Zavrtěl sebou neklidně na židli a rozhlédl se dlouhou místností. S tváří šťastlivce, který právě vyhrál milion, zasedl u vedlejšího stolu otrhaný muž k talíři, na němž uspěchaná slečna nechala přes polovičku porce. Skrčil se nad kořistí a vrhl se na ni, stěží ovládaje příbor nedočkavýma rukama.

Komu asi patří klobouk a rukavičky?

Příjemně zelený klobouk, elegantně vpředu klopený, s malým sojčím pírkem za pentlí. Kreslil v duchu tvář, která by se k němu hodila. O jejím základním vzhledu rozhodlo sojčí pírko: měl dosti vyhraněnou představu o typu mužů, kteří nosí takové klobouky.

Je jistě snědá ta tvář, byla by snědá, i kdyby slunce nebylo tak vydatně svítilo od jara. U těchto mužů je pořádně opálená kůže věcí etikety. Má hladce sčesané vlasy, s pěšinkou po straně. Pravděpodobně i knírek pod nosem. Ano, k tomu by se hodily i šedé jelenice, jakoby zvláště vyžehlené.

Když dospěl v přemýšlení až sem, opustil Zach svůj rychle načrtnutý portrét a odletěl na peruti hudby, přenášené do automatu z kavárny o patro výš.

Spočinul na chvíli v neurčité a sladké krajině, kde nebyl kancelářský stůl s razítky ani zeď činžáku, jež představovala vyhlídku z jeho úřadovny, ani dusný, nesmyslný hluk města.

„Pán si bude přát?“

Starostlivý číšník se nad ním sklonil a otřel utěrkou stůl před zadumaným hostem, který nechápavě vzhlédl, neboť obsluha nepatřila k zvyklostem automatů.

„Co?“ zeptal se Zach a vzápětí, když pochopil situaci, objednal černé pivo.

Všechny záliby, lásky a vášně mají znaky směšnosti. Sportovní fanoušci, proroci lepšího příští, filatelisté, badatelé, křížovkáři, stejně jako pěstitelé bridže nebo kaktusů, všichni se vyznačují nějakým rysem komiky, jsou-li pozorováni průměrným střízlivým člověkem, který ovšem neexistuje. Srovnáván s výše vzpomenutými byl Zachariáš Vladimír tvor výjimečně hodný politování.

Jeho hra neměla pravidla. Byla nesmyslná a vypadala beznadějně. Napil se z přinesené sklenice, a když ji po dlouhém doušku postavil na stůl, spatřil proti sobě majitele klobouku a rukavic.

S velkým překvapením na něho chvíli hleděl. Neodpovídal ani trochu jeho představě.

Byl malý, kulatý v tváři i těle. Modré, neobyčejně se životem spokojené oči, spustil do jednoho ze dvou talířů, jež s sebou přinesl. Pohled, upřený do jídla pozoruhodně kombinovaného, svědčil o nábožném poměru ke stravě a budil závist, stejně jako apetit, který projevil při pořádání zásob.

Jeho pleť věděla málo o slunečném jaru a létě, ale nepůsobila nezdravým dojmem. Výrazné, pěkně krojené rty se otvíraly s neutuchající hbitostí před novými sousty a půvabná brada se chvílemi ztrácela pod masivy narůžovělých tváří, rozhýbaných žvýkáním. Jen knírek se shodoval s představou.

Dveřmi vedoucími na náměstí přiletěl rozmazaný pokřik, podobný daleké fanfáře. Modrooký labužník nevzal vylíčený zvuk na vědomí, ale muž nad sklenicí černého piva otočil hlavu.

Fanfára se blížila, probíjejíc se špinavou zvukovou změtí, složenou ze hry orchestru, nárazů porculánu, skla, příborů a hukotu rozhovoru. Pokřik se stále zřetelněji odlupoval od hluku náměstí a zanedlouho bylo už rozumět jeho smyslu. Nejdřív v melodii, potom i ve slovech.

„Zvláštní vydání! Zvláštníí vydáááníííí!“

Kameloti běželi s těmi slovy náměstím jako s pochodní, za níž zůstával dým vzrušujícího zápachu.

Jeden z nich vpadl i do automatu, udýchán, se zarudlou tváří, napjatou ideálem: co nejrychleji zpeněžit zprávu. Sotva se objevil na prahu místnosti, roztrhla se mu nakřivo ústa a zvolal chraplavě:

„Senzační dopis Pražského upíra, zvláštní vydáánííí!“

Někteří jen obrátili hlavu ke kamelotovi, jiní na vteřinu zaváhali po prvním nárazu, ale většina jich, muži i ženy, byla správně zasažena. Šéfredaktor časopisu Naše slovo se svým zvláštním vydáním zřejmě trefil do černého.

Mezi prvními, kdo vztáhli ke kamelotovi dychtivě ruku s penízem, byl člověk, kterého Zach poznal teprve před chvílí: slabě nachýlená postava, Zlatý Sýček.

Při vstupu do jídelny si ho nevšiml, seděl stranou u prvního stolu při zdi, jak Zach zjistil, když Sýček vyrval prodavači zvláštní vydání a vrátil se na své místo s hlavou schýlenou nad první stránku novin.

„Tak přece…,“ prohodil Zach hlubokým hlasem, zavěšen očima na velkém, červeně tištěném titulu senzace, jež se zdála redakci Našeho slova hodnou zvláštního vydání.

Jeho protějšek si rovněž zakoupil časopis, ale nepřerušil hodování. Rozložil list vedle druhého talíře, který před chvílí načal, a klouzal po řádcích zvědavými očky, nakládaje další sousta do předsíně k bezedným útrobám.

Zpráva.

Hle, cosi tajemného, a přece určitého! Před půl druhou hodinou to byl kus popsaného papíru, soukromá záležitost, jako kterýkoliv dopis doručený poštou. Ale byl adresován redakci, nad kusem papíru se sklonili novináři, jeden z nich přišel s nápadem zvláštního vydání, vedoucí noční služby vytočil pětimístné číslo, v telefonu zabzučelo několik slov –

A z dopisu, který se v jiných případech octne v redakčním koši, vzniká v prudkém tempu zboží, vyráběné v desetitisících kusech za hodinu. Zatímco rotačky ještě letí násobíce bez ustání text na kusu papíru, běží kameloti po městě se zprávou, která se stala veřejnou událostí.

Dokonale upravena typografy, okořeněna redakční poznámkou, vměstnána do pravidelných řádků a odstavců, spadla zpráva jako puma do středu noční Prahy, zastavujíc chodce na Václavském náměstí, vyhánějíc na rty výrazy údivu, bázně nebo kritického opovržení.

Otvírá novou perspektivu dni, který se chystá teď ještě daleko za branami města. Rozhýbala skryté síly…

Mobilizují i ti, kteří nad zprávou krčí rameny. Což kdyby…

Kdyby člověk mohl vidět Prahu z takové výše, aby se jevila jako mraveniště, a kdyby ji mohl rozhrabat, aby neuniklo zraku ani to, co se děje uvnitř, pod střechami, v podzemí! Možná, že v některé chodbičce, na niž si dosud nikdo nevzpomněl –

Zach přečetl zprávu podruhé. Jeho oči, v nichž neodbytná myšlenka rozrostla, se tázavě upřely do obličeje protějšku, který už spořádal druhý talíř a přikročil k dolévání zásobníku.

„Co tomu říkáte?“ povídá Zach. Bylo nemožno, aby v té chvíli byl sám.

Labužník postavil prázdnou sklenici na stůl, utřel si šátkem vlhké rty a odpověděl:

„Něčím se lidé musí bavit.“

„Vy to pokládáte za zábavu?“

„Ovšem, svého druhu.“

Z hlubin jeho zažívacího ústrojí vystoupil na povrch zvuk, pro který se jistí lidé omlouvají, mají-li společnost. Ale modrooký muž, asi tak čtyřicátník, považoval za zbytečné zdržovat se u projevu tak přirozeného v těchto místech.

„Vy to berete vážně?“ zeptal se Zacha po chvíli meditativního zažívání. „Přece nevěříte, že dopisy, dnešní v to počítaje, psal skutečný pachatel?“

„Máte pravdu,“ řekl tázaný fanatickým hlasem, tak nápadně odlišným od rozšafného hlasu náhodného společníka. „Jsou tu dvě osoby: jedna vraždila, druhá psala dopisy. Ale kde je psáno, že se zítra nevyplní hrozba, obsažená v dnešním dopise?“

Muž s modrýma očima se zadíval pozorněji do Zachovy tváře.

„Zábava musí být,“ poznamenal, „ale nebude nic, uvidíte. Časopis z toho vytříská hezký prachy, lidi budou mít zas několik dní o čem mluvit – a to bude všecko.“

Optimista složil zvláštní vydání nadvakrát, vsunul je do náprsní kapsy, napil se dlouhým douškem a dodal:

„Od slov k činům je daleko – naštěstí…“

Po té úvaze dopil, uklonil se kulatou hlavou a odcházel, nasazuje si klobouk. Zvědav na souzvuk klobouku s takovým obličejem a postavou, otočil Zach hlavu za ním.

Tu zpozoroval, že muž se zlatými brýlemi nesedí už na svém místě. Sýček odletěl.

Zach popadl zvláštní vydání, nasadil si klobouk hlouběji do čela a rozběhl se kolem pokladny na náměstí.

Zatím jen slova

Na šachovnici noční Prahy se objevovaly nové figurky.

Ale Zach si jich přestal všímat. Poháněn rozhodnutím omluvit se za svou zapomnětlivost ještě před spaním, spěchal kolem paláce poštovní spořitelny, přešel křižovatku Štěpánské ulice a vyhýbaje se kamelotům, kteří obsadili chodník před Hvězdou, dostihl nároží Vodičkovy.

Tam vztáhl ruku k první autodrožce, ale byla obsazena. Přešel tedy ke stanovišti a nalodil se s obtížemi, jež se v době malých vozů a dvoukorunových taxíků naskýtají každému pasažérovi, odrostlému obecné škole.

„Smíchov, Třebízského.“

Šofér maličko zaváhal, ale potom se rozjel správným směrem.

V tichém protipohybu plynula světla ulice, kaváren a nápisů. Hanu bude zajímat dopis, otištěný ve zvláštním vydání.

Vnutil jí zájem o říčanský případ, je zasvěcena do jeho podrobností, sdílí obětavě a s porozuměním Vladimírovo trápení.

Okolo paláce Báňské a hutní se rojila auta, odvážející návštěvníky Burianova divadla, dopálené kusem a rozesmáté komikem, což patří k zákonitým zjevům pražského divadelního života. Šofér se vyhnul zácpě vozidel v Lazarské ulici a vyjel Vodičkovou ulicí na Karlovo náměstí.

Skoro tak dlouhé, ale širší než Václavské, vydechovalo zelené prostranství vůně podzimní země, sevřené ze všech stran chodníky, dlažbou a domy, kamením, kamením. Vypadá přemožena, navždy spoutána, zelená vegetace, pomyslil si Zach, když jeho taxík zahýbal u kostela sv. Ignáce k technice. Stačilo by popustit rostlinstvu na krátko uzdu, zanedbat péči o přistřihování, omezování – a brzo by přešla vegetace k útoku, do deseti let by zaplavila kamení zelenou vysokou vlnou, postupující pomaleji, ale o nic méně dravě než vodní živel… Úponky, větvičky a větve by se přeplazily na dlažbu a z chodníků by se vzepjaly na zdi domů.

Taxík vjel na Jiráskův most. Hladina Vltavy kolébala řetězce světel. Vysoko nad řekou nad temným masivem Petřína tkvěl v obloze krvavý rubín: pro výstrahu pozdním letcům zářil na vrcholu vojenské vysílačky.

„Tady zastavte.“

Šofér zabrzdil v Třebízského ulici, před domem, v němž byla tiskárna, jak hlásala zlatá písmena.

Druhé okno vpravo od vchodu, v přízemí, okno Hanina pokoje, bylo tmavé. Ale nebylo otevřeno a záclona nebyla stažena. Hana se tedy ještě nevrátila domů. Ale kde je to děvče?

Ještě chvíli postál pod oknem, v rozpacích, má-li zazvoniti na Haninu matku. Potom zaplatil šoférovi a vracel se pomalým krokem k Jiráskovu mostu.

Namáhal marně svou obrazotvornost, jinak bujnou, vymýšlením místa, kde by se mohla zdržet v tak pozdní hodině.

Když došel na předmostí proti Resslově ulici, zaváhal. Až sem šel bezpečně, tady by ji byl potkal, chodila z divadla vždycky tudy. Ale ví tak určitě, kam šla od divadla, když se ho nedočkala, a kdy a kudy se vrátí domů? Není přece holčička ani stroj, má svou vlastní vůli a může svobodně volit cestu.

Tato úvaha ho nijak neuklidnila.

I vydal se na další pouť, odháněje protivné obavy.

Taková hloupost! Zašla do jeho kavárny v domnění, že se tam s ní setká. Nebo je někde se známými, kteří se jí po divadle ujali, když viděli, že kavalír někde uvázl –

Zabočil do uličky Na Zderaze a prošel Zbořencem k zemskému trestnímu soudu. Před jeho podélnou jižní frontou stála žena opřena o lucernu. S kabelkou zavěšenou na předloktí, s ústy pootevřenými čtla první stranu zvláštního vydání. Polykala zprávu, jež se v hodině rozšířila už celým městem a byla vážena i měřena všemi, kdo ještě nespali.

PRAŽSKÝ UPÍR VYHROŽUJE NOVOU VRAŽDOU

zněl titul zprávy, vysázený typy, viditelnými na dvanáct kroků. Podtitulek obsahoval tři věty:

Senzační dopis naší redakci. – Záhadný vrah slibuje opakování

svého zločinu. – Zítra, v den výročí nevysvětlené vraždy.

Žena pod lucernou si musila noviny koupit před chvílí. Zírala vytřeštěně do listu, který se jí chvěl v rukou.

Zachariáš Vladimír Zach neodolal. Zastavil se při pohledu na její tvář, v níž se zrcadlilo v podivné zkratce všechno, co sám jako muž nemohl bezprostředně procítit.

Bázeň, hrůza, úžas, okouzlení, rozkoš se střídaly a mísily v té tváři, hořely v očích, pálily na pootevřených rtech, trhaly rameny ženy. Neviděla, neslyšela, byla ztracena, jako by čtla o vlastním nebezpečí a chystala se k smrti.

Teď si sáhla na hrdlo a svěsila ruku s novinami a kabelkou. Teprve potom vyzdvihla hlavu a vykřikla, když uviděla muže v těsné blízkosti.

Zach se usmál a vztáhl k ní ruku úvodem k uklidňující větě, ale žena přitiskla kabelku s novinami na prsa, seskočila z chodníku a dala se na útěk k Novoměstské věži.

Bílá minutová ručička na hodinách věže se blížila půl dvanácté.

Už je tak pozdě pro Hanu –

Vrátil se na Václavské náměstí, ale nenašel ji v kavárně Luxor. Seběhl ze schodů, odpověděl roztržitě na pozdrav vrátnému a nerozhodně se zastavil v pasáži před figurínou usměvavého gentlemana oděného prvotřídním oblekem za 399 korun.

Vedle tváře figuríny s věčným úsměvem se Zachovi objevila v tabuli výkladní skříně silueta, kterou už odkudsi znal.

Kulatá postava, zakončená kloboukem, vpředu seladonsky klopeným, nenechávala Zachariáše Vladimíra na pochybách. Nemohl to být nikdo jiný než majitel velkolepého žaludku, jež mu náhoda určila za protějšek v automatu Fénix.

Zach odtrhl oči od obrazu ve skle, aby zahlédl labužníka v originále, ale uviděl jen jednu nohavici s nápadně žlutou botou a šedé jelenice, sevřené v ruce podle šviháckých pravidel. Ostatní části jeho čilého těla se octly už na náměstí.

Šesti kroky dostihl Zach pokraje pasáže, aby se podíval za sympatickou osůbkou. Tu zpozoroval, že se tlouštík zastavil před nedalekým výkladem s předměty, jež sotva odpovídaly jeho zájmům. Bylo to nápadně prudké zastavení onoho způsobu, jehož lidé používají, když si nepřejí setkání s věřitelem nebo dámou příliš vyvinuté výmluvnosti.

Tak to chápal v prvním okamžiku Zach.

Ale příčina mužíkova nepravidelného pohybu byla jiná. Brzy bylo jasno, že se zaměstnával lovem, tak všedním v těchto místech.

Uchýlil se teď na chvíli do závětří výkladní skříně, přešel v nejbližší chvíli k postupu zcela nekrytému – a vyrazil přímo po stopách ženy, již měl na mušce.

Byla od něho vzdálena asi dvacet pět kroků, ale zrychlila chůzi, jako by chtěla uniknouti pronásledovateli. Protože na chodníku mezi Jindřišskou a Lützowovou ulicí nejsou obvyklé zvyky indiánských nevěst, prchajících před nápadníky, byl Zach podívanou zaujat.

Žena, která se tady těsně před půlnocí prochází bez průvodce, má k tomu většinou určité důvody. Zdánlivý útěk sice patří také k taktice některých tohoto povolání, ale bývá jen slabě nahrán. To, čeho byl svědkem, se příliš podobalo opravdovému útěku. Její střevíčky s třpytivou sponou kreslily na chodníku křivky, svědčící v očích Zachariáše o zmatku. Upoután hrou, pustil se za nimi krokem romantického slídiče a nezištného amatéra.

Po vteřinovém zaváhání u Meinlova obchodu překročila pronásledovaná kolejnice a spěchala dál, majíc kulatého pána v těsném závěsu. Nedlouho potom se také Zach dostal před palác Assicurazioni Generali a minul dva zcela nenápadné muže. Každý večer se tu střídali ve stráži a v žádném případě neopouštěli to místo. Usoudil, že jsou to tajní. Dáma, zvaná Zvadlá Venuše přebývající na chodníku v té končině, by mu to byla potvrdila.

Klobouk se sojčím pírkem už doháněl elegantní klobouček. Teď se oblý lovec umístil po boku ženy. Něco jí říkal. Odvrátila hlavu na druhou stranu gestem, jež odmítalo vyjednávání.

Nechce s ním nic mít, pomyslil si Zach.

Vtom, bez jakéhokoli přechodu, se žena otočila, vrátila se opačným směrem k okraji chodníku a střetla se téměř se Zachem, který nemohl předvídat tak náhlý obrat.

Ale – vždyť to je mladá dáma, jež mu před nějakou půl druhou hodinou říkala o oheň!

Ano, poznával s určitostí chřípí, teď rozčileně napjaté nad krásným rozechvěným rtem. Za mřížkou temných řas žhnuly oči, jež se k němu tam na rohu Jindřišské zdvihly současně s větou nevěstky. Vysoká, půvabně stavěná postava se chystala opustit chodník.

„Pozor, slečno!“

Strhl ji za ruku zpět, z jízdní dráhy, kterou neslyšně klouzala velká, zavřená limuzína.

Řidič, muž silně prošedivělých vlasů, na místě zabrzdil a vyklonil hlavu z kabiny:

„Haló, Zachu!“ zavolal příjemným, jakoby školeným hlasem. „Konečně vás jednou vidím s dámou vašeho srdce!“

„To není Hana,“ opravoval Zach, s kosým pohledem na neznámou, která se vzdalovala poplašeným krokem přes komunikační pásmo k protějšímu chodníku.

„Ach, pardon,“ omlouval se muž za volantem.

„Hledám právě Hanu,“ řekl Zachariáš a rozhlédl se kolem sebe.

„Snad se vám neztratila?“

„Měl jsem jí přijít naproti po divadle, ale zmeškal jsem. Domů se ještě nevrátila.“

„Nemohl bych vám pomoci v hledání?“ nabídl se muž za volantem.

„Děkuji, pane doktore, ale bylo by to marné. Teď už bude doma.“

Zachovy oči se srdečně usmály. Řidič opětoval jeho úsměv, přichystán ke startu, sklonil ruku k rychlostní páce:

„Přijdete na čaj do Společenského kruhu?“

Zach na něho nechápavě pohlédl.

„Dostal jste přece pozvánku? Pozítří odpoledne.“

„Pravda – ano už vím, pozítří ve Společenském domě. Myslím, že přijdu. Hana si to rozhodně přeje.“

„Tedy na shledanou.“ Vůz se dal neslyšitelně do pohybu, chladič bez ozdoby se protáhl kolem Zacha, ale řidič měl ještě poznámku:

„Nepřišel byste na chvíli k Baště? Posedím tam jako obyčejně asi do jedné, dole ve francouzském restaurantu.“

„Přijdu, mám tam schůzku s Riesem.“

„Znamenitě,“ řekl muž za volantem a rozejel se ke stanovišti hlídaných aut. Tam nechává vůz a jde do svého oblíbeného lokálu, pojmenovaného patrně ve starších dobách, kdy to na Václavském náměstí vypadalo docela jinak, způsobem, který připomínal středověk a vojny: U POSLEDNÍ BAŠTY.

Zach se zatoulal až ke Koruně a propátral zběžně automat. U vchodu do pasáže, vedle ukázek z filmu o stříbrných ostruhách, divokém koni a širokém klobouku, trčel zarostlý muž. Snad předtím žebral, snad to měl jen v úmyslu. S obličejem, jak jej dovede uvolnit jen bída, která přestala doufat, stál na samém prahu ráje, z něhož vystupovaly na ulici hutné a dráždivě vůně jídel a nápojů. Nikdo si ho nevšímal, ale také on neviděl nikoho. Chodili, jezdili, mluvili kolem něho, vytahovali peníze a jedli a pili a smáli se, zatímco jeho tvář zůstávala nehybná v hučícím proudu.

Jeho ruce visely podle těla v šatech udržovaných s námahou při životě. Tmavé boty zatknuté v chodníku také už dosloužily.

Ejhle hrdina dvacátého století!

Uprostřed nespočetných světel a hudby, jež sem amplionem sestupovala z celého světa, obklopen nápoji a pokrmy do války nepředstavitelného výběru, obklíčen všemi výboji pokročilé civilizace a zázraky, jež stvořili technikové, stojí zničený, hladem zlomený člověk a každý jde mimo, jako by se nic nestalo.

Muž s křivě nasazeným kloboukem přistoupil k mlčelivé, nade vše výmluvné soše nezaměstnanosti a vtiskl jí do ochablé ruky peníz.

Se zpožděním socha oživla. V dlani pozdvižené k očím se zaleskla desetikoruna.

Lidská zřícenina nechápala, peníz dosud ležel na rozevřené dlani před nevěřícíma očima. Když se zdálo, že je to pravda, odlepil se zarostlý muž od zdi a svíraje peníz v hrsti, vloudil se do automatu, pospíchaje jako zloděj s pokladem do oddělení polévek.

Zvláštní vydání šlo stále dobře na odbyt v nočních stáncích, i mezi kameloty, kteří jsou největšími přáteli vražd, válek, zemětřesení a všelijakých hrůz.

„Pražský upír hrozí novou vraždou – zvláštní vydááníí!“

Těchto sedm slov se stalo písní noci ze čtrnáctého na patnácté září. Na všech rozích náměstí ji zpívali, v postranních ulicích, daleko na periferii se s ní rozjeli podnikaví trubadúři velkoměsta a vláčeli její táhlý text i po pustých uličkách skoro beze světla.

V ojedinělých tramvajích, v nočních autobusech, jež se prohánějí okázalou rychlostí prázdnými ulicemi, pod stromy, na nichž se ještě udrželo listí, v kavárnách, kde vrchní s číšníky přemítali o uzávěrce podniku, všude jsou lidé s červeně orámovaným dopisem na titulním listě.

„Už spíš?“

„Ne – můžeš rozsvítit.“

Světlo rozvírá oponu tmy nad interiérem: žena obrací hlavu na polštáři, mhouří oči před nárazem světla a prohlédajíc, povídá:

„Co to neseš?“

Muž jí ukazuje plachtu Našeho slova, na první pohled vypadá jako potřísněna krví.

„Je to tam?“ ptá se ženský hlas. „Ukaž!“

Muž nese novinářskou plachtu ještě blíž, drží ji chvíli před jejím zaostřeným, nadšeným zrakem, potom se opře o hranu stolu, na němž leží gumové rukavice, a čte, s málo zdařilou snahou po tlumeném tónu.

Krátká scéna, jež by nepochybně byla zajímala Zachariáše Vladimíra Zacha, se odehrává v pokoji za spuštěnými záclonami.

Když přednesl povznešeným hlasem titul i podtitulky zprávy, odmlčel se muž a způsobem méně jistým pokračoval v četbě redakční poznámky, jež byla uveřejněna kurzivou:

„Hodinu před uzávěrkou našeho prvního vydání dostavil se do budovy našeho časopisu neznámý muž. Aniž se představil, odevzdal nočnímu vrátnému dopis, adresovaný redakci, a okamžitě se vzdálil. Po otevření obálky v redakci byl nalezen dopis, jehož text níže doslova otiskujeme. Jeho fotografickou reprodukci přineseme zítra. Připomeňme čtenářům, že je to již třetí list, zaslaný našemu časopisu mužem, jemuž byl veřejnosti dán přiléhavý název Pražský upír. Stejně jako dva předešlé je i poslední list napsán proslulým již hůlkovým písmem.“

Tady nastala nová pomlka.

„To napsali o tobě?“ zeptala se žena v posteli a zdvižena vlnou nového vzruchu, posadila se na pelesti.

„Ano,“ přisvědčil muž významně, „to napsali v redakci o mé osobě.“

„A co je tam ještě? Čti! Rychle!“

Málo autorů se mohlo pochlubit tak napjatým obecenstvem jako muž, který předčítal nyní své dílo, zaslané redakci v podobě dopisu, pečlivě nakresleného hůlkovým písmem.

„Vážená redakce!

Je tomu právě čtyři měsíce, co jsem Vám zaslal svůj druhý dopis. Sdělil jsem Vám v něm svou jistotu o marnosti policejního pátrání po mé osobě, neboť jsem se úplně zabezpečil před jakýmkoliv překvapením z této strany. Pátrání bylo vedeno velice neobratně a po vesměs špatných stopách…“

Muž četl dál fanfarónské věty a za minutu slavnostně končil:

„… Zítra, dne 15. září, budu svůj čin opakovati. Ukončím život mladé ženy na stejném místě a ve stejnou hodinu jako loňského roku. Ženu tu si vyberu teprve dvacet čtyři hodiny před vraždou.

Bylo by zcela bezvýsledné, kdyby se někdo pokusil zabrániti mně v mém úmyslu. Jsem si tak dalece jist svou věcí, že Vám, vážení pánové, dovoluji uveřejniti můj dopis bez meškání, již dnešního večera.

Trvám s úctou Váš

W.“

Hlas dozněl.

Předčítající pohlédl na ženu, připraven k přijetí poct. Oči ženy se upínaly k jeho tváři výrazem, v němž byl dostatečně, třebas beze slova, vyjádřen obdiv, takže autor mohl být plně spokojen. Dosedl na roh stolu a přehlížeje jen letmo obraz, jejž vytvořila redakce z jeho listu, řekl:

„Otiskli všechno, ani slovíčko nevynechali.“

Potom vstal a vytáhl z náprsní kapsy ještě celý balíček zvláštních vydání Našeho slova. Hodil je s hranou nedbalostí na stůl, vedle gumových rukavic.

„Je toho plná Praha,“ povídá, „nikdo nemluví o ničem jiném. Byl jsem na Václavském a na Příkopech, noviny jdou na dračku.“

Žena neřekla ani slova. Odhrnula jen několik vlasů, jež se jí svezly do čela, a zvrátila se na lože s rozevřenou náručí. Autor, jemuž patřila tato výzva, dlouho neváhal. Také s tímto honorářem počítal předem. Krátce a tvrdě se zasmál.

Přistoupil k loži a otočil vypínačem.

Ve tmě, jež pohltila interiér, byly vysloveny poslední dvě věty scény:

„Což když tě zabiju?“ řekl muž drtivým hlasem.

„Můžeš…“

Ingenieur A. W. Jung

Červenomodrý čáp dosud kroužil vysoko nad hlavou vévody české země, ale dirigent v kavárně Fénix už složil svá křídla a hosté odešli. Jediný seděl ještě nad svým stolkem. Nikdo z číšníků ho neznepokojoval. Byl to jeden z oněch starousedlíků, jež najdete v každé kavárně. Může se o nich říci, že si vyseděli a vysloužili své privilegium: odejít teprve s personálem.

Byl to asi šedesátník, s bílými, krátce přistřiženými vlasy a zdravím kypící, nikterak tlustou tváří. Pokud šlo o něho, byl ubrousek vynalezen zbytečně. Na první pohled bylo jasno, že tu službu u něho zastává vesta a částečně i kabát. Tmavě modrá látka jmenovaných součástí obleku byla vlastně zřetelná jen na zádech. Předek byl pokryt dávnými zbytky jídel. Některé skvrny na vestě a spodnějších partiích kabátu se nedaly vysvětlit tak jednoduchým způsobem. Barevností a rozmanitostí svědčily o důvěrném styku s olejovými barvami nebo chemikáliemi.

„Pane vrchní!“

Pravice pestrého šedesátníka se panovačně vztyčila.

Číšníci měli kavárnu už skoro uklizenu, pan vrchní ve svém kumbálku vyměňoval frak za kostkovaný oblek z anglické látky a uklízečky postoupily s čisticími nástroji do posledního, nevelkého už úseku práce.

Místo pana vrchního přiběhl k starodružiníkovi pikolík.

„Přineste mi půlku citronu!“

Personál byl zvyklý na daleko originálnější objednávky inženýra Junga. Jeho rozmary zaujmou jistě vynikající místo v Knize zkušeností, kterou by měli o svých hostech vydat vrchní pražských kaváren.

Když pikolík vyplnil příkaz, vzal inženýr z kapesníku tři kostky cukru, původu zřejmě kavárenského, hodil je do jedné ze tří sklenek vody, stojících před ním na tácku, a znovu zdvihl kapitánský hlas:

„Pane vrchní!“

„Přejete si?“ řekl trénovaný pikolík.

„Přineste mi lžičku.“

Chlapec odletěl a přiletěl s kávovou lžičkou.

Inženýr Jung vymačkal do skleničky trochu citronové šťávy, rozvážně míchal, vypil jedním rázem limonádu vlastní výroby a zahloubal se znovu do jakéhosi tiskopisu.

„Budu prosit platit,“ pravil náhle zdvořilý, ale energický hlas. Byl to pan vrchní, už v civilu, s velurovým kloboukem a převlečníkem v levé ruce.

„Ještě jsem nedopil,“ prohlásil pan Jung s údivem, jak ho může někdo vyrušovat.

„Lituji, pane inženýre, ale odcházím. Zavíráme.“

Dotčen, podíval se host na hodiny, potom na vrchního a zaměstnávaje se lovením peněz po četných kapsách svého oděvu, vyjádřil své přesvědčení:

„Vy máte dnes nějak naspěch.“

Vrchní jemně pokrčil rameny a rozhlédl se po liduprázdných prostorách podniku.

„Mám jednu malou černou, korunovou známku – a půlku citronu.“

„To máme všechno, že ano, pane inženýre?“ zeptal se vrchní, trochu ze zvyku a více pro jistotu.

„Zdá se vám to snad málo?“

Vrchní neuznal otázku za hodnou odpovědi. Chtěl právě vyřknout číslici účtu, když se k němu přiblížil pikolík a doplnil s přívětivým úsměvem hostovu zpověď:

„Pan inženýr měl také dva dopisní papíry a dvě obálky.“

„Jednu obálku,“ protestoval inženýr.

To byla jen ozvěna souboje, který vypukl mezi pikolíkem a panem Jungem. Nejdříve objednal papír a obálku, potom ještě jeden papír, ale podruhé rozhodně odmítl obálku, protože mu prý jedna stačí.

Pan vrchní nehnul brvou, načrtl na lístek ještě jednu číslici a položiv lístek na stůl, pronesl kulantním hlasem výsledek.

„To máme šest korun deset haléřů, prosím pěkně.“

Host vrhl na účtenku pohled vědce živě zaujatého dokumentem. Jeho slabý úsměv vyjádřil ješitnou radost nad tím, že pan vrchní po dlouhých a zdánlivě marných zápasech kapituloval, a neúčtoval mu už korunový poplatek za hudbu, který neuznával. Vzápětí se úsměv vytratil z jeho obličeje.

„Kolik stojí malá černá?“ zeptal se hlasem lichevního komisaře, příslušníka onoho povolání, jehož činnost patří mezi tajnosti pražské.

„Dvě padesát, prosím,“ zněla odpověď, týkající se malé černé.

„Takové peníze…,“ zakýval vyčítavě hlavou pan Jung. „Už jste vyřídil majiteli mou stížnost na drahotu ve vaší kavárně?“

„Ano.“

„A co stála ta půlka citronu?“

„Korunu, prosím,“ odpověděl vrchní, který se dnes ocital na pokraji trpělivosti.

„Korunu za půlku citronu! Když se dostanou tři za korunu! Víte, kolik je to procent čistého zisku?“

Pana vrchního nezajímala tato kalkulace. Čekal jen na peníze. Konečně je inženýr Jung vysázel, pomalu a s bolestným důrazem, v padesáti, dvaceti a desetihaléřích.

„Tady máte něco na vyražení,“ řekl nakonec, uděluje vrchnímu padesátihaléř spropitného. Na tác spustil desetihaléř a přijal úklon pikolíka, který dnes vykonal ve službách inženýrových osm cest po kavárně a jednu na ulici.

Potom se starousedlík napřímil, sbalil své věci rozložené na stole i na pohovce vedle sebe, převázal balíček provázkem, vsunul jej do krabice, tu vzal pod paži, nasadil si tvrdý černý klobouk svědčící rovněž o pohnutém životě – a odcházel pružným, skoro tanečním krokem.

„Takových víc,“ prohodil pikolík k uklízečce a sebral desetihaléř.

Řada reklam už zhasla na Václavském náměstí. Ale ty, jež zůstaly, zářily tím výrazněji zářijovou nocí.

Ovzduší bylo tak čisté, že se zdálo, jako by náměstí bylo nakresleno a kolorováno. I dlouhé linie, ztrácející se perspektivně v dálce, byly bez poruchy, přesné, jako vedeny podle pravítka. Chvílemi se zdálo, že náměstí nemá tři, ale jen dva rozměry, podobné plánu nebo ideovému návrhu architektů.

Dlouhý Véna už opustil působiště na chodníku proti sochám svatého Vojtěcha a Prokopa. V jeho povolání je výhodná dřívější doba, okolo desíti, jedenácti. Véna byl „sajtkář“.

A ptal-li se ho Zach, jak mu jdou obchody, myslil tím, ulovil-li už nějaké venkovany pro hru v karty. V těchto místech, u muzea, bylo strategicky výhodné stanoviště. Návštěvníci hlavního města nevynechají Václavské náměstí v žádném případě a odnikud není po něm takový rozhled, jako z rampy muzea bývalého Království českého.

Vedle jiných nebezpečenství, jež číhají v Praze na nováčky v sukních i dlouhých kalhotách, jsou tu také sajtkáři, školené volavky na hráče hazardních sklonů. Véna byl vynikajícím umělcem toho oboru. V lyrickém a historickém zanícení, jež se lehce zmocňuje venkovanů při pohledu na barevnou krásu náměstí, se nenápadně přitočil k jednotlivcům nebo malým hloučkům, a sdíleje s nimi hlasitě jejich nadšení, obracel poznenáhlu kormidlo rozhovoru žádoucím směrem. Od svatého Václava, domu Baťova a Panny Marie Sněžné uměl několika osvědčenými cestami přejít ke gotes čili božímu požehnání, k tetě nebo makau. – Sám také rád hraje, jenomže to nejde všude provozovat… Ale věděl by o jedné partě, která se schází nedaleko odtud, dokonce v podniku přímo na náměstí, a kdyby náhodou někdo z pánů chtěl jít s ním, zkusit štěstí – hraje se o pěkné sumičky.

Inženýr Jung došel až k fontáně, odpočívající pod opuštěnými terasami muzea, a tam postál, se svou krabicí pod paží. Několikrát si v zadumání přejel bílé kníry, jež ještě zvyšovaly zdravý vzhled jeho lící. Čeká na někoho?

Kolik lidí se zastavilo před panem Jungem na tomto proslulém místě schůzek! Kolik mládenců a panen, jak se kdysi říkávalo, tu čekalo s bušícím srdcem, kolik nápadníků, milenců a podnikatelů všeho druhu tu přešlapovalo a chystalo si v hlavě větu oslovení, výmluvy, návrhu nebo zvláště působivého obratu! Inženýr Jung se dočkal: přišel k němu muž, mezi klopami raglánu bylo vidět, že na sobě má smoking.

Každý má svůj trik, bez výjimky každý, kdo tudy chodí, uvažoval nedaleko odtud Zachariáš Vladimír Zach.

Nejenom Dlouhý Véna a Zlatý Sýček nebo Husarka, což je přezdívka dámy, která čekala té noci na svého zájemce. Nejen oni a stovky jiných, náležejících k nočnímu provozu Prahy. Všichni ostatní, nevážení, vážení, vysoce vážení a zcela nedotknutelní mají svůj trik. Jenomže se mu říká jinak, podle toho, jde-li o obchodníky, umělce, ženy svobodné, nebo ženy vdané, novináře, nebo biletáře, kameloty, nebo bankéře, kasaře, nebo učence, politiky, nebo akrobaty.

Ano, každý z nás má svůj trik, uvažoval Zachariáš, který znovu procestoval Václavské náměstí zdola nahoru a dospěl na své začarované místo, na rohu Washingtonovy ulice, pod tabulku: STANICE NOČNÍCH AUTOBUSŮ. Každý z nás má svůj trik, z něhož těží, peněžitě nebo jinak. Jenomže na různé triky jsou různé názory a různé taxy, finanční i trestní. Jaká nevinnost někdy! Jaká úcta! Jaké omyly! Ale dá se na nich klidně založit existence, dokonce blahobytná, a pověst, často až ke hrobu –

Někdy to skončí dřív, pomyslil si Zach, někdy to přece praskne. Ale to není katastrofa, na to jsou dnes také dokonalé triky.

Jeho pátrání po Haně nemělo úspěch.

Jindy by si tím nelámal hlavu, jeho děvče bylo dost samostatné, aby si vědělo rady s problémem, co udělat, když chlapec zapomene na schůzku.

Dnes – dnes musil Hanu vidět. Omluví se Riesovi a Bendovi a půjde ještě jednou pod okno do Třebízského ulice. Najde-li staženou záclonu, zaťuká a vzbudí ji, aby s ní promluvil třebas jedinou větu.

Jsou dny, kdy se z ničeho nic začneme strachovat o drahého, vzdáleného člověka. Nikde nevidíme znamení něčeho mimořádného. A přece v nás neklid roste. Přehlušujeme vnitřní hlas, který nám tvrdošíjně opakuje tísnivou otázku, smějeme se sami svým obavám, obracíme zájem k rozumnějším věcem. Tuhle zpropadenou hloupost znal Zach dostatečně z vlastní zkušenosti. Té noci šlo o víc. Jeho strach, jindy bezdůvodný, našel dnes ďábelskou potravu a pochutnával si na ní, nevšímaje si námitek rozumu a logiky.

Když to četl, nenapadlo jej v té souvislosti nic. Ale kdesi za Jiráskovým mostem, v šeré klikatině Zderazu a Zbořence ho najednou bodla jistá věta výhrůžného dopisu, uveřejněného ve zvláštním vydání. Věta, jež byla hlavní příčinou jeho úporného hledání Hany, byla vložena na konec dopisu a zněla:

„Ukončím život mladé ženy na stejném místě a ve stejnou hodinu jako loňského roku; ženu tu si vyberu teprve dvacet čtyři hodiny před vraždou.“

Slova, jen slova! Někdo z touhy po senzaci načmárá dopis, dá do něho takovou větu, jen aby co nejvíc působila na čtenáře velkoměsta, zvyklé na silně kořeněné zprávy, redakce to otiskne, lidé všemu hned sednou na lep – a on Zachariáš s nimi.

Zachariáš se pokusil zasmát se Zachariášovi, který šel tak dobromyslně na vějičku pisateli dopisu a novinám, jež z něho vyrobily šlágr.

Ale což kdyby –?

Obrátil se okázale zády k této myšlence, neunikl jí však. Což kdyby pisatelem výhrůžného dopisu byl skutečně pachatel první vraždy? Což kdyby tentýž člověk chystal skutečně splnění své hrozby a kdyby myslil vážně všechno, co v dopise slibuje?

To by znamenalo, pokračoval Zach v myšlenkách, že už tohoto večera a této noci chodí po Praze marně hledaný hrdina tak zvaného říčanského případu a vybírá si oběť.

Chodí volně ulicemi, posedí chvíli v jedné kavárně, zajde do druhé, požádá vrchního o noviny nebo obrázkové časopisy, docela stejně jako sta a tisíce jiných, ničím se od jiných neliší, jenom úmyslem, který se tají za jeho pohledem. Dívá se a vybírá, pro zítřejší večer, pro setkání, jehož osudnost bude tušit jedině on.

Když domyslil až sem, poskočil na svém místě.

Není-li dopis otištěný ve zvláštním vydání Našeho slova surová komedie, musí připustit, že autor vraždy dokonané i slibované chodil také po Václavském náměstí, na němž dnes prožil celých šest hodin. Snad ho dokonce viděl, díval se mu do tváře, když míjel v řečišti chodců… Snad s ním dokonce mluvil, zasmál se Zach, ale už jiným, útočným, a přece bezradným smíchem, s nímž se zastavujeme, narážejíce na hradbu nepochopitelných věcí.

Jako ze stébla na stéblo přeskočil oheň jeho myšlenek na Hanu. Vždyť to děvče chodilo po divadle pražskými ulicemi stejně volně jako kdokoliv jiný!

Mohla jít právě do té kavárny, v níž seděl on – a číhal.

Kdo mu potvrdí domněnku o společnosti, která se jí ujala, když on nepřišel? Prokletá zapomnětlivost, jaký zmatek způsobila, jen proto, že nemá uspořádán svůj časový rozvrh a že se dává uvádět z rovnováhy rok starým případem!

Zdálo se mu, že nabývá chladnokrevnosti, když jej přepadla nová myšlenka:

Neoklamal pachatel, byl-li inspirátorem výhrůžného dopisu, bezpečnostní úřady právě tím, že určil opakování zločinu na zítřejší noc? Jeho dopis mohl být výzvou člověka, který se hlásí o pozornost. Ale zároveň mohl být zástěnou, postavenou v cestu slídičům. Což, byl-li pachatelův pravý úmysl obelstít policii datem zítřejší noci a provést vraždu už této noci?

Milovaná tvář vyvstala před Zachem znovu – v hrozné podobě, na niž nemohl zapomenout ještě dlouho potom. Hana měla zavřené oči, ale to nebyl spánek, ne, viděl určitě, že nespí. Ty oči někdo zatlačil…

„Stal se zázrak,“ pronesl kdosi za jeho zády, „zase vás jednou potkávám.“

Muž s bílými kníry, s krabicí pod paží, vznesl obřadným gestem ruku k ošumělé buřince a nazdvihl ji.

„To jste vy, pane inženýre? Dobrý večer – vlastně – hm – už je hezky pozdě, viďte?“

Zach dostal sílu k úsměvu. Tak mocný je vliv pouhé přítomnosti druhého, že se člověk může narovnat a setřást myšlenky, jež se na něho vyrojí v osamění.

„Těší mě velmi, že vás vidím, i když je tak pozdě,“ řekl starousedlík kavárny Fénix s roztomilostí dvořana, jemuž vyslovování poklon působí radost, ale i jisté obtíže. „Zdá se mi, že jste rozčilen,“ dodal s milou starostlivostí. „Schází vám snad něco?“

„Děkuji vám, to nic není. Bolí mě hlava, asi z toho, že jsem ještě nevečeřel.“

„Byl by čas na večeři, byl by už čas,“ přikyvoval Jung. „Snad bychom mohli někam zajít? Také bych pojedl.“

Třebas to odporovalo Zachově snášenlivosti, odmítl. Musí jít na schůzku s jedním známým a potom ještě na Smíchov –

„Nevadí, nevadí prosím, jen tři minuty doufám, že mi ráčíte věnovat. Mám k vám malou prosbu.“

Aby zdůraznil rozhodnost úmyslu dostat se na místo schůzky s Riesem, vykročil Zach a inženýr Jung se k němu přidal, jako vždycky po levém boku, což jeho společníka znervózňovalo, protože byl starší o délku života jednoho průměrného pokolení.

„Nemáte náhodou někoho známého na policejním ředitelství? Myslím některého z těch nejvyšších.“

„To bohužel nemám.“

„Škoda… Byl bych vás požádal o doporučení na někoho z těch pánů.“

A po malé pomlce, která měla dodat ještě větší důležitosti jeho věci, řekl: „Měl jsem pro ně jisté interesantní sdělení.“

„Má-li vaše sdělení opravdu cenu, nepotřebujete doporučení, pane inženýre, můžete jít přímo na ředitelství a hned vás přijmou – úředník, který má noční službu.“

Pan Jung se zatvářil jako člověk, který čeká lepší odpověď. Ale Zach znal své Pappenheimské, proto šel přímo k věci, a veden četnými zkušenostmi, zkrátil proceduru naznačením praktické rady.

Věděl dobře, že Jungovi jde o něco jiného než praktickou radu. Nebylo vždycky snadné uhodnout, oč mu vlastně jde. To hlavní, oč usiloval, skutečný cíl jeho hovoru a snažení, byl obyčejně důmyslně zabalen do spleti motivů a nitek, jež nikam nevedly.

„Doufal jsem, že mi poradíte,“ řekl Jung. Nemohl se dostat ke svému cíli, když jeho společník vzal věc hned od konce, místo od začátku, na nějž měl inženýr promyšleně připojenu hlavní konstrukci svého plánu.

„Nechtěl byste mi říci, oč jde?“ ptal se Zach, v této chvíli sklíčený obavami, a proto neúprosně konkrétní.

„To není tak snadné. Mohl bych to příkladně říci vám, ovšem ne tady na ulici, ale nemohu to říci každému na potkání. Jde o velice pro policii interesantní sdělení.“

Zach se nedal zlákat k podrobnějšímu vyzvídání.

Nepamatoval se na setkání, při němž by tento svižný šedesátník s pobryndanou vestou nebyl překvapil nějakým novým přáním. Jednou ho zastavil s prosbou, aby jej doporučil osobně, písemně nebo telefonicky ministru financí, neboť v něm právě uzrál plán, jakou reformou by si stát mohl pomoci k penězům bez inflace nebo zvyšování daní nebo snižování platů. Jindy přinesl Zachovi do bytu podle popisu geniální nákres přístroje, který by umožňoval automatický zápis telefonické rozmluvy. Potřetí to byl dopis, adresovaný ministru zahraničních věcí. Jung v něm stručně rozebral současnou evropskou situaci a na dvou stránkách, psaných třemi různobarevnými inkousty, podával ministru duchaplný návrh na řešení, při němž by se vlk v Habeši nažral a koza zůstala celá. Dopis měl resumé německé, anglické, italské a francouzské, ve čtyřech jazycích, z nichž tři Jung ovládal slovem i písmem. Ale jazyka českého byl mocen jen slovem. Ačkoliv mluvil dosti správně, psal velmi špatně, slohově i pravopisně. Kdyby tedy byl Zach tak laskav a opravil mu český text – snad by mohl na ministerstvo zahraničí i zatelefonovat, ta věc dost spěchá.

Jak vidno, měl Zach pádné důvody k zdrželivému přijímání Jungových „velmi interesantních sdělení“. I když by ho to bavilo z důvodů dokumentárních a dušezpytných, co si vymyslil vynalézavostí kypící pan Jung pro policejní ředitelství. Pozoruhodný typ schizofréna… Má to asi ve své nerozlučné krabici, hádal Zach, v balíčku svázaném červeným provázkem.

Myšlenky na Hanu se mu vracely. Zrychlil krok, Jung mu sotva postačil.

Zelený neonový nápis hlásal poutníkům, že přišli k branám chvalně známého pražského podniku U Poslední bašty. Vrátný v livreji ze století ještě ne tak docela minulého napřímil tělo postojem, jímž je současně vyjádřeno pozvání i naděje, že host vstoupí do domu.

„Jsem na místě,“ řekl Zach.

„Vy jdete sem? Ale to půjdu s vámi. Tady se přece báječně jí?“

Zach to nemohl popřít. Upozornil jen Junga, že se uvnitř zdrží docela krátce. To muži s krabicí pod paží nevadilo. Podíval se na vrátného změněným, náhle velkopanským pohledem a následoval mladšího společníka mramorovým schodištěm dolů.

Když vstoupil do restaurantu, umístěného v podzemí, zažil Zachariáš Vladimír Zach překvapení, jež nejméně očekával:

U jednoho stolu, vedle Riese, seděla Hana.

„Prosil bych platit“

V chodbičkách a celách pražského mraveniště je živo, jako by slunce šlo oblohou. V některých prostorách také září světlo podobné dennímu, a nejednomu z hostí, roztroušených rozmarnou, a přece pořádkumilovnou rukou po nejrůznějších lokálech, se zdá, že oslnivý sloup padající na nohy tanečnice je sloup slunce.

Nohy pod větrnou sukýnkou víří, ruce se rozpínají k letu a obloukem z nich se snese k parketu tvář, zuby nahoře, pod nimi oči a ještě doleji korunka vlasů: tanečnice se směje, v každém koutě se klaní a odbíhá, zatímco orchestr rozpoutá rámus a na stropě vzplane obvyklé osvětlení. Pět lidí do toho zatleská a host sahající po sklence vzkřikne:

„Bravo!“

Je plno kouře, šmouhy šedé, namodralé a žluté se táhnou v lenivém rytmu nad hlavami, ale to je zas jinde, harmonika, jež přišla v první třetině dvacátého století ke cti, rafinovaně brečí s houslemi a kdosi zpívá, ale marně se rozhlížíte po tercetu, je to gramofon, připjatý na amplion. Pěsti dopadají na stůl střídavě s kartami a pivní tácky skřípají pod novými půllitry za doprovodu sopečných výkřiků, jež volají vládu k odpovědnosti. Několik pěstí odpočívá sepjato, i hlavy ve žlabu rukou.

„To zas ne, to mi zas nebudeš povídat,“ dí vlastník kostkované čepice, na něhož si tak hned někdo nepřijde, chcete-li vidět autoritu bez diskuse, tady ji máte. „Co bych tě houpal? No řekni, mělo by to ňákej smysl?“ ptá se druhý, a když naráží i potom na nevíru, hodí očima stranou a nachýlí se víc k sousedovi. „Tak heleď, ty sem si navlík, když sem to psal.“ Z náprsní kapsy obezřele povytahuje cosi hnědého, jako prsty, ach ne, jsou to jen gumové rukavice.

„No jo,“ říká nevěřící Tomáš, ale už trochu zakolísal. Druhý zpozoroval průlom v hradbě a okamžitě ho využívá: „Tak vidíš. Ale že to udělalo po Praze fofr, co?“ A zapíná si kabát. Vtom se jeho pohled setkal s pohledem mládence, který seděl v koutě. „Tamhle ten se mi nějak nelíbí, člověče,“ povídá majitel rukavic. „Nesmysl, přece znám tajný,“ odsekla autorita, „takovej mladíček! Máš holt špatný svědomí, jestlis to vopravdu udělal, já tomu eště docela nevěřím, dyť tě neznám vod včerejška.“

„Nerozumíte mi,“ řekl muž nakloněný nad stůl s růžově stíněnou lampou. „Myslil jsem na něco docela jiného.“ – „Vím, nač jste myslil,“ přerušila ho energickým hlasem žena, sedící naproti němu. Hudba, jež má na starosti dělat náladu v této prostoře mraveniště, vystupuje bezvadně, nadnáší se v lehkých příjemně barevných obratech a počíná si distingovaně, i když předstírá rozpustilost.

„Myslil jste, že jsem hloupá a že mě dostanete docela jednoduše. Bar, trochu tance, vína, trochu hezkých řečí –“

„Slečno Anny –“ vpadl jí teď zas on do řeči tónem člověka, který žasne, „jak můžete tak mluvit? Což jste nebyla několikrát u mě v bytě? V čem shledáváte takový rozdíl, když vás žádám –“

„Zač mě vlastně považujete? Takovou nabídku –“

„Jo, ona by šla, beze všeho, jen kdybyste jí nabídl manželství, například,“ řekl znenadání pán s monoklem, podepřený o chladič se šampaňským u stolku filozofující dvojice. „Co si o mně myslíte, pane, řekne vám každá, jsem čestná, a když takovou věc udělám, tedy jen se zárukou –“

Slečna Anny probodla nevítaného kibice pohledem ostrým a jedovatým. Pán v monoklu si z něho nic nedělal. Jeho pravdu mu nemohl nikdo na světě vzít. Byl v náladě, kdy je vyloučeno, aby nám někdo zkalil štěstí. Když vyslovil názor na situaci, zasmál se podivínským úsměvem mudrců a vratkým krokem se odebral do svého samotářského boxu.

„Už se neuvidíme,“ prohlásila slečna Anička a důstojně vstala, vyprostivši se z objetí měkké pohovky a kroucených nohou stolku.

„Slečno Anny!“ vypravil ze sebe ctitel a pospíchal za uprchlicí, provázen starostlivými číšníky.

„Takovou nabídku? Jsem čestná, pane!“ opakoval muž s monoklem a objednal nový nápoj. Smál se způsobem člověka, který dobře ví, že pravdy lidem nepomohou, ale dovede se jimi aspoň bavit.

K této scéně došlo v tabarinu Mimi, který zaujímal první a částečně i druhé patro Sezimova paláce u Bašty. V přízemí rozlehlá cukrárna, v podzemí biograf a francouzský restaurant, ostatní patra i zadní objekt zabíral hotel, kavárna a herny.

V téže vteřině, kdy pohoršená Anny opouštěla tabarin, vstupovala do jeho šatny menší společnost. Několik pánů a jediná dáma v jejich středu. Pán, který na ni hned zamířil svůj monokl ze samotářského kouta, měl zábavný dojem, že je eskortována.

O něco později se ukázalo, že jeden ze čtyř pánů k eskortě nepatří, vzdálil se aspoň od ostatních a zajistil si stolek v rohu místnosti. Nejdříve pečlivě uložil na pohovku svou krabici, potom sňal tvrdý černý klobouk, načež se uvelebil v polštářích, rozhlížeje se bystře po tabarinu.

„Pán si bude přát?“ tázal se číšník, podrobuje oblek hosta nemilosrdné kritice.

„Právě jsem pojedl ve vašem francouzském restaurantu,“ řekl host úvodem. Aha, to bude sklenice sodovky, usoudil bleskurychle číšník. Ale zmýlil se: „Přineste mi chianti.“

„Čtvrtku, prosím?“

„Láhev!“ zahřměl host a upravil si bílé kníry.

Čtveřice, v jejichž patách sem vstoupil, byla uvedena vrchním do jediného volného boxu, před chvílí uprázdněného slečnou Anny a jejím opovážlivým partnerem.

Když bylo objednáno, podívala se mladá dáma na muže, sedícího vedle ní, a ptala se ho už po několikáté:

„Opravdu nevíš, proč jsem na tebe dnes čekala?“

„Nevím,“ přiznal se.

„A proč jsme šli sem do baru a co s tebou chci oslavit?“

Tázaný svěsil hlavu, ale jeho snaha po rozluštění záhady zůstala bez výsledku. „Víš, Hano, mám na některé věci slabou paměť.“

Mladá dáma, oslovená jako Hana, zavrtěla hlavou nad tak povážlivou zapomnětlivostí. Bylo jasné, že všichni vědí, oč jde, s výjimkou oslavence.

Vrchní v doprovodu číšníka přinesl láhev. Etiketa předkládala k víře tvrzení, že je to pravé francouzské champagne. Když byly naplněny ploché poháry, v nichž každé víno tolik stoupá na ceně, pozdvihla Hana svůj pohár vstříc poháru souseda, dosud nechápajícího, a pronesla nedočkavě zdravici:

„Ať žije Zachariáš Vladimír Zach, který se dnes dožívá třiceti sedmi let!“

„Ve vší svěžesti,“ podotkl jeho protějšek, takto novinář, „ať žije!“

Poháry zacinkaly. Pozorný kapelník dal rychle povel svému ansámblu, jehož členové se překotně vrhli k nástrojům a nasadili tuš.

„Já že mám narozeniny?“ tázal se Zach, když vyprázdnil číši.

„Chceš to snad popírat, Vláďo? Půlnoc je přece za námi a píše se už patnáctého září!“

„Ale já se narodil třináctého!“ smlouval Zach.

„Nemáte u sebe křestní nebo konskribní list?“ ptal se novinář.

„Navrhuji kompromis,“ řekl muž se stříbrnými vlasy, povoláním advokát.

„Ať žije život!“ povídá Zach se smíchem a nalil všem ještě jednou.

„Nemyslete, že Vláďa žertuje,“ řekla zlatovláska společníkům. „On to skutečně nikdy neví přesně.“

Oslavenec s nejistým datem narození by jistě byl přijal překvapující zvěst s upřímnější radostí, kdyby si při cinkání poháru nebyl vzpomněl na nepříjemný záhyb situace:

Nenápadný hmat do kapsy kabátu jej přesvědčil, že je vlastníkem soukromého kapitálu v částce dvou korun čtyřiceti haléřů.

Nepříjemný pocit, disponovat tak omezenými finančními prostředky a objevit, že jste oslavencem, jemuž přísluší povinnost pohostinství!

Zach se příliš nevyznal v etiketě podobných záležitostí, ale rozhodně odmítl možnost, že by aspoň za něho a Hanu měl někdo platit.

„Nevypadáš právě nadšeně,“ usoudila Hana. „Schází ti něco?“

„Proti tomu se nedá nic dělat,“ mínil Ries, „když se člověk už jednou narodí –“

Činely třískly a roztrhly ovzduší tabarinu jako stříbrný granát. To byl předtakt k slowfoxu, který začal stále slyšitelněji šustit pod dvojicemi na parketu, sestaveného z matných skleněných dlaždic s podkladem různobarevných žárovek.

Pozorujete-li tančící páry, i ve vybraném prostředí, cítíte náhle, jak ve vás rostou kritické pudy. Tanec takto provozovaný je nejhloupější věc na světě, řekl si Zach. Představa, že by sám měl rozmnožit soubor figurek a stát se terčem libovolné jízlivosti, v něm budila odpor. Člověk nikdy nemůže vědět, jak vypadá v kole.

Ale jiní lidé jsou stateční, pokračoval Zach v úvahách, protože jsou si toho nebezpečí vědomi, a přece se mu vydávají na pospas.

„Vy netančíte?“ zeptal se advokát Benda.

„Bohudíky ne,“ oddechl si Zach.

„Bohužel!“ řekla Hana. „Jediná věc, k níž jsem ho nemohla donutit, ačkoliv jsem přesvědčena, že k tomu má vlohy.“

Oslavenec se od srdce zasmál.

„On tomu nevěří, Vláďa si vůbec v ničem nevěří, myslí, že ti druzí mají pro všechno větší vlohy a umějí to lépe než on.“

Zach k ní vzhlédl očima, jež prosily, aby jeho osoba byla vzata z pořadu. Zmlknutí hudby vrátilo jeho myšlenky od taneční zoologie k národohospodářství.

Bude mít zkaženou radost, nesežene-li nějakým způsobem co nejdřív peníze. Dotkl se zkusmým pohledem svého přítele Otty Riese, kriminálního reportéra deníku Naše slovo. Z té strany nešlo doufat v pomoc. Třicet korun, jež Zachovi vrátil před večeří ve francouzském restaurantu, doprovodil Ries poznámkou, jež svědčila o neutěšeném stavu peněženky.

Doktor Benda? Za nic na světě. A tak mu nezbude než omluvit se na chvíli společnosti, skočit do taxíku a zajet domů.

„Pane redaktore, k telefonu,“ hlásil vrchní.

„Doufám, že nebudeme dělat ještě jedno zvláštní vydání,“ řekl Ries a odešel.

„Jste-li zásadním odpůrcem tance, dovolíte, abych poprosil o tanec slečnu Hanu?“

Advokát Benda nečekal ani vteřinu na odpověď. Zach, inspirován prvními takty tanga, dostal nápad, k jehož provedení se mu Bendova žádost výjimečně hodila.

„Pokud jde o mé svolení, přirozeně je máte, doktore, chci jen upozornit, že nemám nad Hanou vlastnické právo.“

Vyhrnuvši na Zachariáše uličnicky spodní ret, Hana vstala a položila se jemně do obhájcovy náruče. Toho Zach okamžitě využil k uskutečnění plánu a zamířil k boxu pána s krabicí, buřinkou a bílými kníry ve zdravé tváři.

„Stal se zázrak,“ vítal ho samotář, dopíjející právě druhou sklenku chianti. „Vy si jdete ke mně sednout.“

„Ano,“ přisvědčil rozpačitě Zach.

„Máte velmi milou společnost,“ pravil uznale starý pán. „Tu dámu jsem už s vámi, nemýlím-li se, viděl, musím vám říci, že se mně líbí. Nebyl byste tak laskav a neřekl mi, kdo jsou ti pánové?“

Zach měl nepříjemné pocity: zaprvé mu překážel ponížený tón inženýrova rozhovoru. Byl to jeho obvyklý tón, ale zvláště teď se nehodil. A za druhé věděl, že se Jung nikdy neptá nadarmo po totožnosti lidí. Znamenalo to vždycky předehru intervence, ať už o ni požádal Zacha, nebo ji podstoupil sám.

„Ten pán, který sedí naproti mně, je Otto Ries, kriminální reportér Našeho slova.“

„Kriminální reportér?“ opakoval Jung se zvědavostí i obdivem. „A ten, co tančí s vaší dívkou, smím-li se tak vyjádřit –“

„To je doktor Benda, pražský advokát –“

„Vskutku? Doktor Arnošt Benda? Ajaj!“ řekl uznale růžolící stařec a zamlaskal způsobem, jímž můžeme vyjadřovat obdiv nebo lákat psy.

Málokdo měl takovou úctu k titulům, zvláště akademickým, jako pan Jung, který byl inženýrem jenom ve své fantazii a na svých vizitkách. Bylo na nich vytištěno:

A. W. JUNG,

Ingenieur-Chemiker

Jeho čilá očka zůstala chvíli zavěšena v prázdnu. Jistě počal spřádat úvahy, jaké možnosti dávala dvě nová jména a osoby, kdyby jej Zach s nimi seznámil…

„Vidíte, to jsem si nemyslel, že poznám takové dva lidi a dnes večer. Otto Ries! To je přece někdo, v novinářském světě! A doktor Benda, úplná celebrita! A vy je račte znát skutečně dobře, že ano?“

Zach kývl hlavou, znepokojen vývojem rozhovoru. Podíval se po Haně, uviděl ji v rohu parketu, tančila své tango mlčelivě a vážně, s tváří, na niž právě dopadlo fialové světlo z kotouče barevných skel.

„Pane inženýre,“ povídá pojednou Zachariáš, „mám k vám prosbu. Nechtěl jsem jít do baru, ale usmyslili si to – mám prý dnes narozeniny nebo něco takového. Jenomže nemám peníze. Pochopíte, nechci, aby za mě a za Hanu někdo platil, a potom ty narozeniny, zkrátka, musím být hostitelem, a tak jsem myslil, nemůžete-li mi půjčit, víte, náhodou –“

Slovo „náhoda“ bylo velmi vhodné. Ingenieur-Chemiker Jung byl znám jako člověk ochotný vypůjčit si jakoukoliv částku. O jeho hospodářské situaci se vyprávěly věci vesměs nepříznivé. Způsob, jímž strávil své odpoledne a večer v kavárně Fénix se zdál potvrzovat správnost těchto zvěstí. Ale večeře ve francouzském Sezimově restaurantu a láhev chianti, jíž znamenitou večeři zaléval tady v baru, nebyly v souladu s pověstmi.

„Stal se zázrak,“ povídá Jung a hladí si levou polovinu kníru, „dostal jsem dnes peníze, na které jsem čekal několik let a už jsem je oželoval, nebo jak se to říká. A tak to oslavuji, jak vidíte. Ale vraťme se k vaší záležitosti. Kolik peněz potřebujete?“

„Nevím přesně, já často do baru nechodím –“

„Co jste objednal?“

„Francouzské šampaňské.“

„Originál?“

„Myslím, na lahvi je napsáno něco takového.“

„A jé, to je špatné,“ řekl účastně Jung. „Jedna láhev stojí – počkejte, podíváme se, tady to je přesně, černé na bílém.“

Pátrání netrvalo dlouho. V ceníku vín byl Zachově případu věnován řádek v odstavečku specialit a vyznačoval se tím, že u něho byla uvedena závratná částka. Láhev Kč 280.

„To není možné, někdo tam připsal nulu,“ mínil Zach.

„Budete objednávat ještě jednu?“

„Vyloučeno!“ vyhrkl Zach, který si vzpomněl, že by mu nestačilo na dvě láhve ani pět set korun, představujících celou rezervu na zbývající polovinu měsíce.

„S jednou lahví sotva vystačíte až do rána,“ usoudil inženýr a sáhl do náprsní kapsy. V okamžiku, kdy vylovil tobolku a z ní vytáhl tisícikorunovou bankovku, šel kolem jejich stolku muž, který rozšířil oči údivem.

Byl to sebevědomý gentleman v zelených šatech s kostkou, povoláním vrchní kavárny Fénix, onen trpělivec, který před hodinou likvidoval s inženýrem účet za malou černou, dva dopisní papíry s jednou obálkou, korunovou známku a půlku citronu. Po všech kapsách a kapsičkách sháněl těch šest korun, dal padesátihaléřové spropitné a tady pije chianti a podává společníkovi tisícikorunu!

„Ne, tolik od vás nevezmu, nemohl bych vám to vrátit, mám doma jen pět set korun!“

„Nevadí, naprosto nevadí,“ konejšil inženýr Zacha a vtiskl mu do ruky tisícovku gestem, jehož nápadnosti se příjemce zhrozil. „Vždyť to nemusíte všechno utratit! Vím, že to mám u vás dobře uschováno.“

Tango skončilo, barevný kotouč se zastavil.

Na rozdíl od Zachariáše tančila Hana ráda. Byla z žen, které by bez tance nevydržely. Zdálo se jí, že je to životní nezbytnost, jako smích nebo víkend.

Vracela se na své místo mlčelivě a důstojně, jak je to přirozené po prvním tanci s neznámým ještě mužem.

„Konečně jsem vás poznal,“ byla věta, kterou ji oslovil po představení. A vyprávěl jí o svém setkání se Zachem. O ženě, již by byl málem porazil svým vozem a již nejdřív pokládal za Hanu, se nezmínil.

Benda si svlažil rty šampaňským a pozoroval perličky, vystupující ode dna. Měl vysoké, pěkně stavěné čelo. Vzletně a energicky tažené obočí bylo temné proti vlasům, nesvítila v něm ani jediná stříbrná nitka, jimiž byl úplně protkán jeho vlas, zvláště na spáncích. Jaké má oči? Byly teď zakryty řasami.

„Co jsou vlastně ty perličky ve víně?“ vyzvídala Hana.

„Nemám ponětí, přiznám se vám, ačkoliv nám o tom ve škole kdysi říkali. Myslím, že je to kyselina uhličitá nebo něco podobného. Ries nám to zaručeně vysvětlí, vyzná se ve všem.“

Jeho oči jsou zelenošedé, řekla si Hana, zdvihl je teď od poháru ke dveřím.

„Člověk má dojem, že všechno zná, nač se dívá kolem sebe a v čem žije, ale důkladně nerozumí vlastně ničemu, ani maličkostem, vypadá to všechno tak jednoduše a samozřejmě, viďte, pane doktore?“

„Máte úplně pravdu, slečno Hano. Je kolem nás tolik věcí a každá z nich má aspoň jedno své tajemství. Maličkosti vlastně neexistují, v tom smyslu, jak o nich lidé mluví. Ale věci, které nás obklopují, nejsou zcela jasné samy o sobě, ani když je důkladně poznáme. Je ještě druhá řada tajemství věcí, a to jsou souvislosti věcí, jejich vnitřní příbuzenství, prolínání a skládání.“

„Člověk by přišel do blázince, kdyby chtěl všechno domýšlet, viďte?“ zasmála se Hana.

„Teoreticky vzato ano, ale v praxi byste viděla, že šílenství mívá jiné příčiny,“ řekl Benda a znovu se napil.

Zach už neseděl vedle pána s bílými kníry a vestou, hrající všemi barvami. Když zastrčil do kapsy modrou bankovku, vešel do šatny, aby se poohlédl po Riesovi. Ten za sebou zavíral dveře telefonní kabiny.

„Naše zvláštní vydání má úspěch,“ řekl zamyšleně.

„Kolik várek bylo vyprodáno?“

„To nemyslím, kasa je to prvotřídní, ale překvapilo mě, že tak po tom jde policie. Dostal jsem právě důvěrnou zprávu, že byla udělána mimořádná opatření, jakmile jsme odtelefonovali policii obsah výhrůžného dopisu. To dobře nechápu.“

„Úplně chápu,“ odporoval Zach, „mimořádná opatření schvaluji na celé čáře. Nemohu přijít na kloub tvému stanovisku.“

„Já vím, nechtěl jsem se s tebou dole v restauraci přít, v každém podniku je spousta uší, pro které bych nerad mluvil. – Uvidíme, komu dají události za pravdu.“

„Bojím se, že tobě ne, Otto. Držíš se houževnatě optimistické domněnky. Předpokládáš, že dopisy hůlkovým písmem čmárá nějaký potřeštěnec, který by byl schopen dopustit se vraždy asi tak jako já nebo ty.“

„To zas ne Zachariáši, já za sebe docela neručím!“ zasmál se Ries, také proto, aby změnil předmět rozhovoru, protože zatím došli k Haně a Bendovi.

„Už jsem myslila, že se zas hádáte,“ přivítala je Hana.

„Uhodlas! Zápas Ries versus Zach nebude dohrán, dokud nebude rozluštěn říčanský případ. Je to ovšem zápas přátelský.“ Zach si vzpomněl na modrou bankovku v kapse a napil se šampaňského se smíšenými pocity osvobození a nevraživosti k ceníkům barů:

„Ries je zastáncem teorie, že dopisy hůlkovým písmem pocházejí, ehm, od člověka, který s první vraždou není v nejmenší souvislosti. Má na mysli individuum založené chorobně ve smyslu –“

Stávalo se mu, že ztrácel vyjadřovací souvislost, i když souvislost myšlenková nebyla porušena. Možná tu působila nedůvěra v sebe sama, o níž se Hana zmínila a z níž si umínila vyléčit ho za každou cenu.

„Založené chorobně, ano, ve smyslu touhy budit ve veřejnosti senzaci takovými dopisy a pást se na rozruchu a hrůze, kterou vyvolávají,“ vložil se do řeči Ries tlumeným hlasem, příznačným pro všechny lidi, kteří vešli svým povoláním ve styk s kriminalistikou.

„Má teorie připouští, že pisatelem dopisů je sám vrah. Proč, ehm, by to nebylo možné? Pravda, mezi mou představou vraha Marie Čejkové a představou o osobě pisatele je jistý rozdíl –“

„Tak vidíš –“ přerušil ho Ries.

„Ano, mezi inteligencí vraha podle mé představy a mezi slohem výhrůžných dopisů je rozdíl, připouštím, ale to nepotvrzuje tvou domněnku, ten rozdíl může být jen zdánlivý, rozumíš, chtěný! Může to patřit k vrahově taktice matení stop. Píše úzkostlivě určitým způsobem, aby to, ehm, ukazovalo na určitý typ, na lepšího člověka z podsvětí, aby se tím vyšetřování přehodilo na jinou kolej –“

„Důkazy?“

„Nemám, právě tak jako ty. Ale – počkej –“ začal se hrabat v kapse, vytáhl zvláštní vydání, kolísal chvíli pohledem mezi řádky a potom četl nahlas, připomínaje trochu univerzitního profesora, jemuž nesejde na posluchačích: „… Sdělil jsem vám svou jistotu o marnosti policejního pátrání po mé osobě… (nezdá se vám, že je to úmyslně neobratně stylizováno?) … Musím znovu podotknout… Já, jenž onen čin spáchal… neb je nespravedlivé, aby jiní za mne trpěli bez viny… (takhle píšou buďto lidé, kteří nemají příležitost vyjadřovat se písemně, nebo kteří dobře znají vyjadřovací možnosti lidí z určitého prostředí, na to ukazuje i slůvko ‚neb‘ a jeho neurčitý způsob sloves, končící na školácké -ti) … Ženu tu si vyberu dvacet čtyři hodiny před vraždou…“

„Ty se domníváš – mám-li to shrnout – že vrah a pisatel v jedné osobě napodobuje při psaní výhrůžných dopisů styl lepší sorty podsvětí – naproti tomu já netvrdím nic o sociální příslušnosti autora dopisů, ale tvrdím, že je to neškodný blázen a že se při skládání dopisů řídí jedině touhou, vyvolat co největší senzaci, ano?“

„Zhruba vzato, ano,“ zabručel Zach. „Ať žije Riesova dualistická teorie!“

Zdvihl pohár, ale na konci přípitku ztratil elán, neušlo mu, že všichni dopili šampaňské.

„Ale vy už nemáte co pít! Hned objednám – stejnou láhev, nebo pro změnu něco jiného?“ Jeho hlas, psychologicky podepřený tisícikorunou v záloze, zněl mužně a srdečně, přece však byl poněkud nalomen.

„Dovolte, abych se o nápoje postaral sám,“ řekl Benda. „Ostatně, je už objednáno, čekali jen, až dopijeme.“

Zachariáš chtěl něco namítat, ale brzy nechal událostem volný průběh. Pomohla mu k tomu také Hana otázkou, jíž se obrátila na Bendu:

„Pro kterou teorii byste se rozhodl vy, pane doktore?“

„Těžko rozhodnout, slečno, oba mohou mít pravdu. Pro teorii redaktora Riese by mluvil fakt, o němž tu nebyla zmínka, ačkoliv má svůj význam. Redakce vašeho listu nebyla přece jediná, která dostala podobné dopisy. Slyšel jsem a četl, že takových dopisů přišla i do jiných časopisů spousta – a všechny byly psány hůlkovým písmem. Z toho je vidět, že lidí ovládnutých literárně zločineckým sadismem běhá po Praze víc.“

„Ale autor, podpisující dopisy velkým dvojitým W, se ode všech liší,“ vyjel Zach netrpělivě. „Přišel vždy první, ostatní ho jen napodobili. Jedině jeho dopisy byly také brány policií v úvahu.“

Benda počkal, až číšník naplní poháry, potom si zapálil doutník a odpovídal: „Ano, vím. Mezi konkurenty, kteří se hůlkovým písmem dovolávali autorství vraždy na té – nevím už, jak se jmenovala –, dobyl muž podepisující se W nesporného vedení. Ať už je pachatelem, nebo jen pisatelem, bude to asi osobnost svého druhu. Bude v něm určitá sugestivní síla. V jeho řádcích není při bedlivějším rozboru nic zvláštního. Ale na první pohled, při prvním čtení, z nich vychází něco – je to těžko vystihnout – přitahuje to jako cirkusácké cetky, má to dryáčnické kouzlo vychloubavosti a tlučhubství, ale něco za tím je, něco vážného navzdory laciným šminkám a ucouranému kostýmu. Něco nevylhaného, jako v každém akrobatovi, v každém, kdo přiznaně žije ze svého triku.“

„Ano, ano!“ řekl vzrušeně Zachariáš, jehož oči se rozhořely při těchto větách. „Řekl bych to taky tak nějak, ehm, vyjádřil jste něco, co jsem také cítil nad jeho dopisy, zvláště nad prvním. – Právě proto, co jste říkal, pro tu nevylhanost myslím, že ten člověk není jen pisatelem, ale že má něco společného s vrahem, i když to není přímo vrah.“

„To už je kompromis! Tím se blížíš mé teorii, kterous před tím potíral.“

„To je přece mé staré přesvědčení. Uvidíme do čtyřiadvaceti hodin, mám-li pravdu.“

„Už dřív,“ řekl Ries s pohledem na hodinky umístěné na zápěstí. „Kdyby měla být pravda to, cos teď povídal, kdyby mezi pisatelem a vrahem byla nějaká určitá spojitost, kdyby o sobě věděli a pracovali vzájemně dohodnuti, projevilo by se to nějakým konkrétním způsobem, nemyslíš? V prvních dvou dopisech nebyla uvedena ani jediná věc, která by nebyla známa z vyšetřování vraždy. Ten člověk se snažil jen budit zdání, že je informován, uváděl podrobnosti, připouštím, velmi obratně. Ale ani jediný údaj, podle něhož by se dalo hned usoudit, je-li skutečně vrahem, v těch dopisech nebyl.“

„Pan redaktor má v tom ohledu pravdu,“ potvrzoval Benda.

„Ale což si nedovede představit jinou, a přece osudnou spojitost pisatele a vraha?“ pravil Zach naléhavě.

„Jakou?“ zeptal se Ries.

Odpovědi se nedočkal, aspoň ne té noci. Vrchní jej znovu odvolal k telefonu. Tentokrát se vrátil brzo, ale s loučením na rtech.

„Musím vás opustit, ke své velké lítosti. Zachariáši, nezapomeň na mou otázku! Pro odpověď si přijdu pozítří, vlastně zítra, víš, až budeme vědět, na čem jsme a kdo z nás měl pravdu. Také vyrovnáme účet. – Slečno Hano, děkuji vám za krásnou společnost, až se zase nedočkáte Zachariáše, zatelefonujte mi do redakce, hned narukuji do zálohy. Pane doktore, k vám budu mít jistou prosbu, dnes jsem s tím nechtěl otravovat –“

„Kterýkoliv den k polednímu jste mi vítán v kanceláři.“

V nejbližší čtvrtminutě nebylo po kriminálním reportérovi Našeho slova ani památky v Sezimově tabarinu Mimi.

Jeho rychlého zmizení velmi litoval muž, blížící se pomalu ke dnu láhve chianti. Inženýr Jung si promyslil plán, jak by se prostřednictvím redaktora Riese, až by ho s ním Zach seznámil, dostal na policejní ředitelství, pro něž měl velmi interesantní sdělení, jak se již vyjádřil. A teď mu spojovací můstek s jmenovaným úřadem uklouzl před nosem.

Člověk nemá v podobném případě nikdy otálet, zvláště ve styku s novináři, ti jsou stále ve větru. Měl by si zajistit aspoň toho druhého, advokáta Bendu. Jenomže na toho neměl dosud plán. Nevadí, seznámení by pro začátek stačilo.

V okamžiku, kdy se rozhodl přestěhovat se na chvíli k Zachovu boxu a obsadit, možno-li, místo uprázdněné reportérem, spustil orchestr waltz. Jung vyčkával. Ne nadarmo. Benda po několika slovech k Zachovi vstal a odvedl jeho děvče do parketu.

Několik taktů jen pozoroval, dopíjeje pro jistotu obsah láhve. Když ji vyprázdnil, propletl se mezi stolky a stanul před Zachem, ztraceným v domýšlení rozhovoru s Riesem. Patřilo to k jeho trýzním: v téže vteřině, kdy byla skončena nebo přerušena debata, obyčejně pro něho nepříznivá, začaly se mu do hlavy hrnout stále lepší a přesvědčivější argumenty. Neobjevovaly se před ním ve stavu surovém, ale zpracovány, upraveny a vysoustruhovány v souvislých plynulých větách. Jen je vyslovit!

Ale tehdy bylo už pozdě. Soupeř i ostatní odešli s vědomím jeho méněcennosti. Osaměl se svými uhlazenými a pádnými větami.

„Dovolil byste, abych na chvíli přisedl?“ řekl inženýr Jung poníženým hlasem, který patřil k jeho trikům. „Jste právě sám –“ Zach patrně zapomněl na existenci Ingenieur-chemika A. W. Junga. Znepokojen, obrátil hlavu k bílým knírům, jež se téměř dotýkaly jeho vlasů.

„To jste vy!“

„Ano, moje maličkost. Chtěl jsem vás poprosit o laskavost. Nemohl byste mne představit, nemyslím hned, ale příležitostně, třebas při odchodu, doktorovi Bendovi?“

Zach se podíval zkoumavě do tváře zdatného šedesátníka.

„Měl bych jistou záležitost, on by v ní mohl mnoho udělat a nestálo by ho to žádnou námahu. Ta záležitost by mu, jak se to řekne česky – přivodila větší popularitu, než má dosud.“

Po těch slovech, přibarvovaných se stupňovanou přesvědčivostí, svědčící o tom, že jim sám začínal věřit teprve v postupu řeči, Jung usedl na krajíček pohovky naproti Zachovi.

Byla to pozice tak výmluvně nenáročná, že se Zach neodvážil protestu. Neocenitelná schopnost říci „ne“ mu nebyla dána do kolébky. Kromě toho pocítil, jak neuvěřitelně těžké by bylo odmítnout skromné přání muži, který mu před chvílí půjčil tisícikorunu.

„Můžete mi naznačit, o jakou záležitost jde?“ vyzvídal Zach a měl dojem, že tato otázka vyplňovala dobrou polovinu jeho nekonečných rozhovorů s úslužným a tyranským inženýrem.

„Naznačit? Je to záležitost trochu zamotaná –“

„Prosil bych platit,“ pronesl náhle kdosi v těsné jejich blízkosti. Když vyhlédli, spatřili vladařskou postavu nejvyššího vrchního v tabarinu Mimi.

Stane-li se to v kavárně, znamená to jednoduše, že vrchní předává účet, jak také hned hlásí při podobné příležitosti. Ale v barech se takový zjev nevyskytuje.

„Prosil bych platit,“ opakoval vrchní o něco tišším, ale důrazným tónem, takže nemohlo jít o omyl. Bylo také zřejmo, že výzva platí pánovi s bílými kníry.

Ten změřil vrchního pohledem nejdřív nechápavým, potom rozhněvaným. Byl mužem, který k pánovitým projevům vůči personálu nepotřeboval mít v náprsní kapse tobolku s tisícovkami, jako dnes, kdy „se stal zázrak“.

„Od kdy se vyhánějí hosti z baru domů?“ zeptal se zvysoka.

„Musíte prominout,“ řekl vrchní s lehkým příklonem, „ale bylo mi to nařízeno. V šatně na vás čekají dva páni –“

Růžová barva rázem opustila inženýrovy líce. Po jejím prudkém odlivu zůstala nad bílými kníry bledá, vyděšená tvář.

„Dva pánové? Mě? To bude omyl –“ řekl prázdným hlasem.

„Měl jste objednáno, prosím –“ pravil vrchní.

„Láhev chianti,“ zašeptal inženýr a jakoby mlhou se podíval po Zachovi, který chápal pomaleji než Jung.

Vrchní načrtl uměleckým rozmachem účet, utrhl z bloku lístek daně ze zábav, potom jiný lístek za hudbu a čekal. Jung vytáhl tobolku nesmírně unaveným pohybem, vybral pětisetkorunovou bankovku, přijímal nazpět lhostejně, jako by to nemělo smysl, a vstal se ztracenýma očima.

„Mějte se dobře,“ řekl Zachovi a podal mu ruku.

„Ale nechápu –“ zamumlal Zachariáš, zmaten jeho zhroucením. Jung zamířil ke svému boxu, vrazil do taneční dvojice, protáhl se soutěskou dvou židlí, ale když přišel na své bývalé místo, nenašel tam už klobouk ani krabici.

Obrátil se k východu a tam se setkal s oběma věcmi. Byly v rukou jednoho z čekajících pánů. Oba pozdravili nepatrným gestem pravice, přisunuté k okraji klobouku.

„Šel byste s námi, pane inženýre?“

„Nevím sice proč, pánové, ale prosím –“ a potom je už beze slova následoval.

Z prahu tabarinu Zach uviděl, jak se otvírají oba díly těžkých skleněných dveří a jimi vychází na schodiště Ingenieur-Chemiker A. W. Jung, mezi dvěma pány, kteří jej právě zatkli.

Poslední věci člověka

Když Hana dotančila waltz a vrátila se ke stolu s Bendou, shledala, že se s Vladimírem něco stalo. Snažil se, aby na něm nic nepoznali, ale nebyl mistrem v ovládání obličeje ani v jiném oboru přetvářky.

Hanin úsměv tiše rozprostřený po tváři ještě oživené tancem, pohasl. Vztáhla k němu přes stůl ruku. Chopil se jí vděčně, ale nepromluvil.

„Měls tady návštěvu, že?“ pátrala. „Nebyl to ten inženýr? Jednou jsem tě s ním viděla.“

„Ano. Byl to inženýr Jung. Máš dobrou paměť.“

„Každá žena si pamatuje muže,“ řekla Hana, „chtěl ti snad něco –“

„Žádal mě, abych ho představil doktorovi Bendovi.“

„Mně?“ ptal se advokát.

„Ano. Říkal, že by se s vámi rád dohodl o nějaké záležitosti. Mělo by to prý také pro vás význam, zvýšit ještě vaši popularitu by to mohlo, nebo tak nějak to říkal.“

„Slyšte!“ podotkl Benda. „Proč na mě nepočkal? Nerad ztrácím šance.“

„Byl zatčen,“ řekl Zachariáš Vladimír Zach a poškrábal se nad uchem.

„Zatčen?“ vydechla Hana, zatímco Benda zdvihl své temné, energicky kreslené obočí. „A proč?“

Zach pokrčil rameny a napil se.

„Je to v nějaké souvislosti s říčanským případem?“

„Nevím, Hano. Marně si tím lámu hlavu. Je tolik věcí, pro které může být člověk zatčen. Myslím, že se nikdo nesmí divit, když ho zatknou.“

„Ale znáš přece toho inženýra. Mohl udělat něco takového, aby ho mohli zatknout?“

„Každý může udělat něco takového. Bez výjimky, rozuměj, každý z nás, třebas já nebo ty –“

„Ale to by bylo hrozné na světě –“

„Ano, a také je! To souvisí s jednou zatracenou věcí – vlastně s několika –“

„Například?“ vmísil se do debaty Benda.

„Například přijde něco, s čím jste nepočítal. Nikdo s tím nepočítal. A hned je všechno jiné, myslím, hned se můžete dopustit něčeho, co do té doby – ehm – bylo vyloučeno, prostě co bylo nemožné. V té věci jste dříve ručil za sebe, ale najednou nemůžete ručit. Nepoznáváte se, když vidíte, že jste náhle schopen něčeho, co dříve vůbec nebylo myslitelné –“

Zach se znovu napil, pronásleduje dychtivě a málo úspěšně svou myšlenku. Potom se dal zase do řeči s pohledem těkajícím od třpytné hry vína a pohárů k ruce Hany a doutníku, který se snesl od úst advokátových nad ubrus:

„Ale to je zvenčí, vnější příčiny. Síly odněkud. Nepředvídané okolnosti. Přesila vnějšího světa. To se může říci: udělal jsem to, protože to ostatní, věci nebo lidé okolo mě – ehm – byli silnější, mohu za to jen částečně. Tady je výmluva, víš, jak to myslím, Hano? Jenomže teď přijde to horší. Nic zvenčí, žádný tlak odjinud, ale docela uvnitř člověka, v prsou, nebo kde všude, v hlavě v myšlenkách ve smyslech. Najednou se něco vynoří ve vás, z vás, ne odjinud, z tebe, chápeš, nevíš odkud, ale cítíš, že je to z tebe. Díváš se na to nejdřív jako na něco cizího, protože to je zlé nebo hrozné, ale nejde si dlouho hrát na schovávanou. Jednoho dne pochopíš, že je to kus tebe, taková myšlenka, úmysl, chuť k činu. A že to k tobě patří jako tvůj hlas nebo tvůj stín, žádná polehčující okolnost –“

„Mluvíš jako zavedený zločinec, Vláďo!“ zasmála se Hana a ťukla svým pohárem do jeho. „Docházíš k závěrům, které se málo hodí k náladě v baru, při oslavě sedmatřicátých narozenin Zachariáše Vladimíra, Zacha zvaného. Věříš, že bych z tebe měla strach, kdybych tě neznala a slyšela tě tak mluvit? Představ si, že bychom se poprvé setkali, s někým třetím, dejme tomu, jako dnes, nebo i ve větší společnosti a ty bys najednou začal takhle mluvit. Já bych se nedala od tebe vyprovodit domů za nic na světě!“

Zach sklonil hlavu, přejel si dlaní čelo a rozhodl se změnit předmět hovoru.

„Přestaneme o tom mluvit, jen něco bych rád… Vražda loupežná nebo erotická, například ze žárlivosti, nebo politická, atentát, to všechno je celkem jasné. Ale jsou tu vraždy méně jasné a docela temné. Lidé zabíjejí najednou – a bez příčiny.“

„Ale přece tu musí být nějaké vysvětlení!“ řekla Hana.

„Ovšem, vysvětlení… Je jednoduché, budete jistě zklamáni, ale nenašel jsem nic lepšího, nic nevysvětluje, rozumíte, to je jen součást mechanismu, ne povrchní, naopak, hybná páka, někde tam dole, u kořene, u pramene. Je to – snaha po rovnováze.“

„Jak to?“

„Vraždy z neznámých, nepochopitelných příčin, vraždy, které se nedají jednoduše vysvětlit, mají kořen v potřebě dobýt nebo udržet vnitřní rovnováhu… Snad všechny vraždy, ano, určitě, všechny. A v tom je háček –“

Náhle cosi vzduchem zašustělo a doprostřed stolu, mezi Zacha, Hanu a Bendu, dopadl kotouček barevného svitku.

Pohotovým okem sledovala Hana růžový proužek od stolu k jeho východisku. A uviděla nad zábradlím balkonu masitou, robustní tvář muže, který vysílal k jejich stolu přátelský úsměv. V ruce držel začátek růžové konfety a tahal za ni.

„Nějaký pán by se rád s vámi seznámil,“ poznamenal Benda.

„To platí spíš vám,“ řekla Hana, „já ho neznám.“

Benda zdvihl oči po stopách konfety a setkal se s masitým obličejem, jehož úsměv hned opětoval. „Měla jste pravdu, slečno, platí to mně. Ale pravdu jsem měl i já. Na mě ještě primář Ryneš nikdy neobětoval konfetu.“

„Primář Ryneš?“

„In persona,“ přisvědčil Benda a pokynul mu rukou na pozdrav.

Robustní obličej se teď sklonil. Za chvíli na to přiklusal k Zachovu boxu číšník s lístkem, adresovaným JUDr. Arnoštu Bendovi, obhájci ve věcech trestních, loco. Když advokát rozbalil lístek, podal jej Haně.

„Neříkal jsem vám –?“

Vzala lístek. Byl to vlastně útržek z bloku receptů. Nahoře bylo vytištěno:

MUDr. Štěpán Ryneš,

primář chirurgického oddělení

Nové nemocnice v Praze

Uprostřed byla napsána rozskřípaným perem a rychlým písmem jediná věta:

Zda seznámení možno?

Ryneš

Benda připsal pod primářův podpis:

Nevzhledný zevnějšek ani jiná tělesná vada nerozhodují, přijďte ihned o patro níž,

připojil k tomu šifru, recept složil a poslal jej po číšníkovi zpět na balkon. Masitý obličej vystoupal vysoko nad okraj balkonu a zmizel.

„Ryneš je skvělý chlapík, trochu ostrý v řeči, jak už bývají lékaři, doufám, že si nebudete nic dělat z nějakého méně zabaleného slova –“ připravoval Benda půdu.

„Nebojím se slov,“ prohlásila Hana, „doufám ostatně, že se ujmete režie, pane doktore.“

Potom si sáhla na vlny svých přírodně zlatých vlasů, oním pudovým gestem, jemuž se před setkáním s mužem, zvláště neznámým, neubrání ani ženy, o nichž se říká, že nejsou koketní.

V závěsu kryjícím vchod do šatny spatřila muže, jehož obličej znala z balkonu. Malá postava, jíž se říká korpulentní, a přece ne ošklivá nebo neohrabaná. V jejích pohybech byla jistota a pružnost. Šel k jejich boxu rychlým, drobným krokem, na němž nebylo nic uspěchaného. Nebyl ostatně tak malý, jak se jí nejdřív zdálo.

Benda měl pravdu, jenomže ten chlapík nebude ostrý jen ve svých řečech, pomyslila si Hana.

„Dovolte, abych se ujal seznamovací akce,“ řekl advokát a hladce tuto akci provedl.

Primář Ryneš usedl proti Zachovi, vedle Bendy, a napil se skotské whisky, kterou za ním přinesl číšník. „Od kdy chodíš do mého lokálu?“ povídá Bendovi.

„Chodím občas ke slečně Mimi,“ zněla odpověď.

„Už dlouho jsem tě tu neviděl.“

„Odcházím dřív, patřím k čeledi ptáků poněkud méně nočních než ty. Pokud jde o dnešek, je to výjimečné. Pijeme k větší slávě narozenin pana Zacha.“

„Vy jste nedělníček? Přivedl jsem jich na svět hezkou sbírku,“ vzpomínal Ryneš.

„Tys byl porodníkem? To jsem ani nevěděl.“

„A ještě jsem toho nenechal v soukromé praxi. Jenomže teď nepřivádím na svět, ale ze světa. Je to mnohem humánnější v dnešních dobách. Vsadím se, že by pan Malthus měl ze mne radost.“

Benda pověřený režií se napil.

Doktor Ryneš byl renomovaný andělíčkář, vyhledávaný lepší a nejlepší společností, těmi, kdo si mohli dovolit vydání tří až pěti tisíc korun za operaci. To byla taxa podle pokročilosti těhotenství.

Orchestr se rozhlomozil, světlo kolem zdí a nad boxy pohaslo a soustředilo se na parket, té chvíle prázdný.

„Brávo! Brávo!“ vykřikl jakýsi hlas, po jehož vlastníku se všichni ohlédli. Byl to muž s monoklem, samotářsky rozložený ve svém koutě. Začal také tleskat, jako by atrakce nezačínala, ale právě skončila. Mnozí se domnívali, že se ten pán probudil.

Se stříbrným cylindrem na platinových vlasech, v přiléhavém atlasovém pyžamu se zvonovitě střiženými nohavicemi přihopsala slečna Mimi do parketu a ustrnula na několik vteřin v průsečíku čtyř různobarevných reflektorů. Potom se roztočila s hudbou o závod a zaplnila celý parket svýma rukama, nohama, hlavou. V jednom z divokých, a přece ladných obratů shodila bleskurychle kabátek pyžama a odhalila ňadra spoutaná hedvábnými krunýřky.

Zanedlouho „se stal zázrak“, jak by byl asi řekl Jung, na neviditelný dotek z ní spadly široké kalhoty pyjžma. Otáčela se teď jen v třpytivém pásu nejmenší myslitelné velikosti, lehce a bezpečně na štíhlých nohách.

„To je ženská, tahle Mimi,“ drtil primář mezi zuby, srkaje skotskou. Jeho masitá tvář byla v pohybu, který ji podivně měnil. To nebyl měkký mramor nebo ztuhlý vosk jako dříve. Bledá kůže hořela pod povrchem, prohýbala se, vlnila.

Nadcházela kadence. Mimi zakroužila ze středu parketu k okraji, zvrátila se do akrobatického postoje u Zachova stolu a položila na vteřinu svou hlavu mezi dvě sklenky tak, že se jí vlasy rozložily po ubruse. Při tom vztáhla pravici se stříbrným cylindrem k primáři a nechala mu jej v ruce.

Teď víří zas v parketu, přetínána zelenou, modrou, červenou z reflektorů, jako živé kolo padá z nohou na ruce a otáčí se v přemetech po celém obvodu parketu.

„Bravo, bravo, bravo!“ tleská pán s monoklem.

Mimi stojí uprostřed místnosti již plně rozzářené a děkuje úsměvem, otáčejíc se zvolna a potlačujíc dech v rozbouřené hrudi. Potom odbíhá k primářovi. Ten jí podává cylindr, který se hned ocitá na platinovém účesu.

„Děvče, ty ale máš dneska den! Dovol, abych tě představil. Slečna Mimi, děvče bez konkurence, tady pan Zach, jeho slečna, a toho černého vzadu znáš. Takhle jsem tě neviděl tančit. – Nechceš trochu skotské? Je to slabé jako limonáda, ale přece je v tom trochu ohně. Nechceš? Ty nepotřebuješ oheň, co?“

Hana prohlížela zblízka platinovou krásu, bezvadnou, a přece tak bezútěšnou a prázdnou v očích většiny mužů.

Byla-li předmětem Hanina zájmu tanečnice, naslouchající jen částečně slovům Rynešovým, díval se Benda na Hanu klidnými a nevtíravými pohledy. Jak je možno obdivovat vulgární, zveřejněnou ženu, když sedíme u jednoho stolu s půvabnou a neobvykle hezkou mladou dámou? zdál se říkat advokátův výraz.

„Tak sbohem, kdybychom se už neviděli!“ loučila se Mimi dutým hlasem.

„Proč bychom se neměli vidět?“ ptal se nechápavě primář.

„No – kdybych tady zítra už nebyla.“

„A kde bys byla?“

„Na prkně.“

„Co to plácáš, prosím tě?“

„Nečetl jste noviny?“

„Večerní ne, byl jsem na Mělníce, jedu rovnou sem.“

„Tak si je přečtěte, pane primáři, Naše slovo, zvláštní vydání. Ale musím už jít, sbohem.“

Mimi odešla, dříve než mohl Ryneš něco namítnout. Přijala cestou k orchestru polibek na konečky prstů od pána s monoklem, onoho samotáře, který měl tak skeptické názory na ženskou čest bez náležitých kompenzací, zastavila se na chvilku u dirigenta a zmizela za draperií, kryjící místnost pro účinkující.

Tím směrem se díval už dlouho Zach.

Slečna Mimi mu jen vadila ve výhledu svými tanečními evolucemi.

V posledním boxu za orchestrem, těsně u místnosti pro účinkující, seděla dvojice, kterou poznal té noci. Ona jej požádala o oheň diletantským hlasem, její společník se mu představil jako majitel neuvěřitelného klobouku a ještě výjimečnějšího žaludku.

Tak přece ji ulovil! Ne, její poplašený krok nebyl předstírán, opakoval si Zachariáš, poháněl ji tehdy skutečně strach před lovcem. A najednou tu sedí proti sobě v boxu. Hm, domluvili se nakonec, toť vše.

Kdo se vyzná v lidech?

„Nemáte tady někdo ty noviny?“

„Zde jsou,“ řekl Benda a podával mu zvláštní vydání Našeho slova. Primář se hned dal do čtení výhrůžného dopisu, přeskočiv redakční úvod jako člověk, pohrdající dlouhými řečmi.

„Kreténi!“ zvolal po přečtení poslední věty a hodil noviny na stůl před Bendu. „Každýmu honimírovi nalítnou, zkrátka novináři! Vyložený bluf, ani tři řádky bych na to neobětoval, být šéfredaktorem!“

Nový doušek whisky zalil primářovy útroby. Potom vytrhl lístek z bloku receptů, otevřel bojovně plnicí pero a naškrabal několik řádků. „Slečně Mimi,“ nařídil potom vrchnímu, který odnesl lístek do místnosti za závěsem.

„Bravo! Bravo!“ vykřikl muž s monoklem, ačkoliv nebylo možno vypozorovati popud k tomuto uznání.

Zavalitý labužník, jemuž se podařilo uštvat srnu, namáhal svou vynalézavost, jen aby uvedl ženu naproti sobě do příhodnější nálady.

Seděla tu napřímena, jakoby připravena k obraně, v jedné ruce cigaretu, druhou položenu na kabelce. Ať jsem blázen, rozumím-li tomu, pomyslil si Zach. Nejdřív se nabízí, potom, když se najde zájemce, utíká, div neskočí pod auto. Nakonec se dá zkrotit, přijme pozvání do baru, ale když je tu, sedí jako na špendlíkách.

Zvláštní, že si toho dosud nevšiml – ale kdy? Vždyť se jí může teprve nyní podívat důkladněji do tváře. Ta žena, s níž se střetl už potřetí v několika hodinách, je tolik podobna Haně! I když je v mnohém jiná, v útvaru těla, v držení hlavy, přece má tolik společného s ní. Snad není shoda v mnoha rysech, ale v něčem základním, v něčem, co zapůsobí na muže při setkání se ženou nejdřív.

Vedle černé kadeře, která po jedné straně splývala zpod klobouku, stála tvář jemné pleti, onoho odstínu, který budí dojem průhlednosti. Alabastr, napadlo Zachovi ozvěnou z dob, kdy čítával pohádky o princeznách z takového materiálu.

Teď zdvihla víčka, dosud sklopená, a tu byl Zach naráz doma: to, co ji tolik přibližovalo Haně, byly oči, které viděl na rohu Jindřišské jen letmo a nejasně. Snad neměla stejné oči, ale měla její pohled, nejpodstatnější z jejího pohledu. Jeho údernost a současně něhu – ne, tak to vůbec není.

Teprve v té chvíli dostala Mimi primářův lístek. Převlečena už do jiného kostýmu, seděla před zrcadlem, sledujíc lhostejně jakýsi detail svého nalíčení.

Mimi,

nerad Tě slyším mluvit hlouposti, myslím o tom prkně…

Četla dál. Řádek za řádkem se její oči vyjasňovaly. Když dočetla a vložila lístek do kabelky, byl na její tváři úsměv vítězné marnivosti.

Zachariáš Vladimír Zach přišel ještě na něco. Byl to nejenom pohled, ale také ústa, čím se neznámá podobala Haně. Vychýlení horního rtu, i pootevření úst při řeči, a zase ten pohled, přímý, a přece jakoby závojem zastřený, zvoucí a nepřístupný, tklivý. Její společník do ní vytrvale hučel, nakláněje svůj trup stále víc k ní. Odporovala, ale v jejích rysech začalo prosvítat cosi radostnějšího. V jednom okamžiku se dokonce zasmála, krátce, hned ten úsměv zanikl, ale zůstalo po něm cosi slunečného, jako by to přišlo odjinud, zdaleka, a nemohlo vytrvat v této místnosti, plné kouře, hudby a umělého osvětlení.

„Nevíš, co jsou ty perličky ve víně, Vláďo?“

Zachariáš odkašlal a chtěl se pokusit o výklad, ale raději se vzdal pokrčením širokých ramen.

„Ty bublinky, milostivá?“ ozval se primář Ryneš. „To je CO_2 – kysličník uhličitý, lidi tomu říkají kyselina uhličitá, konečný produkt spalování všech organických látek. Já i vy, milostivá, všichni se jednou proměníme v CO_2.“

Hana se zadívala na perličky, unikající ode dna pohárku, a nevěřícně opakovala: „V to že se proměním?“

„Když nás šoupnou do pece v krematoriu, všechno z našeho těla se promění v kysličník uhličitý, až na nějaké maličkosti, a to je popel. Legrační kolotoč, milostivá: to CO_2 vdechují rostliny, staví z něj cukr a jiné uhlovodany, škrob, mouku, a to my jíme. Co se v nás spálí na kysličník uhličitý, vydechujeme, co ne, to jde z nás ven jinak. Ale z toho se zase mají dobře mouchy, červíci, a tak to jde pořád dokola, zábavné, což?“

Napil se skotské, rozložil se pohodlněji v pohovce a povídá:

„To je vždycky řečí o posledních věcech člověka, milostivá, myslím to kecání nad rakví v krematoriu nebo na hřbitově. Ale poslední věc člověka, to je tenhle CO_2, který vás náhodou zajímá. Bez barvy, bez chuti, bez zápachu, ale to byste neřekla, hasí oheň! To se ví, sám vzniká z ohně.“

Zach odvrátil pozornost od jakéhosi předmětu v blízkosti orchestru a soustředil pohled svých unavených očí na masitých rtech primáře, na jeho žlutých zubech. Takové věci na něho působily mocněji než duchaplnosti nebo fantazie.

Co si koneckonců může člověk vymyslit? A má cenu, vymýšlet si?

„Nepůjdeme už domů, Hano?“

„Ještě chvíli, Zachariáši,“ zaškemrala a přisedla blíž k němu. „Víš, jak málokdy jdu do baru, a narozeniny máš jen jednou za rok a zítra je neděle, nemusíš do úřadu –“

Je obdivuhodné, kolik důvodů nacházejí ženy, aby dosáhly toho, oč stojí. Sypou je přímo z rukávu – myslil si Zach, usmívaje se na Hanu místo odpovědi. Stiskl jí ruku, kterou mu vsunula na koleno, a přemítal. Kysličník uhličitý, poslední věci člověka, Zachariáši. Jak je to na světě jednoduché. Hana, sedící vedle něho, se teď proměnila v několik bílých uzlíčků a letěla vzhůru, od stolu stropem nad střechy, nad město, k úplňku, k hvězdám. Ale vrátila se z těchto výšin rychle na své pozemské místo, když uslyšela hlas Bendův:

„Povolila byste mi ještě jeden tanec, slečno Hano? Slibuji vám, je to poslední, už vás nebudu trápit.“

„Ráda tančím,“ prohlásila Hana a obrátila k Bendovi vlhké, šampaní zanícené oči. „Pán mě půjčuje, ano?“ zeptala se a vstala, když našla souhlas v Zachariášově grimase.

Vděčně se opřela o Bendovo rámě. Měla pocit pohybové lehkosti a zároveň nejistoty, změna místa se stávala dobrodružstvím, bylo to napínavé a rozkošné.

Bendova náruč byla pevná a klidná, nevýbojná, bezpečná. Ano, tak si Hana představovala tanec gentlemana. Bylo pěkné, že nemluvil, jako většina mužů. Ale přece by mohla něco říci, pomyslila si hned v následující vteřině. Jeho hlava převyšuje její, stříbrné nitky jeho vlasů se jí zaleskly v očích, je podoben herci v roli ušlechtilých padesátníků ve společenských filmech. Ale jemu ještě nebude padesát –

Jaký rozdíl je v mužích!

Jeho přítel primář – (teď do nich při tanci někdo šeredně strčil, ale Benda ji zachytil a vedl dál) – je uhněten z docela jiné hlíny. Nemohla se zbavit srovnání s nějakým tělnatým Římanem, mohl se jmenovat třeba Nero. Jistě, tunika by mu slušela, byl by v ní možná i majestátní. Ale ti lidé byli příliš kultivovaní, až naměklí nebo rozbředlí kulturou, primář je tvrdý, spíš barbar.

Jeden rys je na něm sympatický: upřímnost. Tomu člověku opravdu nezáleží na pověsti, opravdu kašle na společnost, jak se říká. Žádná přeháněná upřímnost, zveličování padoušství, abychom se zdáli zajímavějšími. Prudká bezprostřednost, cosi silného je to, ano, rychlý plamen zmítaný vichrem života. Primář je člověk, který se co nejvíc a nejúplněji spaluje. Až nás šoupnou do krematoria, milostivá, proměníme se v CO_2.

Jak se na ni díval, když přišel k jejich stolu! A jak mluvil s Mimi! Bylo to na Hanu nezvyklé, ostré, jak předem upozorňoval Benda, ale ten člověk nebyl obyčejný a působil – velkoryse.

„Co soudíte o případu Marie Čejkové, pane primáři?“ oslovil Zach znenadání Ryneše.

„Neznám tu dámu,“ řekl primář a změřil Zacha jako člověka, který se dostavil k lékařské prohlídce.

„Myslím nevěstku, zavražděnou právě před rokem.“

„A jo, zapomněl jsem už jméno. Co o tom soudím?“

Jeho prsty se zmocnily sklenky, zdvihly ji k ústům, překlopily. „Mě vraždy nezajímají, abych vám to řekl krátce, pane Zachu. Málo věcí na světě je tak nudných jako vraždy. To se ví, s výjimkou těch, které mám na svědomí sám, ale to je něco jiného. Nelekejte se, to má každý doktor něco takovýho k tíži, i při nejlepší vůli. O praxi v nemocnici nemluvím, malér může potkat každýho, i toho nejlepšího fachmana. V soukromé praxi mi za několik let zůstaly na stole jen dvě. To je slušná bilance, nemyslíte, pane Zachu, všeho všudy dvě pacientky?“

Zachariáš, hlavně přičiněním Hany, hleděl být společenský. Ale odpověď na tu otázku přes rty nedostal.

„Vražda… záleží na tom, jak věc berete. A každý to bere podle svýho. Jak se komu nejvíc hodí. Nevím, co jste vy povoláním, ale já jsem řezník. Od rána do noci se brodím v krvi a v přestávkách si myju ruce, abych mohl řezat dál, z jednoho do druhýho jde člověk v nemocnici, a když přijdu domů, čekají dámy. To víte, člověk se na to jinak dívá, když je v tom až po krk –“

Zach do sebe dychtivě vtáhl kouř.

„Viděl jste už někdy mrtvého člověka, pane Zachu – myslím zavražděného?“

„Neviděl.“

„Na lidi to působí hrozně, aspoň co jsem pozoroval. Ale je to jen nezvyk. Když toho vidíte víc kusů a skoro každý den a případně několik kusů za den, jako onehdy, zvou mě k pitvám zavražděných nebo podezřele mrtvých, víte –“

Primářovy oči se teď úplně položily do tváře Zachariáše Vladimíra: „Jo, vražda nic není, stejně jako smrt, leda když se pěkně nadělá, načechrá a pocukruje, jako to dělá Naše slovo a noviny vůbec. Jo, pak vražda přece nějak vypadá, to si dám líbit.“

„Jsou i jiná stanoviska, pane primáři,“ řekl Zach.

„To se ví, jak by nebyly! Mluvím za sebe, ale snad nejen za sebe.“

„Každá vražda je zajímavá – hm – když se na ni díváme lidskýma očima, nemyslím odbornickýma. Máte pravdu jako lékař, jako chemik a nevím jako co ještě. Ale ne jako člověk. Chci říci, ehm – že člověk není jen maso a krev a kosti a – a kysličník uhličitý nakonec, ale něco víc, něco nad tím, ehm – A když někoho zavraždí, tak je tady jeden člověk, který přestal být najednou člověkem, ale ještě druhý, který to způsobil, který to vůbec mohl způsobit, který – se odvážil zničit živé tělo, ukončit člověka, někoho docela takového, jako je on sám, a zničit v člověku zároveň i to, co je víc než tělo –“

„Já vím, já vím, bodejť by ne, to je záhada, to se ví, ale drahej pane, proč si lámat hlavu takovýma věcma? Život je bláznivej podnik, letí jak vítr a chci z něj něco mít. Musíme si zjednodušovat život, pane Zachu, zjednodušovat! Člověk umře, člověk je zabitej, dobrá, ukažte mi ho, tady leží, stalo se to tak, mohlo to bejt taky jinak – ale to si znalci obyčejně nechají pro sebe, aby měli větší autoritu, a tím je věc vyřízena. Proč umřel? Proč někdo někomu podřezal krk nebo proč mu dal navždy injekci, to mě nezajímá.“

„I kdyby šlo o slečnu Mimi?“ zeptal se Zachariáš zase tak znenadání.

Primář Ryneš se do něho zabodl ostrýma očima.

„Mimi? S pánembohem, třebas i Mimi, to víte, koukal bych blbě, kdyby mi ukázali tu krásnou holku složenou na prkně. Zuřil bych, možná i brečel, že už ji nemůžu mít, to víte, máme všichni rádi své pohodlí. Ale šel bych k druhý, tak je to, a za nějakou dobu by to šlo dál, jako by se nic nestalo. Vypadá to surově, a přece je to pravda. Taky jedna užitečná lež, kolportovaná ufňukanými básníky – Člověk je hrozně jednoduchej tvor, pane Zachu (a napil se whisky, což mělo být naposled), a pokud jde o ženský, nesmí se přivazovat k jediný, aby to nebolelo, to je celá moudrost pro chlapy, jako jsem já.“

Měl-li v tom směru primář Nové pražské nemocnice ještě něco na jazyku, už mu to tam zůstalo. Mladý muž, připomínající snaživým vzezřením studenta, k němu uspěchaně přistoupil. „Pane primáři, mám vyřídit, abyste hned přišel do nemocnice. Vážná nehoda, operace musí být hned, nikdo to nechce dělat, čekají na vás –“

„Tak to vypadá, když má člověk svůj stálý lokál! Najdou vás v půl třetí ráno, a prosím, račte do práce!“ durdil se primář. Ale slova „nikdo to nechce dělat, čekají na vás“ osladila nepříjemné vyrušení. Zdvihl se s jistou námahou, naklonil se nad Zachem a řekl mu:

„Přeceňujete lidský život, to jsem vám chtěl říct, těšilo mě a na shledanou.“

Podal mu masivní ruku a Zach na ní na vteřinu ulpěl. Na prstech chirurga, jež se za chvíli položí na volant auta a o něco později, až se vyperou ve vodě s mýdlem a v lihu, vlezou do gumových rukavic, vezmou nabroušený skalpel a spočinou na kůži pacienta, v místě prvního řezu.

Primář spěchal k orchestru. Před stupínkem kapelníka potkal Bendu, tančícího s Hanou, rozloučil se s oběma jediným slůvkem „operace“ a zahnul kolem tympanisty k místnosti pro účinkující, aby vyhledal Mimi.

Ale nedošel k závěsu. V posledním boxu, těsně u závěsu, seděla žena, kterou Zach pozoroval už před chvílí. Sňala klobouček a její tvář byla ještě alabastrovější v rámci černých vlasů. Otevřela ústa, aby odpověděla svému partnerovi, kulatému muži s modrýma očkama. Snad to byla námitka nebo odmítnutí, ale zabalené do úsměvu, který sliboval.

Přestala hudba, ozval se potlesk a hned začali hrát znovu, druhý náběh, jak říkával primář Ryneš, pohrdající tancem ve dvou jako zbytečnými průtahy. Žena, pro niž zastavil primář své kroky, si konečně dala říci, zdusila cigaretu v popelníku, zamířila k parketu a tam čekala na svého společníka.

Hrdě, skoro vyzývavě vzpřímena, rozhlížela se už rozhořelým, a přece stále jakoby ještě jen doutnajícím pohledem čarovně smyslných očí. Pod slabě nadzdviženým horním rtem vyhlíželo několik zdravých a dravých zubů. Horce dýchala malá ústa, růžová a bílá, pod neklidným chřípím. Mužík ji objal a žena se obrátila k primáři zády při třetím tanečním kroku, ale těch několik pohybů dalo dokonale vystoupit jejímu tělu.

Primář ji chvíli sledoval, a místo aby pokračoval v cestě k závěsu, vracel se kolem parketu k šatně. Když uviděl Bendu s Hanou, přitočil se k nim a řekl:

„Rozhodně se ještě vrátím!“

Potom vzal pod paží mladého, silně nervózního asistenta a opustil tabarin.

„Kdo je ten člověk?“ zeptal se vrchního muž ve smokingu, který seděl na balkoně a pozoroval nepravidelný odchod robustního hosta.

„Doktor Ryneš, proslulý chirurg, velmi zámožný. Náš stálý host. Chodívá sem někdy s celým štábem, až sedm žen s ním přijde, asistentky, instrumentářky, a všechny hostí nejlepšími víny.“

Muž ve smokingu brousil očima od jednoho stolu k druhému, odtud shora byl tak pěkný přehled.

„A kdo je ten seladon u prostředního stolku vlevo? Gigolo?“

„Snad tak vypadá, ale není,“ řekl vrchní, který se choval k muži ve smokingu s úctou, vysvětlitelnou jen zvláštním spropitným. „To je jeden z fízlů, tedy tajných, vyslaných dnes poprvé do služby. Slyšel jsem, že dnes dali takových nováčků do oběhu po Praze šedesát. Druhý z nich sedí hned u dveří, odtud ho nemůžete vidět.“

„A k čemu ti nováčci?“

„Staré fízly už v podsvětí kdekdo zná, před těmi se má každý jen trochu zapracovaný na pozoru. Proto na policii připravili sérii nových tajných. Dlouho s tím čekali, ale dnes je vypustili, po uveřejnění výhrůžného dopisu Upíra, jak se mu v Praze říká.“

„Tak je to! Myslíte, že to pomůže?“

„Myšlenka je dobrá, pane, měli to udělat už dávno. Jenomže šedesát mužů je na Prahu málo. Na chlapa, který odkrouhl před rokem tu ženskou, sou krátký, a jestli se nestrefí náhodou –“

„Kdo je ta štíhlá dívka v hluboce vystřižených šatech u orchestru?“

„Naše hlavní atrakce, tanečnice Mimi.“

„Dá se s ní mluvit?“

„Někdy, to záleží na –“

„Dobrá, pozvete ji ke mně, až bude volná. Kdo je ten pán v rohu?“

„Který prosím – ten s monoklem?“

„Ano. Má dost, co?“

„To je bývalý továrník, těžký milionář, taky bývalý. Měl dvě továrny na obuv, zaměstnával osm set dělníků. V dvaatřicátém roce to ruplo, ale on se staral dál o všechny dělníky i jejich rodiny, bylo to nějakých krků! Dva roky to vydržel, až mu z milionů nezbylo nic. Když přišel o peníze, žena ho opustila. Žije z posledního.“

„Ta dáma bez klobouku, s černými vlasy, co teď tančí pod námi?“

„Bohužel, nemohu sloužit, pane, je tu dnes poprvé. Ten pán, co s ní tančí, už u nás byl, ale ani jeho neznám.“

Muž ve smokingu pokývnul a vrchní kamsi odletěl s ceníkem vín, nadnášeje svůj trup, jako by to bylo něco na prodej. Host vytáhl zrcátko a přezkoumal v jeho obdélníku svou tvář s trochu tupě ukončeným nosem, se samolibými ústy a temnými vlasy, zkadeřenými do vln, jež nešly dobře ke smokingu, jak usoudila Hana.

„Saxofon, ou yes, saxofon!“ recitoval kterýsi člen orchestru a saxofon odpovídal táhlým zpěvem, který neznalo minulé století. Byl to zpěv vysokých domů, zdviží, automobilů s ideálními karoseriemi, zpěv tváří, v nichž se odrážela světla všech barev při rychlé chůzi, zpěv rozleptané moudrosti a přesycené rozkoše. Byl smutný jako zpověď člověka, jemuž není pomoci, jako modlitba nevěřícího, ale měl svou krásu, zpěv saxofonu, šalmaje XX. století.

Taneční pár složený z Hany a Bendy se srazil s dvojicí alabastrové černovlásky a jejího houževnatého partnera, který se ihned omluvil.

Objemný tanečník se jal hledati pro svou krasavici schůdnější soutěsku mezi dvojicemi, ale pro nával se marně pokoušel o jedinou obrátku.

Tím se stalo, že černovláska zůstala chvíli tváří v tvář Haně.

„Podívejte se na tu ženu s černými vlasy, bez klobouku,“ řekla Hana Bendovi a natočila se tak, aby ji mohl vidět. „Není zvláštní?“

„Čím?“ zeptal se advokát, sleduje označenou tanečnici, vzdálenou jen tři, čtyři kroky. Jeho kritický pohled, který se Haně tolik líbil, setrval chvíli na očích a rtech neznámé, potom se svezl k poprsí, na něž byl tlouštík rozhodně krátký, a v jednom okamžiku, uprostřed úzké uličky mezi tančícími spatřil její nohu, vysunutou z rozstřižené sukně.

„Vám se nezdá, že je zvláštní?“ opakovala Hana. „Její čelo a pohled, všiml jste si ho? Její nos, chřípí, jako by větřila, a ústa, jen se podívejte, tak ideálně malá ústa, něžná, a přece pánovitá! A pleť, to se nedá vypěstovat, pane doktore, s tím se žena musí narodit! Také její držení těla –“

„Mluvíte jako zamilovaná, slečno Hano,“ zasmál se Benda a Haně se zdálo, že ji k sobě více přitisknul.

„Mluvím asi hloupě, moc jsem pila, ale kdybych byla mužem, jistě bych se do ní zamilovala. – Ale ona není z Prahy.“

„Podle čeho soudíte?“

„Nevím, to každá Pražačka pozná na první pohled. Ostatně, ani bych neřekla, že je Češka.“

„A víte, že je vám podobná, slečno Hano?“

„Teď už je pozdě na poklony, vždyť jste na ní neshledal nic zvláštního! – Čím bych jí mohla být podobná, pane doktore?“

„Možná mnohým, musil bych vás víc poznat, abych to mohl říci. Ale dvěma věcmi jste jí silně podobná. Očima, ano, máte skoro úplně její pohled, jenomže o něco ztlumenější. A rty, ale také vaše rty jsou sotva tak lačné jako její.“

Haně se zdálo, že ji Benda drží pevněji než předtím. Snažila se oddálit jej nenápadně od sebe. Neměla jsem tolik pít, vyčítala si, nebylo by došlo na takové řeči. Ohlédla se na Zachariáše Vladimíra a uviděla toho drahého člověka opuštěného u stolu.

Jakmile skončí fox, půjdou domů.

„Proč mi neřeknete své jméno?“ ptal se už po několikáté kulatý ctitel. Když nepřestával naléhat, odchýlila černovláska hlavu a přelétla úsměvným, stále výbojnějším pohledem několik mužů, jejichž pohledy na sobě cítila.

„Záleží na tom? Říkejte mi Ilona, chcete-li.“

Nikdo jiný neslyšel to jméno. Jméno, které se mělo stát známé v rozšířeném znění: „Krásná Ilona“.

Fox skončil.

Ředitel tabarinu Mimi dal personálu pokyn k vypuštění vzduchových balonků pro povzbuzení zábavy. Sem tam po sobě začali hosté házet bílými kuličkami z papíru.

„Bravo! Brávóó!“ zvolal pán s monoklem a jal se tleskat.

Muž ve smokingu sedící na balkoně zavolal vrchního:

„Mluvil jste se slečnou Mimi?“

„Ještě ne,“ odpověděl vrchní, „je bohužel zadána.“

„Dobrá, to nespěchá. Zjistěte mi taky jméno a adresu dámy, co sedí s tím tlouštíkem.“

Sýček versus Cintěra

„Koukej, bude hezky,“ řekl kdosi u vytažené záclony v pátém patře činžáku a zamžoural na nový den, vzešlý nad městem z měsíčné noci. Byla to neděle 15. září.

Činžák stál v třídě maršála Foche nad železničním tunelem, spojujícím Wilsonovo nádraží s nádražím vinohradským. Od chodníku po střechu byl dům obložen dřevěným lešením, na němž se ve všední den hemžili zedníci, zaměstnaní prací příznačnou pro dobu. S elánem, který se mohl někomu zdát oprávněnou zuřivostí, bušili kladivem do dlát, aby zbavili fasádu masivních výzdob.

Byly to ozdoby svrchovaně umělecké a pan domácí byl na ně svého času jistě hrdý. Nad každým z osmdesáti oken se pnuly sádrové květiny a lodyhy všelijak pokroucené. Kromě toho bdělo nad nájemníky osmdesát mužských tváří, rovněž ze sádry. Kdo chodíval kolem, mohl se trápit otázkou, koho představuje zachmuřený obličej s krátkým plnovousem, zda nějakého antického boha nebo národního buditele.

Ze dveří tohoto domu, který se po přestavbě vyklube zpod lešení s novou, zaručeně hladkou omítkou, vyšel muž středního věku. Dalo se soudit podle jistých známek, že v domě přespal. Ale domovnice, ovládající popisy i životopisy poddaných partají, by musila doznat, že toho pána nezná.

Minul mřížoví, oddělující třídu maršála Foche od postranního vjezdu do Wilsonova nádraží. Podíval se na svou slabě nachýlenou postavu do velkých oken kavárny Elektry a sestoupil z chodníku, aby přešel na druhou stranu. V těchto místech je jedna z nejzáludnějších pražských křižovatek, jejíž důmyslné řešení zůstává hádankou automobilistům a chodcům, někdy i dopravním strážníkům. Na rohu Washingtonovy ulice, tvořící pravý úhel s Václavským náměstím v jeho horním konci, se muž zastavil a posunul si na nose brýle.

Vypadalo to nejdřív tak, jako by ho popadl náhlý sebevzdělávací úmysl. Dva kroky od něho byl umístěn na podstavci dalekohled, jímž bylo možno za odměnu jedné koruny československé spatřit Měsíc, sluneční skvrny nebo Venuši, podle sezony a denní doby.

Zlatý Sýček byl nesporně mužem mnoha možností a mnoha zájmů, ale bližší poznání nebeských těles k nim nikdy nepatřilo.

Tomu se říká smůla, udělat sotva dvě stě kroků a narazit – nejen na fízla – ale rovnou na jejich šéfa! Jméno neměl ani vznešené, ani démonické, ale ďábel to byl, muž v pražském podsvětí nejobávanější, Alois Cintěra.

Stál zády k dalekohledu, ale Sýček nijak nepřeceňoval tuto skutečnost. Měl s Aloisem – jak se mu říkalo – dosti zkušeností, aby věděl, že ten člověk vidí všechno, co vidět nemá.

O jeho vnímacích schopnostech měl tak vysoké mínění, že zapochyboval o zdaru nejbližší nutné akce, ačkoli spočívala v pouhém zahnutí do Washingtonovy ulice. Náčelník detektivů bezpečnostního oddělení stál kus pod nárožím, přesně na tom místě, kde minulé noci byl Zach osloven Sýčkem. Nemůže ho vidět, podaří-li se mu přejít rychle několik metrů od dalekohledu k protějšímu chodníku.

Jen několik metrů!

Povedlo se.

Stále rychlejším krokem se vzdaloval muž se zlatými brýlemi Washingtonovou ulicí. Kdo by ho byl potkal hned za rohem v Bredovské, před palácem firmy Petschek a spol., byl by viděl, jak snímá brýle.

Oběť na pováženou! Byl dost krátkozraký, jak prozrazovalo jeho mžourání. Ztratil přehled na dlouhé vzdálenosti, pudově zpomalil krok a postupoval obezřetně vpřed, dodávaje si vzezření bezstarostného člověka.

Prochází-li se Alois po Václaváku, bude moudré, když mu půjde co nejdál s cesty.

Objev Cintěry na náměstí Sýčka znepokojil. Kdysi se Alois účastnil aktivně práce s ostatními fízly. Své stříbrné ostruhy si vysloužil jako lovec sajtkářů. Pro úspěchy v chytání volavek, lapání falešných a hazardních hráčů, později i penězokazů, dostal se na šéfovské místo. Od nějaké doby byl zamlklejší než jindy a prý ještě tvrdší. Málokdy se ukazoval přímo na ulici, zůstával raději v pozadí detektivních akcí, jako znalec a organizátor.

Proč vyrukoval právě dnes?

Odpověď na tu otázku pálila 35letého Josefa Noska, nazývaného Jarda, vulgo Zlatý Sýček, několikrát trestaného pro podvody, krádeže a loupeže, a podezíraného ve spojitosti s říčanským případem, aspoň Aloisem Cintěrou. Ti dva na sebe měli od prvního setkání žízeň. – Jestliže se Cintěrovi povedlo dostat Sýčka poprvé na Pankrác za mříže, podařilo se zase Sýčkovi sehrát Cintěrovi podařený kousek, tenkrát s tím vystěhováním!

Zlatý Sýček měl zakázanou Prahu, nezdálo se však, že si z toho mnoho dělal, aspoň minulého večera byl na Václavském náměstí, šel tam prý rovnou z nádraží.

Obezřetně prochází Sýček pražskými ulicemi. Je to horší než v džungli, člověk nevidí, neslyší, všude rámus, plno lidí, za každým rohem číhá nebezpečí, a ještě aby ses tvářil, jako by bylo všechno v pořádku!

„Jen aby nepršelo,“ prohodil starostlivě občan z Panské ulice č. 17, kráčející po boku manželky proti Sýčkovi.

Zraky občana a jeho družky zkoumaly oblohu, pokud ji bylo vidět mezi činžáky. Ukazovala jasnou tvář, jen několik nevinných mráčků viselo nad střechou Prager Tagblattu. To neodstranilo občanovy pochybnosti. Počasí je tak měnivé, kolikrát ještě se může docela zkazit do odpoledního zápasu o fotbalové mistrovství střední Evropy! Tato velká trofej měla být dnes vybojována s konečným rozhodnutím na pražské půdě.

Velkoměstské mraveniště se rozhýbalo s nedělním zpožděním a v nedělním rytmu. Všední den ve velkoměstě, pozorován z výšky, toť proud, skoro nepřetržitý a rychlý. Ale neděle – to je usedlý balet roztříštěných skupinek s náchylností k zpomalení nebo zastávkám.

Dveře barů zavřeny, herny opuštěny, vrátní, tanečnice, saxofonisté a jiní dělníci noční Prahy vyspávají. V kavárnách a restauracích sedí číšníci v ústraní u psacích strojů a klepou jídelní lístek podle programu správců a kuchařů, kteří stojí už s vykasanými rukávy nad plotnami, obklopeni noži, vidličkami, sběračkami a jinými nástroji, podobni chirurgům před operací.

„Pane vrchní, jako obyčejně,“ řekl basem host, usedající do polštářovaného sedadla v kavárně Luxor.

„Už letím, prosím, čím posloužím k novinám?“

„Jednu bílou bez,“ zněla odhodlaná odpověď. Včera jsem hýřil, je třeba šetřit, uvažoval. Ale ještě vrchního vrátil: „Haló, tu kávu ne, dejte mi jen sklenici minerálky.“

Dopolední pan vrchní odešel bez hnutí brvy, ale dostatečně zpraven o situaci: pan Zach byl očividně té noci na flámu. Důkazem byla nejen jeho typická objednávka vody, také oči a barva obličeje potvrzovaly diagnózu.

Každonedělní hody Zachariáše Vladimíra Zacha!

Místo u okna, z něhož bylo vidět po celém téměř Václavském náměstí. Na židli, přistavené u stolku, leží hromada novin, soustavně doplňovaná panem vrchním. A četba, s krátkými přestávkami, v nichž se oči zpod hustého obočí rozhlížejí po tramvajích nebo autech, projíždějících náměstím, po obloze, po nových příchozích.

Jako by prostranství pod okny kavárny bylo jiné než v noci. To nebylo jen osvětlením nebo tmou. Žila tu před jeho očima nová bytost, s tváří tak změněnou, že musil pochybovat o totožnosti. Někdy se mu zdálo, že vidí na tváři Václavského náměstí úsměv, skrývající tajemství. Jsem to já, hloupý Zachariáši, což mě nepoznáváš? Ale přece v slunci nebo podmračnu uspěchaného náměstí odhaloval stopy dnem nesmazatelné.

Nebyly to jen stopy neodbytné myšlenky. Nepřesvědčil se stokrát, že skutečnost překonává jeho obrazotvornost? Nezůstával ustavičně pozadu za dobrodružstvími všedního dne?

Každý má svůj příběh, jak tu sedí nad novinami, každý něco obsahuje, jenomže nikoho nenapadne zajímat se o to. Až když se něco stane, najednou zvědavost stáčí své zraky, hned je tu plno zájemců, jako hrobaříci se lidé slézají. Někdo nemá čím zaplatit, někdo dostane pohlavek přede všemi, někoho přejedou: hned je poznamenán, z hromady ořechů docela stejných je to náhle jediný, nápadný ořech, skořápka puká, otevírá se, ostatní nahlížejí dovnitř, k jádru.

Nebylo toho dost včera?

U muzea se s ním dal do řeči neznámý člověk a vyklubal se z něho obávaný Jarda, vulgo Zlatý Sýček. A na stejném místě se potkal se starým známým, inženýrem Jungem, večeřel s ním, seděli spolu v témže baru – a v půl druhé jej zatkli.

Noviny byly sneseny, Zach dopil žíznivě minerálku, dal se do čtení.

„Kam deš?“

Sýček došel už k Prašné bráně a na samém začátku Celetné ulice potkal děvče, jež se mu chtělo vyhnout. Zastoupil jí cestu:

„Povídám, kam deš, Růžo?“

„Nech mě,“ řekla oslovená a snažila se obejít ho.

„Co pak sem prašivej? Chtěl sem ti jenom něco říct.“

„Já vím, o peníze.“

„Uhodlas. Potřeboval bych pár krejcarů, ale jen do večera.“

„Nemám,“ odpověděla dívka a chtěla pokračovat v cestě. Ale Sýček se ještě nevzdal:

„Dou po mně, a já jim pláchnu, ale s krejcarama. To víš, bez prachů je člověk jak bez noh. Chceš, aby mě dostali? Dyť sem tvůj bratr…“

Sestra chtěla něco říci, ale uspořila si námahu. Otevřela kabelku, v níž bylo ve dvou bankovkách třicet korun, vytáhla dvacetikorunu, podala ji Josefovi a dala se na útěk, už bez odporu bratra.

„Máš to u mě dobře sko-va-ný,“ poslal za ní Sýček, ale poslední slovo ztišil a rozdrobil. Od oblouku Prašné brány, k níž pospíchala Růža, na něho hleděly dvě postavy, z ničeho nic se tam vynořily. Nerozeznával podrobnosti, ale obrys, postoj a cosi výstražného, co z nich zvětřil, způsobilo, že nechal sestru sestrou a dal se na ústup.

Skok do tramvaje, projíždějící právě mimo, jej mohl zachránit jen na několik metrů, ale Sýček vítal i tuto pomoc. Naskočil do přední plošiny vlečňáku, nasadil si brýle a podíval se k pronásledovatelům. Stalo se, co očekával: jeden z detektivů zadržel sestru Růžu a odcházel s ní zpět k Příkopům. Druhý se pustil za tramvají.

Chudák Růža, už je v tom, neměl ji zastavovat, ale třebas Béďa nic nesežene a nějaké peníze mít musí, aspoň na odpoledne.

Pražské elektrické podniky mohou mít své přednosti, ale rychlost k nim rozhodně nepatří, zvláště ne u jedničky v Celetné ulici, která zachovala až do druhé čtvrtiny dvacátého století svůj středověký ráz.

Téměř po celé její délce je trať pouze jednokolejná. Vlečňák, hostící Zlatého Sýčka, projel kolem nejnavštěvovanějšího pražského soudu, totiž exekučního, trhavě se zaskřípáním vjel na jedinou kolej a postupoval rozvážně k týnské faře a Staroměstskému náměstí.

Ale tak daleko Sýček nejel. Než se k němu dostal průvodčí, zabraný na zadní plošině do vědeckého rozboru šancí A. C. Sparty, seskočil na chodník a v téže vteřině zmizel v průjezdu.

Mohou nastat chvíle, v nichž i člověk moderně založený přijde na chuť středověku a je nucen ocenit některé jeho zvláštnosti, například slavnou křivolakost a nepatrnou šíři ulic. Zlatý Sýček znal dobře Prahu, již měl zakázanou. Za tři vteřiny potom, co se octnul ve vlečňáku, se rozhodl, kde vyskočí. Nemůže udělat nic moudřejšího než vlítnout do průchodu v čísle 22 asi uprostřed Celetné ulice. Průchod na Ovocný trh, jedna z pasáží středověku.

Detektiv Hanousek, stíhající vzácnou kořist, věděl o průchodu stejně, jako Sýček. Ale nemohl se odvážit nadběhnutí, byl na Sýčka sám. V rozhodujícím okamžiku však ztratil výhled.

Doběhl k průchodu a tam se nerozhodně zastavil.

„Vědecké autority o senzačním dopise Pražského upíra!“ křičel kamelot, mladý muž, který se do jisté doby domníval, že najde jiné uplatnění se svým diplomem lesního inženýrství.

„Dejte sem tu senzaci,“ zavrčel detektiv a strčil noviny do kapsy, když mrknul na titulní stranu.

Z tajemných příčin, které se dají jen částečně vysvětlit středoevropskými poměry v sedmé velmoci, rozprostírá nedělní klid svá širá křídla také nad tiskem. Patří k pozoruhodnostem hlavního města republiky, že v neděli nevycházejí ani jedny čerstvé, opravdu nedělní noviny. Všechny jsou upečeny už v sobotu večer, vlastně odpoledne, až na některé ty zprávy, které spadnou na redakční stoly k večeru, k malé radosti redaktorů.

„Neznám větších lenochů, než jsou novináři,“ říkával Zachariáš Vladimír Zach příteli Otto Riesovi, redaktoru Našeho slova. „Nechci se ti nikdy plést do řemesla, mluvím jen jako čtenář. Řekni mi Otto, zač stojí noviny, které se na celých čtyřiadvacet hodin vykašlou na svět?“

„Nemůžeme si pomoci,“ říkával Ries, „není to naše vina. My bychom vydávali i v neděli noviny, třebas třikrát, ale –“

„Já vím, typografové, a tak dále. Tuhle výmluvu jakživ nepochopím. Neděle je dobré zařízení, ale v novinách přece nemůže existovat!“

Byl to skutečně nezvyklý zjev, čerstvé noviny v neděli před polednem. A ještě neobvyklejší bylo, že zvláštní vydání nevyšlo z redakce opozičního a reportážně pohotového Našeho slova, ale z redakce koaličního, tudíž vládního podniku, zapsaného v obchodním rejstříku pod firmou INFORMA.

Úspěch zvláštního vydání Našeho slova nedal spát Informě, jež se pokládala za nejbližší konkurenci. Několikaletý souboj obou novinářských podniků náležel k zábavám pražského soudného čtenářstva, jehož bylo i na venkově mnohem víc, než si představovali redaktoři navzájem soupeřících listů.

Naše slovo obyčejně ulovilo každou větší senzaci, a když ji nemělo, umělo ji vyrobit, nebo aspoň sugerovat, dík svému mladému šéfu reportáže, Otto Riesovi. Tiskový koncern Informa, vydávající tři deníky, se od nějaké doby ustanovil na tom, že bude pohotovější a dá trumfa Našemu slovu.

„Podívej, co podniká Informa!“ upozorňoval Zach zlatovlásku, která za ním přišla do Luxoru a seděla zahloubána do časopisu se zimními i jarními módami, neboť jedině ženy myslí konkrétně na budoucnost.

Téměř přes celou první a na polovině druhé strany otiskovala redakce sérii rozhovorů svého reportéra s vynikajícími osobnostmi světa kriminálního, lékařského a vědeckého, jak krásné, jak božské slovo „věda“ a „vědecký“ jak nezbytné koření v novinářské potravě!

Předmětem těchto rozhovorů byly vesměs předpoklady a možnosti vraždy, slíbené veřejným dopisem na večer téhož dne, neděle 15. září.

Kromě toho byla celá třetí strana Pražského večera věnována senzační reportáži. Byla v ní vylíčena Praha očekávající horečně noc opověděné vraždy. K textu, proloženému četnými titulky, připojil redakční výtvarník několik obratně provedených kreseb. Byly na nich nejen Hradčany, ale také Velkopřevorské náměstí na Malé Straně a palác Informy, v němž vycházejí tři deníky, Pražský den, Pražské tempo a Pražský večer. Mělo snad dojít k vraždě přímo před budovou redakce z důvodů co nejrychlejšího zpravodajství?

Zdála se tomu nasvědčovat postava vraha, umístěná jednou na kresbě Velkopřevorského náměstí, podruhé před palácem Informy. Jak si představoval vraha pisatel reportáže, která se někomu mohla zdát předčasnou, Zach nevěděl. Ale viděl, jakou představu o něm má kreslíř Pražského večera:

Vysoká, dosti štíhlá postava, pokud se dalo soudit pod záhyby volného převlečníku, který zakrýval tělo až ke kolenům. Na hlavě mu kreslíř umístil široký umělecký klobouk, jaký nosí v Praze ještě sedm umělců. V tváři, pohlcené výhodným šerem, jemuž se nelze divit ve večerních, nebo dokonce nočních hodinách, planuly oči romantickým leskem, úplný Karel Hynek Mácha, jak nám jej zachovala fantazie portrétistů.

„Jsem zvědav, jak se z toho vyvlíkli,“ prohodil a dal se do studia výroků s vynikajícími osobnostmi světa kriminálního, lékařského a vědeckého.

Hlavní orgán strany Pražský den stál šedesát haléřů a vycházel ráno. Jako list koaliční si potrpěl na stanovisko pokud možno kritické ke všem zjevům života státu a národa, který znovu přicházel do módy. Rozřešení problému, jak vyhovět různým politickým náladám, jež se projevovaly v širokém rámci strany, prozrazovalo spár geniálního stratéga. Byl jím jistý „muž v pozadí“, tedy v pozici, která se od nějaké doby těší největší oblibě u mužů, stojících v popředí – a ovládajících politiku skrze hospodářství.

Řešení bylo v podstatě zcela prosté, jak tomu často bývá u velkých objevů. Do ranního listu Informy, Pražského dne, bylo shrnuto vše vážné, umělecké a kritické, z oboru politiky, národního hospodářství, divadla a literatury. Ba i fotbal a koutek hádankářů tu byl probírán s rozšafností, zároveň však i s neúprosností koaliční politiky, hledící vždy a především k zájmu státního celku.

Druhý, třicetihaléřový list podniku, Pražské tempo, bylo zkrácené vydání oficiálního ranního Pražského dne. Výrazným rysem Pražského tempa bylo, že s velkým porozuměním vycházelo vstříc opozičním živlům v lůně strany. Dokonce někdy zmíněné nebezpečné živly podněcovalo.

Třetí deník, vydávaný Informou, stál jen dvacet haléřů a proti dvěma výše jmenovaným listům nebyl Pražský večer ani ryba, ani rak. V jeho sloupcích se hravě slučovaly i největší protivy. A pohádal-li se někdy skoro vážně Pražský den s Pražským tempem, hle, zde se prostíralo pole smíření.

„Haló, pane vrchní, ještě jednu minerálku,“ povídá Zach.

„Mně taky,“ připojila se Hana.

Pražský večer byl zázračně pružnou encyklopedií všeho, co se stalo nebo nestalo nebo mohlo stát. Nic nebylo tomuto listu tolik vzdáleno jako otravná politika, kterou pěstoval svým způsobem Pražský den a jiným Pražské tempo. Nic takového! Pražský večer učil své čtenáře dojatému nebo úsměvnému, ale vždycky rychlému pohledu na svět. Bylo-li úkolem Pražského dne zkoumat, poučovat a vést, Pražské tempo jitřilo a kvasilo s dobou, ale Pražský večer bleskurychle informoval, rozptyloval a bavil.

Obluda z Loch Ness tu klidně mrskala svým zlověstným ohonem vedle desatera skutečného demokrata a vedle nadmíru optimistické kurzivy o zlepšování vývozu se táhl ve dvou sloupcích životopis proslulého kanadského bandity, podle něhož si mnozí mladí čtenáři s nadějemi představovali svou vlastní politickou kariéru. Člověk to může někam dotáhnout, když se nedá a dovede chladnokrevně postřílet desítky nepřátel… Kam letos k moři? Co se bude nosit do večerní společnosti? A podobné články jako stvořené pro široké vrstvy lidové.

V tomto listě vyšly hovory s odborníky o Pražském upíru.

„To tě bude zajímat, Hano,“ smál se Zachariáš, jemuž se při pití druhé minerálky v hlavě znovu vyjasnilo. „Reportér je zpovídal v posteli, jak se zdá.“

Uprostřed každé z velkých okenních tabulí kavárny byla upevněná dlouhá tabulka s nápisem:

ZDE VYSÍLÁME FINÁLE

STŘEDOEVROPSKÉHO POHÁRU

PŘI NEZVÝŠENÝCH CENÁCH,

jak se podotýkalo v druhé řádce reklamy.

„Tady je něco o primáři Rynešovi,“ poznamenala Hana a ukázala prstem na zprávu. Byla to zmínka o velmi komplikované operaci, kterou provedl dr. Ryneš poslední noci v Nové pražské nemocnici na pilotu-poručíku Mestkovi z Letňan. Operace se zdařila.

„Šel tam přímo z baru,“ podotkl Zach a četl další rozhovor.

Tentokrát srdnatý reportér přepadl nic netušícího šéfa bezpečnostního oddělení, vládního radu Junka. Vypátral pohlavára uprostřed noci ze soboty na neděli a svedl s ním šarvátku, na jejíž stylizaci se zdály vlivně působit nápoje, jichž požití v průběhu slovní půtky reportér neopomněl zaznamenat. Obsah rozhovoru připomínal proslulý orientální tanec mezi kinžály a dal se shrnout do věty: „Neříkám ano, neříkám ne, svou povinnost jsme vykonali, a bude-li třeba, vykonáme zas.“

„A kdo vlastně doopravdy odpověděl reportérovi na jeho otázky?“

„Vysoký policejní funkcionář, který si nepřeje být jmenován,“ řekl Zach. „Na otázku, považuje-li pisatele dopisů za totožného s vrahem Čejkové, odpověděl: Věc nelze dokázat, ale pokládám za jisté, že jde o dvě různé osoby. Jak se, pane doktore, díváte na možnost splnění hrozby novou vraždou? ptali jsme se oné známé osobnosti, jež se v kruzích kriminalistů těší nejlepší pověsti a může se pochlubit několika pozoruhodnými úspěchy. – Odpověď na tuto otázku, pravil náš vzácný informátor, je již obsažena v odpovědi na vaši prvou otázku. Protože mám za to, že pisatel výhrůžného dopisu nemá nic společného s pachatelem dosud nevysvětlené vraždy Marie Čejkové, nepokládám za pravděpodobno, že by zítra mohlo dojít k slibovanému opakování zločinu.“

Zach hodil zvláštní vydání Pražského večera na stůl a vzhlédl na Hanu zpod svraštěného obočí:

„Zvláštní! Ti lidé nechápou, že může být spojitost mezi pisatelem dopisů a vrahem, i když jsou to dva různí lidé, kteří se vůbec neznají! Nerozumíš mi?“

„Ne,“ řekla a podívala se zpytavě do Zachových očí. Už zase to v nich začínalo hořet, jako vždycky, když se zaměstnával říčanským případem. Nebránila mu v zájmu o tu věc, ale neviděla ráda jeho posedlost. Nemluvil v poslední době skoro o ničem jiném, když měl na vybranou, o čem mluvit. Bylo to u něho obráceně než u ostatních: čím víc oni zapomínali na jakousi nevěstku, nalezenou před rokem v lese u říčanské silnice s podřezaným hrdlem, tím více Zachariáš myslil na to ubohé stvoření a na tajemství jeho konce.

„Nebyl jsem si tím sám jist, Hano, až dnes v noci, když jsme se o to hádali s Riesem, jsem nabyl jistoty.“

Zavřel ústa připravená k vysvětlení a podíval se dolů, na červené tramvaje, které jezdily nahoru dolů po ocelových pásech, jako závaží rychle odbíjejících hodin.

„Jsem zvědava, Vladimíre, zdá se opravdu, že ve víně je pravda.“

„Šampaňské mi nepomohlo, Hano, třebaže mi chutnalo. Víš, i s myšlenkami je to tak, jako s plody: musí uzrát – pořád se zdá, že nic, visí na stopce zelené, k ničemu, ale ty nepozoruješ, jak se nalévají šťávou, jak sládnou a mění barvu. A najednou, tak divně, Hano, zdánlivě najednou v jediné vteřině to dozraje a spadne. Nevím proč, ale zrovna tak mi bylo včera, když jsme seděli v baru, snad na mě působila hudba, snad veliká tíseň, kterou jsem trpěl.“

„Nic jsi mi o tom neřekl, Vláďo!“ postěžovala si.

„Týkalo se to tebe, zbytečně bych tě byl polekal.“

„Teď mi to musíš říci!“

„Když jsem tě po divadle nenašel doma, vlezlo mi najednou do hlavy, že – no zkrátka, že nejsi bezpečna před člověkem; který – který slíbil, že si vybere novou oběť čtyřiadvacet hodin před vraždou,“ přiznal se Zach zkroušeně.

„Já obětí Pražského upíra, Zachariáši?“ smála se Hana.

„Proč ne? Můžeš mi dokázat, že je vyloučeno, aby si vybral tebe? Víš bezpečně, že se právě tobě vyhne náhoda, která řídí kroky pachatele?“

„Ale Zachariáši! Takovou fantazii bych u tebe přece jen nehledala, no ne – něco podobného, já s podřezaným hrdlem!“

„Nesměj se, Hano, měl jsem vážný strach, chci na to zapomenout, mluvil jsem o tom jen proto, že mi šlo o vysvětlení, co působilo na můj mozek, na mé náhlé pochopení souvislosti člověka, který píše výhrůžné dopisy, a člověka, který vraždil a bude vraždit.“

Přestala se smát.

„Neznám osobu, ach ne, Haničko, tak daleko nejsem, mám jen jistotu o vzájemném poměru těch dvou lidí. Dobře poslouchej, je to divná historie, a nikdo kromě tebe by jí neuvěřil. Ti dva lidé, vrah a pisatel hůlkových dopisů, se vůbec neznají. Snad se ani v životě neviděli. Jeden podřezal Marii Čejkové hrdlo, tady v Praze, nebo ji odvezl do říčanských lesů a udělal to tam, položil ji na lavičku u silnice a zahladil za sebou všechny stopy. Ale ten druhý chtěl užít slávy. Nikdy nikoho nezabil, aspoň nezavraždil, ale teď ho posedla touha, aby vzrušoval úřady a lidi jako vrah. Znám jeho dopisy nazpaměť, promyslil jsem je stokrát ze všech stran, srovnával jejich sloh a názorový rozsah a společenský nerv a já nevím co všechno ještě. Myslím, že bych ti o tom člověku dovedl říci všechno podstatné. Snad bych ti ho mohl i nakreslit, jak vypadá.“

„A jejich souvislost?“ připomínala Hana. Byl-li Zachariáš s ní, mluvil docela jinak než ve společnosti jiných lidí. Před ní se cítil volný, nemusil hledat slova, neostýchal se, šlo mu to tak hladce, jako když mluvil sám se sebou. Přesto se mu někdy ztrácela nit rozhovoru, a tehdy Hana, která milovala pořádek, dávala řečníkovi znamení a přehazovala výhybku.

„To všechno je už jejich souvislost,“ zdůrazňoval Zach, „ovšem jen jednostranná. Vrah zavraždil, stáhl se do pozadí a pisatel z toho žil ve svých dopisech. Teď přichází nejdůležitější, dobře poslouchej, Hano! Nastala docela nová situace. Vrah nebyl odhalen. Snad to všechno provedl mistrně, snad měl jen štěstí. V každém případě vyvázl, je si jist svou bezpečností, žije si dál svým životem, věnuje se svému povolání, nebo myšlenkám, není-li zaměstnán a má-li peníze, chodí tu v Praze mezi námi, naslouchá našim dohadům o osobě pachatele –“

„A co dál?“

„To je právě nová situace. Vrah si klidně žije po svém, ale tu jednoho večera, dne 14. září, jde po ulici, řekněme po Václavském náměstí, a koupí si noviny, kde vyhrožuje jeho nohsled, člověk, který existuje jen ubohým literárním vykořisťováním jeho zločinu, vyhrožuje, že za čtyřiadvacet hodin, v první výročí záhadné vraždy, bude vraždit znovu.“

„Ano, ano, ale jaký závěr jsi našel?“

„Dnes v noci jsem ho našel, Hano, pamatuješ, když jsme se přeli s Riesem, ptal se mě, jak si to vlastně představuji s tou spojitostí, jenomže odešel, už jsem se k tomu nedostal – Ten člověk, který zavraždil Marii Čejkovou, bude vraždit dnes v noci zas, Hano.“

„Ale proč, řekni mi, proč?“

„Je to záležitost jeho cti, Hano, jeho ješitnosti, chceš-li. Jeho osobní převahy. Je si jist před policií. Snad ji už nechtěl vyzývat, snad už by nikdy nebyl vraždil. Ale kdosi neznámý stejně jako on se k němu přiřadil. Hodil ve svých dopisech policii rukavici a veřejnosti slíbil senzaci. Je to asi zbabělec, ale na tom nesejde, skutečný vrah zbabělcem není. Rozumíš, nebyla to vlastně jeho záležitost, ale stala se jí. Nemohl odmítnout souboj, který mu byl takovým způsobem vnucen. Vypadá-li vrah Marie Čejkové tak, jak si ho představuju já, nic ho neodvrátí od toho, aby dnes v noci neprovedl sám, čím vyhrožoval ten druhý, Hano. A to udělá, jako že se jmenuju Zachariáš!“

Neočekávaný výslech

„Nemějte mi za zlé, že vyrušuji,“ ozvalo se za Haninými zády. „Tak trochu se mne týká rozhovor, který jsem vyslechl, nedobrovolně, ale s velkým zájmem. Jsem vrchní komisař Málek.“

„Těší mě,“ řekl Zachariáš, ještě rozpálený vyjádřením své teorie. „Posadíte se u nás?“

Po vzájemném představení se vrchní komisař umístil vedle Zacha, na něhož padala tréma, když si uvědomil, že někdo poslouchal jeho výklady. Někdo povolaný, jak se říká, kriminalista zaměstnáním.

„Zdá se, že se vážně zajímáte o případ Čejkové a jeho slíbené pokračování,“ navazoval Málek.

„Ano,“ připustil Zach a zavrtěl sebou v kavárenské pohovce.

„Slyšel jsem mnoho názorů na ten případ,“ pokračoval vrchní komisař, „ale přiznám se, že mě žádný nepřekvapil tolik jako váš.“

„A jaký je váš názor?“ zeptal se náhle Zach. Měl dojem, že komisařovo překvapení bylo načichlé ironií, i když se tvářil vážně.

„Před chvílí jste nahlas předčítal můj názor té dámě, z Pražského večera.“

„To jste vy, ten vysoký policejní funkcionář, který si nepřeje být jmenován?“

„Uhodl jste. Nehlásím se ovšem doslovně k výrokům, v interview uvedeným. Jak jste viděl, ztotožňuji se vlastně s vaší teorií, pane Zachu, ale jen do určitého bodu. Jsem, jak jste si všiml, stejného mínění jako vy, v základní otázce. Vystihl jste případně fakt, že se tu kdosi přilepil k pachateli a přiživoval se na jeho zločinu, kterého by sám nebyl schopen. Až sem s vámi souhlasím.“

Když si zapálil cigaretu, pokračoval:

„Jsme teď u sporného bodu. U toho, co jste nazval ‚novou situací‘, nemýlím-li se. Vrah žije nerušeně, nevypátrán, snad tady v Praze, mezi námi. Najednou je uveřejněn výhružný dopis, ano? Od tohoto bodu s vámi nesouhlasím. Vaše teorie závislosti skutečného vraha na pisateli dopisů je velmi lákavá, přiznávám, ale podle mého názoru neobstojí. Ne, že by nebyla dosti logická nebo že by nebyla možná. Má svou vnitřní logiku – ale jen teoretickou.“

Zachariášova teorie vypadala v ústech policejního úředníka tak nezvykle! Přistihl se jednu chvíli při pochybnostech…

„Chci jen říci, že je to docela dobře možné. Nikde není psáno, že by se záležitost nemohla uskutečnit do písmene tak. Jenomže, z našeho stanoviska, ze stanoviska praktiků –“

„Praxe, to není všechno!“ přerušil jej Zach netrpělivě a sklidil za to káravý pohled děvčete.

„Jistě že ne, ani praxe není samospasitelný princip,“ uznával vrchní komisař, „ale je to hodně, víc, daleko víc, než byste řekl. Můžete se poněkud spolehnout na mé zkušenosti v kriminální službě. Myslím, že byste se divil, jak málo případů je opravdu výjimečných. V novinách, tam je to něco jiného, tam je výjimečný skoro každý případ, aby čtenáři přišli na své peníze. Ale my se na případy díváme jinak, střízlivěji, bez romantiky, víte?“

„Jaká romantika je v mé teorii?“ povídá Zach tónem člověka, jemuž zavadili o nerv.

„Pardon, nemínil jsem to nikterak na vás. Chci jen zdůraznit důležitou věc: v kriminální praxi se setkáváme s mnoha různorodými případy, ale všechny mají svou obyčejnou, řekněme přízemní, praktickou logiku. Nevymykají se určitým ustáleným, skoro šablonovitým pravidlům, dají se měřit běžnými zkušenostmi. Jsou výjimky, ovšem, ale je jich málo, velmi málo. I ty jsou, řekl bych – poznamenány praktičností, nebo, abych to vyjádřil jinak, jsou méně záhadné, než jak se vám jeví na první pohled. Takhle posuzována, vypadá vaše teorie málo prakticky, pane Zachu, a ponechává mnoho místa výjimečnosti, jistému druhu mystiky –“

„Jaká mystika je v tom, co tvrdím? Což nechápete, že vrah na toho člověka žárlí?“ vyhrkl Zach.

„Žárlí?“

„Jistě, od prvního dopisu. Do té doby se psalo jen o něm, mluvilo jen o něm, právě proto, že byl neznámý. Až najednou, hm – najednou byl uveřejněn ten první hůlkový dopis. Od té doby se pozornost veřejnosti přenesla na toho druhého, třebaže ničeho neudělal. Vždyť i jméno Upír nebylo vlastně dáno jemu, ale pisateli dopisů. Žárlil stále víc, protože sláva Upíra a jeho listů zatlačovala zájem o něho, skutečného hrdinu případu, když se už toho slova užívá –“

Komisař se díval do Zachových očí, zapálených až komickou, a přece neodolatelnou vášní. Ten člověk byl vyložený fanda na říčanský případ, usmíval se Málek. A umíněný až hrůza!

„Nemyslíte, pane Zachu, že skutečný pachatel jen vítal, když viděl, jak se zájem odvrací od něho k někomu jinému?“

„Vůbec ne,“ zvolal Zachariáš s takovým důrazem, že Hana položila ukazováček na rty, aby dala řečníkovi znamení k tiššímu přednesu. „Skutečný pachatel nevyšel ani jednou zjevným způsobem ze své rezervy. Ale trpěl tím, že se za něho vydává někdo jiný, hrozně trpěl, povídám vám, žárlil.“

„Má v tom případě na koho žárlit,“ podotkl komisař a zvrátil hlavu, aby odfoukl kouř z cigarety co nejvýš ke stropu. „Víte, kolik bylo dnes v noci zadrženo mužů, podezřelých z napsání včerejšího dopisu? Pět kusů, celá kolekce. Tři na periferii, dva ve vnitřní Praze. Všichni měli gumové rukavice, někteří se tím dokonce chlubili ve své společnosti. Jeden ze zadržených je nějaký inženýr.“

„Nejmenuje se Jung?“ ptal se dychtivě Zach.

„Myslím, že ano. Znáte ho snad?“

„Ovšem! Zatkli ho dnes v noci v baru Mimi, byli jsme tam s Hanou, doktorem Bendou a primářem Rynešem. Nevíte, pane vrchní komisaři, co s ním je?“

„Prozatím je s ostatními na Čtyrce, víc nemohu říci, pochopíte.“

Zach sebou znovu zavrtěl: „Ten s tou záležitostí nemá nic společného!“

„Nepředbíhejte, to se teprve ukáže. Z praxe vím, že nikoho neznáme tak dokonale, abychom mohli plně vyloučit jeho účast na čemkoli, třeba na nejhorším zločinu. Tím se nikterak nechci dotýkat cti vašeho známého, přirozeně, to má obecnou platnost, rád bych jen –“

Vtom položil vrchnímu policejnímu komisaři Málkovi někdo ruku na rameno.

„Jménem zákona,“ řekl ten muž. Byl to šefreportér zuřivě opozičního časopisu Naše slovo, Otto Ries.

„Vy se znáte?“ řekl s údivem, ukazuje prstem z Málka na Zacha a Hanu.

„Ne,“ povídá Zach, „totiž ano, chci říci, před chvílí jsme se seznámili.“

„Výborně!“ zasmál se Ries. „Té známosti si važte, může se vám někdy moc hodit. – Ale teď pojď na chvíli sem, mám pro tebe malý vzkaz, prominete na okamžik –“

„Chtěl byste to dopovědět, jen pro mě?“ ptala se Hana, když osaměla s komisařem.

„To je vlastně už konec, madame. Z praktického stanoviska se mi zdá málo pravděpodobné, aby někdo vraždil jen proto, že to jiný slíbí. Také se s panem Zachem rozcházíme silně v tom, že nevěřím v uskutečnění dnešní vraždy. Musím znovu připomenout zkušenosti, které tomu odporují. Kdybyste věděla, kolik násilných smrtí bylo slíbeno! Pachatelé, vlastně rádoby pachatelé, píšou buďto nám, nebo přímo vyhlédnutým obětem – a ty se zase obrátí k nám, na policii. Nesložíte-li do zítřejšího večera na udaném místě ty peníze, jste synem smrti a tak dále, neřekla byste, jak romantického slovníku takoví lidé používají. Ohrožení milionáři nebo jiní lidé k nám přicházejí se směnkou na smrt a prosí nás o ochranu. Skoro nikdy jí není třeba. Snad jeden případ ze sta, ano, sotva jedno procento takových lidí přistoupí od slov k činu.“

„Ale jsou takoví lidé, pane vrchní komisaři, to nevadí, že je jich jenom jedno procento,“ řekla Hana, která za nepřítomnosti Zachovy bývala vyznavačkou jeho názorů, ačkoliv mu jinak často odporovala. „Sama vzpomínám na jeden takový případ, u ministra Brauna.“

„To bylo něco zcela odlišného, madame,“ odporoval policejní úředník. „Tehdy šlo o travičskou epidemii, ostatně i sebevražedně komplikovanou. Dnes máme téměř za prokázáno, že poslední dokonaná vražda série, místopředseda senátu Prouza, nebyl otráven, ale otrávil se sám, když jej k tomu dohnali jistí lidé, jimž jsme na stopě.“

„Co Olga Braunová? Také to byl výhrůžný dopis a nezůstalo při slovech!“

„Ovšem, přiznávám, případ doktora Habra patří mezi výjimečné, ale ne mezi procento, o kterém jsme hovořili. I v tom případě psal jeden člověk hrozbu – a druhý vraždil, totiž měl v úmyslu vraždit. Pokud jde o ten případ, slečno, na tom mě zajímá něco jiného, a sice –“

To měla Hana společné se Zachariášem, že snadno rozvazovala lidem jazyky. Muže vábilo vyprávět mladé dámě se zlatými vlasy, které zřejmě nepotřebovaly umělého odbarvování, s velkýma, daleko od sebe vzdálenýma očima, sledujícíma řečníka s nabádavou živostí. Člověk zatoužil dát něco těm očím, zaujmout je.

Zatím co vrchní komisař rozváděl svůj názor na případ traviče Habra, který svého času zaměstnával pražskou veřejnost jako událost pikantní ze společenského hlediska, zasedl Ries se Zachem k jinému stolku kavárny.

„Oč jde?“

„O nepříjemnou věc, Zachariáši.“

Ries se zatvářil přímo státnickým způsobem. Ve styku s přítelem nemíval takové zvyky.

„Ven s tím, Otto.“

„Řeknu to zkrátka: měls být zatčen, Zachariáši.“

„Já? A proč?“

Teoreticky Zach připouštěl, že se každý může dopustit i nejhoršího deliktu nebo že může být zatčen, i když se ničeho nedopustil. Ale když slyšel, že měl být sám zatčen, upřímně se podivil.

„Pobyls včera v noci jistou dobu ve společnosti nějakého inženýra Junga. Šli jste spolu těsně před půlnocí po Václavském náměstí, potom Jung večeřel u Bašty, blízko našeho stolu, šel za námi do baru a tams k němu na chvíli přisedl.“

„Zatím cos byl zavolán k telefonu. Proto jsem měl být zatčen?“

„V té době, když jsem telefonoval, ti dal inženýr Jung, který ovšem není inženýrem, tisícikorunovou bankovku.“

„To je pravda, vypůjčil jsem si ji, abych mohl dělat – hm – kavalíra, nebo jak se to říká. Je to snad trestné?“ ptal se Zach bojovně.

„Ne,“ řekl Ries, „ale ta tisícikoruna byla falešná.“

Zach se nevěřícně zašklebil.

„Měl takových bankovek u sebe šest,“ pokračoval reportér Našeho slova. „Jednu proměnil dole ve francouzském restaurantu, druhou jsi proměnil ty v baru. Zbývající čtyři se u něho našly.“

„Ale kdo do toho připletl mě?“

„Ty sám, ovšem nevinně. To jsem také hned tvrdil na Čtyřce, a když pro tebe chtěli poslat dva pány, vložil jsem se do věci. Dali si to rozmluvit, zaručil jsem se za tebe a slíbil, že to obstarám sám.“

„Co obstaráš?“

„Že tě tam přivedu, což nerozumíš? Musí tě vyslechnout.“

Zachariáš Vladimír Zach měl dojem, že spolkl něco tvrdého. Hloupost, ta věc se vysvětlí, je docela logické, že s ním chtějí mluvit, když rozměnil jednu z Jungových tisícikorun a tak mu pomáhal udávat falešné bankovky –

„Pokud jde o inženýra, nejedná se podle všeho jen o peníze. Zdá se, že je namočen taky do té upíří záležitosti.“

„Snad se vám dokonce nepřiznal k vraždě?“ usmál se Zach.

„To ne, ale našlo se u něho mnoho zajímavých věcí. Měl je v krabici, kterou včera nosil pod paží, například navlas stejný dopisní papír, na jakém naší redakci byl napsán včera ten dopis.“

„Nemohou být na světě dva stejné dopisní papíry? Možná, že na něm píšu taky já! Policii to ovšem stačí k podezření, když vidí delikt ve vypůjčení tisícikoruny! Nešťastné narozeniny. Já bych si byl na ně nikdy nevzpomněl… Kdy půjdem na policejní ředitelství? Odpoledne? Nebo až zítra?“

„Hned, Zachariáši. Musil jsem slíbit, že tě za hodinu přivedu.“

„Jaks jim to mohl slíbit? Což kdybych se někde toulal?“

„Věděl jsem bezpečně, že jsi v Luxoru. A kromě toho, oni sem telefonovali.“

„Tak já jsem už hlídán?“ řekl Zach kousavě.

„Ale ne, stalo se to docela nenápadně,“ chlácholil Ries, „rozuměj, i když mě znají, musili se přesvědčit, mluvím-li pravdu. Což kdybych byl s tebou spolčen a chtěl ti dopomoci k útěku nebo ztížit pátrání?“

Zach shledával nemístným podobné žertování a nevrle zabručel.

„Je to přece docela dobře možné, podle tvých teorií,“ dodal Otto Ries. „Teď si musíme něco vymyslit, aby ses mohl rozloučit. Něco chytrého, aby nám to Málek neprokoukl, je všemi mastmi mazaný.“

Náhle si Zach vzpomněl na jednu maličkost. Když četl Haně z novin rozhovory s význačnými osobnostmi, přišel k vedlejšímu stolu, tedy ke komisaři Málkovi, vrchní s nějakým vzkazem. Málek potom odešel a telefonoval. Ano, určitě se na to pamatuje, třebaže byl zabrán do čtení. Jistě ho volali z policejního ředitelství kvůli němu! Byl teď pod dohledem – a ještě k nim přisedl pod záminkou zájmu o jeho názory! A přivedl také řeč na inženýra Junga, tak nenápadně… asi jen proto, aby viděl, jak bude Zach reagovat –

Něco v hrdle se mu stáhlo, připadal si náhle jako zvíře v léčce a rozhlédl se vzdornýma očima. Vyvstala před ním zbledlá tvář inženýra Junga, když se s ním loučil v baru. Uviděl ji teď v novém osvětlení, procítil ostře její zmatek.

Měl by hned jít k Haně a upozornit ji, aby nemluvila s komisařem, mohl by z ní tahat rozumy, co je komu do soukromých záležitostí nějakého Zacha?

„Musíme už jít, Hano, je půl dvanácté,“ povídá, jak nejrozšafněji uměl, a bez dlouhých přechodů se uklonil vrchnímu komisaři. Ten mu podal přátelsky ruku a řekl jemu i Haně:

„Opravdu mě těšilo, že jsem vás poznal. Doufám, že se ještě někdy setkáme.“

Zach zatoužil zavrčet, ale opanoval se. Potřásl společensky rukou komisařovou a zavolal pana vrchního.

„Vy tu nezůstanete se mnou?“ ptal se Málek.

„Lituji, ale nemohu,“ odpověděl Ries, „mám nutnou práci.“

„Zase zvláštní vydání?“

„Ne pane vrchní komisaři, dnes to za nás obstarala vládní konkurence,“ řekl reportér Našeho slova a pospíchal za Zachem.

Václavské náměstí pohlíželo na Zachariáše novým pohledem, když vstoupil na chodník po boku Hany a Riese. Byl to pohled najednou suchý, málomluvný. Čišel z něho chlad, třebaže slunce svítilo a hřálo, k velké radosti občana s manželkou z Panské ulice a deseti tisíců jiných sportovních fanoušků.

Cidič bot, usazený na chodníku, nabízel Zachovi své služby za reklamní cenu korunu padesát. Chlapec v trampkách doporučoval úplný seznam všech dosud tažených výher státních stavebních losů, o kousek dál vyvolával jiný mládenec plán Prahy s podrobným popisem města.

„Tady se s tebou rozloučím, Hano,“ povídá Zach na rohu Jindřišské ulice.

„Myslila jsem, že půjdeme spolu, jsi k nám přece pozván na oběd –?“

„Mám ještě jednu pochůzku s Ottou, ale nebude dlouho trvat. Do jedné hodiny přijdu, Hano.“

„Ale jistě! Nezapomeneš, cos mi slíbil na odpoledne? Ne abys řekl, že sis to rozmyslil!“

„Dobrá, platí,“ řekl Zachariáš.

Dva muži stáli stráží na chodníku před palácem pojišťovny Assicurazioni Generali, ale dnes je Zach změřil se zaujatostí. Před budovou Národní politiky obalené čtenáři Malého oznamovatele, pozdravil Ries vysokého člověka se zatvrdlým výrazem v obličeji.

„To je Cintěra,“ upozornil.

Zach se ohlédl za šéfem detektivů bezpečnostního oddělení, ale uviděl jen jeho mohutná záda.

„Četls, co prohlásil kapitán A. C. Sparty v rozhovoru s redaktorem Pražského večera?“

„Nečetl,“ zavrtěl hlavou Zach, který fotbalu vůbec nerozuměl a zakládal si na tom, že neviděl ani jeden zápas. Hana vynaložila mnoho úsilí, aby ho donutila k slibu, že s ní odpoledne půjde na strahovský stadion.

„Já vím, ty sport nepěstuješ, Zachariáši, ale jedna věta tě bude zaručeně zajímat.“

Koupil konkurenční zvláštní vydání a těkal chvíli očima na poslední stránce. „Tady to máš,“ řekl Zachovi a ukázal prstem na tučně vytištěný odstaveček.

Populární kapitán vyslovoval své názory na soupeřské mužstvo, na přednosti a vady nového stadionu, na počasí, stav svých hochů – a na otázku sportovního zpravodaje, nemá-li ještě nějaké přání, odpověděl:

„Jsem zvědav, přijde-li se na nás podívat Pražský upír.“

„To je nápad!“ povídá Zach, který nemiloval přílišné duchaplnosti ani amerikanismy.

„To je dobrý nápad,“ prohlásil Ries, „kdyby neměli finále tak přeprodáno, mohla by to být báječná reklama.“

Přešli na druhý chodník a Štěrbovou pasáží se dostali mlčky na Jungmannovo náměstí. Buditel národa tam seděl na podstavci, mírný pohled upřený do mraveniště zmodernizovaných potomků. Z prejzové střechy vysoké Panny Marie Sněžné k němu slétlo hejno holubů, a než se usadili, zakroužili kolem jeho hlavy. Posadili ho doprostřed cizího světa. Rozlehlý lahůdkářský krám, hustě obsazené stanoviště soukromých vozů, většinou luxusních limuzín, věže obchodních paláců, bílé a mocné věže s písmenami a hodinami bez číselníků, ve výkladních skříních za mřížemi kloboučky, podprsenky a noční košile z Tisíce a jedné noci, zaručeně nepromokavé pláště do deště a fotografie naší rozkošné subrety Lili Ninon, v hlavní úloze zpěvohry Ty máš sex-appeal!

V rozhovoru o vrchním komisaři Málkovi, jehož si Ries nemohl vynachválit, došli přátelé k budově policejního ředitelství na Národní třídě. Hlavní vchod je za rohem, z ulice Karoliny Světlé, další pak za druhým rohem vpravo, z ulice Bartolomějské.

Reportér Našeho slova tu byl jako doma. Pozdravil se s policistou v průjezdě, vyměnil několik přátelských slov s inspektorem na schodišti a bez jakýchkoliv obtíží provedl Zacha do úřadovny vyšetřujícího komisaře.

„Tady vám ho vedu,“ řekl s bodrým úsměvem. Platil muži, schoulenému za stolem s telefonem a jakýmisi akty. V rohu stolu byla krabice bez víka.

„Jak se jmenujete?“ řekl nakvašeně muž za stolem.

„Zachariáš Zach.“

„Narozen?“

Zach trapně zaváhal, ale Hana bude mít pravdu, pokud jde o datum jeho narozenin, pomyslil si.

„Máte snad pochybnosti?“ tázal se vyšetřující komisař.

„Patnáctého září osmnáct set devadesát osm.“

„Kde?“

„V Koryčanech na Moravě.“

Jeho popuzenost rostla. Proklatá tisícikoruna a šampaňské a narozeniny, přišlo mu to draho! Tady ho pro nic za nic zavolají a vyslýchají –

Vyšetřující komisař vycítil Zachův odpor, i dával otázky ještě pánovitější: Tohle mu scházelo! Měl na neděli domluvenu společnost, už v sobotu večer měli odjet z Prahy – a teď najednou bác ho! Starej si vzpomene, že pro nikoho nedělní prázdno dnes neplatí, všechno v pohotovosti, taky vy, pánové, buďte k dispozici a vy, doktore Slámo, provedete dopoledne výslechy.

Bylo na Čtyřce pražského policejního ředitelství nepsaným zákonem, že neděle je dnem odpočinku, jako v novinách, školách a jiných úřadech. Živý materiál, sebraný a svezený do Čtyřky do soboty v noci musil čekat na výslech do pondělka. Bylo to tak v pořádku, každý chce mít kousek toho klidu, i když je u policie, tak podobně přemítal vyšetřující komisař dr. Sláma, zkoumaje nacionále Zachovo.

„Přiveďte toho kouzelníka s fousama,“ nařídil skupině detektivů, kteří se při výslechu mezi sebou nenuceně bavili. Když komisař zavolal podruhé, odešel jeden z nich.

„Máte u nás nějaký vroubek?“ ptal se dr. Sláma.

„Nemám!“ zvolal rozhorleně Zach, který nevěděl, jak hluboký podklad má komisařova špatná nálada.

„Můžete ho mít, to není tak těžké,“ zažertoval komisař. „Znáte se s pánem, který si říká inženýr Jung?“

„Znám, myslíte-li pana Junga, který byl zadržen dnes v noci v tabarinu Mimi.“

„Stýkali jste se často?“

„Někdy ano, myslím v některém období, potom zas dlouho nic, až se znovu vynořil.“

„Jakého druhu byly vaše styky?“

„Přátelského a intervenčního,“ odpověděl Zach. Na další otázku úředníkovu navázal bližší vylíčení svého poměru k Adolfu Wilhelmu Jungovi.

„Jak jste se s ním setkal včerejšího dne?“

„Krátce před půlnocí na Václavském náměstí.“

„Mohl byste mi říci, o čem jste mluvili?“

„Bylo to jen několik vět, hm – o docela bezvýznamné věci.“

„Jaká to byla věc?“

„Žádal mě, abych ho seznámil s nějakým vyšším úředníkem na pražském policejním ředitelství. Má prý nějaké velmi interesantní sdělení.“

„Tím se nám nepochlubil,“ poznamenal komisař a dlouze si zívnul, potom se obrátil k oknu a ještě více se zachmuřil, když uviděl slunce na zdi protějšího činžáku.

„Nemluvil jste s panem Jungem ještě o něčem jiném, při cestě po Václavském náměstí?“

„Rozhodně ne,“ odpověděl Zach.

„Když jste byli v místech před pasáží Politiky, pane Zachu, naléhal Jung na vás, abyste mu v něčem pomohl. Čeho se to týkalo?“

Zach se podíval na dr. Slámu jako na muže, který mu chystá smyčku.

„Nebylo to nic jiného než – hm – to, co jsem vám říkal, pane doktore. Žádal mě, abych mu – hm – získal spojení s nějakým vyšším úředníkem na policejním ředitelství.“

„Dobrá, už to spojení má.“

Komisař počkal, až slečna naklepe na stroji rychle vychrlenou odpověď, a potom pokračoval: „V restauraci jste spolu nemluvili?“

„Ani slůvko.“

„A v tabarinu Mimi vám Jung dal tisícikorunovou bankovku. Co byste o tom řekl?“

„Vypůjčil jsem si ji od něho, ale nechtěl jsem tisícikorunu, chtěl jsem jen menší částku, řekněme dvě stě, tři sta korun. Jenomže ono to šampaňské originál bylo drahé, dvě stě osmdesát korun láhev.“

„To se stává,“ podotkl komisař a poprvé se toho odpoledne trochu zasmál. „Vy tedy tvrdíte, že vám Jung tu bankovku vnutil?“

„Ano, ale nemyslím se špatnými úmysly – hm – dal mi ji prostě proto, že jsme si vypočítali, že bych při placení dvou lahví měl málo peněz.“

„Dal vám tisícikorunu prostě proto, že byla falešná, pane Zachu, to je celé tajemství jeho ochoty. Aá – tady ho máme.“

Ve dveřích úřadovny se objevil Ingenieur-Chemiker A. W. Jung, v botách bez tkaniček, s rozepjatou vestou a svislými, bílými kníry. Neřekl, jak by byl jistě neopomněl jindy, své oblíbené úsloví „stal se zázrak“. Ale nebyl už tak ztracený jako v noci. Jeho oči nabyly určitého procenta bývalé jistoty. A rty byly sevřeny s nádechem vzdoru, který připomínal starou pánovitost šedesátníka.

Zach vyšel Jungovi vstříc a podal mu ruku.

„Tedy se dobře znáte, což?“ prohodil komisař.

„Chodil jste často k panu Jungovi?“

„Ne,“ odpověděl Zach, „jen asi dvakrát třikrát.“

„Bydlí pan Jung v prvním, nebo druhém patře?“ vyzvídal komisař.

„V přízemí,“ opravil Zach vyslýchajícího, který se usmál podruhé toho odpoledne, vstal ze svého křesla a povídá vítězoslavně:

„Vy tedy znáte bydliště pana Junga?“

„Ovšem,“ řekl Zach, nechápaje, proč je na to kladen takový důraz.

„Pan inženýr nám to za nic na světě nechtěl prozradit a nás jeho byt dosti zajímá,“ řekl komisař a podíval se na Junga, jehož chování se změnilo. Když se dr. Sláma ptal, navštěvoval-li jej často, pověsily se inženýrovy oči s napětím na rty Zacha, který netušil, že zboří jedinou větou namáhavě postavenou hráz Jungova zapírání.

„Stejně houževnatě nám odpírá vysvětlení, komu psal včera dopis na papíru z kavárny Fénix, když říká, že ho nepopsal hůlkovým písmem na adresu Našeho slova.“

Vyšetřující komisař vzal ze stolu rukavice a posadil si na hlavu klobouk.

„Však on nám to poví, až si prohlédneme jeho domácnost. Nechtěl byste nás zavést do jeho bytu, pane Zachu?“

„Snad by stačilo, když vám řeknu adresu. Je to – jakpak se ta ulice jmenuje – jde se tam z Lützowovy, drahá – nebo třetí od Václavského náměstí, asi uprostřed, vlastně víc z kraje, od Jindřišské ulice –“

„Váš údaj nevyniká právě přesností, pane Zachu, bude lépe, když nás tam doprovodíte.“

„Ale já musím na oběd,“ namítnul Zach.

„Naobědváte se a brzo, pojedeme autem, abyste byl co nejdříve hotov.“

Po těch slovech uložil různé listiny ze stolu do inženýrovy krabice a zavřel ji do zásuvky.

„A co s tou Noskovou, pane doktore?“ zeptal se jeden z detektivů.

„S jakou Noskovou?“

„Se sestrou Zlatýho Sejčka!“

„Až se vrátím,“ odbyl je komisař, „nemůžu dělat všechno najednou. – Jo, Hanousku, voni pojedou s náma.“

Reportér Ries se nehlučně připojil k průvodu, v jehož čele šel A. W. Jung, za ním detektiv Hanousek, potom komisař Sláma a nakonec Zachariáš Vladimír Zach, který se před několika minutami stal špiclem proti své vůli.

Ti čtyři nastoupili do policejního auta a vyjeli z nádvoří do Bartolomějské ulice, k Perštýnu.

Reportér Ries nemohl sice jet s nimi, ačkoliv si to přál z plného a ryzího srdce novinářského. Policejní předpisy nedovolovaly, aby se podobného úředního výkonu účastnily osoby civilní, třebas to byli reportéři tak zavedení v Bartolomějské jako Otto Ries. V předpisech naproti tomu nebylo uvedeno nic o tom, že je zakázáno, aby soukromé osoby jely těsně za policejním vozem v soukromém taxíku. Rovněž nebylo ve zmíněných předpisech pamatováno na soukromé vetřelce, kteří se náhodou přichomejtnou k policejnímu výkonu. A kteří vklouznou do inkriminovaného bytu ve vhodné chvíli dveřmi, jež čistou náhodou nechá pootevřeny detektiv nebo strážník…

Otto Ries byl tímto vetřelcem.

Vetřelcem v zájmu veřejnosti, která musila být co nejrychleji a nejpřesněji zpravena o tom, v jaké poloze byl nalezen sebevrah, jak vypadala žena, která zabila svého manžela a dvě děti – a jaká byla poslední slova obětí.

S tváří, jejíž napětí a blaženství dávalo tušit novou senzaci Našeho slova, ujížděl Ries v taxíku za policejním autem, krytém záclonkou.

Na rohu Bartolomějské a Perštýna se jeho tvář ještě více rozjasnila. Po chodníku spěchal k budově policejního ředitelství chlapík s knírkem. Byl to Šimek, kriminální reportér od koaliční konkurence, Pražského dne a jeho dvou lacinějších odnoží.

„Zas pozdě!“ řekl si Ries a zamnul si ruce ve zlomyslné radosti.

1 : 56 000

Vřel cirkus jako váza přeplněná – tak začíná jeden český básník, Jaroslav Vrchlický, báseň o římské aréně. Je to pochybená metafora, ve váze se přece voda nevaří, už teprve ne v přeplněné váze. Ale je to metafora působivá. Slova a jich seskupení sugerují úspěšně obraz, kterým musel být překvapen návštěvník Masarykova stadionu na Strahově, oné pro národ památné neděle 15. září.

K modré obloze jen místy zamračené se zdvihají nad množstvím vlajky. Československá, maďarská, anglická na počest soudce v hřišti a rakouská ze zdvořilosti k soudcům pomezním.

Bylo-li ve stadionu přes padesát tisíc diváků, zůstalo jich před branami ke čtyřiceti tisícům. Melancholie nesplněných tužeb kalila jejich zraky, upřené aspoň na mohutné zdi a státní vlajky.

„Měl bych ještě jeden lístek k stání, vašnosti,“ nabízel mládenec v tlačenici.

„Kolik stojí?“

„Čtyřicet korun.“

„Vy jste ale zloděj,“ řekl pán a zatvářil se odporně k takovému keťasování, „že se nestydíte.“ Potom dodal: „Dejte ho sem.“

Jsou okamžiky, kdy se mravní rozhořčení láme i před největší nestoudností. Tehdy místo abychom šli pro strážníka, saháme do kapsy, vyděrači podáváme, co žádá, a když vcházíme do arény, máme ještě pocit výhry.

Slušný počet detektivů, obeznalých s ilegální činností rozvíjenou při sportovních podnicích, procházel zástupy před branami. Na takový nával zdaleka nestačili.

Kromě řetězových obchodníčků pracovali v pestrém davu výrobci falešných vstupenek a ovšem kapsáři.

V zasklené kabině, z níž byl ideální výhled na všechny strany, seděl tmavovlasý muž s čilýma očima. V levé ruce držel několik papírků. Před ním na stolku ležel nákres obou soupeřících mužstev se jmény hráčů. Z okraje nákresu vystupoval chromovaný podstavec, končící stříbrným kruhem.

„Haló, haló,“ řekl, když vteřinová ručička na jeho hodinkách dospěla na celou. „Zahajujeme reportáž z finále středoevropského fotbalového poháru, jež bude dnes vybojováno na Masarykově státním stadionu v Praze na Strahově. Dříve než přikročíme k vlastnímu zápasu a popisu mužstev, dlících touto dobou ještě v šatnách, řekněme několik slov o Masarykově stadionu, který je dějištěm dnešní, tak významné sportovní události, a pro nějž je dnešní zápas první zatěžkací zkouškou. Přímo před námi –“

Nábožně nachýlen naslouchal slovům tohoto muže u amplionů a sluchátek národ, pokud nebyl osobně přítomen na Strahově. Otcové, kouřící v domácnosti nedělní doutník nebo dýmku, mladí mužové, kteří hodlali studovat na profesionály A. C. Sparty nebo S. K. Slavie, dobrodružné povahy, snící o kariéře Klenovce nebo Pláničky, ženy, zcela rozumně vypadající, ba i babičky, které byste v životě na fotbal nedostali, ti všichni v počtu několika set tisíc lapali s vroucí náruživostí každé slůvko muže u mikrofonu, redaktora Laufra.

Na hlavní tribuně zasedly význačné osobnosti. Byli tu zástupci armády (tamhle ten malej je náčelník generálního štábu, vidíš?, a ten vedle něho je ministr národní obrany), také představitelé vysokého kléru, neboť Vatikán měl vždycky hluboký smysl pro světské potřeby doby. Blízko generality seděl pražský policejní ředitel a ten korpulentní pán v lóži před ním je známý chirurg, pod jehož nožem už ležel každý trochu agilnější československý sportovec.

„Vaše prognóza, pane primáři?“ ptal se policejní ředitel.

„Nemám odvahu, pane prezidente, to je komplikovanější než v medicíně.“

„Ale přibližně?“

„Tři jedna,“ prohlásil dr. Ryneš a těmi slovy k sobě obrátil hned několik zvědavých hlav, hotových k souhlasu nebo polemice.

„Pro koho?“

„No to je jasné,“ zasmál se Ryneš masitou tváří.

Stadion temně hučel, jako když se převalují a lámou vlny na moři. Podivně tichý zvuk při takovém množství, zdálo se, že jen nepatrná část hlasů proniká nad hladinu.

„Nemohl byste se trochu ohnout?“ řekl jeden z desetitisíců na místech k stání.

„Jak si to představujete, pane? Potřeboval bych stoličku, abych trochu viděl!“

„Sodovku, pánové, ledovou sodovku!“ volal akrobat, který měl odvahu prodírat se lidskou džunglí.

Najednou se něco stalo. Ještě to nebylo vidět, ale ozvěna se šířila na všechny strany rychlostí vichru. Tisíce se zavlnily jako tráva na svazích jezera. Temný hluk na zlomek vteřiny ztichnul, aby ustoupil prudkému vzedmutí hladiny. Množství se probudilo a vydalo společný výkřik prvního uspokojení. Hned poté se hladina hlasů pokryla pěnou potlesku, který nakonec vše přehlušil.

„V tomto okamžiku, jak jistě slyšíte z druhého mikrofonu, který jsme umístili u tribun, abyste nepřišli o zvukovou kulisu zápasu – vbíhají obě mužstva, A. C. Sparta a Ferencvaros, na hřiště za nadšeného potlesku padesáti šesti tisíc platících diváků – tato číslice nám byla právě sdělena telefonicky od pokladen, stejně jako okolnost, že všechny vchody do stadionu byly policejně uzavřeny.“

Hlas muže u mikrofonu zněl slavnostněji než jindy. Byl důrazný, dramatický, právě takový, jaký musil být, aby posluchači roztroušení po všech končinách republiky byli uvedeni do náležité nálady a mohli vzrušeně sledovati průběh věcí tak blízce příštích…

Když opadla vlna naděje plného potlesku, roztříštila se zvuková hladina tisíců, ale znovu se uceleně vzepjala ke společnému zpěvu hymny. Strahovský stadion se náhle proměnil v pole bohoslužby. Ne, tady nemohlo jít jenom o nahuštěný kožený míč, ležící uprostřed hřiště, ani jen o otázku, kolikrát do které branky vletí.

Mezi padesáti šesti tisíci zpíval dávno nepoužívaným barytonem občan z Panské ulice číslo 17, doprovázen mečením své manželky. Detektiv Cyril Hanousek, trochu pihovatý a pohnutý. Prodavač ledové sodovky. Lesník, který sem vážil cestu ze Šumavy, jen aby viděl v životní velikosti naše zlaté hochy, o nichž toho tolik slyšel. Ztracen v mase míst k stání poblíž severní branky, zpíval soustředěně Josef Nosek alias Jarda Sýček bez zlatých brýlí. Opřena o svého nejnovějšího kavalíra stála jen několik kroků od Sýčka dáma, zvaná Husarka, od nepamětna příznivkyně kopané. Ochraptělým hlasem zpíval kamelot, uřvaný od zvláštních i docela obyčejných vydání. Dát těžce vydělanou desetikorunu za vstupenku na tento zápas považoval za svou vlasteneckou povinnost.

„Kde domov můj?“

Skoro všichni ti lidé vzbuzovali dojem, jako by byli vděčni příležitosti společného zpěvu národní hymny. Na rozdíl od jiných národů, kteří svou hymnu zpívají často, spoří národ Čechů a Slováků podobnými projevy z vrozené střízlivosti. Přesto, že bývá nazýván národem muzikantů a zpěváků, nemiluje příliš hromadný zpěv, zvláště ne oficiálního rázu. Ale dnes to přišlo tak z čista jasna a jeden překvapoval druhého svým nadšeným přednesem.

„Nad Tatrou sa blýská,“ zanotovalo množství, a slovenské součástky diváctva vložily všechen svůj elán do druhé části československé státní hymny.

Na druhém místě k sedění řekl kdosi v tichu po skončení hymny:

„Šestapadesát tisíc lidí je tady.“

Všichni, kdo slyšeli slova muže, se k němu ohlédli. Neboť množství se rádo opájí číslicemi o sobě.

„Šestapadesát tisíc lidí!“ opakoval muž s křivě nasazeným kloboukem do tváře své sousedky a rozhlédl se po ploše obrovské číslice kolem sebe.

Jednotka vedle jednotky, tvář vedle tváře, deset, sto, tisíc, šestapadesát tisíc lidí tu bylo namačkáno na velkém prostranství, nepatrném pro tolik tisíc jednotek, osobností, osudů. – Šestapadesát tisíc osudů!

Muž na druhém místě k sedění se hlasitě zasmál, zdánlivě bez příčiny, a pokračoval v přehlídce.

Na tu dálku nevypadají vlastně ani jako lidé. Jejich tváře neměly vůbec třetí rozměr, byly jen zhruba a komicky namalované a nalepené nebo připíchnuté. Neměly očí, a přece se dívaly, i na tu dálku v nich žilo napětí, zvědavost, veselí. A čím dál, tím byly zkreslenější, na křídlech už z nich zbývaly jen žluté nebo bělejší uzounké terčíky, bez úst, bez očí, bez jediného rysu – a ani tehdy z nich nezmizel lidský výraz.

„Dal byste dolů klobouk?“ povídá divák za jeho zády. „Já bych nic neviděl.“

„Ještě se nic neděje,“ namítnul oslovený a nechal klobouk na hlavě. Byl poprvé na fotbalovém zápase, dokonce proti své vůli, i nedovedl pochopit, že může být vzrušujícím divadlem pouhá příprava k něčemu tak nicotnému.

„Měl bys ten klobouk dát dolů, Vláďo,“ domlouvala mu tlumeně jeho sousedka.

„Dobrá, až to začne.“

Zachariáš se znovu vrátil k divadlu tváří, jež ho vzrušovalo. Věta, dnes už jednou čtená, ožila v něm znovu výkřikem z pokraje hlavní tribuny.

„Hledej v tom Pražskýho upíra, člověče!“

Jak by se fotbalový národ mohl vyhnout tomuto fóru!? Nemůže upadnouti v zapomenutí výrok, učiněný kapitánem A. C. Sparty několik hodin před historickým zápasem. Snad tu větu o upírovi ani neřekl. Snad si ji vymyslil reportér Pražského večera. Prostě tu byla a žila jako hmatatelná skutečnost v diváckém množství.

Když ji Zachariáš četl, zdála se mu špatným vtipem. Ale teď, když byla někým přijata a zábavně předhozena, nabyla věta jiné podoby a dala nový smysl neobyčejnému divadlu tváří.

Rostla do nepřehledných rozměrů a vteřinu za vteřinou střásala ze sebe barvu hříčky. Ne, to nebyl jen žert. Byla to docela vážná věc a myšlenka ve své podstatě úžasná. Zachariáš ji vzal a přelétal s ní sta a sta, tisíce tváří, přikládal ji na obecenstvo, jako malíř pokojů přikládá papírovou patronu od místa k místu.

Což přišel-li opravdu vrah do stadionu? A proč by nepřišel? Pravda, mohl jet na Mělník nebo do Svatojánských proudů nebo kam ještě jezdí Pražáci v neděli. Ale stejně dobře si mohl koupit lístek na fotbal, zvláště když k tomu byl nepřímo vyzván kapitánem favoritů.

Jen říci „vrah“ nebo „zločinec“ – hned si každý představí hrubou, gangstersky sešklebenou tvář. Nebo něco démonického, poznamenaného, úchylného. Lidé vidí vraha, když je dopaden, usmýkán, vytřeštěn po činu, v podobě, jak je zvěčněna policejním fotografem, pracujícím pro kriminální album.

Proč lidé nepochopí, polemizoval Zachariáš s množstvím, v němž byl ztracen, proč nepochopí, že není na vrahovi nejzajímavější jeho výjimečnost, ale právě jeho obyčejnost? Jeho záhadnost spočívá především v tom, že je na pohled člověk jako jiný, že má své rozmary, trampoty, drobná nepřátelství, sympatie, záliby jako kdokoliv z nás. Kdyby se lišil od ostatních, jak snadné by bylo jeho vypátrání! Ale on je jako ostatní, jděte a hledejte ho mezi šestapadesáti tisíci…!

„Jen aby nezačalo pršet,“ řekl občan z Panské ulice č. 17 s pohledem starostlivě upřeným na pomračenou oblohu, která už nepropouštěla slunce.

„Nechte si to sejčkování!“ okřikl ho kdosi podrážděně.

Ve fotbalovém obecenstvu je to jako v rodině. Hašteření, různice, případně i výprask, všechno vychází z obavy o zdar a blaho.

„Anglický soudce právě odpískal začátek zápasu,“ praví reportér do mikrofonu a statisíce, ba miliony posluchačů tichnou u amplionů, stejně jako na stadionu, když se míč rozkutálel a mužstva se rozprchla jak sklíčka v kaleidoskopu. „Ferencvaros se zmocnil míče a proniká s ním – dosti hluboko – do pole Sparty, teď zasáhla obrana, Burger jde po míči, svádí oň neúspěšný zápas v dosti nebezpečné blízkosti naší branky, ale – Klenovec nepřihlíží nečinně, vybíhá z branky a – výborně, Klenovče – – výborně, teď už poslal dlouhým výkopem míč daleko do maďarského pole. Tam se ho ujímají naši, Bouček přehrává na Faczinka, ten podává Nejedlému, Olda prohazuje Brainovi, ten se propracoval do trestného území, teď krásně oklamal maďarského becka Polgára, je s míčem ve výhodné pozici, ihned ji využívá – a střílí –“

Ohromný řev probudil Zachariáše Zacha, který se dosud díval po pláních obecenstva pod zorným úhlem úměry 1 : 56 000. Co se to stalo? Proč ti lidé křičí? Hana, sedící vedle něho, vyhledala jeho ruku a stiskla ji v potřebě sdílnosti.

„Vláďo, jen takový kousek, snad jen centimetr!“ řekla mu celá zardělá.

„To, co jste teď slyšeli,“ povídá rozhlasový reportér vzrušeně, „platilo dramatické situaci u maďarské branky. Braine pohotově a bleskurychle střelil, bohužel – (a tady hlas reportérův poněkud klesl a ochabl) – rána šla těsně nad tyč. – Je z toho výkop maďarského brankáře, míč dopadl na levé křídlo Sparty –“

Československý národ si oddychl s rozdvojenými pocity.

Zach opustil svou groteskní myšlenku a zadíval se na hřiště, jež úplně pohltilo Haniny mysly. Její ruka ležela dosud na jeho, jemně se chvějíc ozvěnou zápasu.

Po prvním, platonickém výbuchu množství na stadionu ztichlo a chystalo se k novému. Gól, o který šlo, měl význam, možno klidně říci, evropský. Není divu, že je národ ve svých vysokých představitelích i širokých vrstvách napjat, když nejde o nic menšího, než bude-li zlatými hochy brankou vyrovnáno skóre finále, nebo bude-li brankou nepřátel zvýšen náskok maďarského mužstva.

„Jsem si jist, že je tady,“ povídá vysoký muž u jednoho z vchodů k malé skupince. „Je to fórista a takovou příležitost si nedal ujít, znám ho dobře.“

„To bysme museli mít pořádný štěstí, abysme ho dostali,“ mínil jeden z hloučku.

„Jaký štěstí, jestli je vevnitř? U každého východu bude jeden náš člověk,“ řekl muž s mohutnými zády.

„No jo, pane šéf, ale všecky vod nás ho neznaj osobně. A potom, v takový tlačenici, to by byl jeden málo platnej.“

„To je ňákých řečí,“ odsekl Cintěra, šéf detektivů pražské bezpečnostní služby. „Dělejte, co jsem vám nařídil, a hotovo. Na zálohu jsem pamatoval, nebojte se.“

Řev, který se zvedl nad stadionem a přetékal daleko za jeho hradby k městu, ukončil rozhovor. To nebyl řev platonický jako prve. Detektivům bylo zřejmo jako komukoliv jinému, že to nemůže být nic jiného než gól. A to gól, jímž byl konečně zničen náskok nepřátel a jímž československý národ dobyl rovného skóre.

„Hááá! Hááá!!“ povykoval s ostatními muž na druhém místě k sedění. Povstal ze svého sedadla a zcela nevědomky zdvihl pravici s kloboukem, aby ještě více zdůraznil svou spokojenost, ba nadšení. Byl to Zachariáš Zach.

Ještě se nevybila radost šestapadesáti tisíců, ještě hřměl potlesk smíšený s voláním. Zlatý Sýček, jemuž Cintěra zorganizoval tak pečlivé uvítání u bran stadionu, řval štěstím a tleskal o závod s ostatními. Deset kroků za ním, zmítán rozvlněnou masou, oddával se nemenšímu nadšení Cyril Hanousek, jeden z detektivů, pověřených slíděním po Sýčkovi uvnitř arény. Jsou situace, kdy je člověk nucen rozhodnout se mezi rozumovou povinností a zálibou nebo vášní. Hanousek sem přišel za povinností, ale když byl na místě, zanedbával ji stále víc a víc, až úplně propadl vášni. Z počátku se rozhlížel po okolí očima profesionála, ale mnoho neviděl, nevynikal velkou postavou. Když nastoupila mužstva k zápasu, prozrazovaly zraky detektiva roztržitost. A ta se změnila v napjatý zájem, který se však netýkal pátrání po Zlatém Sýčkovi, aspoň vyloučíme-li předpoklad, že majitel té přezdívky nebyl přestrojen do sparťanského dresu a neběhá po hřišti.

„Dobrý den,“ pozdravil kdosi hlasem skoro přikrytým pomalu doznívající bouří po prvním gólu.

Zach neslyšel, ale Hana se obrátila a uviděla doktora Bendu.

„Nešli byste si sednout ke mně?“ řekl advokát. „Budete lépe vidět.“

Zachariáš vyhověl pozvání a šel za Bendou, následován Hanou. Lidé mručeli, že jim zakrývá výhled, neboť hra se znovu rozběhla. Před půl hodinou by byl pohrdal podobnými poznámkami jako projevy dětinské hašteřivosti. Teď je hluboce chápal. Přikrčen, ba zkroucen, aby co nejméně zacláněl, prodíral se přes nohy bližních k okraji uličky.

Ukázalo se, že Benda má lóži na hlavní tribuně. Hana dovedla ocenit tuto vymoženost, ale Zachariáš byl příliš zaujat dalším vývojem zápasu, než aby zhodnotil rozdíl obou míst.

„Nevěděl jsem, že taky fandíte, Zachu,“ divil se hostitel.

„Co říkáte?“ ptal se oslovený. Přeslechl otázku, u branky rudých bylo právě odstraněno nebezpečí a národ si oddechl z hloubi sto tisíců prsou.

„Je poprvé na fotbalu,“ vysvětlila Hana, která už přezkoumala posádku okolních lóží.

Byla ráda, že Zachariáše upoutala hra. Vítala všechno, co dokázalo odvést jeho myšlenky od říčanského případu. Proklínala v duchu dopis, otištěný ve zvláštním vydání Našeho slova. Vypadal poslední rok jako člověk, na němž spočívá před veřejností odpovědnost za nezdar v pátrání po pachateli.

„Přece nejsi policejní úředník,“ říkávala mu.

Ale po nějaké době také podlehla jeho zájmu – a nakazila se zachovštinou, jak to nazývala. Taková věc, když nám ji někdo stále připomíná a vykládá o ní posedlým způsobem, účinkuje jako jed v nenápadných dávkách. Vždyť na celém světě není jediný člověk, který by nebyl aspoň trochu detektivem. Jenomže Hana jako žena uměla zachovat míru, kdežto Vláďa –

„Hááá! Hááááá!“ zařval v té chvíli Zachariáš Vladimír a povstal k novému oslavování, neboť to byla třicátá šestá minuta prvního poločasu, v níž padla druhá branka. Zlatí hoši se touto brankou ujali vedení a rozdmychali tak v národu československém požár ne už naděje, ale jistoty v dobytí středoevropského poháru.

Za skleněnými stěnami rozhlasové kabiny bylo možno vidět reportéra vyčkávajícího, až trochu vyzní zvukový ohlas nového gólu, aby o něm mohl vydat ústní svědectví těm, kdož slyšeli, ale nevidí…

I rozšířilo se po vlastech zvěstování andělské, vedeme dva nula, v celkovém skóre tři dva, aleluja, aleluja!

Někteří lidé zdvihali paže k dobrotivým nebesům, jiní se objímali, po některých tvářích tekly slzy. Střízliví kritikové ztratili kritéria a vážený sociolog, který psal do novin studie o typických chybách našeho sportu, jmenovitě kopané, teď mával svou chlupatou rukou, aby bylo dokumentováno, jak se i naše univerzitní věda modernizuje.

Zlatý Sýček neodolal v úchvatné chvíli pokušení, jež ho mučilo hned od začátku zápasu – a posadil si na nos brýle se zlatou obrubou. Musil aspoň na chvíli jasně zhlédnout hochy, jimž by byl v návalu kolektivního blaženství každý splnil každé přání.

Touha uvidět záchrance národní prestiže v ostřejších rysech, než mu dovolovaly jeho krátkozraké oči, se měla stát Sýčkovi osudnou, jak už lásky a vášně bývají. Detektiv Hanousek, který se při druhé brance dostal do stručné a znepokojující rozpravy se svým svědomím, začal zase pátrat kolem sebe. Sotva by byl Sýčka tak brzo uviděl, kdyby byl zůstal skryt pod štítkem čepice, mezi tolika tvářemi bez zvláštního označení. Ale brýle se zlatou obrubou –

V davu stojících u severní branky nastalo jakési spodní proudění. Nikdo by neřekl, jaký vzruch mohou způsobit v davu dva diváci, kteří se náhle rozhodnou změnit místo. Dík brýlím spatřil Sýček detektiva současně a dal se na okamžitý ústup. Jako srnec v smrčí nebo ve vysoké trávě kreslí svým útěkem stopu, tak ji za sebou zanechával Sýček v diváckém množství. Tato metafora je ovšem také jen přibližná, aspoň pokud jde o rychlost. Neboť prchající mohl postupovati vpřed jen s námahou a překážkami, pronásledován nepřátelskými pohledy a kletbami.

Ještě pomaleji postupoval detektiv. Skoro o hlavu menší a slabší tělesné konstrukce než Sýček probíjel se Hanousek snaživě, ale s malým úspěchem. Po chvíli ztratil stopu způsobem, který později vylíčil velmi důkladně svému představenému, Cintěrovi.

„Nyní soudce odpískal konec prvního poločasu, za stavu dva nula pro Spartu,“ slyšeli ze svých amplionů synové a dcery národa, toho času v Evropě vedoucího.

Nad stadionem vzešla přestávka. Napětí se uvolňovalo hovorem téměř jednomyslně vyznívajícím. Jestliže se před zápasem množství dívalo na maďarskou státní vlajku s jistými obavami, nebo dokonce jemnou nevraživostí, nastala po prvním poločase nápadná změna:

„Já vám řeknu,“ uvažoval občan z Panské ulice č. 17, „že ten Ferencvároš nehraje špatně. Chvílema byli docela v převaze.“

„To zas ne, pane,“ odporoval pán s viržinkou na vedlejším sedadle. Ale celkem byl poměr Československa k Maďarsku neobyčejně smírný a dalo se v jistém směru mluvit i o sympatiích.

Kdo měl sedadlo, mohl se dokonce v přestávce projít. Před hlavní tribunou vznikla obvyklá promenáda, určená k výměně názorů, ukázání podzimních odpoledních toalet, společenským klepům a jinému občerstvení.

Bylo tu vidět dcery, manželky a přítelkyně umělců, politiků a průmyslových potentátů, tady mluví mladý Hyka s automobilovou závodnicí Slavíkovou, která se vrátila nedávno z nemocnice do domácího ošetřování po svém úrazu. Tam v lóži je nakladatel v rozhovoru se svým nejoblíbenějším autorem a zajímavě zamračený elegán, obhlížející obecenstvo, jako by byl v parteru na premiéře, je divadelní kritik a dramatik Mocrád, o němž se nejnověji proslýchá, že píše časovou činohru „Blaničtí rytíři“. Jejími hrdiny budou prý členové národní fotbalové jedenáctky a jedno dějství se bude odehrávat přímo na hřišti, inscenovaném na jevišti Národního divadla, jež se o hru zajímá.

O mladém muži s důrazným krokem a lulkou nasazenou s přesně uváženou nedbalostí do úst se zatím nevědělo nic než to, že nosí stejný kulatý klobouček a kouří lulku úplně stejným způsobem jako jeden vlivný publicista.

„Kdo to sedí s doktorem Bendou?“ ptala se dáma z lóže 42.

„To je přece Hana,“ zněla odpověď přítelkyně. „Vedle ní je Zach –“

„Opravdu,“ řekla dáma z lóže 42, přikládajíc k očím lorňon, „je to Zachariáš. Co na něm ta Hana vidí, prosím tě?“

Tázaná pokrčila zlehka rameny a obě šly dál podle tribuny.

Ne, Zachariáš Vladimír Zach nebyl krasavec ani nepatřil mezi muže, o nichž se v pražské společnosti říká „zajímaví“, strojil se dosti nedbale a neuměl tančit ani mluvit, opravdu, co na něm vidí to půvabné zlatovlasé děvče?

„Je tady celý Společenský kruh,“ poznamenalo děvče. „Tam ten pán v brýlích je předseda rozhlasové společnosti, vidíš ho, Vláďo? Pán, kterému teď podává ruku, je taky předseda, ale zase filmových továren.“

„Já hned říkal, že to bude tři nula,“ povídá primář Ryneš místo pozdravení Bendovi, podávaje slavnou ruku také Haně a Zachovi.

„Jenom tři nula?“ povídá Zachariáš. Dával Spartě větší šance do konce zápasu.

„Proč jste na mě nepočkali u Mimi?“

„Bylo tak pozdě – čekal jsem na tebe až do tří hodin,“ řekl Benda.

„Dělal jsem, co bylo možné. Ale tak rychle to zas nejde, jak si to vy advokáti představujete,“ povídá primář. „Vy, když otevřete klientovi kapsu, máte po práci. My, když pacienta otevřeme, musíme ho taky pořádně zavřít.“

„Zůstal na živu?“

„Náhodou ano,“ zasmál se primář, „jsem zvědav, vydrží-li to. Možná, že už je teď nebožtík.“

„O koho šlo, pane primáři?“

„O letce, to se rozumí. Skoro všechny takové nádherné komplikace padají z nebe. To byste nevěřili, co všechno se může člověku stát při havárii.“

„Četla jsem o tom v novinách,“ poznamenala Hana.

„V jakých?“

„Nečetl jste zvláštní vydání Pražského večera?“

„Mám ty noviny tady,“ řekl Zachariáš. Primář po nich sáhl nedbalým gestem. Ale Haně neušlo, že je polichocen otištěním svého jména v souvislosti s operací skutečně výjimečnou.

Potlesk, který sílil, jako by někdo na obrovských varhanách vytáhl rychle po sobě všechny rejstříky, ohlásil nástup k druhému poločasu. Reportér u mikrofonu obhlédl ze své privilegované pozorovatelny i panorama Prahy, která se rozlévala kolem v namodralé šedi kamene a vystupovala až ke stadionu věžemi Strahovského kláštera. Chtěl se o tom letmo zmínit posluchačům, ale byl s nimi v tak dokonalém duševním spojení, že pochopil, jaké chyby by se tím dopustil. Posluchači nebyli v těch jedinečných minutách ničeho tak vzdáleni jako chuti po lyrických líčeních. Proti kráse Prahy nic nenamítali, ale chtěli od muže u mikrofonu slyšet, jak vypadají mužstva, nedošlo-li náhodou k změně sestavy na jedné či druhé straně, neobrátil-li se vítr zákeřně proti našim hochům a kdy to už konečně začne.

„Nešel byste s námi někam po zápase?“ ptal se Benda primáře.

„Bohužel mám práci. Ale zítra, chceš-li, trochu později, u Mimi –“

„Na shledanou!“

Primář odběhl a byl čas, obecenstvo začínala znervózňovat jeho rozložitá postava u Bendovy lóže.

Zmagnetizovány, začaly se obličeje šestapadesáti tisíc řadit do jednotné plochy.

Jedna ku padesáti šesti tisícům?

Zachariáš se potkal s tou myšlenkou jako s dávnou vzpomínkou, ale hned se začala zapalovat trýznivými barvami.

Naštěstí se obě mužstva na znamení Mr. Fogga rozběhla po míči a dala zdravější směr úvahám Zachariáše. Přišel na stadion jako rozumný muž středního věku, střízlivě posuzující život, jeho výhody i nevýhody, rozmary a ztřeštěnosti včetně kopané. A najednou stojí a křičí, a za chvíli potom, když se schylovalo k druhé brance, se mu zdálo, stejně jako všem okolo něho, že skutečně jeho blaho – snad i republiky – ale rozhodně něco velikého je závislé na tom, vletí-li míč do nepřátelské branky, nebo vylítne-li nad tyč…

Teď žilo šestapadesát tisíc a miliony posluchačů na všech připojených stanicích otázkou, bude-li náskok udržen, nebo ještě zvýšen. Zachariáš byl jen kapičkou v moři, jedinou kapičkou, která se nemohla bránit.

Jiná součástka tohoto moře, jakýsi divák, si pomyslil:

Jsem jeden z nich. Nikdo by mě nepoznal, kdybych se už rozhodl, že dnes večer budu vraždit. Kdo z těch tisíců lidí kolem může uhodnout, nač myslím? Kdo by mohl zatušit, že ve mně vůbec taková myšlenka vznikla? Nikdo do mě nevidí, nikdo nemůže stopovat cestu, kterou jsem již vykonal. Třebaže je všechno ukryto dosud v mém mozku, je to, jako by se všechno už stalo, jako by to byla skutečnost.

Kdo by se odvážil ukázat na mě prstem, kdybych nevstal sám a nezavolal: Vážení, dámy a pánové, to jsem já, to budu já, napadne-li mě, abych to byl já, abych proměnil nestíhatelnou myšlenku ve zločin stíhaný policií a trestaný katem – to jsem já, slyšíte?

Nikdo neodpovídal ve stadionu, ponořeném té vteřiny do mrtvého ticha, jaké se snáší i na nejhlučnější množství.

Neznámý divák, hledaný nevybíravým humorem sportovního obecenstva a duševním zrakem jakéhosi Zacha, byl znovu stržen hrou. Pomalu opouštěl dobrodružství myšlenky, pronikající jeho smysly jako sladký mráz, úžasné dráždění mozku, výzva k změření sil.

Jeho upjaté oči stopovaly fantastickou dráhu světlého míče v trávníku hřiště, vyskakovaly do obloučků a opisovaly dlouhé křivky výkopů.

V jedné chvíli, když se tři maďarští hráči – Polgár, Sarosi a Kémény, jak hlásil neomylný reportér – vrhli na jediného sparťana, podrazili mu společně nohy a složili na zem pro větší slávu své vlasti, povstal tento divák, pan Jeden z Padesáti Šesti Tisíc, a vykřikl:

„Surovost!“

Co viděla Zvadlá Venuše

Na stráních hoří šípky, z větví padají listy do trávy sežehlé suchým létem, strniska zmizela pod pluhem, v aleji leží hromady jablek a v koších se modrají švestky. Je ticho na polích mezi věžemi kostelíků, potokem plují žluté svitky a babí léto plachtí v mírném větru. Pojď ven, je tam tak docela jinak!

Vysoké jedle se lehounce kymácejí, měkké jehličí pod nohama, v pasece srna s dvěma kolouchy, nad zoraným lánem táhnou vrány. Zapomeň chvíli na město a pojď ven, je tam už podzim tak vlahý, země vydává barvy zralosti i loučení, na lukách ocúny, k nebi jdou kouře z ohníčků pýru a bramborová nať voní hořce krajem. Můžeš hodiny mlčet a jít, hodiny mluvit sám se sebou bez vyrušení, můžeš se dívat na věci, které nebyly udělány, ale vyrostly, protože musily, a to je velký rozdíl, Zachariáši, synu velkoměsta.

Co ty víš o zemi, o vodě a nebi? Co víš o jaru a létě, jitru a večeru? Na dlažbu nesedá rosa, na chodnících nekvetou chrpy ani vlčí máky, den není ve městě dnem a nad nocí slunce nezapadá. Pro kouř a dráty nevidíš oblohu a zápach v ulicích stojí, že by ses zalknul. Člověk se tlačí na člověka, jeden druhému hledí do oken, jeden druhého překřikuje – do toho auta a zvonce a hudba a hulákání, páté přes deváté, ne, Zachariáši, nebude ticho, ani kdyby sis uši zacpal, není zastavení ve zdech města.

Řekni upřímně: jsi šťasten?

Pořád se jim zdá málo, co mají lidé, k nimž patříš. Chtěli by víc, ale budou chtít do nekonečna a stále budou chudí, strach z prázdnoty je požene do rychlejších obrátek, zatímco nechají válet staré dary nepochopené a nevyužité. Myslí, že spolkli všechnu moudrost, a pohrdají ostatními jen proto, že nevysedávají v kavárnách, nechodí tolik do biografu nebo na premiéry, proto, že nemění tak rychle lásky nebo že berou vážně věci, které jsou Pražanům už jen pro smích.

Ale Zachariáš miloval velkoměsto, třebaže byl z venkova, nebo právě proto? Jeho děd byl čistokrevný sedlák, otec se přistěhoval do města a přimísil k hospodářství živnost. Syn Zachariáš studoval v Kroměříži, potom v Brně – a místo dostal v Praze, v oněch dobách, kdy se ještě nemluvilo o zaměstnání jako o zázraku.

Vzpomínám jara na poli a v zahradě, pamatuji na žně pod srpnovým nebem s košilí plnou osin, na jetelinu pod kosou před západem slunce a koně spěchající domů. Vidím celou stupnici podzimu, šípky nad zmolou u kříže a ořechy pukající na dvoře před stařečkovým výměnkem. I zimu se sněhem znám a s namrzlým okovem nad hlubokou studní, s jiskřivým tajemně mlčícím nebem…

A přece mám rád město a nemohu bez něho být, je to také příroda, jenom ji umět vidět, pokračoval v myšlenkách, zahýbaje kolem Masarykova nádraží do Dlážděné ulice.

U kavárny Arco čekal na tramvaj zástup lidí, kteří právě přijeli vlakem. Jeden ze zástupu se obrátil k prodavači novin:

„A jak to hráli?“

„Tři nula,“ vyhrknul Zachariáš. Nic nedělá člověku takovou radost jako oznámení dobrých zpráv. Je to, jako byste znovu prožili skutečnost a měli na ní kousek vlastní zásluhy.

Když přišel z Havlíčkova náměstí kolem věže sv. Jindřicha na nároží Růžové ulice, zastavil se. Sem zavedl vyšetřujícího komisaře dr. Slámu, detektiva Hanouska a – inženýra Junga, který tak zatvrzele odpíral přiznat se, kde bydlí.

„A jaké to bylo v jeho bytě?“ vyzvídala Hana.

„Myslím, že ti to nedovedu vylíčit, třebaže jsem tam byl dnes potřetí nebo počtvrté. Má dva pokoje, ale je těžko dostat se do nich, předsíň je skoro zacpaná bednami a knihami, také starými šaty, nebo co to je. Nerozeznala bys to, v chodbě je úplná tma. Stejně plné jsou oba pokoje. Okna zalepena průsvitným papírem, aby nebylo vidět dovnitř.“

„Co tam je?“

„Spousta papírů, krabic, velkých a malých, převázaných různobarevnými provázky. Jsou narovnány docela až ke stropu vedle knih a jakýchsi rukopisů, potom tam je asi devět diktafonů –“

„Co je to?“

„Přístroj, kde voskový váleček zachycuje jako gramofonová deska všechno, co do něho nadiktuješ. Sama si ho také můžeš hned spustit a poslechnout. Mezi krabicemi, knihami a diktafony leží a stojí hrnce, křivule, láhve, zkumavky, něco podobného akváriu, bedničky s barvami, velká sbírka kelímků.“

„Co s tím vším dělal?“

Zachariáš pokrčil rameny a šel dál Jindřišskou ulicí. „Čert ví. Že je podivín, jsem věděl. A jaký má kvartýr taky. Jenomže jsem v tom nikdy neviděl nic podezřelého. Zdá se, že policie má jiný názor.“

„Našli tam něco, Vláďo?“

„Komisař Sláma vypadal před těmi haldami zoufale – a já mu to přál, proč mě vyslýchá jako nějakého kriminálníka. Na všem bylo hrůza prachu a on měl nové rukavice. Začal nahlížet do krabic, ale brzo toho nechal. Inženýr Jung tu nashromáždil poklady za třicet let.“

„A proč jim nechtěl říci, kde bydlí?“

Zach vzal Hanu za loket a místo odpovědi jí ukázal na druhou stranu ulice. Byla to černovláska z tabarinu Mimi. Šla po chodníku stejným směrem jako Zach a Hana. Zmizela nejistota z jejího kroku, ani stopy po vyplašenosti, kterou tolik překvapila Zachariáše minulé noci.

„To je zvláštní žena, Vláďo,“ řekla Hana. „Chtěla bych být jako ona. – Ostatně doktor Benda říkal, že jsem jí podobná.“

„Máte spolu zajímavé rozhovory,“ zabručel Zachariáš. „Máme, ale nemusíš vůbec žárlit, Benda je gentleman každým coulem. – Přejděme na drahou stranu, chtěla bych ji vidět zblízka.“

Eva ji musí vidět, povídá si Zachariáš a obětavě přechází jízdní dráhu. Neznámá, která minulé nocí dovolila kulatému partnerovi, aby ji jmenoval „Ilona“, nešla sama.

Doprovázel ji urostlý muž širokých ramen, krejčím ještě zdůrazněných. Šel poněkud tvrdě, oči upřené rovně před sebe, klobouk v ruce, snad aby se uplatnily vlny jeho tmavých vlasů. Slušelo jim to a zdálo se, že mají navzájem radost ze své společnosti.

I Zach se musil ohlédnout. Udělal to podle svého mínění nenápadně. Alabastrová pleť neznámé žila světlem odcházejícího dne. Vzpomněl obrazu starého několik měsíců, výletu, k němuž jej Hana donutila. Bylo to několik bělostných bříz zastřených růžovým závojem západu. Temné vlasy jí splývaly po jedné straně tváře jako včera, mezi řasami žhnuly oči vědomím síly, milostné a výbojné oči, které v Zachariáši zanechaly od včerejšího setkání brázdu.

Zdálo se, že Zacha poznává, otevřela aspoň rudá ústa k úsměvu a otočila trochu hlavu. Ano, horní ret, nepravidelně nadzdvižený, zvědavě a lačně zároveň, chřípí, chvějivé jako blána –

„Je dokonalá, Vláďo,“ řekla Hana vzrušeně, ohlížejíc se ještě za ztepilou postavou. „Poznals toho muže? Byl včera v baru na balkoně, měl smoking.“

Ženy se jen zdánlivě strojí a šlechtí pro muže, uvažoval Zachariáš, ve skutečnosti dojdou plného ocenění jen u žen. Hana má oči všude! Prostuduje slečnu Mimi, neznámou brunetu a neujde jí ani pán, který seděl na balkoně.

Dívala se ještě chvíli za dvojicí a vrátila se k dřívějšímu rozhovoru: „Proč dělal inženýr Jung takové tajnosti s bytem?“

„Myslím, že si tam policie slibovala odhalení penězokazecké dílny. Ale nenašlo se nic takového, aspoň ne při první prohlídce.“

„A kde myslíš, že vzal falešné tisícikoruny?“

„Hm – nevím, nerozumím tomu. Jsem přesvědčen – a taky jsem to komisařovi říkal, že Jung není špatný člověk.“

Václavské náměstí bylo teď nejkrásnější.

Den pomalu dozníval a z dlažby se zdvihalo modravé šero, do něhož váhavě prosakovala světla. Dvě dlouhé řady svítilen vysoko nad chodníky, reklamy známých žárovek, vyvstávající písmeno za písmenem a hasnoucí, jako by zářivý nápis někdo smazával hadrem. Palác Melantrichu, pestrobarevný seznam listů, vrcholící nad střechou skoro ve hvězdách zářivou vizitkou Večerního Českého slova.

„Podrobný referát senzačního zápasu Sparta–Ferencvároš,“ zpívali kameloti roztroušení po celém náměstí.

Světlo za světlem, barva za barvou prorážely šerem. Přibývalo opěrných bodů večera, který obklíčil náměstí a vytvářel nový jeho obraz. Prostranství dostávalo změněné obrysy, vystupovalo nebo propadalo do nových linií, zelených, fialových, červených a modrých, posouvalo se do jiných rozměrů, připínalo si hýřivě šperk za šperkem do večerní společnosti.

Pod červenomodrým čápem ani na nároží Mezibranské nestojí tentokrát volavka, lákající k hazardním a falešným hrám. „Kde je dneska Véna?“ ptá se kdosi.

„Von zůstal doma, bojí se šťáry.“

Naproti tomu Pepík Baňatej, který prodával Tři mušketýry, všechny tři díly za dvě koruny, neměl příčinu ke strachu, podobně jako Venca Baťa, vděčící za svou přezdívku pouličnímu prodeji kravat za čtyři koruny devadesát.

Ale i mezi drobnějšími a celkem nevinnými živnostmi, zavedenými ve dne v noci na Václavském náměstí, bylo toho večera znát neklid. Zvláště mezi nevěstkami a jejich pasáky. Ti brali hrozbu Upíra vážně a snažili se vystaviti své chráněnky a živitelky co nejmenšímu nebezpečí.

Vždyť Čejková, oběť říčanského případu, byla také nevěstkou, ještě takhle večer před rokem „šlapala beton“ od Koruny k Avionu – a několik hodin potom byla podřezána.

Také dolináři – odborný název pro kapsáře – zaujali rozumně vyčkávací stanovisko, ačkoliv by šťára jistě nebyla zamířena na ně.

„S nima člověk nikdy neví,“ vyjádřil se Štráda, známý svou vyfintěností, k nadějnému učedníkovi tohoto povolání, s přezdívkou Kiepura. „Přiberou tě k šťáře třeba namátkou, seš nevinnej, ale nechaj si tě tam.“

Šeptalo se něco o předběžné šťáře. „Je to volovina, nutit jednoho, aby přišel o vejdělek. Vysadit celou noc, to se dá dohánět, v dnešní době.“ Tak soudil o plánu preventivní šťáry představitel nejnovější živnosti podsvětí, Voňavkář, pasák mužských prostitutů, mládenců od třinácti let nahoru.

„Jsem vážně zvědav,“ řekl kdosi. A druhý si myslil totéž a s ním mnoho tisíc jiných.

Lidé chodili jako jindy, snad o něco hlučněji, mnozí se musili vracet k vyprávění o tom, jak Bouček vytrvale otravoval Sarosiho a jak dal Braine první branku, a což teprv druhou, to bylo takhle – A jaký ten mistr Fogg je mrňous, ale zápas vede jako Napoleon bitvu, zavolá si hezky toho Toldiho a německy mu řekne, že je to surovost –

„Když si člověk pomyslí, že Fogg znamená mlha,“ řekl cidič bot na rohu Václavského a Vodičkovy strážníkovi. Ten zakýval s porozuměním hlavou v přilbě.

Muž s mohutnými zády, řečený Alois, stál na rohu Štěpánské a prohlížel se zájmem výklad nakladatelství Orbis. Zdálo se, že ho láká obálka Paul de Kruiffových Lovců mikrobů a že by si nejraději hned šel koupit Otázku československou, pocházející od dr. Ivana Dérera, našeho proslulého teoretika hungarismu.

Kdo by si byl blíže všiml jeho zřítelnic, byl by poznal, že nejsou zaostřeny na poklady domácí i překladové literatury, ale do velké tabule výkladu, kde se v široké výseči světelné kostry náměstí pěkně zrcadlily přecházející postavy.

Mezi četnými zájemci, zadrženými důmyslně aranžovaným výkladem s knihami, fotografiemi, novinami a mapami, těmi kouzelnými zkratkami celého světa, zůstal stát také muž menší postavy. Přebíhal očima z obálky cestopisu Nebe pod sivým kondorem k obálce Schweitzerovy knihy Lidé v pralesích. Ale sotva osaměl, přistoupil k muži s mohutnými zády a povídá, neopouštěje očima výklad:

„Po Sejčkovi není ani památky, pane šéf. Prohlídli jsme všechny jeho skrýše, lokály a tři z našich teď hlídají byty jeho známých.“

„Snad si nemyslej, že se nakvartýruje k starým známým? Na to je Sejček moc chytrej pták, Hanousku. Na dnešek spal u nějaký Bédi Mejznarový ve Fochově třídě, jenomže jsme se to dověděli pozdě. Vona zmizela, jestli se vrátí domů, budeme možná vo kousek dál. Kruci, když si vzpomenu, že ho měli už skoro v drápech, Hanousku, a nechali ho pláchnout –“

„Ale já, pane šéf –“ bránil se detektiv.

„Dělal všecko možný, já vím, to každej, jenomže mně nepomůže vysvětlování.“

Několik chodců se zastavilo před výkladem. Šéf a jeho zkroušený podřízený zmlkli a věnovali se dalšímu studiu nakladatelských novinek –

„Mám pro vás ještě jednu zprávu, pane šéf,“ začal Hanousek, když zájemci odešli.

„Sem vopravdu zvědavej.“

„Blondýn je v Praze,“ řekl detektiv hlasem, který očekával překvapení.

„Co to povídaj? Myslej Honzu Blondýna?“

„Koho jinýho? Byl viděnej před čtvrt hodinou na chodníku před Lucernou. Šel s ňákou fajn dámičkou –“

„A vzali ste ho?“ vpadl mu do řeči šéf detektivů bezpečnostní služby.

„Viděl ho Samek, ale nebyl si docela jistej, že to je Blondýn, protože von byl brunet, měl přebarvený vlasy na černo. Ale Samek ho určitě poznal.“

„A proč ho nespakoval?“ čílil se Cintěra.

„Blondýn ho zatím zblejsknul, byl na druhým chodníku, přišly do toho dvě tramvaje za sebou a von zatím zmizel, skočil asi do taxíku.“

„I s tou ženskou?“

„Asi,“ přisvědčil detektiv.

„Jak vypadala?“

„Prej moc hezká, taky bruneta, jenomže nepřebarvená, vysoká, prima holka a takovýhle prsa prej měla –“

„Její vnady mě nezajímaj,“ řekl šéf a vykročil. „Kde je Samek?“

„Naproti Meinla. Von tam má dnes službu,“ sypal ze sebe Hanousek, udržuje namáhavě krok s dlouhonohým představeným.

Kdyby měl Hanousek a Samek pravdu, měl by komisař Sláma radost.

Jan Ryba, vulgo Honza Blondýn, patřil s Josefem Noskem alias Zlatým Sýčkem k lidem, nikterak lhostejným pražským bezpečnostním orgánům. Na rozdíl od Sýčka, který měl na svědomí pořádný růženec hříchů a vyznal se dobře v trestnicích své vlasti, měl dosud Blondýn jen malé vroubky. Jednou byl v podezření z účasti na přepadení peněžního listonoše ve Kbelích u Prahy. Ale nemohli mu nic dokázat, a tak si nechali v Bartolomějské na památku aspoň jeho fotografii a ještě neomylnější podobiznu všech desíti prstů.

„Podrobný referát o senzačním vítězství Sparty!“ sípěli kameloti.

Příčina Cintěrova zájmu tkvěla ve spojitosti Honzy Blondýna se starou šéfovou vášní, jež byla vyjádřena dvěma slovy: karty a peníze. Zda nesouvisely jako tělo a duše? Kdysi slídil po volavkách na hazardní hry. Při těch se nejen fixlovalo a falešně hrálo, ale nejednou se také platilo falešnými penězi. Tak se z Cintěry pomalu stával znalec velmi časového oboru, zcela nepolitické a nestranické inflace, penězokazectví.

Měl už svého času na Honzu Blondýna slušně vybarvené podezření a nastražil to na něho svědomitě – ale Honza najednou zmizel z obzoru, asi týden před tím, než byla nalezena mrtvá Čejková. Policie soudila, že utekl za hranice, tomu však odporovalo hlášení četnických stanic ze Zábřehu nad Odrou a o něco později z Nového Jičína. Podle relací z těchto míst byl tam viděn muž podobný popisu rozeslanému všem stanicím v republice současně s fotografiemi. Měl však tmavé vlasy a nepodařilo se ho zadržet. Stopa po něm v posledních měsících úplně zanikla.

Odvážil by se Blondýn do Prahy? Proč ne? přemítal náčelník tajných. Honza Rybů se nikdy nebál, to bylo o něm dostatečně známo. Ale že by se tu objevil zároveň se Sýčkem? Ti dva si vždycky mohli oči vyškrabat –

Když došel Cintěra s Hanouskem před italskou pojišťovnu, Samka nenašli.

„Kruci,“ zaklel šéf, „kam ho čerti nesli? A kde je Novák?“

Ano, také nositel nejznámějšího českého jména tu nebyl. Hanousek ujišťoval znovu, že tu oba kolegové stáli a Samek vzkázal pro Cintěru, protože nechtěl opustit stanoviště.

„Hm, dobrá – až do odvolání tu zůstanou voni, Hanousku,“ rozhodl šéf a odcházel kupodivu spokojen k Julišovu paláci.

Cyril Hanousek to nemohl pochopit, čekal daleko větší vrčení od šéfa. Náležel ke skupině detektivů, jimž nebylo shůry dáno tolik filipa, aby mohli rozdávat na potkání. Nedovtípil se, že Cintěra viděl v nepřítomnosti jeho kolegy Samka příznivé znamení. Snad se jim podařilo najít novou stopu Blondýna, jestliže je to opravdu Honza, ale Samek má oči jak rys a není smolař jako Hanousek…

Já bych chtěl mít tvé foto

ve zlatém rámečku

zazpívala nasládlým hláskem slečna z hotelu Pošta. Měla na hlavě klobouček, který se ještě držel víry v léto, nebo aspoň v horký podzim. Hanousek ji znal, patřila k oběžnicím s drahou vytčenou stejně přesně jako Urania nebo Venuše, od níž pocházela polovina její přezdívky – polovina lichotivější.

Hle, každodenní dráha této hvězdy na noční pražské obloze: vychází krátce po páté hodině večer, v šest se zastaví na obložený chlebíček v automatu Praha, projde jídelnou do pasáže, nahlédne do restaurantu Pošta, pozdraví kamarádky ze souhvězdí, a když se jí zdá, že v žádném mužském pohledu není touha, zamíří druhým ramenem pasáže k východu.

Zvadlá Venuše – tak jí říkali – neměla ráda věci ve výkladech. Nezajímaly ji, nemohlo od nich nic přijít, byly jen chladné a zlomyslné svědkyně jejích nekonečných procouraných hodin i její chudoby. Zajímala se o lidi, to jediné divadlo nebylo marné.

Od pasáže Pošta Jindřišskou ulicí k nároží Václavského náměstí a vpravo zase k automatu Praha – a nanovo kolem, to je dráha Zvadlé Venuše, která se teď zastavila u detektiva Hanouska s populární písničkou na pomalovaných rtech.

„Nevidělas tady fajn dámu s černýma vlasama a prima poprsím?“ zeptal se, zapaluje Venuši cigaretu.

„A kdy to mělo být?“

„Ani ne půl hodiny, šla po tomhle chodníku, potom přes náměstí k Vodičkové.“

„Jo,“ přikývla, obalena oblakem dýmu „tu sem viděla, šla s takovým nakadeřeným hezounem, vopravdu štramanda, bóže, dyž si zpomenu, že sem byla taky taková, než sem začala –“

„Dějiny nech na pokoji,“ poznamenal detektiv, „já bych rád věděl, kdo je ta dáma.“

„Pěkná dáma!“ rozhorlila se Venuše. „Včera nám začala dělat do holandy, tady v mým rajonu a naproti u Meinla a před Šroubkem! Ale neuměla to, a taky bodejť by jo, vono to není tak lehký povolání, jak si dámy myslej!“

„Se mi zdá, že vidíš konkurenci v každej sukni, která se mihne na Václaváku,“ podotkl jedovatě Hanousek.

„Dyž vám říkám, že jo, tak je to svatý,“ ujišťovala Venuše a její scvrklá tvář plná pudru a líčidel se ještě více svraštila. „Na vlastní voči jsem viděla, jak říká vo oheň dvěma pánům, jenomže to byli křeni a nechali ji plavat. K jednomu, ňákýmu Zachovi, přišla tamhle naproti, stál vopřenej vo strom, zapálil jí a za chvíli šel za ní nahoru, třeba si to rozmyslel. A potom sem ji viděla znovu, lítala tady jako kometa, jeden břicháč ji honil a vona utíkala – řekněte, copak ženská vod fochu bude utíkat před kunšoftem?“

„Dobrá, no jo. – Ale neznáš ji teda?“

„Rozum, že ne, to bych šla hned s barvou ven jako dycky, pane Hanousek –“

Náměstí se zatím naplno rozhořelo pod zamračenou oblohou, která už neprobouzela obavy v občanu z Panské ulice č. 17, kráčejícím po boku manželky do biografu po slavnostní večeři u příležitosti vítězství jeho favoritů. Barvy planuly tak jasně na průčelích a střechách domů, od jednoho konce náměstí na druhý. Živými i nehybnými reklamami, pod dvojitým pásmem lamp proudila široká řeka světel nahoru dolů, v nepřetržitém protipohybu. Podlouhlé kvádry osvětlených tramvají a bílé i žluté zřítelnice aut, jež se proplétaly náměstím s přimhouřenými víčky „městských světel“.

„Co Pražský upír?“ zeptala se Venuše tlumeně.

„A co s ním má bejt?“ povídá detektiv.

„Nic, já jen tak,“ řekla nevěstka skoro šeptem a za chvíli, jednu nohu připravenu už k odchodu, dodala silnějším hlasem: „Toho nedostanete, pane Hanousek – nedostanete!“

Odešla, ale stal se zázrak, jak by byl řekl inženýr Jung, protože Venuše nepokračovala ve své dráze: odbočila z ní a zůstala stát na okraji chodníku.

Cigareta jí hořela mezi hubenými prsty, z lehce pootevřených rtů vyšel vzdech. Oči se jí roztěkaly po lidech, po autech, po světlech a nakonec se ustálily na postavě, kterou už tolikrát viděla.

Byl to mladý, asi třicetiletý muž, ne, bylo mu o něco méně, štíhlé a přímé postavy, krásný jako zpěvák vystupující v závěru filmu Tančící Venuše, na němž byla už třikrát ve čtyřech dnech, jednou místo jídla.

Byl nejen stejně krásný, byl také stejně oblečen. Na zlatých vlasech cylindr, frak s bílou vestou, pod levou paží svíral hůlku s lesklou hlavičkou. V jediné věci byl rozdíl. Zpěvák z Tančící Venuše neměl pláštík, který tomuto muži splýval z ramen, lesklým hedvábím podšitý pláštík, jaký nosívají gentlemani do večerní společnosti v anglických a amerických obrazech ze života.

Co se stalo s tou ženskou? myslil si detektiv Hanousek, pokukuje po strnulé Venuši. No jo, vono je to chytlo všechny, a některý z nich by mu vlezly nejradši pod nůž…

Ale Venuše nespouštěla oči z mladíka, který se tu procházel v nezvyklém ústroji, nejkrásnějším, jaký si dovedla u muže představit. V jeho tváři byl úsměv gentlemana, který má peníze a ví, že se líbí a může si všechno dovolit – Měl bledě modré oči, ale ne tak jako doktor Max, k němuž musila pravidelně na lékařskou prohlídku. Gentleman v cylindru, pláštíku a s hůlčičkou pod paží měl pomněnkově modré oči uprostřed oslnivého bělma.

Podívej se na mě, toužila Venuše, alespoň jednou přímo na mě.

Muž v cylindru však šel dál, vzhůru náměstím po chodníku, kterým chodívají docela obyčejní lidé, jako je ona.

Oddaně ho sledovala, na každém kroku, jako Joan Crawfordová toho Galleghera, jen ztracenějším, roztouženějším pohledem. Minul už stánek s novinami, vystoupil na muzejní terasu a díval se dolů, od oblohy ke světlům a od nich ještě níž, k lidem, kteří se tu hemžili jako mravenci, když jim někdo stokrát, tisíckrát větší rozhrabe mraveniště.

A najednou Venuše viděla, jak gentleman v cylindru roste, každým zlomkem vteřiny se zdvihal nad muzejní rampu, byl pořád mohutnější, rozpínal se do ohromných rozměrů, zdvihal se nad řady oken, jeho cylindr sahal až ke zlacené kopuli muzea, držadlo hůlčičky zářilo jako fialová hvězda. Tu si všimla, že se pláštík krasavce roztáhl a vzdul do šířky, a nebyl to pláštík, ale křídla strašlivého upíra.

Jeho oči však zůstaly modré a také překrásný úsměv vytrval v tváři, když vzal uhlazeným pohybem pravicí hůlku z podpaží a namířiv spodním koncem hůlky dolů, pohyboval jí chvíli nerozhodnut, jako by někoho hledal.

Venuše, která po celou dobu své vidiny neopustila místo na kraji chodníku, pochopila okamžitě význam gesta. Vždyť vyrůstalo z ní jako celý ten výjev i jeho hrdina.

Mě si vyber, prosím, žadonila zvadlými a nepotřebnými rty, slyšíš? Mě si vyber, miláčku!

Ale Upír sklonil svou hůlku níž, na druhou stranu náměstí. A s úsměvem oslnivých úst zamířil prudce na jednu z žen.

Z technických důvodů

Mimi – čtyři písmena tažená růžovým světlem na průčelí Sezimova paláce, nejzavedenější tabarin na Václavském náměstí. Ředitel přechází balkonem pohřížen v úvahy o tom, jaká bude dnes návštěva.

Společnost se začala scházet už po deváté hodině. Hudebníci, kteří tou dobou obyčejně zívali a otáčeli se melancholicky ke vchodu v očekávání první skupiny návštěvníků, jsou už pilně zaměstnáni u svých nástrojů.

Přízemí baru je obsazeno – a přece není ředitel spokojen. Úsečnými pohledy jezdí od orchestru na balkon a dolů k temně rudému závěsu, oddělujícímu hostinskou místnost od šatny, a skoro každou minutu se dívá na hodinky. Konečně sestupuje do přízemí a dává flegmatickému mladíkovi příkaz:

„Zatelefonujte tam.“

Chvíli se za ním dívá, ale zdá se mu, že to trvá nějak dlouho. Aby loudavce popohnal, přistupuje k telefonní kabině a ťuká na okénko masivním prstenem.

„Nemohu se na ni dozvonit,“ hlásí mladík, jemuž přísluší v tabarinu titul tajemníka.

„Vezměte taxi a hned pro ni jeďte.“

Tajemník vyzdvihl v šatně klobouk a vyšel těžkými skleněnými dveřmi.

Bylo za pět minut půl jedenácté, když dal ředitel pokyn k zahájení programu. Nastalo šero, jako by někdo najednou sfoukl žárovky – a hned nato smetly reflektory do parketu růžové světlo, v němž se objevil kouzelník.

„Bravo!“ zvolal kdosi a zatleskal. Hosté, kteří se tu ještě nevyznali, spatřili v rohovém boxu starého pána s monoklem.

Bylo tu hodně nových návštěvníků, někteří z venkova. S přiškrceným úsměvem vzhlíželi k muži, který v přestávkách mezi čarodějnými kousky metal kozelce, div nespadl na některý stůl – čehož se velmi obávali. Přistupoval až k nim, vytahoval z jejich poctivých lebek holoubata a z ucha jim vybíral vajíčka…

Bylo půl jedenácté, když si ředitel pomyslil, že kouzelníka vymění na příští týden za jinou atrakci a že by tu už měl být zpátky tajemník s Mimi.

„Dobrý večer, pane řediteli. Obchod kvete, jak se zdá?“

„Děkuji, ujde to.“

Nemá rád návštěvy těchto pánů. Včera mu odvedli jednoho hosta – jdou snad pro dalšího?

„Zavolal byste pana vrchního?“ povídá detektiv Samek.

„Má sice spoustu práce, jak vidíte. Ale když to musí být –“

Detektiv nahlédl do tabarinu mezerou v rudém závěsu a vyměnil se šatnářkou pozdravný úsměv.

„Včera byl u vás nějaký pán ve smokingu,“ začal Samek, když přišel vrchní.

„Měli jsme tu více pánů ve smokingu.“

„Myslím toho na balkoně, načesaného bruneta –“

„Ano, vzpomínám si,“ přisvědčil vrchní a chtěl pokračovat, ale ředitel jej přerušil návrhem.

„Mohli bychom snad jít do mé kanceláře, tady není právě nejvhodnější místo –“

„Co víte o tom brunetovi?“ vyzvídal Samek, když za nimi zapadly dveře.

„Zhola nic, byl tu včera poprvé.“

„O čem jste mluvili, pane vrchní?“

„O ničem zvláštním. Vyptával se mne tak trochu na hosty, měl jsem dojem, že není z Prahy.“

„Na koho se vyptával?“

„Na pana továrníka Chýnu, například. Na primáře Ryneše, na jednoho mladíka, kterého jsem sám neznal –“ zalhal si vrchní, zatajuje, že prozradil neznámému mimořádná opatření policie a povolání jednoho z floutků.

„Na dámy nebyl zvědavý?“ pokračoval detektiv.

„Ptal se mne pouze na slečnu Mimi. Zdálo se, že na něho udělala dojem.“

„Nechtěl od vás adresu jiné dámy?“

„Ano,“ rozpomínal se s jistou námahou vyslýchaný, „myslíte snad brunetu, která tančila se silnějším pánem menší postavy? Ale já mu nemohl posloužiti, viděl jsem ji poprvé.“

Samek sklopil na chvíli víčka a povídá: „Měl byste být o něco upřímnější, pane vrchní, ve vlastním zájmu. Nevíte tedy zhola nic o té brunetě?“

„Bohužel ne, pane – Mohu snad už odejít?“

„Ještě maličkost. Kolik vám dal ten brunet spropitného?“

Vrchní odpověděl s nepatrným zpožděním: „Sto korun.“

„Dal vám tu stokorunu před placením, nebo při placení účtu?“

„Před.“

„A čím platil?“

„Tisícikorunovou bankovkou.“

„Proč jste to nehlásil,“ vmísil se do výslechu ředitel.

„Myslil jsem, že se to týká pouze –“

„Výzva zněla jasně, hlaste všechny tisícikoruny, inkasované v noci ze soboty na neděli.“

„Kde je ta tisícikoruna?“ ptal se detektiv.

„Má ji primář Ryneš. Vrátil jsem mu na pětitisícikorunovou bankovku.“

„Primář Ryneš říkáte – dobrá.“

„Je to náš pravidelný host, jistě dnes přijde,“ pospíchal ředitel s vysvětlením. „Ale co má být s tou tisícikorunou – myslíte, že je také falešná?“

„Musím ji nejdřív vidět, pane řediteli.“

„Tři falešné tisícikoruny udat za jedinou noc pod jednou střechou a dvě z toho v mém tabarinu!“

„Nemusíte se už zdržovat, pane vrchní,“ řekl detektiv, jehož ředitelův nářek nedojímal.

Do dveří kanceláře vpadl s nezvyklým temperamentem tajemník: „Ona je pryč,“ vypravil ze sebe udýchaně, „aspoň není možno dovolat se jí. Zvonil jsem, klepal – sousedka říkala, že k ní do bytu přišel asi v půl deváté nějaký pán.“

Vrchní byl již na odchodu, ale u dveří se zastavil, jako by chtěl ještě něco říci.

„A viděla ji ta sousedka odcházet?“

„Nikdo ji neviděl. – Musila odejít, když se neozývá –“

„Snad se zdržela někde cestou,“ řekl ředitel sám sobě pro útěchu, „můžete už jít, pane vrchní.“ A když odešel, postěžoval si detektivovi: „Nemůžeme se dnes dočkat naší tanečnice Mimi, poslal jsem pro ni, ale jak vidíte bezvýsledně. Je to naše hlavní atrakce, pochopíte, jsem jako na trní.“

„Chodívá slečna Mima pozdě?“

„Je velmi přesná, v deset hodin bývá ve své šatně, spíš o nějakou minutu dřív.“

Detektiv přistoupil ke dveřím a chopil se kliky.

„Kde bydlí slečna Mimi?“

„Ve Skořepce třicet devět. Chcete tam snad jít?“

„Ach ne, ptám se jen pro případ, že by toho bylo opravdu třeba,“ odpověděl Samek, sestupuje s ředitelem do šatny.

Tabarin duněl rumbou, při níž se běloši v orchestru i na parketu snažili podobat se co nejvíce usedlíkům temné Afriky. Pozouny s náhubkem, hoboje, saxofony s tenkým praménkem smyčců tvořily daleké pozadí syčivému chřestění a suchému tlukotu jakéhosi dřevěného nástroje.

Šlo to přímo do nervů a Zachariáš by k té hudbě byl rád viděl zlatá, bílá nebo černá těla se svaly a leskem, ale nahá, s dlouhýma nohama, volnou hrudí a popuštěným úsměvem. Pohled na způsobně hopsající Pražany, na dámy odhodlané tančit vášnivě, by byl zaručeně rozesmál černochy, pokud jsou ještě primitivní.

Kdo vypoví tajemství hudby, kdo by uměl slovy vyjádřit kouzelnou moc rytmu? Obvyklá slova jsou otřelá užíváním a neobvyklá lžou nebo předstírají. Ale i nejbídnější skřipky vyzpívají všechno na světě a jediným prstem vyťukáš rytmy celého života.

Bije a chřestí a syčí, jen nízko nad údery ke zpěvu hlavu zdvihá – rumba.

„Tamhle sedí jeden, který tu včera měnil falešnou tisícikorunu,“ povídá ředitel tabarinu, pohlížeje rozdurděně k Zachovi.

„Ta věc je vysvětlena,“ říká detektiv, „tisícovku mu půjčil ten inženýr, byl jsem při výslechu.“

„Našli jste u něho penězokazeckou dílnu?“

„V jeho bytě nebylo nic,“ odpovídá Samek a loučí se. Po mramorovém schodišti jde zvolna, i pasáží, ale na chodníku zvyšuje rychlost, jako by se náhle rozhodl nebo dostal nápad.

Zamířil k nejbližší telefonní dvojbudce, patřící rovněž do sbírky pražských zvláštností, opominutých v cestovních příručkách. Jsou zařízeny nevšedním důmyslem tak, aby se do nich vešel jen člověk vynikající štíhlostí, takže na nějaký ráznější pohyb nebo obrat není ani pomyšlení. Druhou jejich vymožeností je, že slyšíte naprosto zřetelně vše, co mluví soused, ale není vám jasno, co říká váš partner na druhém konci drátu. Aby se telefonování stalo ještě svízelnějším, vysílá ústředna do vašeho rozhovoru v krátkých přestávkách silný tón, čímž se dorozumění stává skutečným dobrodružstvím.

Pro tajné policisty jsou dvojbudky jako dělané. Ale ta, k níž přistoupil Samek, byla prázdná.

Listoval chvíli v seznamu abonentů, zastavil se na stránce označené písmenami Ry a vytočil číslo. Jednotvárně bzučel v jeho uších tón, svědčící o tom, že aparát zvoní.

Primář Ryneš není doma nebo se nechce obtěžovat k telefonu. Snad přijde do Sezimova tabarinu. Nebo je v nemocnici? Samek vyhledal číslo Nové nemocnice, před rokem slavnostně otevřené, ale sotva z poloviny dobudované, po nesčetných anketách, trvajících patnáct let.

„Pan primář? Přijde až zítra ráno, jako obyčejně, v půl deváté.“

Podívám se tedy do bytu slečny Mimi, rozhodl Samek. Na nároží Můstku před výkladem skvostů, o jejichž vyloupení se majitelé bižuterie neobávali, smekl detektiv klobouk.

„Dobrý večer. Jak pokračuje vaše záležitost, Samku?“

„Zdá se, že jsem na správné stopě, pane vrchní komisaři.“

„To znamená?“

„V těch tisícikorunách má prsty Honza Blonďák, jak jsem si myslel. Měnil včera jednu v tabarinu Mimi.“

„Za předpokladu, že ten brunet, který vám dnes zmizel, je hledaný Blondýn,“ podotkl vrchní komisař Málek.

„Na to mohu vsadit krk.“

„Uvidíme. Kdybyste měl něco nového, stavte se u Bašty, jdu se podívat na slečnu Mimi.“

„Byl jsem tam právě, Mimi je prozatím nezvěstná.“ A vypověděl všechno, co o ní věděl. „Proto se chci podívat k ní do bytu.“

„To znamená, že –“

„Člověk nikdy neví, a něco v tom bude, jinak prý chodí do podniku přesně. Nebudu zdržovat, pane vrchní komisaři –“

Ale nadřízený ho vzal pod paží:

„Půjdu s vámi.“

Noční chodci rozebírali náruče na stroji rozmnožených sportovních vydání, jež stálo padesát haléřů a skládalo se ze dvou stran. Jednu obsadil inzerát oděvní firmy, jež se obracela k zájemcům módním stylem, slučujícím nezištné přátelství s prodavačskou sugestivností:

Přijďte k nám.

Naším nejvyšším zákonem – Vaše spokojenost.

Vaší radostí – naše nové obleky.

Obsloužíme Vás vzorně, dokonale a levně.

Nuže – čekáme Vaši návštěvu.

Přesto, že uvedená obchodní báseň stála celých pětadvacet haléřů, šla na odbyt, jako přívažek k epochálním řádkům druhé strany. Tam byla hymna o strahovském stadionu, nadepsaná „Tři nula“, a jiná skóre té neděle.

Odkudsi ze Starého Města odbíjela jedenáctá.

Lidé se vraceli z biografů, rozesmátí, ubrečení, otrávení, ukolébaní hrou na stříbrném plátně k falešným snům, jejichž výroba by se měla trestat přísněji než výroba falešných peněz.

O tom, jak jednoho dne spadne člověku štěstí do klína, zamiluje se do vás bohatý šlechtic nebo majitel zbrojovky, maličká – a bude svatba, nebo aspoň útulný byt, kam si můžete zvát i svého mladšího a chudého přítele… Někdo opustil příšeří filmových katakomb pln odhodlání: tam ten chlapec s očima ještě vyjevenýma dojetím si umiňuje, že bude studovat lékařství, aby také jednou nosil bílý plášť a mohl operací zachránit život své milované, až trochu vyroste, ona prozatím chodí do kvarty.

Skutečnost je tak nepřátelská, když vyjdeme z biografu na ulici, dva světy se srazily, diváka svírá ze všech stran pocit bezvýznamnosti v kolotoči velkoměsta a v ústech zbude hořkost.

Jak dlouho mě tady nechají civět? myslí si Cyril Hanousek, kolem něhož dosud obíhá Venuše.

Třebaže nejedna kolegyně zůstala té noci ze strachu doma, nikdo se dosud nechytil na úsměv, skládaný bez víry do hlubokých vrásek. Nikdo se nedal zmýlit umělým světlem a líčidlem, ani upír ve fraku nepřicházel se svou hůlčičkou a pomněnkovýma očima.

Proč mě dnes nevzal s sebou? myslí si Hana, ukrytá v bezpečí domova, kam ji Zachariáš dopravil. Je možné, aby se o mě Vláďa opravdu bál? Pošetilá myšlenka – ale je to od něho hezké. Kde asi je? Odešel domů, nebo bloudí po Václavském?

Stříbřitě šedý župan přikrývá Hanino tělo příjemně umdlené. Leží na otomanu pod lampou s velkým stínidlem, knihu v ruce. Sotva se dočkáte okamžiku, kdy její dlouhé prsty s bledě růžovými nehty rozevrou stránky, sotva uvidíte, jak se modrošedé oči teď přivřené rozběhnou brázdou vašich řádků, pane spisovateli.

To děvče má svůj román, vám by se asi zdálo, že je v něm málo souvislosti a kapitoly přeházené, ale ví si dobře rady se zápletkami a postavami, vymyslila si konec, vlastně dva konce, to víte, pane spisovateli, se ženami je to těžké, skoro takové jako ve vašem posledním románě, a přece docela jiné.

„Haničko, měla bys už zhasnout, je pozdě,“ říká z vedlejšího pokoje hlas, který může patřit jediné bytosti.

„Ještě chvilku, maminko,“ odpovídá a jde v duchu dál pod paprsky tlumeně hořící lampy, ze smíchovského břehu přes řeku, jen se podívejte na spící nábřeží obletované světly na hladině, ale Hana se ve svých románech nezdržuje popisem věcí, ji zajímají jen lidé, jako Venuši.

Galantní reportér Otto, zdvořilý, ale pořád myslí na své noviny a věčně se omlouvá a chodí jistě pozdě, je horší než Vláďa.

„Bravo!“ vykřikl kdosi daleko odtud, v tabarinu Mimi a zatleskal. Zachariáš, který seděl blízko pána s monoklem, sebou trhl v zadumání. Tango prostupovalo jeho myšlenkami jako zelená mlha, pil dnes mnohem lacinější víno než včera s Hanou a ostatními. Jak je inženýru Jungovi na Čtyřce a co našel komisař Sláma v jeho bytě? Nač tam měl tolik chemikálií a co dělá s devíti diktafony?

Riesova tvář je uspěchaný den velkoměsta, pokračuje Hana v románě na otomanu, ale člověk, který přišel k jejich stolu ve francouzském restaurantu, je jako hluboká voda s nehybným povrchem. „Jsem Benda,“ představil se, a když mu Ries vysvětlil, že patří k Zachovi, dodal: „Konečně jsem vás poznal,“ rozumějte, jako by se toho nebyl mohl dočkat.

Když vedle něho seděla se Zachariášem, měl kolem úst úsměv a ten nemohl znamenat nic jiného než radost nad tím, že ji má ve své lóži.

„Haničko – jdi už spát. Musíš brzo vstávat!“

„Ano, hned,“ řekla a vztáhla k řetízku lampy paži, po níž se svezl volný rukáv županu. Málo mluví Benda a dívá se rovně, nic vyzývavého, nic z ohledávání a odhadování posledních možností. Hle, barbar Ryneš, přichází k jejich stolku jakoby s oštěpem nebo mečem v chlupaté ruce, život je jako plamen pod bláznivým větrem, madame, je třeba utrhnout co nejvíc z každého dne, co jiného máme na světě? Říman cení zuby a pije skotskou whisky, tu máš, děvče, napij se se mnou. Láska? Moc jednoduchý krám, madame, jen žádná barevná sklíčka, nestojí to za námahu ani jednoho tance, ale lidi ta hra pořád baví…

Ries byl odvolán telefonem, kam asi šel? uvažuje Hana, které se jeho neklidná tvář prolnula masitou tváří římského rozkošníka. Ale Římani nebyli barbaři, Hano! Co na tom? – Žili jako barbaři proti takovému Bendovi.

A Zachariáš?

Zachariáš mimochodem trošku žárlí na Bendu, jen ať si žárlí. Kdo je Zachariáš jako muž, Hano? Jaký je vedle Ryneše, Bendy a Riese?

Uviděla ho před sebou s rozcuchanou hlavou schýlenou k zemi, oči a čelo hleděly vzhůru, byly čemusi nastaveny, jsou zanícené, u vytržení, ale nepatří snílkovi. Umějí být dětské, ale v určitých chvílích jsou tvrdé a neústupné, z cesty, teď jsem tu já, ruce pryč –

V tváři najednou vypučel vous a sbíhá do bradky, změť vlasů se na dvou místech hrotí, několik vteřin by z něho mohla jít hrůza, ale teď se už zase směje plnými ústy, mohl by jimi polykat hrozny a hrát na fujaru pod stromem –

Hana napjala tělo jako luk a zhasla lampu.

Když byla tma, šla k oknu a vytáhla záclonu. Byla teď bezpečna před zraky náhodných diváků – bydlila v přízemí. Shodila župan a vyňala ze skříně noční roucho. Koupila je před několika dny, dnes je poprvé oblékala. Nač kupuješ takové krásné věci, povídal Zachariáš, když mu je po obědě ukázala, nikdo tě v tom přece neuvidí. Ale to je pro mě, odpověděla mu – a také možná ještě pro jednoho pána.

Ne, Vláďa není rozkošník, i když je faun.

Na chvíli zasvítilo v přítmí tělo zlatovlásky jako z fosforu, potom bylo zahaleno hedvábným rouchem.

Zachariáši, slyšíš mne? Proč nejsi tady, když chci, abys byl se mnou? Proč se lidé nemohou setkat v těch minutách, kdy po sobě všemi smysly touží, takže se zdá, že se vše navždy ztratí v prázdnotě?

Chtěla utéci před svou touhou pod přikrývku, ale zarazila se. Zdálo se jí, že před jejich domem zabrzdilo auto. Nepochopitelně se jí rozbušilo srdce. Ještě stojí nad svým ložem, ale ruka s přikrývkou klesá. Pod hedvábným rouchem se zdvihají ňadra sevřená úzkostí.

Obrací tvář k otevřenému oknu, za nímž je v ulici divné ticho. Až teď, konečně!, se rozhlučely kroky na chodníku a zaplnily prostor svou důležitostí. Posílena jejich zvukem, překonala tíseň a odvážila se k oknu.

Před domem těsně u chodníku stojí dlouhá limuzína. Zadní okno zavřeno, menší u řidičské kabiny trochu spuštěno.

Nikdo nevystupuje, nikdo se nepohnul.

Hanin dech a tep se chová stále pošetile, je stlačena jako v trýznivém snu, zatímco kroky náhodného chodce doznívají.

Náhle se limuzína dává do pohybu, s téměř neslyšitelným rozběhem motoru. Šest sedm metrů se plíží krokem, jako by řidič ještě čekal nebo váhal.

Potom se prudce rozběhla.

A zatím co Hana ještě stojí u záclony ve zmatku a studu, který se třepí ve výsměch – hloupá, hloupá, jak se dovedeš vzrušit pro nic za nic, pro jakési auto pod okny – zahnula temně višňová limuzína k Dienzenhoferovým sadům a pustila se na plný plyn asfaltovým nábřežím.

Na mostě Legií, vedoucím k Národnímu divadlu, potkala řadu aut, mezi nimi také policejní vůz s komisařem Slámou, šéfem Cintěrou a detektivem Hanouskem.

Od chvíle, kdy dr. Sláma dostal zprávu o tom, že do Prahy zavítal po dlouhé nepřítomnosti vedle Sýčka také Blondýn, přijímal mnohem snášenlivěji mimořádnou nedělní službu. Choval se zdrželivě k Cintěrově a Samkově teorii o Blondýnovi-penězokazi, ale byl některými stopami v posledních týdnech nakloněn víře, že má na kontě smělou, dosud nevypátranou loupež v Centrokooperativě.

Pásl-li komisař Sláma po Blondýnovi – případ Centrokooperativy byl tehdy svěřen právě jemu – oddával se Cintěra snům o Sýčkovi, jehož dostal svého času poprvé za mříže.

Takové lásky se nezapomínají.

Nedlouho potom se ukázalo, že lze mluvit o náklonnosti oboustranné.

Když se Cintěra vrátil z první dovolené, kterou si popřál po čtyřech létech šéfovské služby, nalezl svůj byt k nemalému překvapení úplně prázdný. Jediná noha ze židle se válela mezi oběma holými pokoji.

Zuřivé vyšetřování potvrdilo temné podezření, jež Alois pojal při prvním spatření svého rozebraného domova.

Zjistilo se, že několik dnů po Cintěrově odjezdu na dovolenou přijel k domu stěhovací vůz s posádkou čtyř zdravých, silných mužů, z nichž jeden se domovníkovi vykázal dopisem, jímž revírní inspektor Alois Cintěra objednává u firmy přestěhování, aby svůj byt uvolnil kolegovi. S chutí, nepřiměřenou práci tak namáhavé, složili mužové Cintěrův nábytek do auta, byt zavřeli a odjeli.

Byl to parádní kousek Zlatého Sýčka a jeho tří přátel, kteří měli na Aloise upřímnou žízeň.

Ale nejhorší přišlo potom: Sýček a spol. rozprodali šéfovo bytové zařízení po celé Praze tak, že z něho byly odhaleny jen dva kusy – a jedním z nich byla židle o třech nohách. Před soudním senátem mohla Cintěru ranit mrtvice, když obžalovaný vyrukoval s tvrzením, že to vystěhování i rozprodej nábytku si s ním Cintěra domluvil, aby dostal peníze od pojišťovny. „Pročpak,“ tázal se Sýček v závěru skvělé protižaloby, „proč se dal pan revírní pojistit proti vykradení akorát před odjezdem na dovolenou, slavný soude?“

Ano, jsou vzpomínky opravdu nezapomenutelné.

Na rozdíl od Slámy a Cintěry byl Cyril Hanousek naprosto neutrální. Netrpěl nesmyslnou ctižádostivostí ani vysilující horlivostí jako oba jeho nadřízení. Měl-li jaké vášně, ponechával si jejich vybíjení do soukromého života. Ve službě měl rád pokud možno čiré případy a klid.

Záležitost, do níž byl právě stržen neblahým vírem událostí, nevyhovovala ani první, ani druhé podmínce. Rébus se Sýčkem a Blondýnem a ještě k tomu s falešným inženýrem kladl přílišné požadavky na jeho mírnou inteligenci.

Jízdu na Smíchov pokládal za zbytečné maření drahocenného nedělního času. On, Hanousek, má přece své zkušenosti s tím brejlounem. Než se otočíš, zmizne, jako odpoledne na Strahově – kdepak!

Ale povinnost je povinnost.

Když policejní vůz potkal višňovou limuzínu, byl komisař Sláma pevně v sedle své teorie o Blondýnovi, zbývalo jen zmocnit se ho.

Cintěra, sedící mlčky vedle Slámy, ohříval v myšlenkách zase naději, že dnes Sýčka dostane, i když proklouzne šťáře, což předpokládal. Políčil na něho důkladně – a pro jistotu hned na třech místech. Sýčkově sestře se nejprve nechtělo mluvit, ale když jí pohrozili, rozvázala a vykoktala všelicos pro Cintěru užitečného…

Nikdo by nebyl více překvapen než Sláma a Cintěra, kdyby byli zabočili v autu z nábřeží vpravo hned Barrandovou ulicí, místo Malátovou.

Podél jižního průčelí Štefánikových kasáren šli totiž v živém rozhovoru dva muži. Na nároží Zborovské třídy se zastavili.

„Tak to si byl ty?“ povídá jeden z nich, muž s širokými rameny a frajerským kloboukem na tmavých vlasech.

„Jo, teď ti to můžu říct,“ odpověděl mu vytáhlý, trochu dopředu nachýlený muž, „to sem byl já.“

Ramenáč se zadíval do mžourajících očí a potom se chopil blahopřejným způsobem společníkovy pravice. „Tak jak sme si řekli, ani vo krok vedle, ať to všechno klape!“

Nato se rychle rozešli dva muži, které dosud pražské podsvětí nevidělo pohromadě, dokonce ne při přátelském stisku rukou:

Zlatý Sýček a Honza Blondýn.

Z řeky šel chlad. Vltava, nevšímavá k svému titěrně symbolickému pokřivení v podobě sochy nad hladinou u mostu Legií, plynula pod smračenou oblohou podél břehů dvou ostrovů, elektřinou zelených.

Bylo půl dvanácté a pět minut, když se do tabarinu Mimi v Sezimově paláci vrátil vrchní policejní komisař Málek a detektiv Samek.

Pohovořili v kanceláři s ředitelem, který si dodal co nejklidnějšího vzezření, když po hřmotivém hudebním úvodu vstoupil do parketu a promluvil hlasem marně zmáhajícím rozrušení:

„Dámy a pánové, vážení a vzácní hosté!

Je mi neobyčejně líto, že právě dnes vám musím oznámiti nemilou zprávu. Hvězda našeho tabarinu, rozkošná tanečnice Mimi, nemůže dnes z technických důvodů vystupovati. Neračte se však proto rmoutiti, náš jubilejní program je tak bohatý, že doufám, nebudete příliš postrádati nepřítomnosti slečny Mimi, která zde bude od zítřka opět účinkovati.“

Ředitel tabarinu se uklonil a setřel šátkem pot z čela.

„Bravo! Bravoó!“ vzkřikl do nastalého ticha muž s monoklem a nadšeně zatleskal.

Noc jako jiná

Omluva, s níž se ředitel tabarinu obrátil k obecenstvu, působila jinak, než zamýšlel. Hosté, kteří sem zavítali poprvé, byli jen upozorněni, že přijdou o něco, s čím nepočítali. A ti, kdo sem chodili častěji, začali mezi sebou vyměňovat významné pohledy.

Mimi dnes nemůže vystoupit – z technických důvodů. Právě dnes. Co za tím vězí?

Jako nemůže zůstat divák netečný uprostřed rozvlněného množství, nemůže ujít zvědavosti posluchač uprostřed šuškajících. Jméno Mimi přeskakovalo od úst k ústům a nabývalo záhadného zvuku.

Bylo by to možné? řekl si dirigent zdvihaje ruce povelem k novému číslu. Členům orchestru neušlo jeho rozčilení a trhliny v stereotypním úsměvu byly zjevny i bystřejším hostům.

„Máme dnes na sebe štěstí,“ řekl vrchní komisař Málek, skloněný nad Zachariášem. „Vejdu se sem ještě?“

Pohled, jímž ho Zach uvítal, nevynikal přívětivostí. Ale na to jsou lidé od policie zvyklí.

„Pozoruji, že jste si oblíbil Sezimův tabarin,“ zahajoval Málek rozhovor, sotva se usadil.

„Jsem tu podruhé,“ zavrčel Zachariáš a napil se limbašského. Bylo sice nepoměrně lacinější než včerejší šampaň, ale zůstávalo za ním trapně pozadu. Ne, Hano, není pravda v každém víně…

„Chodím sem často, je tu útulno,“ řekl komisař uznale.

Zach chvíli mlčel. Potom zdvihl své husté obočí a povídá:

„Jdete mě zase vyslýchat?“

„Vyslýchat? Nikdy jsem neměl něco podobného v úmyslu, pane Zachu –“

„A dnes ráno v Luxoru?“

„Dnes ráno?“

„Jak jste telefonoval s policejním ředitelstvím a vyptával se mne na Junga –“

„Ujišťuji vás, že jste na falešné stopě. Z kavárny jsem telefonoval v ryze soukromé záležitosti. A pokud jde o pana Junga, začal jste přece o něm mluvit sám… Napadá mi už, z čeho mne podezříváte. – Ale věřte mi, o vaší historii s tisícovkou jsem se dověděl teprve před chvílí v Bartolomějské.“

Na Zachariáše si tak hned někdo nepřijde, ani když k němu napřáhne sklenku s přátelským úsměvem, jak to udělal komisař Málek.

„Přisedl jsem k vám v Luxoru ze skutečného zájmu o věc. A druhé možné podezření také odpadá – myslím na vaši půvabnou společnici – jsem ženat a řádný otec dvou dětí. Neřekl jsem toho dost na důkaz své neviny?“

Zachariáš se podíval komisaři úkosem do očí. Zdálo se mu, že mluví upřímně. I rozhodl se uzavřít douškem limbašského epizodu neočekávaného výslechu.

„Nepotkal jste náhodou primáře Ryneše?“ zeptal se Málek.

„Nepotkal.“

„Velice rád bych s ním mluvil. Bude vás zajímat – řekl bych z kolegiality – že má u sebe také jednu falešnou tisícikorunu.“

„Od Junga?“

„Od někoho jiného.“

„Vidíte!“ vyhrkl Zachariáš. „Pořád říkám, že Jung nemá na těch penězích vinu. Nevěděl, že jsou falešné, jinak by mi nebyl jednu půjčoval. A kdo ji dal primářovi?“

„Stopa vede k muži, který tu také byl včera v noci. Pochopíte, že nebudu před usvědčením blíže označovat… Chci, aby se podezřelá bankovka dostala co nejdříve do našich rukou.“

Komisař se napil beaujolais – bylť přítelem francouzských vín – a pokračoval lhostejně:

„Ještě z jiného důvodu bych rád viděl primáře, a to je záležitost, v níž byste nám mohl pomoci, pane Zachu.“

On a pomoci policii? K tomu ho nedostanou! Podařilo se jim nachytat ho při výslechu s Jungem, ale při tom zůstane! Připraven na odpor, sklonil hlavu ke sklence.

„Říkal jste mi v kavárně, že tu včera s vámi byl primář Ryneš. Byl bych vám zavázán, kdybyste se rozpomněl, nepsal-li před vámi nějakou zprávu, například na receptu.“

V Zachově tváři se při posledním slově udála změna, jíž komisař bez meškání využil:

„Myslím na lístek adresovaný slečně Mimi. Posílal jí včera něco takového?“

„Ano! Nijak se tím netajil. Všichni jsme viděli, ehm – lístek, vytržený z bloku receptů.“

„Nehovořili jste něco o novinách?“

„Primář nevěděl nic o výhrůžném dopise,“ vypravil ze sebe Zachariáš.

„To jsem potřeboval vědět,“ usmál se komisař a vyňal z náprsní tobolky přetržený a pomačkaný recepis, který představoval jedinou kořist návštěvy, vykonané v bytě tanečnice. Samkovi dalo hodně práce, než ho odkryl v koupelně, mezi jinými papíry odsouzenými k upálení. Ale závěrečná část scházela.

Málek položil útržek na ubrus, vyhladil jej, přikryl ceníkem vín a zavolal vrchního.

„Nesl jste včera slečně Mimi písemný vzkaz od primáře Ryneše?“ zeptal se svým ledabylým hlasem.

„Ano, pane vrchní komisaři.“

„Je to tenhle lístek, že ano?“ pokračoval Málek a odkryl útržek. Vrchní přisvědčil.

„Výborně! Četl jste ho, jak vidím.“

„Pardon, pane –“

„A budete nám proto moci poradit –“ řekl Málek a zdvihl útržek, na němž bylo napsáno gladiátorskou rukou primářovou:

Mimi,

nerad Tě slyším mluvit hlouposti, myslím o tom prkně. Ty noviny jsem četl, jsi taky romantická? Chtěl bych Tě mít pod nožem, ale živou. Koupil –

Tady byl recept nepravidelně přetržen. Na dolejších zoubcích uvízlo písmeno „k“ s nečitelným předcházejícím svrškem jiného písmene, o něco dál se zachovala skupina „ství na“ – ale dál visel jen háček zmizelé litery.

„Co bylo na utržené části receptu, pane vrchní?“

„Nahlédl jsem jen zběžně před odevzdáním,“ bránil se tázaný.

„Co by mohlo být tady před ‚k‘ – vypadá to jako ‚i‘ nebo ‚r‘ – ale pan primář hrozně škrábe.“

„To bude ‚e‘, ze slova ‚zámek‘, pan primář totiž sděloval slečně Mimi, že koupil zámek a panství a podepsal toho dne kupní smlouvu. Zmiňoval se též o tom, že se tam Mimi musí co nejdřív podívat.“

„Kde je to panství?“

„Na Mělnicku.“

„A co tam bylo ještě?“

Zaváhal vrchní? Nebo opravdu neví? Komisař se mu snažil pomoci:

„Týkalo se to zámku, nebo Mimi? Je důležité pro nás – a možná i pro vás, abychom byli informováni.“

„Stalo se jí snad něco?“ řekl vrchní s naléhavostí, znějící nezvykle v jeho ústech.

„Víme jen dvě věci. Že není tady ani doma. Na konci ztraceného útržku –?“

Zachariáš se díval ze strany na Málka. Na jeho malý trochu rozteklý nos, na oči převalující se za cvikrem zdánlivě bez zájmu.

„Na konci lístku… bylo pozvání primáře na druhý den k němu do bytu. Psal jí, že na ni určitě čeká a potom že ji zaveze autem do tabarinu. Víc tam nebylo nic.“

Málek sňal cvikr a čistil jej šátkem.

„Vida, hned jsem si myslil něco takového. Celá záhada je v tom, že primář Ryneš místo do tabarinu zavezl vaši tanečnici na Mělník. A tam v jeho zámku nebo v tom lobkovickém popíjejí mělnické, zatímco my trápíme svou fantazii. To mi stačí, pane vrchní. Zůstane to ovšem mezi námi, nikomu ani slovo!“

Muž ve fraku se uklonil a odplul s očividně porouchaným úsměvem, odnášeje svou nerozlučnou portefeuille k nedočkavému hostu „pětka vlevo“, jak mu hlásil číšník.

„To, co jste vyslechl, není ovšem pro veřejnost, pane Zachu. Volil jsem takový způsob zjištění jako kratší a nenucenější.“

„Rozumím. Ale mohl byste mi odpovědět na několik otázek?“

„S radostí, nebudou-li příliš důvěrné –“

„Proč jste mu řekl, že je možná i pro něho důležité, aby byla policie informována?“

„Jsem jist, že na to přijdete sám, budete-li chvíli sledovat momentální náladu pana vrchního. Myslím dokonce, že zasadíte na vhodné místo té křížovky i výzvědné pohledy pana dirigenta, který se našemu stolu věnuje mnohem víc než své partituře. Teď mne však na chvíli omluvíte –“

Po těch slovech si komisař nasadil cvikr na nevzhledný nos a odešel k šatně.

Rozum do hrsti, Zachariáši. Nestalo se přece nic zvláštního. Mimi se obrátila pro jednou zády k své každodenní robotě. Jak to říkal Málek, primář ji odvezl na Mělník a tam popíjejí zaručeně chutnější víno než já.

To je ňákých řečí, řekl by Ryneš, kdyby slyšel šuškání po tabarinu.

Nad výhrůžným dopisem, který byl včera uveřejněn, krčí jedni rameny, druzí si z něho dělají blázny, ale hluboko uvnitř jej berou všichni vážně, i ti, kdo na říčanský případ dávno zapomněli. Stačí, aby tanečnice nepřišla do tabarinu – a už po ní lidé z Bartolomějské slídí jako po možné oběti.

Pravda, je osudná noc, nejen podle fantastické črty Pražského večera, je osudná noc i podle jeho teorie. Vypadá-li vrah Čejkové, jak si ho představuji, Hano, bude vraždit dnes v noci znovu, jako že se jmenuju Zachariáš.

Ale jak si ho představuje?

Zachariáš by o něm mohl mnoho říci, tuší některé jeho rysy, někdy vyvstanou před ním v podivné určitosti, ale nepatří jedinému člověku, zahrnují dlouhý řetězec lidí, jen čas od času přilehnou na živoucí tvář, obyčejně někoho ze známých. Jedenkrát, když přecházel s maskou vraha vlastní výroby od postavy k postavě a od jména k jménu, přišel nevyzpytatelnou cestou i k tváři Zachariáše Zacha.

Nikdy nezapomene na několik vteřin, v nichž zaskočen nahlížel do zrcadla té nesmyslné představy.

Ale teď, ať se jakkoli bránil, sklouzla maska vraha na tvář muže, který mu nedávno říkal:

Mě vraždy nezajímají, s výjimkou těch, které mám na svědomí sám. Nevím, co vy jste povoláním, já jsem řezník, brodím se v krvi od rána do večera. Člověk umřel, člověk je zabitej – dobrá – ukažte mi ho, stalo se to tak nebo tak a věc je vyřízena. Proč někdo někoho podřezal nebo mu dal injekci na věčnost, to mě nezajímá.

A kdyby šlo o slečnu Mimi?

Tu se na něho podíval, jako by ho byl uhodil, a povídá: no jo, třebas i Mimi, to víte, koukal bych blbě, kdyby mi tu krásnou holku ukázali na prkně, ale v životě je to jiný než v ufňukaných básních, šel bych k jiný a točilo by se to dál, jako by se nic nestalo.

Hudba řinčivě spustila a v parketu se smíchaly čtyři různobarevné prameny ve světelný koktejl. Ztlumené pozouny klouzaly dlouhými smyky nad peřejemi klavíru, který se chvílemi lahodně perlil.

Snad to byl úmyslně dlouhý úvod k atrakci, snad se artista opozdil, parket zůstával prázdný. Jen pro Zachariášovy oči do něho vběhla dívka v přiléhavém pyžamu, jen v jeho očích se točila, odhodila kabátek, její platinová hlava září rychlostí a padá na jejich stůl, tak sbohem, kdybychom se už neviděli, řekla dutým hlasem. Co to plácáš? – No kdybych byla zítra na prkně.

„Brávó!“ vykřikl pán v sousedství a probudil Zachariáše ze snů.

Atrakce už začínala, ale Zach se díval jen na dirigenta, rozhazujícího rukama nad hudebníky, kteří se podobali mužům pádlujícím v kanoi v prudkém proudu.

Co znamenala Málkova slova o křížovce? Koho v ní mohl představovat dirigent? A v jaké souvislosti s Mimi a vrchním?

„Z tebe se stává notorický alkoholik, člověče,“ řekl opoziční šéfreportér Ries, přisedaje k Zachariášovi. Jeho temné oči visely znaveně pod zažloutlými víčky.

„Aá – to jsi ty, Otto. – Kdes běhal?“

„To víš, ve vleku pánů z Bartolomějské, za Slámou a Cintěrou, vedli takovou menší šťáru. Pochytali dost, ale samý potěr, žádný pořádnější kus. Starýho Břízu, Husarku, Chaplina, Tondu Cibuli, Dlouhýho Vénu –“

„Proč Husarku?“

„Byla viděna včera s Honzou Blondýnem, měla s ním rande o půlnoci u svatýho Václava. Zapírá to všemi deseti.“

„A Véna?“

„Našli ho při nějakém převozu s Číbričkářem. Neřekl bys, jakou dal práci, chtěl dokonce střílet!“

„Véna a střílet?“ divil se Zach. „A co je se Sýčkem?“

„V tahu, člověče, jako když se pod ním zem slehne. Přišla zpráva, že je na Smíchově v putyce u nádraží, vypadalo to nejdřív jako bouda na policii, nic tam nenašli. Ale Vozebule pořád mlel, že s ním Sejček seděl a hostil ho, pětistovkou prý platil. Páni z Bartolomějské zastříhali ušima, jak tohle řekl a vypůjčili si hned tu pětistovku od hostinského. Byla padělaná, stejně dobře jako ty tisícovky, jsou prý z jedné dílny. Ale jak se dostal Sýček dohromady s Blondýnem? Ti dva tygři nesměli nikdy přijít k jedné vodě, odjakživa by se byli sežrali.“

„I největší žraloci v podsvětí se dohodnou, když jde o dobrý obchod,“ poznamenal Zachariáš.

„Vypadá to tak, člověče, ale to je pěkná kombinace! Už věřím Samkovi, že ty peníze má na svědomí přebarvenej Blondýn, tvůj inženýr byl s ním ve spojení.“

„Co říkáš?“

„Jeden konfident viděl Blondýna s Jungem včera u muzea. Byli spolu docela jen krátce –“

„To je pomluva!“ skočil mu do řeči Zachariáš, „někdo chce Junga zkoupat!“

„Houževnatě zapírá, ale možné to je. Kdyby měl konfident pravdu, byl by se Jung musil setkat s Blondýnem těsně před tím, než přišel k tobě, časově by to klaplo, protože víme, kdy odcházel z kavárny Fénix a teprve potom měl peníze.“

„Jak vypadá Honza Blondýn?“

„Vždyť seděl včera tamhle na balkoně, přišel za chvíli po mém odchodu, ve smokingu, s ondulací –“

„Není možná – to byl on?“ vydechl Zachariáš, v němž začalo zrychleně tlouci vášnivé srdce amatérské.

Ke stolu přistoupil starší pán, s nímž si Ries potřásl rukou, když se narovnal do postoje téměř uctivého.

„Máte nějaké nové typy?“

„Jen včerejší, pane prezidente. Doporučili mi Čecho-Solo, Králodvorskou cementárnu a tříprocentní státní prioritky, je to prý zaručené.“

„Zatelefonujte mi zítra, kdyby bylo na burze něco nového, ano?“

„S radostí, pane prezidente. Smím se zeptat, co je nového u vás? – Myslím v záležitosti Klence,“ dodal tlumeným hlasem.

„Ještě nic,“ odpověděl muž, oslovený jako prezident.

„Nezapomenete na mne?“

Pán ho upokojil grimasou a odešel ke stolku, kde mu vrchní připravil místo s poctami, jež prozrazovaly hostovu důležitost.

„To je vrchní soudní rada Dufek. Jeho zeť hraje na burze, občas jsem mu dobře poradil. Byl předsedou při porotě s Klencem.“

„A co je s Klencem?“

„Má být popraven,“ řekl Ries, „čeká se to každý den, nerad bych zmeškal, Naše slovo musí být první! Ale povídám, jako bych byl na prázdninách. Musím napsat něco o té Mimi a zanést do tiskárny, než odjedu.“

„Kam jedeš?“ zeptal se ho Zachariáš, hlasem zasaženým zmínkou o popravě.

„Kousek za Prahu,“ řekl Ries a hodil na stůl novinářský blok. Potom vytasil tlusté plnicí pero, z něhož vytekly všechny pořádnější senzace Našeho slova, črty o noční Praze a reportáže čpící zákulisím zločinu.

Zachariáš nebyl poprvé svědkem zrození novinářské zprávy, ale dnes Ottu sledoval mnohem zvědavěji než jindy. Vždyť se chystal dát na papír kus historie, kterou znal, takže mu připadalo, že je do ní sám zapleten.

V rytmu řízného foxtrotu, který se ničím nelišil od pochodu při muzice v nejznámější československé obci, Zlámané Lhotě, rozběhl se iridiový hrot zlatého pera. Pod nadpisem

Záhadné zmizení populární tanečnice

rozvíjel reportér jeden z příběhů noci, která byla dosud jako jiná, ale mohla se stát osudnou právě Mimi. „Tak, to by stačilo,“ řekl po deseti minutách a udělal tečku, která probodla papír a poznamenala ubrus.

„Máš o Mimi něco určitého?“ vyzvídal soudný čtenář Zach.

„Zatím jen dohady, kamaráde. Musím mít rezervu pro případ, že by se něco stalo. Třebas jsem kriminální reportér, nepřeju Mimi nic zlého, ale v novinách to máš jako na vojně, zajištění pro všechny případy, aby to mohlo spustit na to tata. Čtenáři od nás chtějí fotografie oběti, ještě než vychladne, takové už je to –“

„Tady se peče čerstvá zpráva, jak vidím,“ řekl advokát Benda, který sem přišel následován vrchním s tváří dosud nevyjasněnou.

„Jako na zavolanou, pane doktore,“ řekl Ries a uložil do kapsy první novinářskou zprávu o případu tanečnice Mimi. „Telefonoval jsem vám, ale nebyl jste doma. – Nevíte náhodou, kde je primář Ryneš?“

„Viděl jsem ho naposled odpoledne na stadionu. Kdo se po něm shání?“

„Muži zákona,“ povídá reportér. A když uviděl v advokátově tváři účinek své narážky, dodal: „Primář byl rovněž obdařen inflační tisícikorunou soukromé výroby – a policie by se jí ráda co nejdřív zmocnila.“

„Rozumím,“ podotkl Benda uvolněným hlasem.

„Ale teď už musím letět,“ vysypal ze sebe reportér. „Nevíte, kolik je hodin, pánové? Poprvé za tu dobu, co je mám, se mi zastavily, na půl druhé, jak vidíte. Kdo má přesný středoevropský čas?“

„Jsou dvě hodiny dvacet čtyři minuty,“ hlásil advokát.

„Děkuji vám. – Mimochodem, pane doktore, nemohl bych k vám přijít na radu v jedné zpropadené záležitosti, o níž jsem se vám už včera zmínil?“

„Jste mi vítán, od půl desáté jsem denně v kanceláři.“

„Navštívil bych vás raději v bytě –“

„Prosím, bydlím v Bubenči –“

„Kdo by neznal vilu doktora Bendy?“ zalichotil reportér. „Přišel bych ještě dnes ráno, hned po návratu do Prahy, ta věc spěchá.“

„Čekám vás do čtvrt na deset. Můžeme jet potom společně do města.“

„Mluvil jsem s Dufkem, říká, že s vaším klientem není dosud nic určitého. Ale měl byste to ještě přezkoumat, pane doktore, pan prezident sedí tamhle.“

Po těch slovech se hvězda Našeho slova rozloučila a zmizela za závěsem současně s panem vrchním, jehož se zmocnila na své dráze.

„Klenec je váš klient, doktore?“ zeptal se Zachariáš.

Advokát mlčky přikývl.

„Jeho věc je ztracena?“

„Úplně. Udělal jsem pro jeho záchranu opravdu vše, co bylo v mé moci,“ poznamenal s pohledem na žhavý popel svého doutníku. „Jsem plně přesvědčen o jeho nevině, důkazy proti němu vedené mají tak slabou průkaznost! Ale to víte, porota – a paragrafy vůbec… Řekněte mi, proč jste s sebou nevzal slečnu Hanu?“

„Naučila by se flámovat. To nejde, táhnout každý den. Sám to na sobě cítím, od včerejšího večera nejsem ve své kůži. Ano, včera to všechno začalo, doktore. Je to ehm – tak divné: pořád stojíte stranou jako divák, lidé i známí chodí kolem vás, ale mimo, jakoby rovnoběžně. Ale z čista jasna se přehodí nějaká páka v mašinerii – připadá mi to jako figurky na pohyblivých jesličkách – a dráhy lidí se začnou protínat, jejich osudy do sebe zapadají jako ehm – ozubená kolečka. A vy přestanete být divákem, stáhnou vás do děje, stanete se také jednou z figurek.“

„Pozoruji, že se vaše výřečnost vůčihledě zlepšuje od té doby, co jste začal holdovat vínu, Zachu,“ řekl advokát, který pozorně naslouchal. „K tomu, co jste řekl, bych poznamenal, že je to v životě jinak než na jesličkách. Tam je dráha každé figurky přesně dána, zbývá jen točit klikou, ale proplétání lidí a osudů je složitější, bez konce.“

„To není pravda!“ zvolal Zachariáš. „Nám se jen zdá, že je v životě volnost. Ale výběr je malý a osudy lidí mají tak svůj ehm – svou zákonitost, jen ji umět vidět!“

Spor byl přerušen příchodem komisaře Málka, který se na dálku pozdravil s Dufkem a potom s Bendou jako se starým známým.

„Měli jste vidět, jak dostal Ries vyhubováno!“ ušklíbnul se Málek, když zaujal své místo vedle Zachariáše. „Chtěl od pana vrchního ještě neuveřejněnou fotografii slečny Mimi, jistě proto, aby Naše slovo přišlo s něčím novým. Vrchního to přivedlo z rovnováhy.“

„A nač potřeboval tu fotografii?“ ptal se Benda.

„Ale taková hloupost,“ řekl komisař ledabyle. „Mimi nepřišla tančit – a doma také není…“

Zatím co Málek líčil advokátovi tu historii bezvýznamnými barvami, vyskočil v ulici zvané Skořepka z taxíku muž ve světlém raglánu, mezi jehož klopami prosvítal tuhý límec a bílá náprsenka.

Zaplatil šoférovi, a když taxík odejel, přešel na druhou stranu ulice, v tváři stín klobouku chvatně nasazeného. Vrátil se chodníkem kus zpět, vylovil z velké kapsy raglánu dva klíče a větším z nich otevřel domovní vrata, nad nimiž se v modré tabulce bělala devětatřicítka.

Když za sebou zavřel, rozžal kapesní baterii a jal se tiše stoupat po schodech, přidržuje se pravicí zábradlí. V druhém patře se zastavil a naslouchal. Dům spal. Rozptyl paprsků dal ze tmy vystoupit jménu na navštívence, připevněné na dveřích:

Máňa Kadlecová

Vsunul do zámku menší klíč, otevřel a vešel. Otočil vypínačem na elektrických hodinách, zavřel za sebou opatrně dveře a rozhlédl se předsíní. Potom vstoupil do krajního pokoje.

Na stole uprostřed vkusně zařízené místnosti leželo poslední číslo časopisu Elegante Welt, měsíčník Jardin des Modes s natrženou obálkou a Eva, přikrytá rozečteným románem. Mlčel radioaparát na etažéru u pohovky, nad níž viselo několik rudých šípků a planých trnek.

Muž v raglánu otevřel skříň a prolistoval šaty visící na ramínkách. Nenašel patrně v této místnosti nic zvláštního, protože přistoupil ke dveřím do vedlejšího pokoje. Když je otevřel, zůstal na prahu stát.

Byla to ložnice s telefonním přístrojem na nízkém nočním stolku a velkým obrazem Panny Marie nad širokým francouzským ložem. Zůstalo rozhozeno, s odhrnutou přikrývkou, tak, jak je opustila majitelka. Muž přikročil až k pelesti a položil dlaň na prostěradlo, jako by chtěl ještě pocítit teplotu těla.

Na krajkovém polštáři našel platinový vlas.

Vyšel znovu na chodbu a otevřel dveře do koupelny. Ve vaně napuštěná voda byla již studená, jak zjistil rozechvělými prsty. Když se shýbal k čemusi na dlaždicích, ozval se za jeho zády hlas:

„Hleďme! Někdo je silně zvědav.“

Muž v raglánu zůstal skrčen, jen se otočil po hlase. Uviděl detektiva Samka s malým revolverem v ruce.

„To jste vy, pane vrchní?“ řekl detektiv překvapeně.

Vrchní z tabarinu Mimi vstal a pohlédl nepřátelsky na muže, který ho dnes už jednou vyslýchal. „Jak vidíte, jsem to já,“ odsekl a dal ruce do kapes. V té chvíli by ho sotva byli poznali návštěvníci Sezimova tabarinu, kde zatím vypomáhal se svolením ředitelovým vrchní z kavárny.

„Copak tady hledáte?“ ptal se detektiv, měře vrchního, který stál rozkročen, s pravým okem vyzývavě přivřeným v koupelně tanečnice Mimi, občanským jménem Marie Kadlecové.

„Do toho vám nic není. Je to má soukromá záležitost. Radím vám, abyste se do ní nemíchal.“

„Ne tak zhurta, pane vrchní. Jsem tady z povinnosti, jako například vy v tabarinu.“

Vrchní se na něho chvíli díval, potom ukázal na podlahu mezi vanou a zrcadlem a řekl změklým tónem: „O lístku jste mluvili, ale tohle – jste mi zatajili –“

Na třech dlaždicích bylo několik krvavých skvrn.

„To nic neznamená,“ řekl přesvědčivě detektiv a poklepal vrchnímu na rameno.

Obecenstvo v tabarinu Mimi značně prořídlo.

Deset dvanáct dvojic tančilo v barevném osvětlení tango, jež je obecně pokládáno za tanec poetický.

Zachariáš, který tu dosud seděl s Málkem a Bendou, objednal s kajícími pocity na rozloučenou s flámem hovězí polévku, ale vrátil do talíře lžíci s prvním soustem, aby upozornil své společníky:

„Vidíte toho chlapíka?“

Má-li člověk v hlavě, zdá se mu, že musí všichni kolem sdílet jeho zájmy. Ukázal na nápadně kulatou postavu se sojčím pírkem za pentlí loveckého kloboučku, vypadajícího jako chata na kopci. Chlapík vkročil do parketu a rozhlížel se modrými očky po tabarinu. Chvíli zkoumal páry s ustrnulým úsměvem a potom se vydal vratkým krokem k orchestru, postrkován tanečníky.

„Má dost,“ poznamenal komisař. A pomyslil si, že by tu už měla být zpráva dr. Slámy, jehož poslal s detektivem do Mělníka.

„Hledá asi lásku černovlásku, s kterou tu včera tančil, Haně se ta bruneta hrozně líbila.“

„Vzpomínám si,“ přisvědčil Benda, „pěla o ní chvalozpěvy.“

„Ale čeká marně, jestli čeká na ni,“ mínil Zachariáš.

„Proč myslíte?“

„Protože jeho krasavice změnila majitele,“ povídá Zachariáš a už chtěl mluvit o setkání s ní a Honzou Blondýnem. Ještě včas v sobě potlačil zpravodajské pudy. Jen nešpiclovat, chlapče, za žádnou cenu nešpiclovat!

Tlouštík zatím obešel parket s pootevřenými ústy, jež Zachovi připomněly s ostrou živostí nazdvižený ret alabastrové černovlásky. Když dospěl k orchestru, smekl klobouk se sojčím pírkem a uklonil se dirigentovi, div neztratil rovnováhu. Potom dosedl těžce na pohovku posledního boxu, vedle místnosti pro účinkující.

Tu přistoupil k Zachariášovu stolu pan vrchní, ještě v raglánu, klobouk v ruce. Sklonil se k Málkovi a řekl zastřeným hlasem:

„Mohl bych s vámi hned mluvit, pane vrchní komisaři?“

Mrtvá promluvila

Modré, zelené, červené a žluté tváře kolem, pane vrchní, ještě jednu navrch, ne, chlapče, to není tabarin. Jsi venku na čerstvém vzduchu a kolem jsou chodci, ne tanečníci!

A přece tančí s barevnými světly nad hlavou, i domy se naklánějí v pomalém houpavém rytmu. Co mně to říkal? Kdybyste snad byl přišel dřív… Nesmysl. Přece tady nebyla, musila být jinde. Když si ťukal s dirigentem, povídá: na tvé zdraví, bratře v Kristu. Ale nějak si to špatně rozměřil a rozbil sklenici.

Zábava musí být, to nikdo nepopře. Ale chlast není všechno, a když se to vezme kolem dokola, tahle noc nestála za nic. Jak to vlastně bylo? Jo, půl roku jsi o mně nevěděl, povídá, když ho pustila do pokoje.

Půl roku?

Co má nějakého půl roku dělat s tím, že stojí na náměstí? Opřel se o drátěné chránítko stromu. Nějakého půl roku – nesmysl, na tom nezáleží, když ho pustila za dveře.

Ale poslouchej, nejsi ty ten vrah? Už jsem si to kolikrát myslela, prokristapána! – Holka, neber jméno boží nadarmo a zavři na klíč, žádnej rámus. Že ale vypadala, když před ním couvla ke zdi! Musil se nějak hloupě smát, vlezla až do kouta, tam zůstala jako připíchnutá, oči vypoulené, o nějakém půl roku ani slůvko, pořád je v koutě, ale už nekřičí, jen oči, ty oči – najednou si roztrhla blůzku i košili, všechno na prsou rozškubala a nastavila se – co to říkala? Bože můj, bože můj, pořád mele, bože můj.

Když jsi to ty, tady mě máš, povídá. Ale co to žvaníš? Proč bych to byl já? Přestaň s tím orodováním, nebo tě opravdu bacím, ale jinak, než bys ráda, jo, zábava musí bejt, ale v čem ty ji vidíš, to mi nejde na rozum. Sem, sem, mlela pořád a ukazovala na prsa.

„Nechcete, abych vás doprovodil?“ řekl kdosi.

Zdá se, chlapče, že na tebe mluví. Rozevřel oči a vidí tvář, někde ji možná potkal, ale kdo by si to všechno pamatoval, takového člověka ať mu ukážou.

„Doprovodil – k čemu doprovodil?“ odpověděl a vtom si dobře všiml průčelí domu, jak se naklání nad strom, o který se opíral.

„Myslil jsem, kdybychom měli společnou cestu –“ řekl muž s kloboukem naraženým do čela. Zastavil se u tohoto bližního z čisté lásky křesťanské, ale hledal pro svou nabídku civilnější důvod.

„Co jsem chtěl říci –“ zamumlal muž u stromu, „poslouchej, kdo ty vlastně jsi?“

Tázaný utkvěl pohledem na sojčím pírku, zdobícím mužův klobouk: „Poznali jsme se přece včera, v automatu Fénix!“

Muž u stromu přijal toto sdělení s naprostou netečností. Zachariáš cítil, že neumí volit slova pro dorozumívání s člověkem, který drátuje chodník po celé šíři.

Před půl rokem jsi byl u mě naposled, vyčítala. Ale to není začátek, já byl někde jinde, rozumíš? Kdo by si to všechno pamatoval, ať mi ukážou takovou hlavu! pokračoval ve svých křivolakých úvahách.

Nato se dvěma výkyvy kulaté postavy odrazil od stromu a zavěsil se do Zachariáše. Ten se omezil na podpůrnou činnost, přenechávaje rozhodnutí o směru společníkovi.

„Já byl rozhodně jinde!“ vzkřikl tlouštík a malíčkem volné ruky se začal rýpat v uchu se zamyšleným pohledem. „Já byl předtím jinde, jo, že to nerozluštíš, ty kluku ušatá! – Hele, ať mi to řekne, kde jsem byl dneska nejdřív! Je přece od toho!“ zavolal a vytáhl ukazováček z ucha, aby jím ukázal na policejního strážníka.

Ten si nevšímal řeči opilce a šel dál svým pomalým krokem, měřícím pražskou noc.

„Dyť je policajt, ať uhádne, kde jsem byl večer!“ stál na svém tlouštík. Ale Zachariáš jej vlekl dál v obavách před zápletkou s úřední osobou.

„Ty se bojíš, ty kluku nosatá, to mi nebudeš povídat, hanba! Já na to kápnul bez policie, jak to večer začalo – Byl jsem u ní, rozumíš, my měli rande a vona mě už čekala. Povídám ti, byl jsem s ní, zavřel jsem dveře na klíč, to jsem ještě neměl v hlavě, věř mi to, nebo ne, byli jsme spolu – a najednou byla pryč. Koukám po ní všude, pod dekou, pod postel, polštář jsem vobrátil i do skříně jsem vlez, jestli Ilona tam není, no nikde, když ti povídám! Snad jsem usnul a vona mi foukla. Jo, to není všechno, vona mě taky zavřela, musil jsem mlátit na dveře, než jsem se dostal ven, rozumíš, teprve potom jsem šel k tý, co si říkala vo zabití, panebože. – Poslouchej, kam jdeme?“

„Domů, ale nevím, kde bydlíte,“ podotkl Zachariáš.

„Jestli mi nebudeš tykat, ty holomku, tak uvidíš!“ pravil tlouštík v přátelském zanícení a šel dál, svěřuje druhovi značnou část své tíže.

Překročili nebezpečnou soutěsku na rohu Václavského náměstí a ulice 28. října. Na jejím konci se Zachariáš bezradně zastavil u výkladu s přípravky pro ženskou krásu.

„Proč nejdeme dál?“ tázal se tlouštík podezřívavě.

„Když já nevím, kde ehm – bydlíš.“

„Ty seš kluk zlatá! Von neví, kde bydlím! Dyť my na to přijdem, uvidíš, a bez policie!“

Zachariáš uvítal v řeči bližního svítání logiky. Mnoho jí prozatím nebylo, ale nedalo se pochybovat o postupujícím účinku čerstvého vzduchu.

„Najednou byla pryč. Já spal a vona mi foukla, tak to bylo, rozumíš?“

„Rozumím,“ přisvědčil snášelivě společník.

„Seš kluk zlatá!“ opakoval nadšeně tlouštík a znovu statečně vykročil. Než došli k pomníku Josefa Jungmanna, svedli úporný zápas, jehož výsledkem bylo nasazení kloboučku se sojčím pírkem na hlavu Zachariášovu.

„Ty se stydíš za můj klobouk,“ opakoval ještě teď rozmarný kumpán.

„Ale kde bydlíš?“

Stáli uprostřed nejmenšího pražského náměstíčka, na chodníku, jímž je obehnán pomník slavného slovníkáře a pěstitele jazyka českého. Z nároží od lahůdkářství na nároží Národní třídy vyměňovali dva chodci ve zřejmém spěchu několik vět, jimž by Josef Jungmann jistě nerozuměl, třebaže to byla čeština:

„Tě Bůh vobraze, kde je tvá krajina?“

„Kde bych uhnal bejvák, nádivo? Já furt jen somruju a nejsem štont ulovit řádnýho kořena.“

„Esli hledáš správnou chrápandu, tak di do altánu nad Wilsoňákem, tam nechodí šťára!“

„Nemáš ňáký mergle?“

„To si uhod! Včera sem měl tři kila, dneska nemám ani špinky. Musím střelit vrbec.“

„Pozdrav tvý popeluši! Ahoj!“

„Ahoj!“

Po těch slovech ulehlo krátké ticho na náměstíčko úsměvného buditele.

Tlouštík s tváří skoro neviditelnou pod Zachovým kloboukem vykročil, tentokrát rozhodněji. Za Jungmannovými zády stáhl Zachariáše z okrouhlého chodníku a zastavil se před zamčenými vraty, jimiž se prochází do chrámu Panny Marie Sněžné.

„Chceš jít do kostela?“ divil se Zachariáš.

„Teď tam nemůžu, rozumíš, takhle tam nemůžu, poď.“

A táhl Zacha kus za sebou, jako by do něho vjel proud. Ale brzo ochabl a zavěsil se se starou náročností, když procházeli Štěrbovou pasáží.

Ještě hořela růžová písmena Mimi na Václavském náměstí, jako štítek na dusné, všelijak spletené vzpomínce, tabarin Mimi. Dirigent asi ještě zdvihá ruce a dvojice sebou vrtí na parketu – jak je to všechno pusté, Zachariáši, jak přiškrcené, žes v tom tak dlouho mohl vydržet?

Ale nejen v tabarinu, všude ve městě, kam se podíváš, ještě teď k ránu se třou lidé na chodnících, lapají smradlavý vzduch v lepších i horších putykách – je to všechno jedno svinstvo, na které nestačí ani nejlepší kanalizace.

U pasáže Sezimova paláce učinil Zachariáš pokus o sejmutí loveckého kloboučku, který budil na temeni jeho velké hlavy dojem návratu z karnevalové zábavy.

Ale tlouštík zpozoroval úskok a vymohl si, aby zůstalo při výměně.

„A kdo ty vlastně jsi?“ zeptal se svého vůdce, když přišli k oděvnímu domu City. „Jak se menuješ?“

„Jsem Zachariáš,“ zněla odpověď.

„Neblbni, člověče – takový jména sou už jen u nás!“

„Kde je to u vás?“ ptal se Zach v naději, že aspoň oklikou odhalí bydliště neznámého. Nemůže se s ním bez cíle potácet městem.

„Kde je to u nás? To bys rád věděl, co? A poslouchej, ty kluku ušatá, nejsi ty fízl, že se tak vo mě staráš? Byl jsi mně hned podezřelej, jak jsi ke mně přišel, to by solidní člověk neudělal, aby mě oslovil, když stojím u stromu, nebo co to bylo, a nikoho si nevšímám. Říkal sem ti, poď sem? Prosil jsem se tě, no řekni, Za-cha-ri-á-ši? Když chceš, aby tě nepoznali, nedávej si takový pitomý jméno, dobře ti radím!“

Lidé nosili v tvářích modrou, zelenou, červenou, a žlutou barvu, jako by to byla jejich pleť. Václavské náměstí zářilo uprostřed noci jako průsek v džungli, mezi liánami a květy jedovaté krásy proudila řeka a šelmy se táhly k vodě, nedbajíce nebezpečí.

Záhadné existence, jimiž se velkoměsto hemží, muži a ženy na rozhraní dvou světů, z nichž každý má svou mravnost a zákony, nezaměstnaní i speciálně zaměstnaní na šikmé ploše, dobrodruzi z donucení i rodem, přesycení páni i hladoví a roztřesení somráci, všichni přicházeli na prudce osvětlené prostranství, jímž proudila životodárná možnost výdělku.

Jeden po druhém vylézali ze svých pelechů a různými stezkami sestupovali k vodě, bezvýznamný potěr podsvětí vedle skutečných dravců a těch, kteří po nich slídí s určitým cílem nebo nazdařbůh.

Jak to všechno může žít vedle sebe? myslil si Zachariáš, přecházeje se svým dobrovolným břemenem na druhou stranu náměstí.

Zvadlá Venuše už zapadla, pasáž Národní politiky, byla uzavřena, jídelní automaty spaly svým čtyřhodinovým spánkem a slečny na chodníku u Meinla si vyprávěly o hvězdě, která se té noci zatřpytila nad jejich hlavami:

„Že vona do toho spadne, jsem nemyslela,“ povídá Lola.

„Začali sme spolu, vona byla dycky nafoukaná,“ povídá Ela.

„S tebou začínala každá, i Mata Hari,“ ušklíbla se Mája.

„Dyž ti říkám, menuje se Kadlecová,“ přesvědčuje Ela.

„Koukejte, támhle se šine Alois,“ povídá Bóža.

„Co se to stalo s Cintěrou?“

„Sejček mu vlít do rajonu.“

„Holky, to není dobrý znamení.“

Na hlavní poště si vrátný nacpává tabák, neboť fajfka patří nerozlučně k provozu dopisů, balíků a peněz, zvláště jako přítelkyně při noční službě. Uplakaná žena podávala telegram „skonal dnes ve tři ráno pohřeb bude ve středu přijeďte do Prahy vaše Tonča“ – smrt nezahálí, ale život také ne, neboť té noci se v Praze narodilo šestnáct dětí a jedno z nich dostalo jméno Petr, to je Skála.

Občan z Panské ulice č. 17 spal se sportovním vydáním na peřině, v Prager Tagblattu klíčil večerník, v Jindřišské šlehaly sinavé blesky nad svářenými kolejnicemi a Zachariáš dětinsky zatoužil po hvězdách mlčelivé oblohy nad rodnou vesnicí.

Na rohu Bredovské tlouštík chvíli postál a broukaje jakousi táhlou melodii, rozhoupal se k zrychlené chůzi, která se ukázala být finišem: u jedněch domovních dveří v Růžové ulici se zastavil jako člověk, který dorazil k prahu domova.

Není možná, říká si Zachariáš, v tom domě bydlí inženýr Jung!

Tlouštík noří ruce do kapes a vytahuje úctyhodný svazek klíčů. „Hádej, kterej z nich je pravej?“ říká zchytrale a podává je Zachariášovi.

Aby měl volné ruce, postavil kumpána ke zdi, vyhledal klíč, otevřel dveře a uvedl druha do domu.

„Kde bydlíš? V prvním, nebo druhém patře?“

„To ti přesně nepovím, je tam vizitka inženýra Junga, vysoko to nebejvalo.“

„Junga? Toho přece včera zatkli.“

„Co to blábolíš, Zachariáši?“

„Povídám ti, zatkli ho, není doma.“

Tlouštík se beze slova zmocnil svazku klíčů a začal se hrabat do schodů, ale když přišli ke dveřím inženýrova bytu, musil se Zachariáš ujmout jejich otevření. A tak se ocitl v zatuchlé chodbě, kde stál už předešlého dne s komisařem Slámou, detektivem Hanouskem a mlčelivým nájemníkem Jungem.

Jaký důvod mohl mít k tvrdošíjnému zapírání bytu? Proč nechtěl říci, odkud má falešné tisícikoruny a komu odeslal dopis na papíře z kavárny Fénix? Ať mi někdo vysvětlí, jak patří do jeho bytu tlouštík, který se tu přes svou opilost vyznal?

„Dej sem klíče,“ poručil si a vzal je Zachovi z ruky. „A teď za mnou, zábava musí bejt, Zachariáši, víš, že se mi tvý jméno líbí?“

Vstoupil do pokoje, rozsvítil tam po malém šmátrání, doklopýtal se přes několik balíků k posteli a opřen o pelest vydal rozkaz:

„Přines koňak, Zachariáši!“

„Pili jsme už dost, musím za chvilku do kanceláře!“

„Já mám taky službu, dones koňak, láhev je v bedně pod zkumavkama, hni sebou!“

V bedně pod zkumavkami nic nebylo.

„Zas už to někam skoval, jako bych byl ňákej zloděj!“ láteřil tlouštík z postele. „Hledej dál!“

Nedalo mu to, sám se do toho také vložil. Proplétal se mezi stohy krabic a stojany diktafonů, spolu se Zachariášem nazdvihoval zaprášené vrstvy tajuplných rukopisů, otvíral nové a nové krabice.

Různobarevné lístky, fotografie slavnostně ustrojených žen a mužů, prospekty, výstřižky z novin, plátýnka, dřívka, kolekce známek, plány domů a vil. Nedivím se Slámovi a Hanouskovi, že se jim nechtělo jít do takových vykopávek, bručel Zachariáš, lezoucí po čtyřech za mužem zuřivě hledajícím koňak.

Z jedné krabice se vysypala sbírka bankovek, při jejichž spatření se v Zachovi zatajil dech. Ale ukázalo se, že jsou to staré rakouské bankovky, kdysi velké hodnoty, tehdy před poslední světovou válkou. Jeden jejich svazek probral palcem, pěkných pár milionů, dnes by za to nedal nikdo ani pětikorunu, ejhle jedna ze splasklých pověr, co všechno lidé vkládali do těch papírů, jakou moc jim připisovali, a přece v nich nebylo ve skutečnosti o nic víc než teď, i tehdy to byly jen potištěné papírky!

„Už ho mám!“ zaječel vítězoslavně tlouštík a zpocen posadil se na zem s lahví koňaku, který hned odzátkoval. „Napijeme se na bratrství,“ řekl po poctivém doušku a dal připít Zachariášovi, který pochopil, že by jakýkoliv odpor ztroskotal. „Koňak po flámu osvěžuje, pamatuj si, je jako rosa nebeská.“

Když si ještě několikrát podali láhev, napřímil se tlouštík ve svém sedu, ale Zachariáš si ho už nevšímal. Podnícen objevem bankovek a posílen rosou nebeskou, povolil svým potlačovaným pátracím pudům. Podoben umíněnému dítěti nebo tichému bláznu, jal se otvírat krabice, nahlížel do beden a přestěhoval se po kolenou a dlaních do vedlejšího pokoje, neohlížeje se na nejnovějšího kamaráda, který se úplně vztyčil a naslouchá čemusi za oknem. Je to angelus slabě sem doléhající z blízkého kostela svatého Jindřicha?

Zachariáš narazil na nový objev: několik set krabiček od zápalek, převázaných provázky. Několik z nich otevřel. Byly v nich výhradně zápalky s ohořelými hlavičkami. Patrně soukromá sbírka všech zápalek, jež Ingenieur-Chemiker Jung ve svém bytě vyškrtal. V bedně pod vrstvou obrázkových časopisů odhalil sklad cukru, nasbíraného v několika pražských kavárnách, jmenovitě ve Fénixu a Lloydu, jak prozrazovalo balení.

Když přišli k vrchnímu komisaři Málkovi v tabarinu Mimi, kde čekal na jakýsi telefon, řekl advokátu Bendovi, který mu dělal obětavě společníka přes velmi pozdní, vlastně silně ranní hodinu:

„Doufám, že je to Sláma – potom půjdeme spát? Víte, že dnešní nocí končí má dovolená?“

„Mimi by tedy byla první případ, kterým byste se zabýval?“

„Podle všeho,“ řekl komisař a odešel do šatny.

Když se za několik minut vrátil, zavolal náhradního pana vrchního, zaplatil a vyšel s Bendou na náměstí.

„Byl to telefon z Mělníka,“ poznamenal, upínaje svrchník. „Váš přítel primář se tam nikde neukázal a Mimi ovšem také ne. Musíme na to jít jinak, doktore.“

„Pomohu vám, pokud mé síly stačí,“ řekl Benda, „musíme Ryneše najít stůj co stůj a upozornit ho na nebezpečí klepů.“

„Budu vám vděčen,“ řekl komisař. „Svezete mne domů?“

„Nemám dnes svůj vůz, nechal jsem ho doma, ale zavezu vás taxíkem, je to na cestě.“

Když Málek s Bendou nasedli do drožky, která je odvážela nejvýš ke třem hodinám spánku, dospěl Zachariáš ve svém průzkumu až k židli, na níž ležela hromada podlouhlých pouzder z lepenky. Vida, voskové válečky z diktafonu! Také jsem na jeden musil cosi namluvit, co se mě Jung napronásledoval, abych si od něho aspoň jeden ten přístroj koupil! Tady je pouzdro s válečkem číslo 13, pan Zach.

Spustím si ho, jen jestli si vzpomenu, jak to tehdy dělal inženýr Jung!

Sebral z podlahy šňůru, vsunul zástrčku do kontaktu a stiskl knoflík v pravém rohu starého, možná průkopnického modelu. Plstí obalený kovový hřídel se začal tiše otáčet. Ale při nasazování se Zachariášovi voskový váleček rozlomil a spadl na zem.

Lítostivě sebral ze země trosky svého hlasu a vložil je zadumaně do kapsy.

V tom okamžiku bouchly kdesi dveře.

Zachariáš se ohlédl a vešel do sousedního pokoje za tlouštíkem, ale nenašel ho tam. Když se po něm chtěl podívat na chodbě, shledal, že jsou dveře zavřeny. Zalomcoval jimi. Někdo musil otočit klíčem z druhé strany. V zámku klíč nebyl.

Znovu zatřásl klikou a zavolal: nikdo neodpovídal. I rozběhl se k oknu zalepenému neprůhledným papírem. Shledal při tom, že tlouštíkova rosa nebeská povážlivě porušila jeho tělesnou rovnováhu.

Otevřel po jisté námaze okno a vyhlédl ven. Uviděl u domu jen prodavače rybiček a pikantních zelenin, šel s nočním krámkem na řemenu po protějším chodníku a za roh zahýbal mnich s bílým cingulem, v opánkách, směrem k Wilsonovu nádraží, pospíchaje patrně k některému z nejrannějších vlaků.

Co si ten tlouštík myslí, zavírat mě tady? Svatá pravda, přebráno měl dost, mnohem víc než já, ale proč to udělal? Je dosud v bytě? Kdyby byl ještě na chodbě, slyšel by mě přece, říkal si Zachariáš, těžkou hlavu přitisknutou uchem ke skleněné výplni dveří.

Na chodbě jsou dvě malé místnosti. Možná, že usnul na toaletě. Nebo je v komoře, kterou komisař Sláma s Hanouskem zběžně prohlédli, ale bez výsledku. Jen několik starých šatů páně inženýrových tam viselo na zdi.

Jak ty se jmenuješ a kdo ty vlastně jsi? vyptával se mne, ale sám o sobě neřekl ani slůvko, chytrák! Co pohledával v Jungově bytě a proč mě tady zavřel?

Zachariáš se vrátil k židli s válečky a obrátil zakalené oči k oknu, za nímž se pomalu mezi ušmouranými zdmi činžáků spouštěl den do Růžové ulice. Bláznivá noc, chlapče – ještě bláznivější ráno.

Měl jsem jít rovnou domů, skutky křesťanského milosrdenství se nevyplácejí. Zabásne mě v cizím bytě, a ještě k tomu v bytě zatčeného člověka… Jak je vůbec možné, že jsme se sem dostali? Ries mi přece řekl, že je Jungův byt policejně hlídán!? Nikdo nás nezadržel, nikdo nám nebránil ve vstupu.

Spát? Nestojí už za to, půjdu rovnou do kanceláře, jenom se někde opláchnu, třebas v kavárně. Když se nikoho nedovolám, vylezu jednoduše oknem, z římsy na chodník nemůže být víc, než půl třetího metru.

S tou myšlenkou nasadil Zachariáš nový váleček, tentokrát s ustrašenou opatrností. Spustil hřídel a brzo z malého megafonu, vyrobeného inženýrem, zazněl jasný hlas, trochu zpívavý a milý. Předčítal jakýsi obchodní diktát a Jung do toho čas od času něco zahučel.

„Přijdeš ke mně zas brzo, Pepíčku?“ povídá Jung nakonec.

„Ano, pane inženýre,“ odpověděl svěží hlásek.

Vida, zasmál se Zachariáš, Jung sedí na Čtyřce v zajišťovací vazbě, ale jeho hlas zní, jako by tu stál a mluvil k němu. A bude z válečku mluvit, až bude Jung i Zachariáš pod zemí nebo ve vzduchu, v podobě kysličníku uhličitého, CO_2, milostivá.

Při té vzpomínce už bezmyšlenkovitě nasadil váleček vyňatý z neočíslovaného pouzdra. Bude asi prázdný… Ale přece jen vložil reprodukční jehlu diktafonu na okraj válečku.

Váleček běžel naprázdno a matným leskem v ohybu.

Chtěl už přístroj vypnout, ale najednou se z trychtýřku ozval hluk, jako když někdo přichází k položenému telefonnímu sluchátku.

V rozházeném pokoji s prvními ozvěnami pondělního života, do kroků, podle nichž poznáte i za staženými záclonami neklamně, že už je den, začal z diktafonu vystupovat vzdálený hluk a nejasná slova, jako když obecenstvo mluví v divadle před vytažením opony.

Teď vyšla první srozumitelná slova, roztroušená jako nezaostřený obraz, chvíli silná a zas slábnoucí, jako by jimi pohazoval vítr.

„… ale já nevím, já to neumím – řekni to sám – ty sám, Honzíčku, zkus to –“ říkal ženský hlas, odbarvený a zaprášený.

Po těch slovech, nad nimiž schýlil Zachariáš svou přetíženou hlavu, běžel chvíli váleček naprázdno. Do škrabotu zazníval jen z dálky jakýsi hlubší hlas, z něhož přístroj zachytil jen několik slabik. Ale jeho zvuk sílil a stával se skutečnějším, takže posluchač porozuměl zcela jasně závěru věty:

„… co tě napadne –“

A znovu se ozval zaprášený ženský hlas, každou obrátkou válečku živější a přítomnější:

„Já jsem Ma-rie Čej-ková – jsem Marie Čejkováá –“

Zachariáš otevřel ústa a zůstal civět na rýhy válečku, který se dál otáčel. Potom odtrhl hlavu od diktafonu a uskočil s očima přikovanýma na přístroji.

Ve světle slabé žárovky, která podstupovala zápas s paprsky vzcházejícího dne, uviděl tvář mrtvé Marie, s rozchlípenými ústy, vytřeštěnýma očima a krví slepenými vlasy. Pod bradou na krku jí mokval rudý řez.

„… já už nic nevím, Honzíčku –“ říkala nevěstka a Zachariáš zděšeně ustupoval před jejím hlasem.

Dosáhl dveří a vyrazil do sousedního pokoje. Zapomněl, že je zamčen, a několikrát zběsile zalomcoval klikou. Z vedlejšího pokoje sem přicházel smích mrtvé. Zachariáš se přitiskl ke dveřím a tu uslyšel, jak kdosi v chodbě zarachotil klíčem v zámku. Potom se ozvaly kroky a ve skleněné výplni se objevil obrys postavy.

V hrozné úzkosti a tupýma nohama přeběhl Zachariáš od dveří k oknu a vyskočil na římsu. Už spustil nohy nad chodník, když se dveře v pokoji otevřely a na jejich prahu stanul muž malé výšky a hrozivého vzezření.

Zachariáš zamáchal nohama a chtěl se spustit. Vtom mu kdosi zdola sevřel kolena, takže se nemohl hnout.

„Tak jen hezky dolů!“ povídá zlomyslník, v němž Zachariáš rozpoznal policejního strážníka v přílbě, se šavlí a obuškem.

V Bartolomějské

„To se podívejme – zase vy!“ řekl vyšetřující komisař Sláma a přihladil si účes. „Tak se mi zdá, že u nás chcete zůstat.“

Provinilec před jeho stolem byl bez klobouku, s rozepnutým límcem a vysmeknutou kravatou.

„Slyšel jsem, že jste se pral jak starý kriminálník. Děláte pokroky, pane Zachu, jen co je pravda,“ pokračoval dr. Sláma, opět v bídné náladě: do tří ráno měl práci se šťárou. „Co jste dělal v Jungově bytě?“ zahřměl na Zachariáše.

Nedočkal se odpovědi. Zpod zdviženého obočí pohlížel vyslýchaný na vyslýchajícího a zarputile mlčel, hlavu ještě těžkou alkoholem.

„Ptám se vás po dobrém, co jste pohledával v Jungově bytě?“

„Dostal jsem se tam náhodou.“

„To se podívejme!“ zakýval posměšně hlavou komisař. „Směl bych vědět něco bližšího o té náhodě?“

Byl bych blázen, abych odpovídal člověku, který si ze mne dělá blázny, pomyslil si Zachariáš.

„Tak bude to? Upozorňuji vás, že by vás nějaké vzdorování mohlo mrzet!“

Detektiv Hanousek šťouchnul povzbudivě vyslýchaného.

„Vniknul jste záhadným způsobem do bytu v Růžové ulici, zpřeházel všechno, nač jste přišel,“ řekl Sláma o něco mírnějším hlasem. Náhle znovu zahřměl: „Co jste tam hledal?“

„Koňak,“ odvětil Zachariáš.

„Už toho mám dost! Neřeknete-li mi, co jste u Junga –“

„Doopravdy koňak. On pořád chtěl, abych mu našel láhev.“

„Kdo je to on?“

„Já nevím. Takový tlouštík…“

„Vybájil jste si postavu – ale my se tu zabýváme skutečnými lidmi. O kom mluvíte?“ nasazoval s novou silou komisař, přesvědčen, že ho Zachariáš vodí za nos.

„Měl klobouk se sojčím pírkem –“

„Jděte k šípku se sojčím pírkem, chci vědět, kdo to je a jak se jmenuje!“

„On mi nechtěl nic prozradit. Ty si fízl, povídá.“

„Proč jste lezl oknem?“ vykřikl komisař.

„Protože mě zamknul!“ zařval Zachariáš, který se rozhodl k protiútoku bez ohledu na nerovnost zbraní.

Byl by svou statečnost draze zaplatil, neboť ho Sláma chtěl poslat na Čtyřku, aby měl příležitost změknout. Ale jeho mocný bas pronikl dvojitými dveřmi vedlejší pracovny, na jejímž prahu se objevil muž s cvikrem.

V místnosti nastalo ticho. Hanousek smekl klobouk, Sláma si odkašlal a vrátil se za svůj stůl.

„To jste vy, pane Zachu? Nevěděl jsem, že se tak brzo setkáme,“ poznamenal Málek, který ve službě nikdy nezapomínal na zásadu „vždy s úsměvem“ – a „pokud možno v rukavičkách“.

Zachariáš si přestal všímat Slámy a Hanouska. S rozjasněnou tváří se obrátil k Málkovi, který řekl:

„Seznámili jsme se trochu s panem Zachem. Půjčil byste mi ho na chvíli, pane kolego?“

„S radostí,“ odpověděl Sláma a oddechl si, když za oběma zapadly dvojité dveře.

„Proč váš kolega na mě tak řve? Jsme přece lidi, ne?“

„Zajisté,“ přisvědčil Málek a nabídl Zachariášovi místo v klubovce. „Řekl byste mi, co se vám přihodilo? Odešel jste z tabarinu tak náhle, ani jste se nerozloučil –“

„Já utíkal za ním – co tančil s tou brunetou.“

„A proč jste za ním šel?“

Zachariáš zaváhal. Myšlenka, s níž tlouštíka sledoval, byla vysloveně detektivní a špiclovská.

„Musíte mi říci všechno upřímně, pane Zachu. Jsou-li v tom některé osobní věci, zůstanou mezi námi.“

„Napadlo mi, že bych sledováním ehm – toho člověka mohl přijít na stopu Blondýnovi, kterého hledáte. Nechci se vám plést do řemesla, já jen tak –“

„Jaká spojitost je mezi ním a Blondýnem?“

„Oni měli stejnou ženu. Tlouštík ulovil jednu brunetu na Václavském. Ze soboty na neděli spolu byli v tabarinu, ale včera večer jsme ji viděli ve společnosti Honzy. Tak jsem myslil, že by mě ehm – mohl tlouštík k němu zavést, když mu přebral černovlásku. Taky o ní něco blábolil, nezmoudřel jsem z toho, několikrát opakoval, že byl u ní a že mu zmizela, o Blondýnovi neřekl ani slovo.“

Po tomto řečnickém výkonu si delikvent snažil narovnat kravatu, ale nemohl ji nalézt.

„A jak jste se dostal do Jungova bytu?“

Zachariáš vylíčil složitý a krušný průběh předjitřního putování až do okamžiku, kdy uslyšel bouchnutí dveří.

„Nemohl byste mi prozradit, co jste tak houževnatě hledal?“

„Sám dobře nevím. Hnalo mě to, měl jsem už v hlavě a ještě ten koňak, byl jsem přesvědčen o nevině Junga ve věci těch peněz, protože on není špatný člověk, pane vrchní komisaři.“

Málek sňal cvikr a zadíval se na Zachariáše očima zvyklýma rentgenování lidí. Zdálo se, že mu ve vyprávění dobrodružství něco nevyhovuje.

„Našel jste něco zajímavého?“

„Nic, co by stálo za řeč v té spoustě všelijakého harampádí.“

Komisař se mu stále díval do tváře, pohrávaje si cvikrem. Po chvíli si jej nasadil a povídá:

„A co bylo nakonec?“

„Když začalo svítat, slyším, jak někdo otevřel dveře v chodbě, vidím za matným sklem postavu, skočil jsem na okno. Lezu dolů z římsy, na chodníku mě chytil strážník za nohy.“

„Proč jste utíkal, pane Zachu? Jako člověk s klidným svědomím –“

„Ale já nevěděl, že je to Hanousek!“ zvolal živě Zachariáš. „Byl jsem zavřen cizím člověkem v cizím bytě – mohl to být také někdo jiný!“

Komisař posunul na stole jakási akta.

„Nechápu, kdo mohl mít zájem na tom, aby vás v bytě zavíral, když vás tam nejdřív uvedl… Mimochodem – nechtěl byste trochu koňaku?“ dodal a postavil před Zachariáše láhev se sklenkou. Ale ten prudce obojí odstrčil. Cítil ještě v sobě neblahé účinky tlouštíkovy rosy nebeské. A potom: touž sklenku podává Málek zločincům a vrahům, aby se posilnili k doznání, od něhož vede cesta do trestnice nebo na popraviště.

I tady vedou všechny cesty do Říma. Komisař Sláma na vyšetřovance řve a pouští hrůzu, Málek nabízí koňak, jako by seděli v baru, ale cíl je stejný, Zachariáši, a Málek ho dosáhne bezpečněji než Sláma, to je na tom nejlepší. Ne, nelze přeceňovat úsměvy kvetoucí na policejním ředitelství.

Neřeknu nic o diktafonu, to by chudáka Junga teprve tlačili ke zdi. Dostal se do toho krutou náhodou – A což když se v něm mýlím? Když není takový, jak se mi jeví? Vždyť člověk nemůže prohlédnout člověka tak, aby naň mohl vsadit svůj krk!

Málek stiskl knoflík a dal zavolat Hanouska. Přišel bez meškání. Na otázku, jak se dostali do bytu jím střeženého dva muži bez nejmenší překážky, bylo detektivovi velmi zatěžko odpovědět.

„To není možný, pane vrchní komisaři, dyť jsem se nehnul od dveří! Tadyhle pan Zach tam musel už bejt předtím, než jsem přišel na hlídku.“

„Pan Zach se mnou seděl do tří hodin v tabarinu. A vy jste si taky někam odskočil na sklenku, Hanousku. Jak se jmenuje ta vinárna za rohem, v Jeruzalémské ulici?“

„V Dolině,“ řekl detektiv a tím odpadla polemika.

Musil Málkovi líčit všechno, co věděl o případu. Hanousek nebyl oslnivý vypravěč a komisaře také nic z jeho líčení neupoutalo, až když se zmínil o tom, že našel v pokoji jakýsi přístroj s válečkem, který se točil. „Nevěděl jsem, jak to zastavit, tak jsem vyndal šňůru z kontaktu.“

„O čem to mluvíte?“

„O diktafonu,“ vložil se do řeči Zachariáš.

„To znamená, že vy jste diktafon spustil, pane Zachu? Krátil jste si asi dlouhou chvíli. – Děkuji, Hanousku, můžete jít po své práci.“

Po detektivově odchodu se rozhostilo v pracovně dusné ticho.

„Věděl jsem, že mi něco skrýváte,“ řekl komisař. „Musíte být naprosto upřímný, nechcete-li sám upadnout v podezření, milý pane.“

Nezbývalo než vyložit, jak to bylo s diktafonem a proč se dal na útěk.

„Zkoušel jsem nejdřív svůj hlas, ale ten se mi rozbil, vzal jsem jiný váleček a najednou začala mluvit žena a ona to byla Marie Čejková –“

„Co říkáte!“ zvolal Málek a vstal z křesla. „Nezdálo se vám to, pane Zachu? Nebyl to koňakový přelud?“

„Vím to určitě, jako z hrobu kdyby mluvila, utíkal jsem před jejím hlasem –“

Komisař znovu stiskl knoflík na stole.

„Je tady naše malé auto?“

„Ano, pane vrchní komisaři,“ hlásil civilní strážník.

„Uvědomte šoféra, hned pojedeme.“

Potom se obrátil k Zachovi:

„Opláchněte se trochu vodou a učešte se – kde máte klobouk?“–

„On mi ho odnesl ten tlouštík. – Ale já s vámi nemohu jet, musím do kanceláře!“

„Teď musíte být mým hostem, vaši kancelář vyřídíme telefonicky. Máte-li pravdu s tou Čejkovou –“

O pět minut později vyjížděl z brány v Bartolomějské malý policejní vůz.

Zachariáš sedící mezi komisařem a detektivem odpovídal jednoslabičně na Málkovy otázky. Nemohl s ním už mluvit jako v Luxoru nebo v tabarinu.

Třebas úplně nevinen, cítil se provinilcem a marně si říkal, že to všechno je hloupost. Kdybys, Hano, věděla!

Hana se probudila, ale nechala zavřené oči, aby pod víčky udržela opar snu. Paprsky nového dne roztříštily jeho jemnou tkáň, ve střepinách však zůstaly opojné barvy a slůvka.

Opravdu mne nepoznáváte, Hano? Nevíte, kdo jsem? ptal se muž ve snu. Uhnula mu, rozběhla se pod stromy, jeho dech stále za ní a všude kolem úsměv. Větve jí plynuly nad hlavou, chvílemi se vznášela jako pták, ani země se nedotýkala. Co se tak na mne díváte, co ode mne chcete?

Víc už nemohla vzkřísit z mlhovin, z nichž život i sen vzchází a do nichž se rozplývá. Stalo se něco hrozného, ještě v ní zůstal chlad úžasu a bezmocnosti. Otevřela oči.

Dobrý den, Hano!

Na tváři vám ulpělo jíní snů, voníte travou, kterou jste běžela, a květinami, jimiž vás posypal neznámý, vaše vlasy jsou rozmetány haluzemi.

Vynesla zpod přikrývky nohy, zdvihla je nad hlavu a zadívala se na ně. Potom je spustila obloukem na koberec a postavila se v bledě zeleném rouchu, jehož stužka na prsou se rozvázala. Uváděla ji do pořádku před zrcadlem, které ji vítalo každého jitra na cestě mezi ložem a koupelnou.

Chystala se odejít do lázně, když uviděla v zrcadle něco, čemu se usmála jako pozůstatku snění.

Kytici žlutých růží.

Hana se odvrátila od šalebného zrcadla. Ale kytice se nerozplynula. Ležela na koberci, dva kroky od záclony, jež se vzdouvala dechem otevřeného okna.

Auto pod oknem! Limuzína, jež se připlížila před půlnocí k domu a čekala tam bez hnutí s přimhouřenými světly. Přes noc na ni zapomněla, ale srdce, což její srdce, hrozilo zastavením, takže si ve spánku musila říci dýchej zhluboka, zhluboka, abys nepřestala žít –

Přijel ještě jednou do Třebízského ulice a vhodil kytici do pokoje.

Hana poklekla nad růžemi a pozdvihla je, jako by to byla hlava neznámého. Musil přijet až k ránu, jsou krásné a svěží, nedávná poupata, kdo vás měl v ruce?

Vy nevíte, kdo jsem, Hano? Opravdu mne nepoznáváte?

Vrchní policejní komisař Málek se vrátil do Bartolomějské se Zachariášem, Hanouskem, pečlivě zabalenou sbírkou voskových válečků a jedním z Jungových diktafonů.

Sotva vstoupil do své pracovny, zavolal domácím telefonem dr. Šejbala, šéfa kriminální ústředny a daktyloskopického oddělení. Po představení Zacha mu podal lepenkové pouzdro.

„Já už jsem se z válečku dověděl, co mě zajímá, možná, že i ty na něm najdeš něco pro sebe.“

„Podívám se na to odpoledne,“ řekl světlovlasý muž, asi pětatřicátník, se rty složenými do skeptických vrásek.

„Je tam hlas Marie Čejkové,“ poznamenal ledabyle Málek, „a kromě toho se tam ozývá nějaký Honzíček.“

„To udělám hned,“ řekl Šejbal, nakláněje s respektem váleček ke světlu. „Jsou tady jedny až podezřele důkladné otisky – no uvidíme.“

A rychle odstěhoval váleček do daktyloskopického oddělení.

„Udělejte si pohodlí, jako doma, pane Zachu. Vy jste ještě nesnídal, viďte? Dám vám přinést trochu kávy. A tady, abyste se nenudil, máte nejnovější zprávy, mezi jinými i našeho čilého přítele Riese.“

Zachariáš osaměl.

Národní politika, Demokrat, Lidové listy a jim politicky i temperamentem příbuzné časopisy zaznamenávaly několika řádky uspokojení nad tím, že se hrozba Upíra ukázala planou a že v noci z neděle na pondělí nedošlo ke slíbené ani k jiné vraždě.

Naproti tomu Naše slovo, Hlasatel, Pondělí a Pražský den referovaly v nápadnější úpravě a větším rozsahu o obavách, k nimž se nepřímo přiznala i policie uspořádáním šťáry.

Zásadně opoziční Naše slovo mělo v tom směru senzačního sólokapra, v podobě článku nadepsaného

SPLNIL PRAŽSKÝ UPÍR SVOU HROZBU?

s podtitulkem, který Ries dal původně jako hlavní titul:

Záhadné zmizení populární tanečnice

„Vzrušující večer prožili včera v Sezimově tabarinu. Jedna z nejoblíbenějších pražských excentrických tanečnic, Mimi…“

Zatím co civilní strážník přinesl Zachariášovi k novinám šálek kávy a pečivo, přivedli do vedlejší místnosti muže s bílými licousy, inženýra Junga.

Vycítil ze Slámova pohledu, že se stalo něco nového. To už nebyl ten podezřívavý, ohledávací pohled. Byla v něm jistota a vůle rozdrtit.

Bílé licousy visely schlíple z pobledlých tváří, ale rty byly sevřeny a v očích ještě hnízdil pánovitý vzdor.

Několik vteřin se mlčky měřili, stopař a jeho oběť, napětí mezi nimi kmitalo v krátkých, vysoce nabitých vlnách. O patro výš byly již ofotografovány a zvětšovány mikroskopické otisky, nalezené na voskovém válečku. Několik hbitých a zkušených rukou současně listovalo v daktyloskopické kartotéce, ve statisícové sbírce otisků z republiky i zahraničí.

Tísnivé a vysilující ticho, jež patřilo k metodám Slámy, přerušila jeho prudce hozená věta:

„Chcete mluvit konečně pravdu?“

Licousy sebou pohnuly, rty zůstaly němé.

„Teď už vám zapírání nepomůže,“ pokračoval Sláma hlasem stále ostřejším. A najednou zaburácel způsobem, který považoval za zvláště účinný:

„Jak to bylo s Marií Čejkovou!?“

Bílé licousy byly strnulé, oči slabě zamžikaly.

Sláma přešel pomalým krokem k inženýrovi a přepadl ho jako dravec větou:

„Vy jste zavraždil Marii Čejkovou ve svém bytě, Jungu.“

Obviněný ustoupil o krok s rozšířenýma očima a zavyl, takže Zachariáš odtrhl zrak od pondělního A-Zetu s fotografií loupežníka Lepeje, jemuž kdosi po odstřelení vtiskl do jedné ruky revolver, do druhé pušku, aby i ve smrti vypadal jako krvežíznivá šelma…

Co se děje ve vedlejší místnosti? Není to hlas inženýra Junga? Ten se už chudák dostal mezi kameny policejní mašinerie…

„Jsem nevinen! Nikdy v životě jsem Čejkovou neviděl! Nikdy nebyla u mě v bytě! Húúú!“

Komisař Sláma zkousne rty, přimhouří oči a povídá detektivům:

„Na Káču!“

Vedou ho chodbou, kterou ještě nešel. Vcházejí do velké čtyřhranné cely v přízemí s jediným zamřížovaným oknem. Nikde nic po stěnách, žádná lavice ani židle, jen laciný kokosový koberec na podlaze.

„Račte dál, pane inženýre,“ říká jeden z jeho čtyř průvodců, „tady se vám bude líbit!“

Ozval se smích, který vlezl Jungovi do kostí.

„Jen ještě dále,“ řekl muž atletické postavy a pobídl delikventa strčením.

Když byl asi uprostřed koberce, rozhlížeje se podezřívavě kolem sebe, v dohadech, co tu s ním chtějí a jaké nové trápení na něho vynalezli, ozvalo se od dveří:

„Představujeme vám slečnu Káču.“

Než se inženýr nadál, podklesly pod ním nohy, jak kdosi podtrhl koberec. Současně se na něho vrhli čtyři muži. Dali si skutečně podle svých sil záležet na tom, aby Jung mluvil rozumněji u příštího výslechu a kápl božskou.

Zdálo se mu, že ještě zní smích, ale potom se všechno kolem propadlo. Šedesátiletý člověk nemá daleko k mdlobě při takové průpravě k doznání.

„Po tomhle změkneš, dědouši,“ povídá atlet, který se věnoval práci s největší péčí. Zdvihl Jungovo tělo, snažil se postavit ho na nohy s pomocí druhů a odváděl ho z pověstné cely do zvláštní separace. Neboť takto zpracované vyšetřovance nedávají do společných komor.

Vrchní komisař Málek je o patro výš, v místnosti pokryté také kobercem, ale perským. Muž naslouchající s pozornou tváří jeho referátu je šéf bezpečnostního oddělení, vládní rada Junek.

Na stole zadrnčel telefon.

„Junek. – Trojí otisky? Jedny ženské – – Ano, je tady. – – Zařídím to.“

A zavěsil sluchátko.

„Šejbal by chtěl mít otisky muže, který objevil váleček – Zach se jmenuje? Jedny otisky jsou ženské, podle všeho Čejkové. Chtějí si zjednodušit hledání. Zařídil byste to s tím Zachem?“

„Ovšem, pane vládní rado. Ale bude to těžká práce –“

A taky byla.

Málek musil vynaložit všechno své diplomatické umění, aby Zachariáše přesvědčil, že snětím otisků neobyčejně pomůže policii a urychlí pátrání. „Nebýt vás, neměli jsme dodnes novou stopu,“ dodal otvíraje dveře daktyloskopického oddělení.

Jeden muž mu podal natištěný formulář, zavedl jej k polštářku s černí, jiný se chopil odborným hmatem jeho pravice, přitiskl mu ji na polštářek a otiskl postupně, prst za prstem do příslušného políčka, což se opakovalo také s levou rukou.

Zachariáš Zach

nadepsal opět jiný nad tuto nejdokonalejší podobiznu, kterou kriminální věda až do dnešního dne vynalezla.

„Tady se můžete umýt,“ řekl Málek a zavedl ho k umyvadlu, kde si před Zachariášem beznadějně mylo ruce tisíce delikventů. Kdyby mě viděla Hana! Kam jsem se to dostal! bědoval sám v sobě, zrudlý studem. Ještě že je to zařízeno s kanceláří. Ale i tam se to dovědí…

„Tak vidíte,“ utěšoval ho Málek, když se vrátili do prostorné úřadovny v prvém patře, „nebylo to – doufám – tak strašné.“

Není všechno ještě sen nebo účinky alkoholu? Včera nebylo nic než podezření, že Jung padělal peníze, dnes už je podezřelý z vraždy Čejkové, a já to vlastně způsobil!

V sousední úřadovně předvádějí před Slámu jakousi ženu – je to Husarka. Ne, není to člověk, je to jen případ a komisař stahuje pokřivenou tvář, chystá se vyrazit –

Drnčí městské i meziměstské telefony, ve velkomlýně bezpečnosti to hučí a chrčí, vrže a zvoní. Hloupůstky, nedopatření, mstivá udání, anonymní dopisy, pomluvy, podvůdky a podvody, gaunerství a krádeže, loupeže a zločiny, vraždy a sebevraždy, všechno se tu schází do jedné široké stoky, všechno je pohlcováno mlýnem v Bartolomějské.

Rachotí to a skřípe, páčky a páky, kolečka, táhla a písty bezpečnosti se otáčejí, síta se natřásají, chlopně na dálku sají – kdo můžeš, spas se, tady se tak lehce nerozezná zrno od plev! Ze všeho na světě nejtěžší je prosévat lidi, rozlišovat dobré a zlé, vážit a soudit.

Už dávno vyjel z nádvoří motorizovaný zelený anton s pondělní dávkou mužů a žen pochytaných při šťárách. Mezi jinými v něm odvezli na Pankrác i Dlouhého Vénu, takže se konkurenci uvolnilo nejlepší sajtkářské stanoviště, u Muzea království českého.

Klap klap klepy klap, jede to v Bartolomějské, jen rychle a tvrdě, zločin se také nezastavuje ani necouvá, zločin má křídla a věčný náskok, jen rychle a tvrdě, stopy zavěje vítr a vyhladí čas. Andělé se nerodí, ale rodí se ďábli, deset ďáblů za mřížemi, tisíce na svobodě… Bijte, drťte a mučte ty, které jsme chytili – ráz na ráz, hlava nehlava, vinný nevinný, jen rychle a tvrdě!

Schodištěm stoupá namáhavě paní – „prosím vás kde bych našla svůj deštník, zapomněla jsem ho v autobusu.“ Proti ní muž žalostné tváře, přišel ohlásit nezvěstnost čtrnáctileté dcery. Přes nádvoří zní křik jakési ženy. Je to Růžena Nosková, sestra Zlatého Sýčka, „pusťte mě na svobodu, já nic nevím!“ Šéf ji vyhodí z místa, když nepřijde do práce, až se doví, že byla na Čtyřce.

„Dobrý den, pane revírní,“ salutuje strážník v průjezdu Cintěrovi, „máte jít ke komisaři Slámovi.“

Tady jde jiný revírní inspektor Halík – a nedaleko za ním pán mírných očí a opatrné chůze. Odpovídá na salutování strážníka volným obloukem velurového klobouku. Byl v Bartolomějské také za svým povoláním, v záležitosti Antonína Klence, ztraceného klienta advokáta Bendy.

Ten pán je československý kat.

Prochází ulicí Karoliny Světlé a zastavuje se na Národní třídě před módním výkladem paláce Dunaj. Je tam pěkný plášť, koupí ho ženě, jen co mu vyplatí dlouho slibovanou remuneraci. Míjí sídlo papežského nuncia ve Voršilské ulici, za rohem sedá k porci italské ananasové zmrzliny se šlehačkou a odchází k zemskému trestnímu soudu, pohovořit o svých věcech s vrchním radou Dufkem.

„Haló –“ volá Málek do telefonu ve své pracovně. „Přišel už primář Ryneš? – – Pacient – – – Ne? – – Děkuji vám.“

Když zavěsil, obrátil se k Zachovi:

„V nemocnici dosud není. Jindy už touto dobou operuje. Doma také není. Měli bychom si zavolat doktora Bendu. Dostal možná zprávy přímo od primáře –“

A vytočil jedno ze dvou čísel velké advokátní kanceláře, zatím co se Zachariáš přiblížil s jakýmsi nápadem až ke stolu, takže uslyšel Bendův hlas ze sluchátka v komisařově ruce.

„To jste vy – pane vrchní komisaři –? – – Copak si přejete?“

V některém telefonu zní lidský hlas tak neživě, říkal si Zachariáš, rozbíhaje se k vyslovení své žádosti.

„Ne, doktor Benda neví o Rynešovi nic, je tím případem silně znepokojen,“ povídá Málek, ukládaje sluchátko do vidlice. Zachariáš chtěl už vyklopit prosbu, ale z chodby vešel šéf kriminální ústředny a daktyloskopického oddělení.

„Ty třetí otisky na válečku patří Honzovi Blondýnovi,“ řekl Šejbal, a aniž se zastavil, vstoupil bočními dveřmi do Slámovy úřadovny.

„Musíme znovu vyslechnout Junga,“ povídá Málek a nasadil si cvikr.

„Jenom ať to nedělá váš kolega!“ vyhrkl Zachariáš. „Stejně z něho nic nedostane. – Nechci se vám plést do řemesla, ale myslím, že mně by ehm – Jung nezapíral, kdyby byl opravdu vinen. Nechte nás chvíli o samotě, promluvím s ním od srdce –“

Komisař se díval mlčky do pobledlé tváře prosebníka. Potom stiskl jeden z barevných knoflíků a nařídil civilnímu strážníkovi:

„Přiveďte toho Junga. Přímo sem, ke mně.“

Chvíli se díval oknem do slunečné tváře pondělka 16. září. „Váš návrh není špatný, pane Zachu. Nechám vás s ním o samotě. Zatím zařídím nejnutnější.“

Ale civilní strážník se vrátil s udýchaným hlášením:

„Ten Jung se otrávil, pane vrchní komisaři. Měl jed zašitý v klopě kabátu.“

Čaj ve Společenském kruhu

Pondělní odpoledne již pokročilo.

Na chodnících se válí listí vedle letáků, zvoucích do nové velrybárny nebo k výhodné koupi ojetých aut. Dumasovi Tři mušketýři ustoupili sezonnímu artiklu – školním sešitům, deset kusů za pouhou korunu a cizojazyčným učebnicím, nabízeným za cenu papíru na váhu.

Venuše ještě nevyšla, první hvězdičky večerní směny se objevovaly na nárožích ústředního pražského náměstí.

Noční obchody byly vystřídány denními: prodavači losů ukazují alchymistický kousek XX. století, jímž možno z pouhé desetikoruny vyrobit obratem ruky tisícikorunu, aniž bychom vzbudili pozornost policie. Majitelé nůší s banány a hrozny a mladíci s celohedvábnými kravatami v kufřících provozují věčnou komedii útěku před strážníky na obzoru.

Dobrej Láďa, jehož životní svíčka rychle dohořívá – to víte, dva roky hladu přerušeného sem tam ubohým soustem – stojí před Meinlem a snaží se znovu zabrat jako herold „úředního seznamu všech dosud nevyzvednutých výher státních stavebních losů…“

Za celé odpoledne prodal jediný výtisk někomu z těch, kteří kolem něho spěchali nahoru dolů, div ho nestrhli s sebou. Zadoufal kdosi ve štěstí nebo se slitoval nad Dobrým Láďou? Ale jeho nikdy nikdo neslyšel zanaříkat. „Hlavu vzhůru a vesele do nového života,“ říkal každému chabými rty, přešlapuje na otékajících už nohách.

Před palácem Společenského kruhu zastavovala auta. Pořádají tam dnes každoměsíční proslulý čaj. Soukromé vozy i taxíky zajíždějí až k velkolepému portálu, kde se tyčí hlavní vrátný v livreji, se vznešenou čepicí a ještě vznešenějším výrazem v napudrované tváři.

Na konci širokého schodiště v prvním patře stojí jiný úctyhodný zjev v livreji, napodobující úzkostlivě lokaje minulých století.

Bylo to dobře vypočítáno: každý nezasvěcenec, který sem vystoupil, pochopil ihned, že je v dokonale vybraném prostředí. Většina nováčků se tím cítila skleslá. Jaksi těžko se tu dýchalo, obtížně se mohl člověk pohybovat. Ale to byla právě jedna z vymožeností Společenského kruhu.

Zachariáš se proti ní v duchu bouřil hned, když vylezl z taxíku, k jehož použití byl Hanou donucen. Nemohu jet v těchhle šatech tramvají, řekla mu. Vzezření vrátného jen posílilo nepříznivý předsudek, který si vytvořil z Hanina vyprávění.

Shodně se šlechtickým přáním těch, kteří rozhodovali o duchu tohoto společenského střediska, cítil se Zachariáš zdeptán už na schodišti. Lokajovi, který mu chtěl pomoci z kabátu, odpověděl s nevrlými rozpaky:

„Děkuju, já sám.“

Šel sem jen kvůli Haně! Neměl k tomu nejmenší chuť, zvláště dnes, po takové noci a po všem, co se stalo na policejním ředitelství s ním a Jungem. A v úřadě byl telefonicky omluven jako nemocný – teď je tady, vystrojen k radovánkám!

„Podívejte se na Hanina rytíře!“ řekla dáma s kloboučkem důmyslně přilepeným na úpatí nejnovějšího účesu. Tři páry neúprosných očí zacílily na oblek Zachariášův.

„Zaspal pět let!“ poznamenala jedna.

„Ale Hana by ho mohla upozornit,“ mínila druhá a spustila krásnou ruku po šňůře pravých perel.

Hana neslyšela poznámku, ale smyslu jejich pohledů porozuměla ihned. I zadívala se na svého průvodce a vzpomněla malého rozladění, jež mezi nimi vzniklo pro otázku šatů. Zachariáš neměl frak ani smoking. Funkci obou zastávalo tmavé sako s pruhovanými kalhotami, tedy úbor, který už před lety vyšel z módy.

„Nechci vystačit s jedněmi svátečními šaty na celý život, jako můj stařeček,“ pravil Zachariáš na ukončení debaty. „Ale jiné nemám, a nechceš-li mě tak, nepůjdu nikam.“

Hana, jež byla řádnou členkou Společenského kruhu, odjížděla na čaj smířena s tímto defektem, ale teď jí ho připomínaly pohledy známých i neznámých. Jen aby Zachariáš nic nezpozoroval, měl by zkaženou náladu, už tak nevalnou.

„Ta dáma s narudlými vlasy je Ema Ortová,“ řekla, ukazujíc mu herečku, opřenou o krb s erbem Společenského kruhu. Modeloval jej tam ten mužíček, vyprávějící v užším kroužku zábavnou historii, v jejímž humoru se vyznali jen vyvolení.

Odpovídajíc na pozdravy, prošla Hana po boku Zachariáše z prvního salonu do druhého, trochu zardělá v tváři, svěží, půvabná. Na šatech z modrého transparentu, pohrávajícího leskem při sebemenším pohybu, nad zvýšeným pasem z tepaného zlata, byla upevněna starým benátským šperkem žlutá růže.

„Haló, Hano!“

Tvář rozevřená k úsměvu, stisk ruky, několik vět, které mohl říkat gramofon, pohled smejčící při rozhovoru po všech koutech, to se opakovalo aspoň čtyřikrát za sebou.

Že ji to baví, přemítal, následuje ji poslušně na klikaté společenské stezce. Má-li tohle být prvotřídní ukázka demokratické pospolitosti, pak nejsem demokrat.

Skoro všichni, jak je viděl kolem sebe, byli nadnášeni touhou po aristokratické výlučnosti, již ztělesňovali se zřejmou námahou a předstíranou důstojností, nebo naopak s nenuceností skoro flákačskou. Marně se Zachariáš ohlížel po člověku, který by byl přirozený pod naškrobenou náprsenkou a nebál by se být sám sebou. Ale takoví lidé jsou asi ve vedlejším saloně, nebo přijdou o něco později.

„Co říkáte Mimi?“ pravil kdosi ve skupině u klavíru. „To jsem si o Rynešovi nikdy nemyslela.“

„Nebude to pravda, milostivá paní,“ namítl pán v nejlepších letech.

„Je to v každém případě nápadná shoda. Oba tak záhadně zmizeli.“

To byl jen ohlas senzační zprávy jednoho bídného plátku, bez něhož se neobešli hlavně Pražané z nejlepší společnosti. Vyšel jako obvykle po třetí hodině odpolední a překonal sólokapra Našeho slova článkem, v němž byla nepřítomnost tanečnice spojována s nepřítomností známého chirurga, jehož jméno nebylo uvedeno z důvodů ještě větší napínavosti.

Každý jen trochu informovaný člověk ovšem věděl, že jde o primáře Ryneše…

„Vidíš důstojníka, který ukazuje program Ortové? To je major Brož z hlavního štábu. Je pobočníkem zemského vojenského velitele. Líbí se ti Ortová, Vláďo?“

„Barva těch vlasů je přírodní?“ povídá Zachariáš s pohledem na herečku, jejíž narudlá kštice mu připomínala Medusu.

„Ovšem, přírodně nabarveno!“

Hanu kdosi pozdravil. Zasmála se v odpověď, ale zůstala u Zachariáše.

„Nezdržuj se se mnou, Hano, chci, aby ses bavila, já to nedokážu.“

Cítil se opuštěn a ani Hana mu nemohla pomoci. Viděla ve Společenském kruhu – přes některé námitky – důležitou a zajímavou instituci. „To víš, klepe se tam jako všude, a lidé tam prostě musí chodit, když nechtějí, aby je ti ostatní beztrestně pomlouvali. Ale najdeš tam mnoho skvělých lidí a bez osobních známostí to dnes nejde.“

Trápení spočívalo v tom, že se snažila získat i Zachariáše pro reprezentační kruh a udělat tak z něho muže společnosti. „To jde rychle, Vláďo, kdybys věděl, jací nemožní lidé jsou tam po čase jako doma, a udávají dokonce tón! Nesmíš se tomu bránit, bez těch lidí se nedostaneš nahoru –“

Ano, to byla její idea, aby se dostal nahoru. Ale proč? Aby sem také musil chodit, nejen na čaje, ale také na obědy nebo na večeře, jak bylo módou mezi těmi lepšími… Aby musil vydávat tolik peněz jako oni? Když člověk pováží, co stojí jediná láhev originál šampaňského – a oni podle vyprávění Hany vedou stále tak nákladný život jako on poslední dvě noci. Kde ti lidé berou na takovou útratu peníze a jak to, že mají tolik času?

Ale čas jsou opravdu peníze, Zachariáši – a oni mají dost peněz, aby měli také dost času. To není jako ty, aby musili každý den dělat nejméně osm hodin a za hodinu práce přes čas dostávali čtyři koruny. Oni jen sem tam přiloží ruku k dílu, za ně to obstarají jiní, ti drobní, pro něž čas nejsou peníze.

Prokristapána, támhle je ministerský rada Roubal, přednosta jeho kanceláře, který mu ráno telefonicky udělil dvoudenní zdravotní dovolenou. Nejdříve myslil Zachariáš na útěk, bylo to docela snadné, proklouznout mezi tolika lidmi do šatny a zmizet. Ale potom se rozhodl mužně čelit nebezpečí. Přistoupil k Roubalovi, který na něm zakotvil překvapeným pohledem.

„Pane ministerský rado – já – ehm – jsem vám ráno řekl, že jsem nemocen, ale já to musel udělat, pan – vrchní – Málek si to přál. Můžete se ho zeptat.“

„Myslíte komisaře Málka z policejního ředitelství? – K té věci vám gratuluji, Zachu, právě jsem o tom četl v novinách.“

Podával mu první večerní vydání Našeho slova. Na titulní straně byla otištěna fotografie tanečnice Mimi. Kus pod ní začínal nápadně vysázený článek s nadpisem:

NOVÁ STOPA ZÁHADNÉHO VRAHA

Senzační obrat ve vyšetřování říčanského případu

Zavražděná promluvila

Prst ministerského rady Roubala ukázal na druhý odstavec, na jehož počátku bylo uvedeno plné jméno, povolání i adresa Zachariáše jako muže, který svým objevem uvedl policii na novou stopu v pátrání, jež ustrnulo na mrtvém bodě.

„Nevěděl jsem, že také chodíte do společnosti, Zachu, jste jako vyměněný. Nu – mějte se pěkně – a kdybyste potřeboval ještě nějaký den ke svému pátrání, máte mé svolení. Ale doufám, že nepřejdete k policii.“

Hana má pravdu, tady se člověk docela hladce setká s těmi nahoře. Ale ta myšlenka nijak neoslabila pocit jeho opuštěnosti uprostřed tolika vysoce společensky vybroušených lidí. Proto se vyřítil k prvnímu známému, jehož tu odhalil dr. Benda.

„Jsem rád, že jste přišel,“ řekl Zachariáš a potřásl mu upřímně rukou.

„Kde máte slečnu Hanu? Doufám, že jste ji dnes nenechal doma?“

„Ne, je tady někde, má tolik známých.“

Jistě jich neměla tolik jako Benda. Nebylo skoro člověka, s nímž by se nepozdravil, nevyměnil úsměv, stisk ruky nebo jednu z letmých poznámek, jež jsou základem společenského styku.

Benda se nenadýmal důležitostí, nesnažil se být ani žoviálním – jeden ze způsobů, jímž mnozí řešili problém demokracie ve vystupování. Choval se zdrželivě a pevně, byl milý ke všem bez stopy úlisnosti, pružný, a přece svůj, gentleman podle Zachariášovy představy.

„Neslyšel jste také něco o Rynešovi, Zachu? Ty klepy mě znepokojují. Skutečně trapná věc.“

Vzal Zacha pod paží a zamířili k tanečnímu sálu, odkud vycházela hudba.

Zastihli Hanu v živém rozhovoru s mladou dámou a mužem, jehož Zachariáš několikrát viděl ve společnosti Otty Riese. Benda pozdravil Hanu a její společníky. Zachariáš se okamžitě stáhl do pozadí, ale Hana jej vzala za ruku a představila:

„Olga Braunová – redaktor Benák, chlouba Demokrata.“

„Už tolik jsem o vás ehm – slyšel,“ zabručel společensky muž v saku.

Na přátelství s Olgou Braunovou si Hana zvláště zakládala. Záleželo jí nemálo na dojmu, který na ni udělá Zachariáš. Uvedla ho dnes do výjimečného pořádku: musil se dát ostříhat, řádně učesat, oholit, dokonce i podstoupit muka manikýry… Vzal si lakové střevíce, obouvané jen při zcela výjimečných příležitostech.

„S tím válečkem se vám to povedlo,“ pravil uznale redaktor Benák, jemuž se svého času podařilo odhalit vraha ve vile ministra Brauna. „Zdá se, že máte detektivní nadání.“

„Musíte se k nám jednou s Hanou podívat,“ zvala Olga.

V tanečním sále, zařízeném po vzoru šlechtických hudebních salonů, přibývalo tanečních párů. Bylo zde vidět nejnovější výtvory dámské módy. Paříž i Londýn a Vídeň byly zastoupeny posledními modely. Olga Braunová měla toaletu z lesklého saténu s hlubokým výstřihem, který odhaloval skoro celá záda, na ruce pelerínku ze stříbrné lišky. Její dávná sokyně, herečka Ortová, byla oděna do temně zelených šatů inspirovaných ve střihu římskou řízou, ovšem jen od pasu nahoru. Upjat až ke krku, splýval hebký transparent kolem štíhlých boků zúženou linií k šafránovým opánkům, jež tvořily spolu s narudlými vlasy působivý rámec excentrickému rouchu.

Velké a jemně načechrané kožišiny na ramenou i přes ruku, dlouhé rukavice, kloboučky s mřížkovými závoji i bez nich, kabelky, jež byly módní před takovou dobou, že se na to už zapomnělo, umělé i drahocenné šperky a jiná ženská výstroj, to vše se točilo v náruči smutečně oděných gentlemanů.

„Směl bych vás poprosit o tanec?“

„Nechám kabelku u Zachariáše,“ odpověděla Hana a odešla pověřit Vláďu úkolem gardedam a manželů.

Když se vrátila, přijal ji Benda do svého pevného a nevtíravého náručí. Šla s ním, podněcována čistou salonní hudbou. Při jednom houslovém motivu se rozpomněla na zahradu svého snu. Ale teď ucítila ve skutečnosti dech na tváři a zahlédla nepřiznaný úsměv.

Vy mne nepoznáváte? Opravdu nevíte, kdo jsem?

„Máte krásnou růži, Hano.“

Podívala se mu do očí a po několika krocích řekla:

„Natrhala jsem je ve snu, celou kytici – a v cizí zahradě, doktore – nepoznáváte ji?“

„Růže jsou si tolik podobny, Hano, i když se liší barvou,“ usmál se a stiskl jí ruku.

Jejich waltz byl přerušen příchodem komorníka, který advokáta diskrétně zastavil ve vlnivém přísunu a pravil:

„Jste volán k telefonu. Urgentní rozhovor, pane doktore.“

„Nemám štěstí, ale budu mít aspoň právo na nový tanec.“ Odvedl Hanu k Zachariášovi, který stál u zdi s kabelkou, ponořen v úvahy o osudu Adolfa Wilhelma Junga a Honzy Blondýna.

„Nepůjdeme už domů, Hano?“

„Vždyť jsme před chvílí přišli, Vláďo. Copak se nebavíš?“

„Já? Vůbec ne. Ale jinak je to tady hezké, viď, mluvil jsem se svým šéfem.“

„Roubalem?“ divila se Hana upravujíc žluté poupě na prsou.

„A vůbec se nezlobil, mohu si dokonce přidat nějaký den. Ale já jdu zítra do kanceláře.“

Livrejovaný lokaj nabízel víno na podnose.

Hana se bez rozmýšlení chopila sklenky, ale Zachariáš stáhl odmítavě tvář jako by říkal: odstup, satane!

Když přišel redaktor Benák s prosbou o tanec, odebral se Zachariáš do vedlejší místnosti, v níž uviděl Málka. Zastihl ho až v čítárně, kam prchl před kriminálním reportérem Pražského Dne, Šimkem. To patří ke koloběhu velkoměsta: lupiči utíkají před policisty a policisté před novináři. Každý den abyste jim dodávali čerstvé zprávy, a nevydržíte s nimi, neseženete-li pro jejich žurnál jednou týdně vraždu, nebo aspoň menší aféru.

„Je něco nového, pane vrchní komisaři?“ ptal se Zachariáš, svíraje kabelku.

„Hleďme, hrdina dne!“ uvítal jej Málek. „O novinky není nouze, ale co bychom si kazili příjemný čas starostmi?“

„Nejste tady nadarmo, jak vás znám,“ podotkl Zachariáš.

„Myslil jsem, nepřijde-li na dnešní čaj primář Ryneš. Bývá prý pravidelným hostem… Není tu náhodou doktor Benda?“

„Před chvílí odešel k telefonu. – Co je s Jungem, pane vrchní komisaři?“

„Vypumpovali mu žaludek, z bezvědomí se dosud neprobral. Ale lékaři doufají, že zůstane na živu. Nám na tom velmi záleží. Jeho výpověď považuji za rozhodující. Je mi záhadou, proč tak tvrdošíjně mlčí. Za dva dny jsme z něho nedostali ani slůvko. Kolega Sláma považuje jeho pokus o sebevraždu za doznání k vraždě Čejkové. Nemohu říci, že bych Junga považoval za zcela nevinného, ale vykládám si jeho počínání spíše jako projev strachu před prozrazením někoho jiného.“

„Ano, jistě, Jung se jen do toho nešťastně dostal!“ vyhrkl Zachariáš a odložil Haninu kabelku na stůl s časopisy.

„V tom směru je nejzajímavější poznámka, kterou Jung udělal, když vás doprovázel k Sezimovi. Žádal vás o seznámení s nějakým vysokým úředníkem na policejním ředitelství, protože má vysoce interesantní sdělení. Nedovedu si to vysvětlit jinak, než že po rozhovoru s vámi nastaly okolnosti, které změnily jeho původní rozhodnutí prozradit nám něco závažného v případě Čejkové.“

„Jung neměl nikdy nic závažného, pane vrchní komisaři!“

„A diktafon? Falešné tisícikoruny? A dopis, o němž odpírá říci jediné slůvko vysvětlení?“

Zachariáš si vjel prsty do vlasů, čímž nadobro zničil svůj pracně získaný společenský účes.

„Dovolil byste mi navštívit Junga v nemocnici?“ zaprosil. „Jsem jist, že se mi podaří otevřít mu ústa, má-li něco na svědomí.“

„Mohl bych u vás udělat výjimku, patří to k vyšetřování. Jde jen o jednu věc – ale o tom až zítra,“ skončil Málek, když zpozoroval, že je odhalen reportérem Šimkem.

„Ach, pane vrchní komisaři!“ zvolal nadšeně novinář. „Konečně vás mám. Nezapomeňte, že jsou na světě i jiné listy než Naše slovo, a řekněte mi, co je nového v říčanském případě.“

„Tady máte znalce na slovo vzatého,“ odvětil pohotově Málek a představil mu Zachariáše, jemuž se tak dostalo poprvé cti zcela oficiálního tahání rozumů pro interview. Kdyby byl tušil, co za tuto nepředloženost slízne od Riese!

Benda i Hana se marně sháněli po Zachariášovi a kabelce. Nenadáli se, že se potí v luxusně vybavené čítárně Společenského kruhu sestavováním odpovědi pro článek, z něhož měla nad slunce jasně vyniknout nevinnost inženýra Junga.

„Ani nevíte, jak lituji, že musím odejít,“ řekl Benda.

„Je to tak naléhavá záležitost?“

„Bohužel. Ale já se vrátím, Hano. Nestihnu-li vás tady, přijedu k Sezimovi –“

„Po čaji jdeme domů, doktore, Vláďa se dvakrát za sebou nevyspal, musí do postele.“

„Škoda, chtěl jsem si přijít pro tu růži –“

„Takových si můžete natrhat, kolik chcete ve vlastní zahradě! Růže jsou si tolik podobny, doktore, zvláště když se neliší barvou.“

Mělo-li se soudit podle hovoru ve Společenském kruhu, nebyl hrdinou dne Zach, ale Štěpán Ryneš. O podezření, jež nadhodil revolverový večerník, se tu mluvilo s jistotou, nad níž se Zachariášovi ježily vlasy.

V jedné chvíli, když hledal po všech salonech s Hanou kabelku, měl co dělat, aby se na místě nevypořádal s jedním z gentlemanů, který nezabaleně mluvil o Bendovi jako o špatném charakteru a člověku všeho schopném.

Hana jej musila odtáhnout, aby se Zachariášův debut ve Společenském kruhu neproměnil ve společenský skandál.

Ve své neznalosti vyšších sociálních vrstev nevěděl, že pomluvy jemného i nejhrubšího druhu patří ke zvyklostem vysoce kultivovaného prostředí a že tvoří nejúčinnější součást hazardní a zákeřné společenské hry, zvané „Dobrá pověst – špatná pověst“.

„Řekni mi, Hano, co se ti vlastně v tom Kruhu líbí,“ povídá Zachariáš vyprovázeje Hanu vlahým zářijovým večerem.

Obloha byla jasná nad světly velkoměsta a lidé, jež potkávali, neměli tuhé náprsenky ani roztomilé tváře.

„Tomu ty nerozumíš, Vláďo, reprezentace musí být a trochu zábavy také. Ty jsi moc vážný.“

„Jakápak reprezentace,“ zavrčel Zachariáš, „a pokud jde o veselí, ti lidé nejsou veselí, myslím, že to nedovedou. V tom Kruhu chce být každý jiný než druhý, a právě proto jsou si podobni jako vejce vejci, nezdá se ti?“

Ale Hana šla mlčky, v ruce pod pláštěm nazdviženou sukni toalety, jež při čaji dosáhla rozhodného úspěchu.

„To musí být neštěstí, když se člověk dostane nahoru. Nic je doopravdy nezajímá, všechno vědí dávno líp než ostatní, a kdo neví, že ví starou bačkoru, ten je pro mě hlupák, kdyby měl nevím jak dlouhý a vysoký titul. Je asi hrozně nevděčné něco pro ně dělat vážně, třebas noviny. Už se nedivím, že nad tím Ries tak často mávne rukou. Ono to nestojí za to. Pro takovou společnost rozhodně ne.“

„Ale já patřím do té společnosti, Vláďo,“ řekla Hana s důrazným pohledem – zastavila se před svým domem.

„Co tě napadá, Haničko,“ těšil ji Zachariáš s úsměvem nezranitelné dobromyslnosti.

Za celou dobu své existence nepamatoval tabarin Mimi takový nával jako onoho večera, kdy se roznesla zvěst o zmizení tanečnice.

Lidé ucítili krev a táhli za jejím pachem.

Tvář vrchního marně bojovala o udržení masky, která by nevadila obchodu. Dnes by Zachariáš byl jistě pochopil smysl Málkovy narážky o vrchním i dirigentovi. Neboť tak mohli vypadat jen soupeři, jimiž lomcuje strach o život jedné ženy, „nešťastné Mimi“, jak říkali lidé po Praze.

Vedle pána s monoklem, zásobeného nekonečným počtem svých „bravo!“, seděl občan z Panské ulice č. 17 s manželkou, jejíž zvědavost si nedala poroučet. Jestliže se obecenstvo dívalo do parketu, kde se střídaly atrakce s tancem, zalétali tajní policisté, dirigovaní sem Cintěrou, toužebnými pohledy na balkon: kdyby se tam chtěl objevit brunet ve smokingu! Ani primář Ryneš by nebyl k zahození…

Ředitel tabarinu prožíval po boku flegmatického tajemníka velmi smíšené pocity. Srdce obchodníka se v něm smálo při pohledu na přeplněné přízemí i balkon. Současně trnul při pomyšlení, že by se dohady tisku mohly uskutečnit.

„Vítám vás, pane vrchní komisaři,“ ukláněl se Málkovi. „Rezervoval jsem vám místo, nebylo to dnes lehké – račte za mnou.“

Komisař si nasadil cvikr a rozhlédl se po hlučícím množství. Bylo tu dnes ovzduší nasáklé chtivostí senzace, vypjaté až do zjevné hysterie, jíž byly poznamenány hlavně příslušnice tanečního souboru.

Alkohol jen rozdmýchával náladu, nabývající i v rozjařených tónech zcela odlišného, na ostří vyhroceného zvuku.

„Kdo ví, kam ji zatáhl a kde chudák leží,“ pravila manželka občana z Panské ulice č. 17, „potom věřte doktorům.“

„Nevěřme nikomu na světě širém,“ zarecitoval pán s monoklem a zdvihl sklenku vstříc dámě, „hlavně ne ženám, neboť život je pes a žena je milenka satanova.“

„Ale vypadal na to,“ uvažoval bodrý Pražan v jiném zákoutí tabarinu.

„Máte pravdu, já u něho byla taky jednou v nemocnici,“ přilévala oleje do ohně jedna z vděčných pacientek, jimž Ryneš pomohl. „Šikovnej byl, to se musí nechat, ale podezřelej mně byl hned. Když si vzpomenu na jeho řeči, na ty hrozné chlupaté ruce.“

Bylo krátce po jedenácté hodině, když dirigent ustrnul v pohybu taktovky a hudba odumřela nástroj po nástroji.

Tančící se zastavili s pohledy obrácenými k orchestru.

Také pan vrchní se napřímil se shrbeného postoje a civěl k šatně, v ruce rozevřený ceník vín. U rudého závěsu stál primář Ryneš, za ním advokát Benda.

Vlna dusného ticha zavalila tabarin.

Bylo slyšet kroky primáře a jeho společníka. Postoupili ke krajní řadě stolků a ohlíželi se po vrchním.

Kdosi na balkoně vyřkl nesrozumitelnou větu, která se podobala zasyčení. Kdesi zapraskala židle. Od místnosti pro účinkující vyšla tanečnice Nina, Mimina přítelkyně. Razila si cestu mezi hustě obsypanými stolky a dvojicemi v parketu. Přiblížila se k oběma nově příchozím a vztahujíc paži plnou náramků, procedila mezi zuby:

„Ty vrahu!“

Ryneš sevřel čelisti a hodil po tanečnici divokým pohledem. Benda zbledl a ustoupil, když proti nim vystoupil i vrchní, následován dirigentem.

„Kde je Mimi?“ ptal se vrchní hlasem soudce a přistoupil k primáři.

Kolem skupiny se vytvořila hradba hrozivých tváří. Málek věděl, kolik uhodilo. Ani tajní policisté nečekali na vývoj situace. Pronikli mezi několika nejvýbojnějšími, kteří se netajili úmyslem vybít pomluvami naočkovanou a bezohledně rozdmýchanou nenávist. Semknuli se kolem Ryneše a Bendy v ochranný kruh, ale primář jej sám prorazil a přes tuhý odpor detektivů se hnal proti útočníkům.

„Vy jste vrahové, vy prasata hysterický!“ řval Ryneš se zarudlou tváří, zmítaje třemi tajnými, kteří se mu zavěsili na mohutné paže a šíji. „Všecky vás povraždit, hyeny!“

Hradba zakolísala, ale od orchestru kdosi vyštěkl:

„Kdes ji podřezal, ty řezníku?“

Do místnosti vnikla uniformovaná stráž. Rychle zjednáván pořádek, napětí však ještě vzrostlo, vybičováno odporem.

Málek i Benda radili primářovi k okamžitému odchodu, ale Ryneš odmítl vyklidit pole. Stál se sehnutou šíjí a podlitýma očima, přeskakujícíma z místa na místo. Náhle se oči zastavily a ústa se mu roztáhla do úšklebku kolem žlutých zubů.

„Podívejte se – vy krávy!“ zahučel pohrdavě s máchnutím ruky k šatně.

V koketním kloboučku, zahalena do nového pláště s vysokými kožešinovými rukávy, stojí u závěsu růžová slečna Mimi, těkajíc uspokojeným pohledem po přeplněném tabarinu.

Zazářila opravdu jako hvězda. Ještě úžasněji, než si vykouzlila v nejsmělejších představách o tomto okamžiku…

Bílá světla i lampy s růžovými stínidly na stolcích tabarinu zhasly. Hudba nasadila horečnou předehru a čtyři barvy se smíchaly uprostřed parketu v koktejl, do něhož vběhla Mimi v třpytivém pyžamu, stříbrný cylindr na platinových vlasech. Vrchní s rozevřenou tobolkou i dirigent s kmitající taktovkou se dívají, jak krouží – Parket je plný jejích rukou a nohou a ňader a samolibého úsměvu.

Jako smýknuta větrem, přiletěla k Rynešovu stolu, zvrátila platinovou hlavu ke sklence skotské a podává mu stříbrný cylindr –

Mezi obecenstvem, lačně hltajícím každé hnutí tanečnice, jež tak efektně vstala z mrtvých, se proplétá muž. V ruce má tvrdý klobouk a rozhlíží se barevným přítmím. Nikdo netuší, jakou zvěst přináší z nedalekých lesů. Některá zpráva vybuchne v amplionu nebo v ústech kamelota, jiná se tiše plíží, ukryta za společenskou masku.

„Tady jsem!“ luskl Málek prsty.

Detektiv Samek prošel několika oblaky kouře protínaného reflektory, sklonil se k uchu komisaře a zašeptal:

„Na lavici u Říčan našli mrtvolu mladé ženy.“

Potkáte mne na Václavském…

Černokosteleckou silnicí letí smečka policejních a četnických aut i motocyklů. Reflektory se útočně probíjejí temnou nocí ze šestnáctého na sedmnáctého září.

V čele výpravy komisař Málek a Sláma s revírním inspektorem Cintěrou a detektivem Samkem. Muži z pražské pátračky musili krotit silné stroje, toužící po větší rychlosti, neboť teprve ve vysokých obrátkách se dobře dýchá jejich motorům.

„Zajímalo by mě vědět, připravila-li si tu reklamu Mimi sama, nebo byl-li zasvěcen také ředitel tabarinu,“ řekl Sláma.

„To bylo její sólo,“ poznamenal Málek, „ředitel neměl o ničem ponětí, tím její komedie jen získala.“

Pátrací oddíl projel mizerným dlážděním Uhříněvsi a pustil se betonem k Radošovicům. První vůz minul již hřbitůvek a ozářil plechovou postavu strážníka, odkazujícího na správkárnu aut. Po zabrzdění v ostré zatáčce vjel mezi dlouhou řadu domků vroubících po obou stranách silnici.

Po levé straně sestupuje les hlouběji k osadě a jeho krajem souběžně se silnicí je vedena promenáda oblíbená letními hosty. Asi každých dvě stě metrů stojí lavice.

Na jedné z nich nalezli před rokem Marii Čejkovou s podřezaným hrdlem. Už z dálky poznal Málek i velitel četnické pátračky major Kumpera, že při novém zločinu jde o touž lavici.

Říčanští a radošovičtí představitelé bezpečnosti udržovali v náležitých mezích velký dav zvědavců, kteří si přes pozdní hodinu nedali ujít divadlo smrti.

Zaskřípaly brzdy aut a zástup odborných slídičů zamířil k místu nálezu.

V sinavém světle dvou karbidových lamp seděla na lavici žena, hlavu opřenu o pravou paži na opěradle, jako by skrývala pláč. Střevíčky na zkřížených nohách byly zaryty špičkami do slabé vrstvy jehličí.

Levá ruka ležela v klíně šedého kostýmu. Kmeny mladých jedlí ji obklopovaly nehybnou stráží.

„Ničím nebylo hnuto, pane majore,“ hlásil velitel radošovické stanice, vrchní strážmistr Přibyl, „měl jsem osobní dohled.“

Když Málek přistoupil k mrtvé, byl rozžat obrovský reflektor policejního autobusu a natočen k osudné lavici. Na střevících neznámé zazářily kovové spony. Z přítmí za lavicí vybral reflektor dámský klobouček.

„Nic jiného jste nenašli?“

„Nic, pane vrchní komisaři. S identifikací bude asi potíž.“

Policejní fotograf již odměřil vzdálenost a vystřelil magnesiový náboj, při němž pořídil první, situační snímek. Potom jich udělal ještě několik z různých míst, tak, aby dohromady dávaly jasnou představu o jevišti nálezu.

„Nezná tu ženu nikdo z přítomných?“

Kolemstojící zpytovali tvář mrtvé, již četníci narovnali na opěradle. Paprsky reflektoru vyryly ostré stíny do bílého obličeje s temnými vlasy. Nikdo ze ztichlého davu se neozval.

„Není odtud,“ řekl velitel říčanské stanice, „někdo z místních lidí by ji jistě poznal.“ Po těch slovech se rozběhl na silnici a zamával rukou proti autu, jež přijíždělo od Vojkovic.

„Legitimujte se prosím,“ vyzval posádku vozu.

Z opačné strany přijela pražská autodrožka, jak bylo na první pohled vidět z taxametru a dvoukorunové bolety.

Vyskočil z ní šéfreportér Demokrata Klier, za ním naděje Našeho slova Ries a konečně muž, jehož ústroji se přes vážnost chvíle podařilo vzbudit pozornost. Měl do čela vmáčknutý starý klobouk, kravatu kolem holého krku bez límečku, na vestě bez kabátu havelok a polobotky na bosých nohách.

Nebylo také divu, Ries ho vytáhl z postele, jako by hořelo, honem, povídá, se mnou. Popadl tedy, co bylo po ruce, a vlezl ještě rozespalý do taxíku. „Měl jsi pravdu,“ slyšel jako ve snu, „k slíbené vraždě došlo a zase v Říčanech, člověče.“

Teď přistoupili k nové oběti, reportéři s připraveným blokem, Zachariáš s očima žasnoucího.

Ne, chlapče, už dost, někdy se to musí zastavit, nebo přijdeš o rozum. Schýlil se nad hlavou s černými vlasy, které ještě neztratily lesk, ale tvář už dávno zhasla a svaly se propadly pod kůží, v níž ještě rozeznal alabastr. Život, kde je život a růžový závoj jako na kůře bříz?

Oči jsou zatlačeny. I tak se podobají očím Hany, jak ji viděl před nedávnem v mučivé představě. Temné řasy vroubí jako chaluhy mořem vyvržené víčka, nemá co doutnat za vaší mřížkou, ochablo chřípí, zbortil se nazdvižený ret, nemáte oheň, milánku?

„Vy ji snad znáte?“

Místo odpovědi se Zachariáš na Málka usmál u vytržení a vrátil se očima k mrtvé. Díval se na ni mlhou osmačtyřiceti hodin, jež uplynuly od setkání na nároží Jindřišské ulice. Ale mlhy se trhaly hodinu za hodinou, najednou bylo tolik věcí jasných jako na jesličkách, doktore, výběr je daleko menší, než myslíme, a život má svou neúprosnou zákonitost. Už nepotřebuješ oheň, milánku.

„Mohl byste nám o ní něco říci?“

„Všechno, co vím. Ona se jmenuje Ilona.“

A načrtl za mlčelivé pozornosti lidí od policie i četnictva a novin několik letmých obrazů z jejího života. Dvojí setkání na Václavském náměstí v noci ze soboty na neděli, lov tlouštíkův, smír a úspěchy v tabarinu Mimi a konečně třetí, poslední střetnutí na Václavském, po boku Honzy Blondýna. A ještě něco, ještě něco, pane vrchní komisaři! Ale to už byla jen rozmazaná ozvěna tlouštíkova blábolení oné noci, kdy byl zamčen v Jungově bytě.

„Kam na ty zprávy chodíš, člověče?“ divil se Ries, zapisující po celou dobu jeho vyprávění pilně do novinářského bloku.

„Je mrtva přibližně čtyřiadvacet hodin,“ řekl policejní lékař dr. Svěrák, když provedl první ohledání oběti. „V Praze ji prohlédnu, jak se patří,“ dodal snímaje brýle, „prozatím jsem nenašel nejmenší stopu násilné smrti. Je to divná historie.“

„Našel jsem to na vedlejší lavici,“ hlásil jeden z místních četníků, který se věnoval s kapesní svítilnou průzkumu nejbližšího okolí, „připíchnuté tímhle nožem, pane majore.“

Ve světle reflektoru vyvstala čtvrtka papíru popsaná hůlkovým písmem.

SPLNIL JSEM SVŮJ SLIB

bylo nakresleno velkými typy nahoře. A pod tím:

hledejte – snad budete mít štěstí. Mne však nedopadnete, i když najdete mou oběť.

Zítra mezi pátou a šestou večer potkáte mne na Václavském náměstí.

Váš W.

Četník podal majorovi v šátku zabalený nůž a vzdálil se.

„Na jedné lavici oběť – a na druhé dopis – tomu nerozumím,“ řekl Ries.

„Patrně potvrzení Zachovy teorie,“ odvětil Málek a zapálil si cigaretu. „Jeden psal a druhý vraždil.“

„Je jisto ehm, že byla zavražděna?“ ozval se muž s kravatou na holém krku.

„Na to nám odpoví pitva,“ řekl policejní lékař.

Skoro všichni odešli k druhé lavici, k níž popojel autobus s obrovským reflektorem. Se Zachariášem zůstali u mrtvé jen dva četníci a několik vytrvalců.

Ve slabé záři karbidových lamp a ztlumených světel aut vypadala tvář černovlásky lidštěji a životněji. Šerosvit změkčoval a zastíral rysy smrti. Teď zas mohla jen spát. Roztřesený zimou a lítostí stál Zachariáš nad ženou v němém rozhovoru na rozloučenou.

Až sem jsi došla. Ale odkud a kdo jsi? Co na tom teď záleží, Ilono?

Připravují už místo v policejním voze, přítel Ries ti píše pohřební článek na pokraji silnice, lidé budou mít na několik dní senzační stravu, ale někdo nad těmi řádky zalomí rukama – já bych to nechtěl být, Ilono. Vždyť na té lavici mohla sedět Hana. Smrt snad není nic, ale vražda je hrozná, já to ještě nikdy neviděl, myslil jsem, že je to docela jiné. Opravdu jenom kus masa a kostí, když odejde duše. Ale já nedovedu pochopit duši mimo tělo, Ilono, duše je život – ret, který se hýbá, oko žhnoucí za řasami a hlas – Teď je konec…

A Zachariáš se rozhlížel po duši mezi kmeny a ve větvích stromů na temné obloze. Policejní psi dravě štěkali na čerstvé stopě a z hloubi lesa zahoukal sýček.

Chtělas zemřít, Ilono?

Ne, rozumím ti, říkal nachýlen k její tváři, nechtělas umřít. Ale toho, kdo ti vzal život, musím dostat, Ilono, přísahám ti!

Ihned po návratu do Prahy byl uveden v činnost celý policejní a četnický aparát příslušného obvodu. Vedle Cintěrovy čety detektivů nastoupil v činnost i revírní inspektor Halík se svými lidmi. V jejich patách se pustil do práce Ries, Klier, Benák, Šimek a ostatní kriminální reportéři pražských listů.

Pozornost bezpečnostních orgánů se nijak nevyhýbala novým možnostem. Ale upínala se hlavně ke třem osobám: k Honzovi Blondýnovi, Zlatému Sýčkovi a onomu neznámému tlouštíkovi, který s Ilonou podle všech známek strávil sobotní i část nedělní noci.

Neboť to byla poslední noc černovlásky.

Podle Zachova popisu, doplněného údaji vrchního z tabarinu Mimi, advokáta Bendy a několika jiných, jež se policii podařilo sehnat ještě té noci, byl vydán na labužníka z automatu Fénix bezejmenný zatykač. Krátce po půldruhé hodině ranní byla zahájena nejrozsáhlejší šťára, jakou Praha v posledních letech pamatovala. Noční podniky, parky, nádraží, noclehárny a hlavně hotely – všech řádů, všude se prokousala šťára, prováděná najednou čtyřmi skupinami pod vedením Slámy, Cintěry, Halíka a Šejbala, který ochotně nabídl pomoc.

Na hodinách v Málkově pracovně bylo 2:10, když zazvonil telefon.

Ozval se detektiv Samek, zanechaný na potravní čáře u Štěrbohol před Prahou s úkolem kontroly aut projíždějících černokosteleckou silnicí.

„Právě jsme zadrželi Honzu Blondýna a Sýčka, vraceli se opilí autem od Radešovic. Za dvacet minut jsme u vás.“

„Nechci věřit svému sluchu. Pospěšte si,“ odpověděl Málek a přistoupil k oknu. Nikdo z pozdních chodců na ulici netušil, že v osvětlené místnosti prvního patra pověstné budovy stojí úředník blízký triumfu v záhadném a pro policii trapném případě.

Ani teď to nepůjde tak rychle, jak by si lidé představovali, ale – tolik trumfů v ruce… váleček s hlasem Čejkové i Blondýna, otisky jejich prstů, a nyní dva pravděpodobné pachatele, dopadené dvě hodiny po odhalení nové oběti, při návratu od místa nálezu, hůlkové oznámení –

Zbývá vlastně jen otevřít ústa Jungovi a nalézt záhadného tlouštíka.

Když Samek s Hanouskem a dvěma strážníky přivedli do jeho pracovny Jana Rybu alias Honzu Blondýna a Jardu Noska alias Zlatého Sýčka, nastala tuhá práce. Každý byl vyslechnut odděleně.

Vyděšený Sýček se zhroutil po několika minutách.

Ale doznal se jen k autorství hůlkových dopisů.

„Koho budeš takhle bulíkovat?“ povídá Cintěra, který přiletěl, jakmile zvěděl, že polapili vzácného ptáka.

„Na mou duši, pane revírní, nic jinýho nemám na svědomí,“ zapřísahal se Sýček, zničený nařknutím z vraždy.

„Udělali jste to dohromady s Honzou –“ zasyčel Alois.

„Já nic neudělal! Já jen psal ty dopisy! Můžete se přesvědčit, pane šéf, doma to mám ještě nanečisto!“

„Kde je to doma, ty posero!?“ povídá Alois, který nemohl zapomenout na jedno vystěhování.

Na adresu, kterou udal, se hned vypravil Cyril Hanousek. Při výslechu, jehož se znovu ujal Málek, opakoval Sýček do omrzení totéž: vyjel si v autu šoféra-příbuzného do Radošovic a přemluvil Honzu, aby jel s ním. Zavezl tam jen své oznámení a připevnil na lavici kapesním nožem, který našel na silnici. Potom jeli k Jevanům, v jednom hostinci koupil láhev rumu a cigarety, a když to v lese vypili, vraceli se do Prahy.

„A tomuhle ty chceš, aby pan vrchní komisař věřil?“ povídá Alois s mohutnými zády. „Kdes byl včera v noci?“

„S Blondýnem.“

„A von zas s tebou, viď? Máte prima alibi, ale kdo na ně dá? My to nebudem,“ zasmál se revírní.

„Kdy jste dali oznámení na tu lavici?“ ptá se Málek.

„Mohlo bejt asi jedenáct hodin, pane vrchní komisaři.“

„Na vedlejší lavici jste se nepodíval?“

„Ani ve snu mě nenapadlo,“ dušoval se Sýček, a když z něho nemohli dostat nic jiného, byl odveden.

Potom předvedli Honzu Blondýna.

Stál před Málkovým stolem s rukama v ocelových poutech, s nakadeřenými tmavými vlasy, oči zaseknuty do podlahy. Vyšetřující komisař vycítil na první pohled jeho tvrdost a dobře promýšlel otázky.

Nedostal odpověď ani na jednu z nich.

Tak si počínají nevinní. – Nebo ti, kdo mají na svědomí tolik, že se bojí, aby se jediným slůvkem nesesula na jejich hlavu hora usvědčujících důkazů.

V Honzově tváři, která byla ukázkou úchylnosti ještě vystupňované ondulací přebarvených vlasů a nosem, předělaným plastickou chirurgií, se nepohnul jediný sval ani tehdy, když z ničeho nic začala za otevřenými dveřmi ve vedlejší úřadovně volat Marie Čejková:

„… Já už nic nevím, Honzíčku –!“ A potom se smála.

„Tomu ani Káča tlamu neotevře,“ usoudil Alois Cintěra, vítaje rozmrzelým pohledem Hanouska. Vracel se z výpravy s haldou zvláštního vydání Našeho slova a s opravovanou předlohou oznámení, nalezeného na lavici u Radošovic.

„Že by byl jen vobyčejnej chlubivej Sejček?“ pravil Cintěra, který se nechtěl rozloučit s představou Sýčka-vraha.

„Pražský upír stojí přede mnou,“ řekl Málek s pevným pohledem k Honzovi Blondýnovi.

Ten jen posměšně pohodil hlavou.

Všechny pražské poledníky a odpoledníky uveřejnily obšírné články o nové vraždě. Jenom Demokrat zůstal do té míry věren seriózní pověsti, že položil otázku, nejde-li o přirozenou smrt nebo sebevraždu. Šéfreportér Klier o tom napsal duchaplnou a téměř vědeckou úvahu, sahaje podle svého zvyku pro obdobné příklady až do staroegyptských a babylonských dob.

Pražský večer měl na první stránce interview reportéra Šimka s objevitelem nové stopy Upíra, úředníkem Zachariášem Zachem.

Fotografie živé Mimi vystřídaly v časopisech policejní snímky neznámé mrtvé. Jméno Ilona bylo uváděno jen jako dohad. Tentokrát měly fotografie praktický účel: bezpečnostní orgány doufaly, že rozšířením portrétu dosáhnou spojení s někým, kdo mrtvou znal.

„Haló – haló – bezpečnostní rozhlas,“ zaznělo úterního dopoledne z amplionů, „včera byla nalezena na pokraji lesa v Radošovicích u Prahy mrtva asi osmadvacetiletá žena černých, do mikáda přistřižených vlasů, hnědých očí –“

V Chrudimi Na Záložně naslouchá několik trhovců, místní advokát ovládající dějiny města od založení, restauratér a šofér: „… obutá v černých lakových střevících číslo třicet osm s kovovými sponami čtvercového tvaru, v černých hedvábných punčochách, žlutém kombiné s jemnou květovou aplikací bez monogramu…“

„… v šedém kostýmu z anglické látky s kožešinovým límcem z persiánu, na pravém rameni mateřské znaménko v podobě trojlístku,“ volalo to v Kyjově z radioobchodu přes celé náměstí, do hrkotání vozů naložených turkyní, v městech a dědinách, ulicích, zahradách, mezi stromy samot, u hájoven, v údolích a na horách, není dálky ani překážky, lidská zpráva dostala pohádková křídla a překonala blesk.

Před tabáční trafikou slovenského městečka zastavuje bryčka. Z kozlíku seskakuje statný muž ve vysokých botách. Trafikant spěchá otevřít velkomožnému pánu.

„Páčí sa mať robotu v meste,“ říká invalida s poníženým úsměvem.

„… z persiánu, na pravém rameni mateřské znaménko v podobě trojlístku. Neznámá byla v Praze viděna poprvé v sobotu 14. září večer, přijela košicko-bohumínským rychlíkem, neznámo z které stanice…“ praví amplion nad pultem.

Viržinka vypadla z ruky velkomožného pána na zem.

„Kdo by mohl o této ženě udánlivého křestního jména Ilona podat bližší zprávu, nechť se obrátí na nejbližší četnickou stanici nebo na Ústřední pátračku v Praze. – Haló – konec bezpečnostního rozhlasu.“

Muž skočil do bryčky a švihl do ohnivých hnědáků.

„Kam sa ponáhlá pan velkomožný z Lubinke?“ ptali se poklidní chodci.

Bryčka zaráží před domem Poštového a telegrafného úradu, až se pod koly zajiskřilo.

Velkostatkář Arpád Nagy běhá jako raněné zvíře kolem telefonní kabiny, vyčkávaje spojení s Prahou.

„Je to moja ženička Ilonka, panovia,“ vzlyká do telefonu, „ujišla mňa v pentok za noci. Nazdál som sa, že bude pri sestre v Brne. Zrobila mi to už raz, ale vtedy prišla nazad. – Zomrita – joj istenem, azda dobitá, hovorite –? Prijdem čím skôr vlakom – tesék dočkate s pitvaniem, kym prijdem, chcem ju ešte raz len pozreť – nerezajte ju prosím pekne, panovia, nerezajte –“

Ale pánové řezali.

Nemohli čekat. Jen rychle a tvrdě, zločin má věčný náskok, stopy zavěje vítr a zahladí čas.

Na stole mrazivé pitevny leží tělo ženy.

Sklání se nad ní soudní lékaři v pláštích a gumových rukavicích.

Policie jen pátrá, vyšetřuje a usvědčuje – je úkolem soudu pitvat, vážit a trestat. Spravedlnost je tu přítomna v osobě státního zástupce a vyšetřujícího soudce, jimž byl přidělen případ Ilony Nagyové.

Do psacího stroje vkládají arch pitevního protokolu.

Lékař prohlíží tělo nejdřív na povrchu. Určuje přibližný věk, délku těla, sílu kostry, mohutnost svalstva, posmrtnou ztuhlost a barvu i rozsah skvrn mrtvolných.

Shýbá se k obličeji obestřenému temnými vlasy, jež se plazí na stůl. Popisuje do protokolu barvu spojivek, zakalení rohovek –

Na okraji vpadlých očí podťaté řasy, horní ret ještě slabounce nazdvižen jako k úsměvu, který nic nevěděl o konci.

Soudní lékař prohlíží krk a prodlévá chvíli na pravém rameni, u hnědé skvrny podobné trojlístku. Potom přechází k hrudníku.

Za pomoci asistentů obrací tělo na bok, aby mu neunikla nějaká abnormální změna na zádech.

Tělo, jež patřilo Iloně Nagyové, je bez vady. Přísné okuláry soudní medicíny na něm nenašly jedinou oděrku, nic podezřelého, nejmenší stopu násilí.

„Zevní prohlídka zcela negativní,“ diktuje lékař.

Potom se skalpelem v ruce přistupuje k vnitřní prohlídce.

Kdosi v místnostech zakašlal. Je to vrchní komisař Málek, stojící vedle rozložitého státního zástupce. Utahán nepřetržitým výslechem Sýčka a Blondýna přijel sem na chvíli za inspirací.

Ostří skalpelu sjíždí pod bradu a zarývá se první brázdou střední čarou těla mezi ňadry. Hubený mladík, který se zaučuje do řemesla a umění soudní pitvy, sleduje každý pohyb nože ve zkušených rukou.

Schrána se rozpadává, obraz, k němuž byl člověk stvořen, je rušen řez za řezem. Opravdu nic než hromada masa a kostí, opuštěná zřícenina v bílé krajině, bezejmenný kus přírody, neboť i jméno člověka patří vlastně jeho duši.

Otevřena dutina hrudní, vyjmuty obě plíce, vyříznut i jazyk a vyňato srdce.

Leží na stole pitevny srdce Ilonky – „srdéčko moje“ říkával jí Arpád, nastupující právě do rychlíku k marnému cíli.

Na plocho postavený pitevní nůž projel oběma srdečními komorami.

„Jakost krve normální,“ diktuje lékař, bere nůžky a prostřihuje plícnici –

„Nová vražda Pražského upíra!“ volá kamelot táhnoucí pod okny.

Hana vstává od práce a přistupuje k zácloně.

Chlapec v ulici pobíhá s vějířem novin. Lidé se zastavují, pekařský učedník s prázdným košem, listonoš s ranní poštou, paní zásobené z tržnice za rohem. A tam jde Zachariáš!

Když se přiblížil, zdraví tvář za mřížkou záclony.

„Senzační vražda upíra, zvlááštní vydáánííí.“

Zachariáš vstupuje do pokoje. Od knihovny naň hledí růže. Jde kolem nich, jako by to byla tvář cizince, za mlčelivého doprovodu Haniných očí.

Zkoumá ho pohledem silného napětí a čeká, vztyčena uprostřed koberce.

„Zabili černovlásku,“ povídá Zachariáš, „co se ti tolik líbila, víš –?“

Zlaté řasy se zachvěly i chřípí a horní ret se nazdvihl k otázce. Srdce se zas tak rozbušilo, dech vázne v prsou.

„Kdo zabil –?“

Zachariáš krčí rameny.

„Chytli Sýčka a Blondýna nedaleko mrtvé, byla zas na té lavici u Říčan, jako před rokem –“

Nesouvisle vypráví příběh poslední noci. Černovláska vyvstává před Hanou ve výklenku lesa, obklopena ztichlým davem, tlupou strážců a nesmírnou nocí.

„Splnila se tvá předtucha,“ říká zlatovláska nehybná jako ve snu.

„Cítil jsem všechno tak jasně, leželo to na mně jako mrak,“ bručí Zachariáš a civí do prázdna.

„Kdy došlo k vraždě?“

„Minulé noci, říkal policejní lékař. Asi v té době, co já seděl v tabarinu s Málkem, Bendou a Riesem a co jsi spala. Vidíš, radil jsem ti dobře, zůstaň doma – mohlas být na jejím místě.“

Matně se usmál na Hanu, která před ním stojí bledá.

„Co dělá policie?“

„Všechno, co může. Strašný nástroj – nechtěl bych být ehm – vrahem, Hano – z těch lidí jde hrůza, ze Slámy, Málka, Cintěry, ze všech. Jako smečka hladových vlků mi připadali. I ve mně se něco takového probudilo, když jsem se na ni díval, tam na lavici. Pomyšlení, žes tam právě tak mohla sedět ty, Hano –“

Objal ji.

Ale neodpověděla mu jediným pohybem, její duše je v hradbách, zírá na něho z hloubky za řasami.

„Nepoznávám tě, Hano, co je s tebou?“

„To přejde, Vláďo,“ říká a najednou mu stiskla ruku, až zabolela, přitáhla jej k sobě a sevřela.

Potom Zachariáš bere klobouk.

„Musím už jít na policejní ředitelství. Rád bych ehm – promluvil s Jungem, je v nemocnici. A víš, kdo psal ty hůlkové dopisy? Sýček, představ si! Policie o tom ještě mlčí –“

Vytahuje z kapsy několik časopisů.

Ještě jednou ho objala. Krev se jí vracela do tváře, v pohledu trvala úzkost.

„Slib mi, že na sebe dáš pozor, Vláďo.“

„Mně se přece nemůže nic stát,“ směje se cestou ke dveřím. Opatrně míjí vázu se žlutými růžemi u knihovny. Nechce Haně zas něco krásného rozbít.

Na prkenné desce před Sezimovým palácem si vykračují plechové hračky. U Meinla nestojí Dobrej Láďa s úplným úředně kontrolovaným seznamem. Nohy mu vypověděly službu, a tak se složil u matky v boudě na periferii. Jen hlavu vzhůru a vesele do nového života!

Nikdo to nepozná, jiný zaujal jeho místo, po obou stranách je náměstí plno beznadějných vyvolavačů nadějí na dosud nevyzdviženou výhru.

Mezi chodci a prodavači se hemží detektivové z Cintěrovy stáje. Jeden z nich, Cyril Hanousek, má dnes výjimečně štěstí. Vedle Juliše, před vchodem do vysokého domu s firmou U Zlaté pšenice, se mu podařilo zadržet při práci Ferdu Dolináře, nejúspěšnějšího pražského kapsáře.

„Potkáte mne na Václavském – mezi pátou a šestou hodinou večerní,“ tak bylo psáno v posledním projevu Upíra. Teď ho lapili, nehouká, ale krví se potí, jaký pád Sýčku!

Drnčí městské i meziměstské telefony, ve velkomlýně bezpečnosti to hučí a chrčí, rachotí a skřípe, páčky, kolečka, táhla a písty se otáčejí, síta se natřásají a chlopně na dálku sají – kdo můžeš, spas se, není tak lehké rozeznat zrno od plev!

Sýček a Blondýn za mřížemi – je tam i vrah?

Čtyřka je přeplněna, kořist mimořádné šťáry, která prohrabala všechny známé brlohy i renomované podniky, za pomoci číšníků, vrchních, vrátných.

Nahoru dolů, bez ustání se valí lidé, jako by vyvěrali ze skrytých, nekonečných pramenů. Jako by někdo házel na obrovskou šachovnici náruče figurek, tisíc za tisícem. Malé a velké, všechny hodnosti, všechna důstojenství, všechny šarže, černé a bílé…

Jedna z figurek rozptýlených po náměstí je Alois od tajné policie. Jiná se jmenuje Otto Ries. Třetí se mu zavěsila na paty, reportér Šimek, nějaké kouzlo v tom musí být, že má někdo prvotřídní zprávy a někdo jen paběrkuje.

Potom desítky, sta figurek neznámých. Až zas jedna povědomá, Venuše. Vyšla dnes před pátou, musí být při tom, až se bude po Václaváku procházet Upír s pláštíkem a pomněnkovýma očima.

Toho nedostanete, kdybyste se zbláznili, pane Hanousek.

Od muzejní rampy, na níž viděla Venuše růst upíra do nadlidských rozměrů, jde jiná figurka, muž v raglánu. Přechází jízdní dráhu, vyhýbá se dlouhé limuzíně, ale vrací se, když vidí na tramvajovém nástupišti tápat starce s bílou holí.

„Kam chcete jít?“

„K automatu u muzea, přijde tam pro mě žena.“

Muž v raglánu ho bere pod paží a doprovází na udané místo.

„Děkuju vám za laskavost, pane,“ říká slepec, „dnes najde člověk málo hodnejch lidí.“

„Máte pravdu,“ přisvědčuje průvodce v raglánu, „já sám jsem vrah Ilony Nagyové.“

Slepec zůstal s otevřenými ústy, s vyboulenýma očima, s bílou holí trochu napřaženou jako k obraně.

„Pomóóc!“ zaječel náhle do tmy kolem sebe.

V nejbližším okolí ztichl hukot řečí. Někdo povídá:

„Co se jim přihodilo, starej?“

„Vrah té Ilony se mnou mluvil!“ volal trhaně slepec.

„A trpěj často na přeludy?“

„Pomóóc!“

Za minutu tady byl uniformovaný strážník a vyptával se na příhodu. Zatím se z hloučku zvědavců vytratil pán v buřince, detektiv Novák, aby vyhledal revírního Cintěru.

„Jak vypadal?“ ptá se strážník silou návyku.

„Voni sou ale inteligent,“ praví náhodný chodec, „dyť je slepej!“

„Ty poznámky si nechte,“ napomíná úřední osoba.

„Co je tady nového, pane inspektore?“ ptá se strážníka kolegiálně šéfreportér Klier.

„Právě to zjišťuju, pane redaktore.“

„Dovedl mě sem od muzea, a když jsem mu děkoval, povídá: já jsem vrah tý Ilony.“

„Jaký měl hlas?“ ptá se kdosi.

„Moc hezkej, jako v rádiu ty pánové, co přednášejí,“ říká slepec a snaží se uvidět v temnotě hlas neznámého. Ale nepatrná jeho stopa zaniká v rachotu a skřecích neproniknutelné džungle.

„Někdo si z nich pořádně vystřelil, starej!“ míní náhodný chodec.

Muž v raglánu míjí grandhotel Šroubek, přechází Jindřišskou a na nároží u Assicurazioni Generali se zastavuje u cídiče bot. Dává nohu na stupátko, muž ve fezu obklopen kelímky, kůžkami, hadry a kartáči se dává do práce.

Není to dávno, co ho napadlo, že to udělá. Jenom taková hříčka nejdřív, vzklíčila v jeho hlavě uprostřed šestapadesáti tisíc, při sladkém zamrazení. Obyčejný, hloupý nápad, jakých může mít člověk sto za den. Všechno šlo jako jindy, nic zvláštního, jeden telefon v neděli dopoledne, druhý v noci z neděle na pondělí.

Už se stalo.

„Pán si bude přát tmavší, nebo světlejší odstín?“ ptá se muž ve fezu. Pán chce tmavší.

Proudí kolem za minutu sta lidí. Vrah Ilony dává na cídičovo stupátko druhou nohu a dívá se do tváří kolem. Kdo mne pozná, kdo mne odhalí, když sám na sebe neukážu prstem? Nikdo na světě, teď už nikdo na světě. Mohou slídit, jak chtějí, mohou být tisíckrát chytřejší, může jich čenichat po Praze tisíckrát víc, nenajdou mne.

Opravdu, byl neviditelný, jako většina vrahů, kteří žijí mezi námi. Ani přátelé by ho nepoznali, kdyby jej tu zastihli a mohl by s nimi mluvit! Okolo nároží Jindřišské ulice na Václavské zahýbala na své dráze Venuše. Zastavila se na stejném místě jako večer, u telefonní budky vedle cidiče s fezem. Neopomněla změřit muže v raglánu, podívala se mu do očí s otázkou, jež stojí na samém počátku jejího povolání, ale pán nejevil nejmenší zájem.

Kde by ji napadlo, že před ní stojí Pražský upír!

Ten má pláštík s hedvábnou podšívkou, hůlčičku a pomněnkové oči…

Možná, že se setkala kdysi v těchto místech i Marie Čejková se svým osudným mužem, jak se říká. Měla s Venuší dráhu částečně společnou. Byl možná taky podvečer, jako je dnes, lidé chodili sem a tam, nikdo si nic nemohl pomyslit při pohledu na ni a na něho.

„Holka, víš, že byl viděnej u muzea?“ povídá Venuši Lola, která za ní přišla z pasáže. „Představ si, ved jednoho slepce přes koleje k automatu, já zabil Krásnou Ilonu, povídá docela nahlas, a než se kdo vzpamatoval, zmizel.“

„Jak vypadal?“ ptá se Venuše.

„Říkám ti, že to byl slepej!“

Vždycky mne to táhlo na Václavské, uvažuje jiná figurka, člověk s křivě nasazeným kloboukem. Jako by tu někde na chodníku ležel klíč k záhadě. Tady ji dohonil tlouštík, tady jsem ji strhl z jízdní dráhy na chodník a tudy odešla –

Jde nevědomky v jejích stopách, stejně jako poprvé. Hned jsem poznal, že není od řemesla. A že má opravdovský strach. Jak utíkala! Nudila se Ilonka na samotě s manželem, chtěla něco užít, život je krátký, život je rychlý jak vítr, chtěla si to najednou vynahradit a zahrála si na nevěstku, Ilonka. Za dva dny sklouzla.

Zachariáš přešel na druhou stranu, vstoupil na chodník před hotelem U Zlaté pšenice a rozhlédl se po prvních světlech, přeskakujících na koberci náměstí. Do narůžovělé oblohy se zdvihá fialově šedá kopule Muzea království českého, na úpatí svatováclavského masivu uléhají modravé stíny protnuté objetím kolejnic. Tam odtud se díval před třemi dny dolů s myšlenkou na říčanský případ, tam ho oslovil Sýček a Jung, o kus dál mluvil s Dlouhým Vénou a potom v automatu poznal tlouštíka, po němž teď pase bezpečnostní aparát i Zachariáš.

Je to stejné šílenství hledat tu vraha jako mezi šestapadesáti tisíci na stadionu, Zachariáši. Jak ho chceš najít? Podívej se kolem sebe, tisíce lidí a každý v sobě nese aspoň jedno tajemství. Nenašel bys ani jediného mezi nimi, který by neměl před ostatními co skrýt, zatajit, zkroutit.

Andělé se nerodí, Zachariáši, ale rodí se ďábli, deset ďáblů za mřížemi, tisíce na svobodě, volně, na náměstí, na ulicích, a nejen mezi námi, ale i v nás –

Po tisících vrhá kdosi figurky na obrovskou šachovnici a hraje si s nimi. Jedny se smekají nahoru, druhé dolů, jiné do stran nebo úhlopříčnou – v jednom tisíci neobjevíš jedinou známou tvář, v druhém třebas deset, lidé, kteří by se rádi setkali, jsou rozhozeni po opačných koncích, tisíce neznámých se střetává na každém kroku, džungle proti tomu nic není, chlapče.

Kdyby nebyl Zachariáš přešel náměstí od Zlaté husy k Zlaté pšenici, byl by potkal Hanu, jež se tajně vypravila na Václavské a prochází tudy se svými myšlenkami. A o něco výš vraha Ilony, který teď u holiče sedí v pasáži Národní politiky.

Když je namydlen, přistupuje k němu šéf s břitvou a začíná rozhovor patřící k povolání:

„To zas máme pěknou věc v Praze. Pomalu, aby se sem lidi báli jezdit. Ale je to nějak záhadný. Noviny píšou, že při pitvě nebylo vůbec nic nalezeno, tedy ani na těle, ani vevnitř.“

„Dnes jsou lidi rafinovaný,“ podotknul vrah.

„A jak!“ přisvědčil šéf. „Mám vyholit, prosím?“

Zákazník přisvědčuje.

Šéf bere z náprsní kapsy novou břitvu, zkouší její ostří, nasazuje vrahovi na hrdlo nad ohryzek a vyholuje.

„A nebude to jiný, dokud se nebude víc popravovat,“ praví šéf důrazně.

„To je pořád samá humanita – a lidi jsou jak zvířata. S každým takovým na šibenici, pane, a viděl byste –“

Byl neviditelný, muž v raglánu, jde teď k paláci Koruna. Aniž budí nejmenší podezření, bez jakékoliv překážky proniká hustou sítí detektivů a konfidentů, ještě ostražitější po slepcově historii, která se rozšířila mezi všemi usedlíky náměstí.

A přece se někoho bojí vrah Ilonky.

Je to jedna z figurek, jako jiná na první pohled, ale muž v raglánu před ní uhnul. Jakmile ji uviděl, zabočil do pasáže. A vyšel na náměstí, teprve když se vzdalovala.

Je tedy v Praze přece člověk, před jehož tváří si není vrah jist svou neviditelností?

Ale nejsme přece tak docela bezbranní, uvažuje figurka, již jsme nejčastěji sledovali při jejích pohybech na pražské šachovnici.

Jeden tu v městě žije tak těsně vedle druhého, tisíce drah, tisíce průsečíků. Na dlažbě ani na chodnících nezůstávají stopy jako v trávě nebo v blátivé cestě, policejní psi by v tom blázinci nenašli stopu, ale jsou tu lidé – jeden druhému na očích, skoro o všem se ví a všechno navzájem tak souvisí jako vlákna v nesmírném kusu látky. Nitka jde přes nitku, všechny se navzájem kříží, některá blíž, některá dál, ale po jedné, po kterékoliv z nich, se přijde na tu pravou – a musím ho mít!

Jen trpělivost, chlapče, říká si muž s křivě nasazeným kloboukem a cigaretou na rtu, hledě u vytržení na náměstí zaplavené už světly po celé délce.

Potom prošel Štěrbovou pasáží, rozhodnut zajít na policejní ředitelství, Málek mu slíbil vymoci svolení k návštěvě Junga ve vězeňské nemocnici.

Na Jungmannově náměstí se stočil kolem lékárny do širokých vrat, vstoupil do nádvoří, nad nímž se vznášela Madonna ve zlaté mozaice zrudlé odrazem firmy na věži Riunione di Sicurtà – a vešel do svého nejmilejšího chrámu Panny Marie Sněžné.

Pohltilo ho ticho vznosné klenby, jen hluše a ochromeně sem proniká jekot klaxonů, zvonec a skřípání tramvají. Vrostlý přímo do hradeb Václavského náměstí, v těsném sousedství Baťova domu a hotelových kavárenských a obchodních paláců, stojí chrám s nejvyšší klenbou a klášter osazený řádem františkánů.

Zachariáš stanul vlevo u mocného pilíře, na němž visí obraz tváře Ježíše Krista plačícího krvavé slzy.

Ve vysokých oknech za oltářem, který se vzpíná k nebesům, plane barevná ozvěna náměstí. Někteří věřící zasedli k rozmluvě se svým Bohem do lavic hlavní lodi. Jiní chodí do pravé poboční kaple, v jejíž předsíni jsou dvě zpovědnice.

U jedné klečí muž s lakovými střevíci, u druhé žena ve smutku, s tvářemi skrytými hustou dřevořezbou.

Zachariáš vidí, jak žena vstává z klekátka, sklání se před velkým, ozářeným Spasitelem a odchází do ztemnělé kaple, oddělené od zpovědní předsíně tepanou mříží.

Na roušce, zakrývající střed zpovědnice, se objevuje masitá ruka a odhrnuje oponu.

Vyvstává za ní mnich v hnědé kutně, s krátce přistřiženými vlasy, s bílým cingulem kolem objemného pasu. Jeho tvář je úplně bílá v prostoře zpovědnice. Nemá teď pod nosem knírek, ale Zachariáš ji neomylně poznal, můj bože, vždyť to je labužník z automatu Fénix, tlouštík, který ulovil Ilonu černovlásku a byl podle všech svědectví viděn poslední v její společnosti!

S kloboukem v obou rukách zamířil Zachariáš ke zpovědnici a sklesl na klekátko s očima přísně upřenýma do tváře zpovědníka.

Vražda v rukavičkách

Tiše na sebe chvíli pohlížejí mřížkou zpovědnice.

„Také já tě poznávám, bratře Zachariáši,“ praví mnich.

„A kdo jsi ty?“

„Frater Camillus.“

Zachariáš pátrá v jeho očích jako v šeré krajině.

„Jdu se tě zeptat, cos udělal s Ilonou Nagyovou, fratře Camille.“

Mnich klade prst na masité rty, aby ztišil soudcovský hlas.

„Musíš se mi ze všeho upřímně vyznat,“ říká tlumeněji Zachariáš. „Jsi podezřelý z vraždy Ilony Nagyové.“

Za dřevěnou mřížkou se nic neozývá, mnichova tvář je ještě bělejší, masité rty se beze slova otvírají, čísi kroky praskají na kamenné podlaze kaple.

„Mluv, Camille, poslouchám tě.“

„Ilona že je mrtva? A já že ji zavraždil? Co to říkáš, Zachariáši?“

Zdálo se, že teprve teď mnich pochopil hrůzu obvinění, jež se proti němu obrátilo.

„Řeknu ti všechno, co vím, ale tady nemůžeme mluvit. Pomodli se za mne třikrát zdrávas a třikrát otčenáš a přijď za mnou, čekám tě u fortny kláštera.“

„Není to útěk, fratře Camille?“ ptá se soudce za mřížkou.

„Neutekl bych daleko, jsem teď v tvých rukách.“

Na to mnich znovu rozhrnul hnědou oponu zpovědnice a vystoupil z ní. Jeho kulatá postava v kožených opánkách, v kutně s kápí a bílým cingulem, na němž visí kříž s růžencem, odešla hlavní lodí.

Labužník Camillus, muž se sojčím pírkem za kloboukem!

Zachariáš prošel starou mříží do kaple. Dopadaly sem jen paprsky z předsíně a vytrácely se, takže v pozadí na oltáři žilo jen několik stříbrných a zlatých skvrn.

Ulpěl na nich znavenýma očima a modlil se za duši fratera Camilla.

Než opustil chrám, zastavil se u obrázku Krista na pilíři. Od té doby, co poprvé vstoupil do tohoto chrámu, Pražanům téměř neznámého, přitahovala jej tvář, ozdobená trnovým věncem a soustředěná do očí, z nichž stékají krvavé slzy.

Sem asi nepřijdou Cintěrovi slídiči, říkal si Zachariáš na čtvercovém nádvoří, z něhož bylo vidět otevřenými vraty barevný kolotoč Národní třídy.

V rohu nádvoří pod širokým pásem klenutého zdiva je vchod do františkánského kláštera.

Tam na něho čekal frater Camillus.

Vzal jej za ruku, provedl fortnou a sestoupil po několika schůdcích do dlouhé chodby, slabě ozářené žlutými žárovkami.

Potkali malého, hubeného klíčníka v kutně. Vyslal k nim lhostejný pohled zpod prošedivělého obočí a šel dál svou cestou. Asi po sedmdesáti krocích se Camillus zastavil, otevřel dveře po pravé straně a vtáhl Zachariáše za sebou.

Octli se v menším nádvoří obdélníkového tvaru. Bylo osazeno keři, stromky a květinami a rozděleno uličkou mezi dvěma ploty na stejné části, obklopené kolem dokola dvoupatrovými budovami.

„Pojď za mnou.“

Prošli uličkou mezi ploty obou zahrádek a vstoupili do dalších dveří, jež Camillus otevřel klíčem ze svého svazku. Byla tu kalně osvětlená chodba, uprostřed níž stála studna.

Ale tlouštík v kutně jej vedl k novým dveřím.

Když se otevřely, spatřil Zachariáš neuvěřitelné divadlo.

Před jeho zraky se prostírala rozlehlá zahrada, vyplňující prostranství mezi frontami domů na Václavském náměstí, ve Vodičkově, Palackého a Jungmannově ulici.

Frater Camillus kráčel po boku Zachariáše středem šerého lichoběžníku, kolem něhož zářily domy a paláce ze železobetonu a skla.

„Tady si sedneme,“ řekl, když minuli nízký dům a dospěli až k vysoké zdi, k níž se přimykaly budovy ve Vodičkově ulici. Ve zdi byl výklenek s lavicí a stolem.

„Teď ti mohu říci všechno, Zachariáši. Uviděl jsem Ilonu poprvé krátce potom, co jsme se setkali v automatu Fénix. Utíkala přede mnou, teprve asi v jednu hodinu té noci se mi podařilo vemluvit se do její společnosti. Zavedl jsem ji do tabarinu Mimi –“

„Viděl jsem vás tam spolu –“ pravil Zachariáš.

„Já tě neviděl – tančili jsme nevím do kolika hodin, byla ke mně stále hodnější a dovolila, abych ji doprovodil. Bylo to na Malé Straně, nevím, kdo jí to poradil, takový malý hotel. Ale od vrat jsem musil jít domů, až zítra, Kamile, řekla mi, zítra večer přijď, snad mě ještě budeš bavit.“

Mnich na chvíli zmlknul. Podél západní zdi zahrady se blížily dvě postavy. Ale vrátily se ke klášteru.

„Druhý den, v neděli večer jsem k ní přišel. Nejdřív mě nechtěla pustit do pokoje, ale potom otevřela. Alkohol patří též k mým hříchům – neměl jsem docela jasnou hlavu. Měla tam několik lahví silného vína a dala přinést šampaň. Když jsme ji vypili, šli jsme si lehnout. Probudil jsem se v posteli a Ilona nikde. Odešla. Klobouk, rukavice i kabelka byly pryč.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi půl dvanácté. Protože když jsem se oblékl, tloukla u svatého Tomáše půlnoc. Šel jsem ze světobolu k nějaké ženě, která mě sebrala na ulici. Spletla si mě s někým a potom, když poznala, že jsem někdo jiný, dostala strach, že má před sebou vraha. Od té ženy jsem odešel na Václavské náměstí, do tabarinu Mimi, myslil jsem, že tam bude Ilona. A potom ses mě ujal ty, Zachariáši.“

„A nevíš nic o smrti Ilony?“

„Jak bych věděl? Z Růžové ulice jsem šel rovnou do kláštera a zavřel jsem se na celé pondělí i dnešní den. Teprve večer mi bylo uloženo, abych zpovídal. Vyšel jsem ze své cely v šest hodin večer. Ale mluv nyní ty o té hrozné věci. Jak byla zavražděna a koho napadlo podezřívat mne?“

Zachariáš upíral oči do mnichovy tváře, jež vypadala bez knírku a s přistřiženými vlasy ještě kulatěji.

„Zemřela záhadnou smrtí asi v tu dobu, cos byl s ní, kolem půlnoci mezi nedělí a pondělím,“ řekl Zach pomalu, nespouštěje z mnicha přísné oči.

„Ale jak bych ji mohl zabít, když mi utekla?“ zvolal zoufale fráter.

„A jak dokážeš, že to nebylo jinak? Že ses s ní, ehm, ještě nesetkal? Byla viděna naposled v tvé společnosti, potom mizí její stopa. – Až zase u Říčan na lavici byla nalezena poslední noci.“

„Zachariáši – je možné, že i ty mne podezříváš?“

Tázaný vstal.

„Chci vědět pravdu.“

„Ale já nic nevím! Já nic neudělal!“ zvolal mnich tak hlasitě, že mu Zachariáš vložil dlaň na ústa a rozhlédl se kolem po zahradě a domech, jež ji zářivě obklopovaly.

Toto gesto Camilla jen upozornilo na nebezpečí, které mu hrozí zvenčí, od slídičů za hradbami zahrady. Schoulil se u zdi.

„Musíš mi říci čistou pravdu, ať je jakákoliv. Neposílá mne k tobě policie, jdu k tobě, ehm – sám a slibuji ti při všem, co mám rád, slibuji – při naší společné víře, že se ode mne nikdo a nikdy nic nedoví. – I když se přiznáš, že ses toho dopustil – a zabil Ilonu.“

Kulatá tvář znehybněla na šeré zdi s úpěnlivým pohledem.

„Jsem ztracený hříšník před tváří Boží, ale nemám nejmenšího vědomí ani viny na smrti té ženy.“

Může člověk uvěřiti člověku přes všechny přísahy a příznivá znamení?

„Věřím ti,“ řekl Zachariáš a vstoupil na stezku, vedoucí středem neuvěřitelné zahrady.

Nad zelenými záhony, nad větvemi ovocných stromů a hřebenem střechy dlouhé klášterní budovy se vršil k elektrickému nebi úžasný masiv, vzácný kus středověku, chrám Panny Marie Sněžné.

Z hloubi zahrady se zdá, že je to temný drahokam, zasazený do třpytivého prstenu okolních domů.

Tam je dům U Zlaté pšenice, tam Sezimův palác s tabarinem Mimi, tady palác Stýblův…

Zachariáš poslouchá mnichovo vyprávění. Jak se dostal do Prahy a do zdejšího kláštera. Byl vyslán řádem bosonohých karmelitánů, aby se pokusil obnovit jednání o znovuzřízení kláštera té řehole v Praze. Je členem bavorské provincie a ve františkánském konventu dlí jako host, jemuž je při značné volnosti možno vést dvojí život.

„Ale proč jsi mě zavřel včera ráno v bytě inženýra Junga?“

„Protože jsem se tam přestrojoval, jinak to nejde, když chci do některé místnosti řádem zakázané. K tomu stačí městské šaty, paruka a umělý knírek. – Nechtěl jsem, abys na to přišel, zavřel jsem tě tedy – neměl jsem hlavu jasnou, Zachariáši, odpusť mi ten kousek.“

„Ale nejvíce mne zajímá osoba inženýra Junga? Za živého Boha nechtěl vysvětlit, cos u něho dělal.“

„Protože se bál, že mne vyhodí z řádu, když se na to přijde. Je to můj bratr, Zachariáši. Mé občanské jméno je Kamil Jung.“

„Tvůj bratr? – Proto tak zapíral, chudák! Jdu právě k němu. Co mám vyřídit?“

„Budeš-li s ním mluvit o samotě, řekni mu, ať je klidný, že na té věci nemám nejmenší vinu. Ať na mne vzpomíná v dobrém.“

„Vždyť se s ním neloučíš?“

„Možná, že se už neuvidíme. Hrozí-li mi takové nebezpečí, jak říkáš, pokusím se o útěk za hranice do mateřského řádu. Nemohl bych se vzdát volného pobytu ve městě. Pošel bych v těchto zdech, Zachariáši…“

Na rohu Národní třídy a Spálené Zach do někoho vrazil. Kterému Pražanovi se to aspoň jednou nepřihodilo v těch místech?

Poškozený zasakroval a chtěl jít dál, ale Zach zdvihl klobouk a zastavil se s omluvným úsměvem.

„Dobrý večer, pane primáři.“

Ryneš zdvihl chlupatou ruku k okraji klobouku a podíval se na Zachariáše nevlídně rozpomínavým pohledem.

„My jsme se onehdy někde viděli, viďte?“ zabručel.

„V tabarinu Mimi,“ poznamenal Zachariáš.

„V tabarinu Mimi – měl jste to včera vidět v tabarinu Mimi,“ zakýval hlavou a vyhrnul rty úšklebkem. „Člověk vytáhne na čtyřiadvacet hodin paty z Prahy – a hned z něho udělají vraha. Měl jste je vidět, byli by mne nejradši roztrhali! Všichni se zachovali pěkně, jen co je pravda… Jen až mi Ries s něčím přijde, já ho poženu!“

„Ale Ries – ehm – nic proti vám neudělal,“ hájil Zach přítele.

„Je novinář – a ti jsou všichni stejní, nechtějte to poznat na vlastní kůži – pane Zachu – jmenujete se tak? A policajti taky, pěkná čeládka! Kdyby nebyl Málek chodil s detektivem do bytu Mimi a Ries neuveřejnil její fotografii, nebylo by nikoho ani ve snu napadlo – Eh, darmo mluvit – Lidi vůbec nestojí za to, ovšem s výjimkou vaší milostivé, pozdravujte ji ode mne!“

Nastrčil Zachovi ruku a zmizel v proudu.

Ten má lidstva na nějakou dobu dost. Každého to skřípne jindy a jinak… Kde byl těch osudných čtyřiadvacet hodin? Jistě má řádné alibi, jinak by se tu neprocházel, seděl by v zajišťovací vazbě. Lidem z Bartolomějské nic nenamluvíš, holečku…

Zachariáš zabočil do ulice Karoliny Světlé a potom ještě vpravo, pozdravil policistu v průjezdě a stoupal do prvého patra k Málkově pracovně.

„Už jsem myslil, že nepřijdete,“ povídá vrchní komisař, jemuž první dva dny služby vzaly barvu nastřádanou za celou dovolenou. „Hned se tam vypravíme, jen co dám do pořádku jednu záležitost.“

Odložil cigaretu do přeplněného popelníku, vytočil nějaké domácí číslo a povídá bezbarvým hlasem do telefonu:

„V té věci pokračujte – co? Ne, z hraběnky jsme to dostali všechno, jmenuje se vlastně Heilová, psáno e–i, áno. Ten Singer byla její stará láska – co? No ovšem, mohlo nás to také napadnout. – Ne, to už nechte. – Ačkoliv – haló –? V bytě byste mohl dát udělat prohlídku. Ano, hned, to bude lepší. – – S tím počkejte raději do zítřka, pane kolego, nějak se mi to nelíbí. Hlídat? Ovšem. Tak na shledanou!“

Potom vzal svrchník, kabát, popadl cigaretu, zamknul pečlivě zásuvky stolku s drahocennými předměty doličnými a vyšel na chodbu.

Bylo tu ticho, ale dům nespal. Jel jen ztlumenou noční směnou dům v Bartolomějské, nová jména, nové případy, zločin se nezastavuje. Jedno přes druhé, něčím se tu zabývají hodinu, něčím měsíc, ale na všechno padne prach a jednou si někdo nebude moci vzpomenout, co to bylo, ta Ilona Nagy.

„Vymohl jsem vám přístup k Jungovi, pane Zachu, ale nejdřív o něčem jiném. Je třeba říci vám, co jsme se už dověděli a co nám ještě chybí. Jung je homosexuální. Blondýn byl jeden z těch, kdo mu vodili do bytu chlapce, mezi jinými Pepíčka, který se také natrefil k tomu diktafonu. Blondýn si dal své službičky platit a kromě toho Junga vydíral. Vytáhl z něho za půl roku pod titulem půjčky asi pět tisíc korun kromě honorářů. Přivezl do Prahy z ciziny padělky tisícikorun, udělal gesto a pět jich Jungovi vrátil toho večera, když jste se s ním také vy setkal.“

Auto uhánělo ulicemi, v nichž stále ubývalo osvětlení.

„Jung nevěděl, že ty peníze jsou falešné,“ pokračoval Málek. „Honza to měl pohodlné: pěti bankovkami splatil dluh, šestou Jungovi půjčil se slovy, že mu ji může vracet po libovolných splátkách, přirozeně, pravými penězi. Některé ty tisícovky udal sám, některé pomocí Sýčka, s kterým se setkal v bohumínském rychlíku.“

„Jak jste daleko s jejich vyšetřováním, pane vrchní komisaři?“

„Dál, než jsem čekal, ale ne tak daleko, jak by bylo záhodno, pane Zachu. Říkám vám to ovšem důvěrně, jako člověku, který nám právě v této věci neobyčejně pomohl. Sýček je podvodník, lupič, ale především fórista, rozhodně však není vrah. Honzu Blondýna jsme dnes usvědčili z pozoruhodného kousku, vyloupení Centrokooperativy. Taky se nám k tomu doznal. Chcete-li vědět mou teorii, zde ji máte: je vyloučeno, aby tak obtížný podnik byl provedl sám, bez něčí pomoci. Marně pátral kolega Sláma po někom, kdo mu při tom dělal zeď. Domnívám se, že mu tu službu prokázala Čejková. Chodil s ní krátkou dobu, ona ho asi měla ráda jako milence, rozumíte, ne jako zákazníka. Blondýn o ni nestál. Vyčítala mu to a jedenkrát pohrozila, že tu Centrokooperativu prozradí, když s ní nebude držet. To se jí stalo osudné.“

„Jste tedy přesvědčen, že je Blondýn vrahem Čejkové?“

„Naprosto. Ale od toho k usvědčení je hezký kousek cesty. Zmýlila nás jedna věc: Blondýn zmizel z Prahy týden před vraždou. To byl skvělý trik. Ale dík vašemu objevu jsme teď zjistili, že se celý ten týden skrýval v Jungově bytě, kam za ním chodila Čejková. A to v době, kdy byl Jung někde v Německu, jak máme zjištěno podle cestovního pasu, takže o celé věci neměl nejmenšího tušení.“

„A co vlastně chcete, abych z něho vytáhl? Vždyť víte všechno –“ divil se upřímně Zachariáš.

„Chybí nám do obrázku jen dvě věci. Nevíme, komu Jung posílal v sobotu 14. září večer dopis z kavárny Fénix, na papíře náhodou totožném s papírem, na němž strašil Sýček. A za druhé – kdo je záhadný tlouštík, který vás zavedl do jeho bytu a potom zavřel. Měl klíč a choval se tam podle vašeho líčení jako doma.“

„Ale Jung mi to neřekne!“ namítal Zachariáš, který vzal na svá bedra podivný úkol. Dovědět se z návodu policie, co už věděl, a vyřídit vzkaz, o němž nesmí vědět policie.

„Já s tím ani nepočítám,“ řekl Málek svým klidným hlasem.

„Proč, ehm – tedy jedeme do nemocnice?“

„My nejedeme do nemocnice, pane Zachu. Telefonoval jsem s vězeňským lékařem. Jung je dosud velmi sláb. Půjdeme k němu zítra.“

Komisař Málek se zase tak usmíval, jako by jeli někam na výlet. Čert se v něm vyzná, ani na krok dopředu si nemůžeš být jist, co má za lubem.

„Podnikl bych rád s vámi malý experiment,“ poznamenal, když policejní auto projíždělo Košířemi, které jsou nejpádnějším důkazem toho, že Praha mohutní přibíráním bývalých vesnic, řadami domů po obou stranách silnice.

Experiment? uvažoval Zach. Snad mne také nepodezřívá? To by tak scházelo…

„Předpokládám ovšem, že vás také zajímá pachatel vraždy na Iloně Nagyové, respektive jeho odhalení.“

Zase si hraje se smyčkou! A dělá to tak, že člověk ani neví, na čí krk ji chce hodit –

„Je třeba vynalézat, pane Zachu, zůstáváme stále pozadu za zločinem v tom ohledu.“

Ale kam míří?

Auto zastavilo. Málek vystoupil první, dal šoférovi stručný pokyn a čekal, až se vyhrabe Zachariáš.

Byli před Klamovkou.

Komisař ho vzal pod paží a vstoupil do parku se starými, svítilnami podmalovanými stromy. Na lavičkách ještě tu a tam seděli Košířané, v tichém a hebkém večeru.

„Případ Čejkové je pro mne téměř jasný,“ pokračoval Málek v samomluvě. „Ale je tu otevřená záležitost Ilony Nagyové.“

„Jaké jsou, ehm – dosavadní výsledky?“

„Dva silně podezřelé máme v bezpečí, myslím Sýčka a Blondýna. O Sýčkovi nemusíme mluvit, to je velké zklamání, jak říká náš dobrý Cintěra. Proti Blondýnovi je podezření nejtěžší, projevil o tu brunetu zájem v tabarinu, zjišťoval její jméno a adresu a byl s ní viděn krátce před tím, než zmizela, nehledíme-li ovšem k epizodě s tím vaším záhadným tlouštíkem.“

„Epizodě?“

„To je mé osobní mínění, kolegové se na to dívají trochu jinak. Ilona odešla z hotelu Džbánek na Malé Straně o celé půl hodiny dříve než neznámý mužík se sojčím pírkem. Moc rád bych s ním mluvil, protože by nám asi mohl vysvětlit její podivný odchod krátce před půlnocí. Plán její schůzky, náznak osoby, která ji čekala a podobně. V tom vidím důležitost vašeho tlouštíka, který ovšem bude mít také něco na svědomí, protože se nám přes opětovanou výzvu v novinách a rozhlase nepřihlásil.“

Zachariáš se tak vposlouchal do komisařových úvah, že byl by málem podotkl, že v tom směru frater Camillus nic neví.

„Ale ten telefon, v tom, ehm – celá věc vězí!“ řekl, aby odvrátil špiclovské pokušení.

„Byl jste také v hotelu Džbánek, jak vidím,“ usmál se Málek, „nebo vám to řekl Ries, v novinách to nebylo, vymohli jsme si s námahou tuto laskavost u pánů reportérů, kteří nám ze samé lásky ke kriminalistice někdy pocuchají stopy nebo vyplaší ptáčky dřív, než se jim dostaneme na drápky. Ano, uhodl jste. Jde vlastně jen o to vědět, kdo telefonoval do hotelu Džbánek v neděli před desátou dopoledne a téhož dne večer o půl dvanácté. Pro schůzku s tím neznámým opustila Ilona vašeho tlouštíka a z té schůzky se už nevrátila do života.“

Došli do horní části parku, komisař se zastavil před restauračním pavilonem, který se pokoušel o vzhled loveckého zámečku.

„Personál hotelu nám nemohl podat bohužel nejmenší informaci. To je jeden z úkolů, který čeká moderní kriminalistiku: vedle fotografie prstů, která dnes pozbývá významu, protože každý jen trochu své cti dbalý zločinec pracuje v rukavičkách – bude třeba myslit na fotografii hlasu.“

„Fotografii hlasu?“

„Ovšem, představte si, oč bychom s takovou zvukovou fotografií byli dnes moudřejší v daném případě! Kdybychom měli takový automatický snímek hlasu muže, který volal telefonem Ilonu Nagyovou v neděli dopoledne a před půlnocí! A kdybychom jej mohli porovnat, řekněme, s hlasovým snímkem některého z podezřelých, jež máme k dispozici nebo které bychom si dali předvést, náhoda zavěje do Bartolomějské tolik lidí – Včera na Václavském náměstí se kdosi odvážil představit se slepci jako vrah Ilony. Věděl, že jej samotný hlas bez obrazu nemůže prozradit –“

„Vy si také myslíte, že to byl pachatel? A že je, ehm – na svobodě?“

„Jinak bychom nebyli v těchto místech, pane Zachu,“ řekl Málek s pohledem upřeným do Zachariášových očí.

„Ale co Blondýn?“

„Zatím Blondýn nemůže v případě Ilony Nagyové dokázat svou nevinu – a my mu nemůžeme dokázat vinu. V té bryndě zůstane – Nenajde-li se ovšem vrah Ilony jinde či nebude-li mít z pekla štěstí na obhájce nebo na porotu. Prozatím totiž je situace taková, že nemáme ani na vraždu na Čejkové proti němu skutečných důkazů. A tak myslím, že se Blondýn buďto vyseká z obojího, nebo na obojí zajde.“

„Ale to je hrozná spravedlnost, pane vrchní komisaři!“

„Osobně nevěřím, že by měl prsty v případě té Maďarky. Sýček ho zatáhl do Říčan a ostatní je podivuhodná shoda okolností, na niž si život tolik potrpí.“

Zachariáš dává ruce do kapes a ptá se nejistě:

„Jaký experiment jste se mnou zamýšlel?“

„Chtěl jsem vás požádat o jistou laskavost. Celá vaše úloha bude spočívat v tom, že zasednete ke stolu v tomto restaurantu a budete tu nějakou chvíli čekat,“ řekl s pohledem na hodinky.

Zachariáš vzhlédl podezřívavě ke komisařovi.

„Ale proč?“

„Patří k experimentu, abyste to předem nevěděl, pane Zachu.“

„Nejsem konfident, ani, ehm – ve vašich službách –“

„Ale jistě neodmítnete postavit se na půl hodiny do služeb spravedlnosti. Nemusím snad zdůraznit, že jsem promyslil věc důkladně předem. Doufám, že nedojde mezi námi k nějakým diferencím, bylo by to pro obě strany nepříjemné –“

Za chvíli seděl v jednom z intimních salonků restauračního pavilonu na Klamovce Zachariáš se zasmušilou tváří nad prostřeným stolem.

Minuty letí, Hana bude zas čekat marně v Luxoru. Ale Málek provozuje experimenty. Tomu nejde odříci, chlapče, bylo by to nepříjemné, ne pro obě strany, ale pro tebe jistě, čert vem celou tu historii!

Nástěnné hodiny odbíjejí osmou.

„Tady mě máš, Zachariáši!“ zazněl hlas známého, srdečného zabarvení.

Stojí před ním frater Camillus alias Kamil Jung.

„Dostal jsem tvůj dopis a hned jsem se za tebou rozejel –“

„Můj dopis?“ ptá se nechápavě Zachariáš.

„Odpusťte, že vyrušuji, pánové,“ říká komisař Málek přisedaje k jejich stolu. „Je nezbytno, abych vám vysvětlil, že jsem sám příčinou nedorozumění. Když mi bylo sděleno, že jste se šel vyzpovídat k tomuto pánovi u Panny Marie Sněžné a navštívil jej také v klášteře, dovolili jsem si fratera Camilla pozvat k této schůzce vaším jménem, pane Zachu. A skutečně, poznávám v něm onu postavu, již jste nám tak sympaticky vylíčil ze svého dobrodružství v Růžové ulici.“

Komisař staví před každého sklenku vína a nasazuje si cvikr na nevzhledný nos.

„Volil jsem tuto cestu jako nejméně nápadnou pro vás jako pro člena řádu a obyvatele kláštera – nemiluji skandály, věřte mi pánové. Doufám, že mi to odpustíte, pane Zachu, potřeboval jsem tolik objevit vašeho tajuplného přítele a poradit se s ním o jisté věci –“

U okna kavárny Luxor sedí Hana s Riesem.

Šéfreportérovi Našeho slova ubíhá čas nadmíru příjemně.

Hana se snaží být dobrou společnicí, ale cosi jí schází –

„Už by tady měl být.“

„Snad o něho nemáte strach, Hano?“

„Mám. Jde do té věci jako divý.“

„A s úspěchem! Nikdy jsem to od něho nečekal.“

„Nevidím ráda, že se pustil právě do takových záležitostí – Jsou situace, ve kterých člověk musí uváznout –“

„Podpisuji! Taková situace je například vaše společnost, Hano.“

„Nesmějte se mi, já to myslím jinak. Vláďa podstupuje nerovný boj.“

Je to pravda! Chodí bezbranný světem zločinu, s holýma rukama se vydává proti ďáblům. Je na něho pyšná, na jeho sílu, která je jiným skrytá, vidí jeho rozpačitou tvář v útočném stažení, ale bojí se o jeho život, div se jí srdce nezastavilo – když jej viděla ve snu minulé noci.

„Tady ho máte,“ říká Ries s pohledem k šatně, odkud přichází Zachariáš. Přinesl na tváři zas něco nového, ale není mu do řeči, a tak v triu za kavárenskými okny udržuje prim Hana.

„Je něco nového?“

„Rád bych daleko odtud, někam, kde nejsou Málkové ani Cintěrové a jejich slídiči, někam jinam –“

Za skleněnými tabulemi tryskají barvy náměstí, místnost je plna lidí, ale mne už nezajímají tváře, líp je nic nevidět, nikoho neznat a mlčet.

„Představte si, že jsem byl celý včerejší i dnešní den sledován detektivem. I do kostela za mnou vlezl, Hano. Nikdy jsem si nepomyslil, jak o všem vědí.“

„Ale vrah jim uniká,“ připomíná zlatovláska.

„Myslím, že jim tentokrát neunikne. Síť je zatažena tak hustě, až je mi z toho úzko. Měls pravdu, Otto, Málek je ehm – mistr. Nemám ho rád, ale obdivuji ho. Cítil jsem to hned při prvním setkání tady v Luxoru. Připadá mi jako stroj na myšlení, je také tak chladný, i když je sám úsměv.“

Olga Braunová vzkazuje po vrchním pro Hanu. Přítelkyně sedají k jinému stolu a Ries nedočkavě vyráží s něčím, co schovával pro tuto příležitost.

„Tak jsem zažil pěkný cirkus v Bartolomějské, člověče. Víš, koho si tam pozvali? Ryneše! Detektiv Samek se k němu připojil na Václavském a požádal ho, aby se hned obtěžoval na ředitelství, že by se ho na něco rádi zeptali.“

Zachariáš není od několika dnů ničím překvapen. Kdyby mu řekli, že Ilonu má na svědomí Otto Ries, zakýval by jen hlavou a zabručel: proč ne? Dívá se s tou myšlenkou na přítele, na jeho trochu samolibě vykrojené rty, na jemně ohnutý nos a stejně neklamné židovské oči, profesionálně těkavé.

Kdybys i nakrásně viděl pouhýma očima jako lupou, kdyby ti neunikl jedinký pohyb, jediná maličkost – dovnitř nemůžeš, duši člověka nepronikneš.

„Co chtěli primářovi?“

„Co jiného by chtěli v Bartolomějské než alibi?“

„A že si na něho vzpomněli tak pozdě?“

„Pro ně není nikdy pozdě, vzpomenou si na tebe třebas za rok, za deset let. Ryneš zuřil, dovedeš si představit, na něho přijít s něčím takovým jako výslech. Byl jsem ve vedlejší úřadovně, když ho vzali na paškál. Neznáš Slámu, jak si na něm pochutnával, ale Ryneš se nedal, hlasem velikým vyjmenoval všechna zvířata, kterým se Sláma podle jeho názoru podobá, ten prý vzteky zezelenal. Tak od plic mu to ještě nikdo nepověděl. Nakonec skočil primář k telefonu, vytočil nějaké číslo a volal, že jsem to slyšel až za dveře: Tady Ryneš, jo, ty prasata sadistický tady v Bartolomějský na mě chrochtaj, kde prej sem byl včera a předevčírem, nejradši by mě sežrali, pane vládní rado, prosím zařiďte hned, aby mi dali pokoj, nebo jim tady řeknu do ksichtu, kde jsem měl práci a jakou, já si to vod těch kreatur líbit nedám –“

Šéfreportér Našeho slova se ještě teď smál, s vnitřním zadostučiněním, jež vyvěrá z radosti nad nespolečenským vyjádřením lidských dojmů a citů. „A za pět minut byl Ryneš venku, propustili ho s omluvami až na zem. Ten rada zatelefonoval jinému radovi, Junkovi – a ten to zmáčknul direktně na Slámu – jo člověče, musela to být nějaká moc vybraná pacientka.“

„A kde to bylo? Myslím, kde za ní primář byl?“

„To bych taky rád věděl, ale kdybys věděl ‚kde‘, věděl bys taky ‚kdo‘ – a takové věci se nahlas neříkají. Však se to dovíme ve Společenském.“

Potom si reportér urovnal hedvábného motýlka a povídá ztlumeným hlasem:

„Málem bych zapomněl, člověče. Mluvil jsem odpoledne s Dufkem, víš ten senátní prezident z tabarinu Mimi –? Prozradil mi, že na Klence dojde zítra ráno. Dostanu dvě vstupenky. Chceš-li to vidět, počkej zítra o půl sedmé – řekněme u Mánesa.“

„Já – na popravu? Nikdy!“

Když vyprovázel Hanu domů a došli na Karlovo náměstí, zdvihl Zachariáš oči k věži s hodinami. Za zdí pod tou věží v nádvoří popravují lidi.

Zítra dojde na Klence, chceš-li to vidět, přijď o půl sedmé.

Řekl to obyčejným hlasem, Otto. Budu mít dvě vstupenky, jindy ho tak zval na předvádění v biografu. Ryneš má pravdu, lidé jsou sadistická prasata.

„Kupte slečně kytičku fialek,“ přimlouvalo se děvčátko se zlatými vlásky.

Zachariáš se naň usmál a sáhl do kapsy.

„Jsou jen postříkané voňavkou, Vláďo –“

Ale průvodce nedbal kritické poznámky a podal Haně fialky. Připevnila je se zamyšleným pohledem na klopu kostýmu starým benátským šperkem, který měl vedle svého kouzla i výhodu, že se hodil ke všemu.

Nevyspalý a bledý muž šel dlouhými kroky vedle svěží mladé dámy, oděné s důmyslným a vkusným půvabem. Páni se za ní ohlíželi, ale na to si Zachariáš musil už dávno zvyknout.

Kráčel po jejím boku s pohledem upřeným k čemusi neviditelnému.

Je tisíce stop, tisíce vláken – všechna se kříží a souvisejí jako nitky v nesmírném kusu látky. Stačí sledovat kteroukoli z nich, aby se přišlo na tu pravou. Ale je jich taková spousta, chlapče, a tolik vrahů chodí nepoznáno mezi námi.

Musí to svědět a pálit, musí být někdy nesnesitelné břemeno, vědomí: já zavraždil a vy to nevíte, lidičky, dámy a pánové, chodíte kolem mne, podáváte mi ruku, zvete mě na udýchané dýchánky a představujete hostům –

„Nechápu to všechno, Hano, víš – život. Ty tomu rozumíš?“

Pod mostem se sune temná masa vody pruhovaná světly a štěpí se v klínu jezu. Nad Petřínem vysoko na nebi hoří krvavý rubín.

A zase divadlo tváří, neodbytné, tajemné divadlo tváří. Stařena s hnědou květovanou plachetkou, pod níž se šklebí ústa s jediným zubem a úzkou štěrbinou očí. Dva mladíci s hladkými prázdnými obličeji a drzýma očima, jeden z nich má za kloboukem sojčí pírko jako ty, Camille, ale ty máš jiné oči, jsi docela jiný, tys nezabil, věřím. Nejhorší jsou lidé se zamčenými, čistě uklizenými tvářemi. Na těch se nic neděje, pod ně se vejde všechno.

Potom hrozné tváře starých nalíčených žen. Kdybych potkal svou matku a ona takhle vypadala, snad bych se zbláznil. To přece nejsou ženy, to jsou figury nesmyslné, houževnatě udržované maškarády, točí se, smějou v kruhu, do něhož najednou prolnula tvář mrtvé.

„Kdybys viděla Ilonu na té lávce… Ale já nemohu pochopit smrt, nedovedu porozumět samotnému tělu, víš, to už není člověk. Ale duši taky neumím pochopit, duši bez těla, bez života. Když jsem tam nad ní stál, přísahal jsem jí, že ho najdu. Jde přísahat duši?“

A za chvíli, když zabočili z mostu k Třebízského ulici, povídá:

„Co bys dělala, kdybys našla vraha Ilony? Kdybys ho měla úplně v moci?“

„Odevzdala bych ho spravedlnosti,“ řekla Hana pevně.

„Vidíš, já si to představoval taky tak. Měl jsem velké podezření proti jednomu člověku. Náhodou jsem ho našel, čirou náhodou dnes navečer. Byli jsme docela sami. A když jsem se mu díval do tváře s myšlenkou, že je vrahem Ilony, cítil jsem najednou, že bych neuměl zavolat lidi – tady je vrah, chyťte ho! Že bych neměl sílu odevzdat ho spravedlnosti, jak ty říkáš.“

„To jen proto, žes před sebou neměl skutečného vraha. Jinak bys byl cítil a jednal jinak.“

„Víš to jistě, Haničko?“

Přisvědčila slabým kývnutím hlavy a zahleděla se mu do očí.

Stanuli před domem proti sobě tiše, nahlížejíce do sebe. Tak kdyby člověk vždycky viděl do člověka, myslil si, stopuje v jejích velkých očích jakési nezvyklé napětí nebo úzkost. Bože, jak jsi krásná, říkal jí beze slov, jsi světlo v té šedi a špíně, jsi mé ticho, můj mír, zahrada v městské poušti, hlubina bezpečnosti.

„Nechceš mi něco říci?“ ptala se Hana s úsměvem.

„Ne… totiž ano – ehm – byl bych zapomněl, mluvil jsem s Riesem, když jsi byla se slečnou Braunovou. Víš, na koho padlo také podezření? Zavolali si ho do Bartolomějské, budeš překvapena, znáš ho.“

Ale Hana mu položila prsty na ústa.

„Potkala jsem ho dnes na Václavském, mezi pátou a šestou hodinou, byla jsem tam tajně, abys nevěděl. Vyhnul se mi, když mne uviděl, zašel do pasáže, jako by se bál mého pohledu. Ale to je nesmysl! Vražda je příliš vážná věc, než abychom mohli jen tak člověka podezřívat –“

„Už se to vysvětlilo, hned ho propustili s omluvami – Já ho dnes potkal, mám tě od něho pozdravovat.“

„Ale dej na sebe pozor, Vláďo, je to nebezpečná hra.“

Než se vzpamatoval, políbila ho, tady na ulici přede všemi a vběhla do domu.

Loudal se přes Jiráskův most, Resslovou ulicí, Zderazem a Zbořencem, přemýšleje o jejích slovech. Tudy pospíchal v sobotu před půlnocí, bodán ostruhou bázně o její život. Také ona má své teorie o vrahu černovlásky. – Ale jak jí napadl Ryneš –

Působil na ni asi svým zjevem, svýma divokýma očima a řečmi. Až nás šoupnou do pece, milostivá… Vraždy – mě nezajímají, až na ty, které mám na svědomí sám, to se ví…

Byl už na Karlově náměstí, šel podél jižní fronty trestního soudu, kolem lucerny, u níž tehdy v předvečer vraždy stála vyděšená čtenářka upíří hrozby.

Tady za tou zdí, zítra v sedm hodin, Josefe Klenče –

Život je divný podnik, jeden se tře o druhého a každý o každém ví, že může dělat všechno, i to nejhorší. Ale z technických důvodů mezi sebe lidé nastaví zdi, záclony, přepážky. Na ulici mezi sebou nosí masky, ale za dveřmi řeknou: tady si mohu dělat, co chci, to je mé místo, mé právo. Za jednou zdí se v nedělní noci vraždilo, za druhou se bude zítra popravovat, taky podle práva, chlapče…

Všechno souvisí a jedno zapadá do druhého, když si pomyslíš, že vrah Čejkové žil celý rok nepoznán mezi ostatními a vrah Ilony chodil po Praze, vybíral si oběť na ulici a přemýšlel o tom, jak to udělá – Našel nezvyklý způsob, na těle nezanechal jediné zranění, ani pitva nepřinesla dosud nejmenší objasnění…

Procházeje Hopfenštokovou ulicí, probíral v myšlenkách poslední události. Výsledky policejního šetření, rozhovor s Riesem, podivné setkání s tlouštíkem u Panny Marie Sněžné, Málkův experiment v Klamovce, pohnutý výslech Rynešův na policejním ředitelství – musil být zastaven detektivem krátce potom, co se s ním setkal na rohu Spálené ulice –

Kde asi byl Ryneš oněch čtyřicet hodin, které ho přišly tak draho? A proč se vlastně vyhnul setkání s Hanou na Václavském…?

Tu se Zachariáš Vladimír Zach zastavil.

Z pootevřených úst mu vypadla cigareta, ze stínu křivě nasazeného klobouku civěly rozšířené oči.

„Ježíšmarja, chlapče –“ vzdychl a zdvihl svou velkou ruku k čelu.

Ani té noci nemohl Zachariáš spát.

O půl sedmé ráno stál na místě schůzky u Mánesa, k velkému údivu Riese.

„Tak ty přece půjdeš?“

Vzal od Otty beze slova vstupenku, ale u mříže před vchodem do zemského trestního soudu mu podal ruku a povídá:

„Přijdu později.“

„Pospěš si, člověče, po tři čtvrti na sedm tam nikoho nepustí, s výjimkou delikventa, ovšem.“

Zachariáš přešel koleje a zastavil se na rohu Myslíkovy ulice proti soudu. S kloboukem vtlačeným hluboko do čela, bledý a roztřesený, pozoroval příchod obecenstva k nejhnusnějšímu divadlu, jaké normální lidský mozek dokázal vymyslit: k popravě. Nepřátelsky a s rostoucím napětím sledoval jednotlivé figurky, které přicházely z povinnosti nebo zvrácenosti či z tak zvaného odborného zájmu.

Tady je prezident soudu a za ním vězeňský lékař. Novináři s tvářemi, jaké jindy nosívají na kremace nebo smuteční tryzny. Oddíl bujarých a nádherně vykrmených frekventantů četnické školy v modrozelených uniformách. Medikové se svým profesorem soudního lékařství. Několik patřičně vzrušených dam, které si opatřily vstupenku protekcí nebo za úplatek –

Ryneš má pravdu. Lidi jsou sadistický –

Zachariáš sem přišel pro něco jiného. Ale nemůže setřást hrůzu z popravy za pět minut tam za branami a zdmi protější budovy, v níž váží a soudí lidi, dělají spravedlnost!

Není poprava jediným normálním, zcela příčetným a chladně uváženým druhem vraždy? Jenom tady, jenom tam v nádvoří, za zdí, kolem níž spěchají lidé do práce a děti do školy, vraždí podle všech pravidel, ve znamení paragrafu a kříže, s veškerou důstojností, slavnostně, v rukavičkách…

Hodiny ukazují za dvě minuty sedm.

Poslední dvě minuty Josefa Klence.

Je na světě mnoho nejasných věcí, ale jedna je nad slunce jasná:

Nezabiješ.

Nemůže chtít smrt, kdo si přivlastňuje velké jméno soudce – říkal Zachariáš do ranního proudu chodců, zvonění tramvají a hřmotu ulice.

Běda spravedlnosti klesající pod úroveň těch, které trestá!

Z novoměstské věže zazněl první ze sedmi vážných, pomalých, a přece tak strašlivě rychlých, nezadržitelných úderů.

U šibenice v nádvoří dal prezident soudu katovi rozkaz, aby vykonal akt spravedlnosti.

„Dovolte,“ řekl kdosi a vytáhl železný závěs obchodu, u něhož stál Zachariáš.

Vypuzen ze svého místa, vrátil se k branám soudu.

Vrátný v uniformě s fialovými výložkami zdraví pána, který odešel předčasně z popravního nádvoří a vstoupil se strhanou tváří do vestibulu. Je to JUDr. Arnošt Benda, obhájce umírajícího Josefa Klence.

Nejistými kroky jde k východu. Za jeho mříží se střetl s pohledem muže, který naň zřejmě čeká.

Je to pohled Zachariáše Zacha.

Soud Zachariášův

„Chtěl bych s vámi mluvit, doktore,“ říká Zachariáš.

„Jsem vám k službám,“ odpovídá advokát. „Projdeme se snad v parku?“

„To nejde, musím s vámi, ehm – být o samotě.“

Benda se k němu obrátil.

„Dobrá. Pojedeme tedy ke mně do bytu.“

Zahnuli kolem rohu soudní budovy na Karlovo náměstí. U chodníku blízko novoměstské věže, pod níž v nádvoří je už dokonáno, stojí dlouhá limuzína temně višňové barvy.

„Chcete si sednout dozadu, nebo vedle mne?“ ptá se advokát, otvíraje vůz malým klíčkem.

„Vedle vás, doktore.“

Limuzína se neslyšně rozjíždí.

Myslíkova ulice, které zůstaly kolejnice na památku po tramvaji, nevysvětlitelný slepenec Mánesa, oblíbené filiálky Společenského kruhu, potom Národní divadlo ještě spící a volný pruh nábřeží, v levém okně jitřní Hradčany podestlané mlhou a žloutnoucí zelení. Podjezd u Křižovníků, Parlament a už letí mocný vůz Mánesovým mostem.

Bendovy ruce v šedých vepřovicích leží docela zlehka na kruhu volantu, který se jemně chvěje.

Za mostem, v ohybu ke Klárovu, vběhla jakási žena do jízdní dráhy.

Řidič okamžitě přibrzdil a strhl vůz doleva k chodníku. Zachariášovi zatrnulo srdce – nerozumí strojům a nedůvěřuje jim.

Ale Benda smyk virtuosně vyrovnal a ohlédnuv se za ženou, která leknutím ztratila vládu nad nohama, vyráží vpřed.

„Jeďte pomaleji, doktore.“

„Jak si přejete.“

Spolujezdci se zdá, že jede i dál nebezpečnou rychlostí. Vpadá do zatáčky Chotkovy silnice skoro bez ubrání plynu, protahuje se úzkou mezerou mezi tramvají a taxíkem, řeže ostrý ohyb v té chvíli prázdný a nasazuje plné tempo Badeniho ulicí.

Ani na křižovatce Belcrediho nestiská klaxon, v poslední chvíli před nimi zabrzdilo vysoko naložené nákladní auto, višňová limuzína se už přenesla přes koleje buštěhradské dráhy a protíná vilovou čtvrť.

Jen jedno nesprávné trhnutí volantu, nebo vůz nečekaně z boku na křižovatce – Ale volant je pevně v řidičových rukách a křižovatky jsou jako zázrakem volné.

Před chladičem vyrůstají a mizejí postavy ranních chodců, mlékařský vůz, elegantní párek na koních, kteří se plaší – ale kde ti už jsou vzadu – chodníky se rozvírají, stromy kmitají, najednou švih – mezi stříbrnými polokoulemi reflektorů vyběhla hrana zdi, nároží se otočilo, po levé straně se v okně zavlnil pás mříže, Zachariášem to hodilo vpřed, vůz stojí.

„Jsme doma,“ říká Benda a stiská třikrát klaxon.

K širokým vratům s mříží, ukončenou na obou křídlech velkým B, přibíhá muž v temně zeleném obleku, jehož střih se hodí stejně dobře k povolání šoféra jako komorníka.

Vůz vjíždí do zahrady a stáčí se před průčelí vily, obklopené břízami a topoly.

„Přišel expresní dopis, krátce po vašem odchodu, pane doktore,“ říká muž v zelených šatech a dívá se trochu překvapeně na Zachariáše, který při vystupování z auta ztratil klobouk.

V prostorné hale odkládají a procházejí modře zařízenou komnatou do další místnosti. Zachariáš jde opatrně po vyleštěných parketách a hustém koberci.

Jsou v pracovně.

Na masivním stole vedle telefonního přístroje čeká dopis s červenou nálepkou.

„Sedněte si prosím,“ říká Benda hostovi a nabízí křeslo. Otvírá dopis, čte rychlýma očima, „dovolíte, abych vyřídil tuto záležitost? Budu hned hotov.“

Zachariáš zabořený v hluboké lenošce nemůže mít námitky. Dává ruce na opěradla a rozhlíží se místností, zatím co advokát píše u stolu odpověď.

Potom stiská a vkládá dopis do obálky.

„Přineste nám rychle nějakou snídani –“ praví komorníkovi, který se objevil na prahu a zmizel vyplnit příkaz. „Jistě jste nesnídal, Zachu. Já také ne, doufám, že neodmítnete.“

Proti společenským kouzlům jsi zcela bezbranný, chlapče.

I seděl a díval se na svého hostitele, jehož tvář už našla rovnováhu po otřesu popravou. Pod vysokým čelem vyhlížejí šedozelené oči, ovládané silnou vůlí. Všechno v té ušlechtilé tváři svědčí o nadprůměrné inteligenci.

„Nevzal byste si zatím nějaký likér? A cigarety?“

Přináší obé na stolek vedle křesla. Host pomíjí absint a vděčně sahá po cigaretě, která mu snad pomůže v nesnázích. Vtáhl dým, a zatím co mu zvolna vystupoval z úst, zabručel:

„Já se vás, doktore, přišel, ehm – na něco zeptat.“

Dveře se otevřely, muž v zeleném jimi protlačil na vozíčku neobyčejně složitou snídani.

„Obsloužíme se sami, Emile. – Tenhle dopis hned doručíte,“ řekl advokát a podal mu dopis.

„Mám jet vozem, pane doktore?“ ptal se mladý muž, když přečetl adresu.

Benda vrhl letmý pohled na svého hosta.

„Jeďte tramvají.“

Když osaměli, nalil hostitel do šálků čaj a přisedl rovněž ke stolku.

„Nač jste se mne chtěl zeptat, Zachu?“ řekl po prvním doušku.

Chvíli beze slova se mu díval Zachariáš do očí závojem kouře.

„Na dvě věci, doktore.“

Benda postavil šálek a čekal.

„Především, ehm – bych rád věděl, kde byl od nedělní do pondělní noci primář Ryneš.“

„Nemám práva mluvit o záležitosti svého přítele a klienta, již si přeje uchovat v tajnosti z vážných, neosobních důvodů,“ zněla právníkova odpověď.

„Pomáhal přítelkyni nějakého vlivného pána,“ řekl Zach, který měl rád rovné řeči. „Potřebuji vědět, kde byla ta dáma. Zajímá mě místo – osoba vůbec ne. Musíte mi to říci.“

„Ale proč to chcete vědět?“

„Jen pro sebe, doktore.“

Benda se znovu napil a povolil. Pochopil, že by nemohl dlouho odpírat odpověď tomu tvrdohlavci.

„Konečně dobrá, když to je pro vaši soukromou informaci. Ryneš byl v jisté vile u Českého Brodu.“

„U Českého Brodu –“ opakoval Zachariáš a sklonil hlavu.

V tichu, jež nastalo, zazvonil porcelánový talířek.

„Smím vědět, k čemu to potřebujete vědět, Zachu? Zdá se, že jste se dal na detektivní dráhu. Ale poslužte si prosím – dosud jste se ničeho nedotkl,“ pobízel hostitel. „Jaká je vaše druhá otázka?“

„Na té už skoro nezáleží,“ zabručel Zachariáš a vstal z křesla.

Podíval se na Bendu, přešel k oknu, utkvěl očima na záhonu žlutých růží, vrátil se a povídá s povzdechem:

„Věřte, doktore, mně se zdá, že to všechno nemůže být, ehm – pravda. Pamatujete se na náš rozhovor o jesličkách? Strhlo mě to s sebou. Ale je to všechno pravda.“

Benda vzhlížel přes špičku doutníku k vysílenému obličeji nad sebou s výrazem nejvýš napjatého člověka.

„Začalo to všechno v sobotu večer,“ řekl Zachariáš s pohledem, v němž bylo cosi z vytržení nad obrazem Václavského náměstí. „Hledal jsem Hanu a netušil jsem, že ta žena, která ke mně tenkrát přišla, ehm – s prosbou o oheň, se ve čtyřiadvaceti hodinách stane obětí vraždy. Taky jsem nevěděl, že budu té noci sedět ve společnosti jejího vraha, kterým jste vy, doktore Bendo.“

Advokát nepohnul jediným svalem, jen v očích se mu něco zřítilo.

„Až do včerejšího večera mě ani ve snu nenapadlo něco podobného. Přišlo to jako blesk, když jsem se vracel od Hany domů,“ povídá Zachariáš znaveným basem. „Uviděl jste Ilonu poprvé se mnou, když jsem ji strhl z jízdní dráhy před vaším vozem. Někde na chodníku mezi Zlatou husou byl její, ehm – osudný průsečík. Myslil jste původně, že je to Hana. Opravdu, byla jí podobna…“

Host odložil uhaslý zbytek cigarety a zapálil si roztržitě novou.

„Jak to bylo, ehm – vevnitř mezi vámi a Hanou a mezi vámi a Ilonou, tomu já dobře nerozumím, ale spojení tady bylo.“

Zachariáš spustil oči k Bendovi, jemuž ztuhnul na rtech podivný úsměv.

„Když jsme té noci, ze soboty na neděli, odešli s Hanou domů, zůstal jste v tabarinu Mimi, kde byla Ilona s jedním, ehm – objemným společníkem. Čekal jste na primáře Ryneše, kterého odvolali k operaci. Ale čekal jste tam vlastně kvůli černovlásce, protože jste z tabarinu odešel, když odešla ona. Sledoval jste ji i jejího průvodce až k hotelu Džbánek na Malé Straně. Potom jste se vrátil domů. Druhého dne nato, v pondělí, jste jí telefonoval do hotelu, asi v půl desáté. Ehm – nevím, co jste mluvili, ale před půlnocí jste jí telefonoval znovu.“

„Nechcete už přestat?“ řekl Benda ostře. „Dedukce, které tu rozvíjíte na základě určitých faktů, jsou nesmyslné.“

Zachariáš se podíval na advokáta s překvapením, v němž bylo cosi otcovského přes nepoměr jejich stáří.

„Nenávidím komedii, doktore,“ zabručel rozzlobeně. „Nemusíte ji přede mnou hrát, já, ehm – nejsem od policie. Čemu dobře nerozumím, je návštěva Hany té noci.“

Tady se soukromý žalobce odmlčel.

„Přijel jste pod její okno do Třebízského ulice – a stál jste tam se svým vozem, ehm – nevím proč…“

V očích Zachariáše to zakolísalo, ve své rekonstrukci zločinu narazil na písčinu. Nechal proto bližšího rozboru této zastávky a dal se na další cestu.

„Po odjezdu z Třebízského ulice jste telefonoval z některého automatu do hotelu Džbánek a dal jste si s Ilonou schůzku, o které jste možná mluvili už dopoledne v telefonu. Ilona se hned oblékla, opustila svůj pokoj a svého společníka, který naštěstí pro vás a naneštěstí pro Ilonu usnul. Vyšla z hotelu a šla za vámi, někam ne daleko, nevyznala se v Praze. Vzal jste ji do auta a zavezl sem domů. Snad seděla i v tomhle pokoji.“

Host se rozhlédl pracovnou, po jednobarevných zdech, záclonách rámujících slunečnou zářijovou zahradu. Uviděl také ve dveřích postavu černovlásky v šedivém kostýmu. Alabastrová stála před jeho zraky, lačná dobrodružství a zároveň stísněná svou smělostí.

Advokát Benda je muž, který se líbí ženám, líbil se Haně, Iloně asi také –

„Dal bych vám teď – ehm – druhou otázku, doktore. Jak jste usmrtil Ilonu Nagyovou?“

Na Bendových rtech opadl úsměv, ale neodpověděl.

„Nechcete mi to říci. Nebo ještě nemůžete. Honza Blondýn Marii Čejkové podřezal krk, docela sprostě. Vy jste ji usmrtil nějakým neobyčejným, rafinovaným způsobem, vy máte na to vzdělání a vyznáte se jako obhájce ve všelijakých – ehm – kumštech. Jak víte z novin, odborníci nad tím kroutí hlavou, jak jste to provedl –“

Nová cigareta zahořela v rozpukaných rtech Zachariáše.

„Opil jste ji nejdříve podle všeho. Snad jste ji ani nechtěl zabít. – Ale zabil jste ji!“ zahřměl bez přechodu a pokračoval hlasem polnice.

„Nic na světě nemůže změnit skutečnost, že jste vrah!“

Potom opakoval jen pro sebe:

„Nic na světě.“

Usazen na opěradle křesla pokračoval v samomluvě.

„Zavraždil jste ji. Kam jste ji ukryl? Do některého pokoje? Nějaké komory? Sotva. Když jste zatlačil Iloně oči a uložil ji někam, šel jste do zahrady a natrhal jste kytici růží, asi ze záhonu tam pod oknem. Vzal jste si autodrožku a zajel na Smíchov, zase do Třebízského ulice –“

Nedostal se znovu na písčinu? Dlaní si přejel čelo a obličej, chvíli mlčky pohlížel do advokátovy bezbarvé tváře a potom povídá:

„Otevřeným oknem jste hodil růže do Hanina pokoje. Stojí tam dosud, doktore Bendo, v takové – ehm štíhlé váze u knihovny… A pak jste přijel zase taxíkem do tabarinu, za Málkem, za Riesem, za mnou – já v tom ehm – skrze Hanu hrál také jakousi úlohu. Mezitím co jste byl v Třebízského ulici poprvé svým vozem a co jste přijel za námi do Sezimova tabarinu, uplynuly skoro tři hodiny. Ty jste, ehm – věnoval Iloně.“

U čehosi ve vzpomínce zakotvil. Vždyť vlastně Haně musilo být hned jasné, kdo je vrahem té černovlásky! Jak to, že na to sama nepřišla?

„Když si pomyslím, že jste s námi seděl v tabarinu po té věci, že jste to věděl jediný ze všech! Když ten objemný mužík hledal marně svou partnerku, řekl jsem vám – pamatujete se? – že už změnila majitele. A taky ano! Vy jste si ji už navždy přivlastnil. A zavřel jste ji do zadního kufru v autu.“

Benda vstal od stolku se snídaní, která neměla úspěch.

„Ano, tak to bylo. Tenkrát, když jste nás prováděl poprvé s Riesem tady po domě a zahradě, ukázal jste nám také garáž a schodiště, kterým můžete projít z garáže přímo do pokojů. Když jste s Ilonou přijel, vjel jste přímo do garáže, prošel jste tím schodištěm do pokojů, aby vás náhodou v sousedství s tou ženou nikdo neviděl – a stejnou cestou jste ji také odnesl, když byla mrtva. Vložil jste ji do kufru v autu a zavřel na patentní klíček. Váš šofér nebo komorník, nebo jak se tomu říká, měl od vás v neděli volno a vrátil se až v pondělí ráno. Já tady včera pozdě večer chodil a šel jsem za vaším Emilem do hostince a dověděl jsem se to. V pondělí jste nechal vůz v garáži až do večera. Ale na čaj do společenského kruhu jste jím už přijel a v něm byla vzadu zamčená Ilona.“

„Jsem zvědav na závěr vaší obžaloby,“ řekl advokát bledými rty.

„To už je konec. Když jste tančil s Hanou, přišli pro vás, ehm – kvůli nějakému meziměstskému telefonu. To vás volal primář Ryneš. Ale odkud? To jediné mi scházelo a ptal jsem se na to vás, abych nemusil jít do vaší kanceláře nebo do Kruhu.“

„Vy jste mne dokonce šetřil?“

Zachariáš neodpověděl.

„Na ten čaj jste jel svým vozem proto, že jste už musil odstranit mrtvolu. Jaké jste měl nepochopitelné štěstí, doktore, ostatně o nic větší a výjimečnější než ostatní nevypátraní vrazi. Rynešův telefon vám dal do ruky úplně nečekaný trumf, poslední, který jste potřeboval k zdárnému dokončení, ehm – toho podniku. Báječné případné alibi. Slíbil jste zajet pro něho do té vily u Českého Brodu. Jednou jsme šli odtamtud s Hanou pěšky přes Černý Kostelec do Jevan –“

Ve zracích advokátových se opět něco sesulo.

„I to jste udělal jako mistr, uznal by to i Málek. Praha – Český Brod – Proč tam nejet přes Černý Kostelec? Říčanská silnice je tak frekventovaná, a možnost kontroly je téměř vyloučena. Na cestě jsou Radošovice. A lavička, na níž byla nalezena nevěstka Čejková. Poslední tah – a ještě k tomu na účet Pražského upíra! Jel jste tam později, kolem desáté hodiny, zajel jste podle všeho kousek do lesa a kryt tmou mezi stromy jste ji dovlekl na lavičku. Vy jste to byl, doktore Bendo, kde by mě to bylo napadlo, když jsem tam nad ní stál!“

Stopař zakýval hlavou v novém úžasu.

„Sýček a Blondýn dali o něco později výhrůžné oznámení na vedlejší lavici. A nevěděli, že o několik desítek metrů dál už leží nová oběť, vaše oběť, doktore! Potom jste dojel do Českého Brodu přes Černý Kostelec, naložil jste primáře Ryneše a vrátil jste se do Prahy silnicí přes Počernice, nebo jak se to jmenuje, takže vás nikdo nemohl podezřívat.“

„Zdá se, že obžalovací řeč skončila,“ poznamenal Benda s krajním vypětím sil a přešel k psacímu stolu, za nímž usedl.

„Chcete snad říci něco ke své, ehm – obhajobě, doktore Bendo?“

Obhájce mlčel.

Zachariáš se posadil do křesla těsně u stolu a zhluboka vzdychl. Podepřel hlavu do dlaní a řekl spíše sám sobě než k hostiteli:

„Do včerejšího večera jsem nic netušil, klouzal jsem po všech možných stopách a vždycky kolem vás. Vás jediného jsem nezahlédl, ehm – v té vražedné křížovce, vypadl jste z ní úplně. Ještě včera večer cestou domů jsem myslil na Ryneše. Z čista jasna jsem pochopil, že Hana nemyslela primáře, ale vás, ano vás že potkala včera na Václavském mezi pátou a šestou a vy jste se jí vyhnul. Protože byste nebyl snesl její pohled, ona jediná by vám byla viděla za vaši – ehm – dokonalou masku.“

Opřen lokty o kraj stolu, sepjal ruce a vyslal k Bendovi pohled, který se prodíral mlhami až k samému začátku toho všeho. K okamžiku, kdy dosadil do spletitého a nejasného obrazu jedinou, Haninu kostku. Tehdy se sepnulo v jeho mozku všechno v strašlivě souvislý řetěz kolem jediného muže.

Teď ho mám před sebou. Nemusím vymýšlet osobu pachatele jako celý ten rok. Maska vraha splynula s tváří člověka.

„Nemohl jsem se dočkat dnešního rána. Věděl jsem, že máte přijít ehm – na popravu jako Klencův obhájce. Čekal jsem, že nepřijdete. Nevěřil jsem, že byste se odvážil navštívit takové divadlo. Vy jste přišel. Byl jste od časného rána v cele odsouzence a doprovodil jste ho k šibenici. Ale nevydržel jste až do konce. Nesnesl jste pohled na kata, utekl jste ehm – před hozením jeho oprátky. Tentokrát jste utekl před popravou, doktore Bendo, ačkoliv jste, ehm – přihlížel dříve už několika, sám jste mi o jedné vypravoval. – Když jsem vás uviděl u vchodu soudu –“

Vysoké hodiny se zlatým ciferníkem vydaly osm lahodných úderů, jež naplnily úlevou nitro Zachariášovo.

„Pohovořme si rozumně o celé té věci,“ řekl Benda, otvíraje zásuvku po levé ruce. Vyňal z ní cosi klidným pohybem a položil před sebe na stůl.

Byl to revolver.

Zachariáš se podíval nechápavě nejprve na zbraň, potom na Bendu.

Dej na sebe pozor, Vláďo, je to nebezpečná hra. Nemůžeš vycházet s holýma rukama do zápasu s ďábly.

„Přišel jste mne obžalovat,“ pravil doktor, v jehož rysech se teprve teď vynořilo přiznání k porážce a strach před trestem. „Nevím, kdo vám to našeptal a jak jste si to všechno zkombinoval… Ale jste ďábel, Zachariáši.“

Host vyhrnul údivem husté obočí.

„Nejsem nikomu povinen zpovědí. Jsem absolutním pánem svých činů. A zůstanu také pánem svého případného trestu. Nepočítal jsem se svým odhalením. Netušil jsem, že to budete právě vy. Ale na tom nesejde – tím hůře pro vás.“

V Zachových zřítelnicích ustupoval údiv nad obratem situace jakémusi odhodlání.

„Přišel jste mne patrně také soudit. Zapomněl jste však, že tím okamžikem jste odsoudil také sám sebe. Jsme-li my dva jediní, kdo znají tajemství Ilony, musíme odejít spolu,“ řekl Benda a svezl se pohledem k revolveru před sebou.

Zároveň s ním se zahleděl Zachariáš na malý kovový předmět, v němž Benda spatřoval pro oba východisko ze slepé uličky.

„Přišel jsem tě obžalovat, ehm – ano, i soudit, vždyť jsem jediný, kdo ví, čím ses provinil. Dnes v noci, když jsem chodil kolem tvého domu, jsem ti určil i trest,“ říkal Zachariáš kovově slovo za slovem a zvýšil svůj hluboký hlas: „Ale nepřišel jsem k tobě, abych tě vydal katu! Nikdy nikoho v životě bych nevydal šibenici, blázne!“

Advokát semknul posměšně rty.

„Škoda, že nevím, jak byste byl mluvil, nebýt mé zbraně.“

Zach neprohlédl v dřívějších stycích Bendu. Ani Benda neodhadl dobře možnosti Zachovy poněkud těžkopádné, nemotorné postavy. Nevyložil si v té chvíli správně skoro dětské pootevření úst a zakolísání očí.

V jediné vteřině vyrazila rozcuchaná hlava mezi širokými rameny nad stůl – a veliká ruka se zmocnila revolveru.

„Ty myslíš, že se tě bojím,“ vrčel Zachariáš svíraje zbraň, „že mi imponujou tvé triky, kliky a háky? Myslíš, že jsem nebyl na všechno připraven v tvé společnosti? Sám před sebou i před tebou jsem tě hájil, ty obludo, protože, ehm – jsem věřil, že je v tobě taky člověk, kus srdce, rozumíš?“

Byl to Zachariáš rozezlený a hřímající ve spravedlivém hněvu soudce bez bázně a hany.

„Takovou hroznou věc jsi udělal, že jsem ji, ehm – ještě ani pochopit nemohl, ty pacholku. Ohrnuješ asi nos nad Honzou Blondýnem, podříz Čejkovou jako tele… Ale ty jsi stokrát, tisíckrát horší a sprostější než on! Kdybych přišel k Blondýnovi, tak jako jsem přišel k tobě, jistě bych se s ním domluvil – ‚rozumně‘ jak ty říkáš, ‚lidsky‘ – tomu říkám já.“

Zaplaven proudem slov u tohoto člověka nepředvídaných, advokát marně bojoval o masku. Divoké pohledy zanícených očí, útočný výraz tváře a hlas, podpíraný šermováním zbraně v nebezpečné blízkosti, to všechno působilo ničivě na snahu po zachování společenské formy a mužné důstojnosti.

„Kdybys mi byl za celou dobu, co s tebou mluvím, řekl aspoň, ehm – jedno jedinké rovné, lidské slovo! Takovou hrůzu uděláš, a když ti to připomínám, povznešeně mlčíš nebo meleš takové nicotnosti, že mně je tě líto. Jen slušnost, úsměvy a roztomilý tón, na tom nejvíc záleží, viď, toho se držíš zuby nehty. Myslíš si o sobě, že jsi, ehm – gentleman, taky jsem si to vždycky myslil, i na mě jsi, ehm – udělal dojem. A zatím jsi obyčejný pokrytec a vrah.“

Soudce musil vybít své rozhořčení i několika kroky.

„Celou noc jsem o tobě přemýšlel – jako blázen jsem se pořád ptal sám sebe: proč ten Benda vraždil? Proč zabíjel takový člověk? Nenašel jsem odpověď, nepochopil. Čekal jsem, že mě přijmeš, ehm – jako přítele, kterého s tebou na život a na smrt svázalo nejhorší ze všech tajemství. Že se od tebe dovím něco o příčině – ehm – o tom uvnitř, v duši, v mozku nebo kde to hnízdí. A tys mě přijal jako policajta.“

Zastavil se u hrany stolu.

„Kdybych tě chtěl odevzdat spravedlnosti, jak se říká, nechodil bych k tobě přece sám, nelezl bych do pasti, nechápeš? Vždyť já už měl úplnou jistotu, že jsi, ehm – Ilonu – odstranil! A mohl bys mi zabránit, abych popad tadyhle telefon a zavolal pány v Bartolomějské, Slámu nebo Málka, haló pane komisaři, už jsem ho našel, přijeďte si pro něho!“

Zachariáš se podíval na matný lesk zbraně ve své pravici a zase udělal několik kroků hustým kobercem, pokrývajícím skoro celou místnost. Potom přistoupil k advokátovi, schýlil se nad ním a povídá:

„Jednou jsme mluvili před Hanou o příčinách, ehm – vraždění – bylo to v noci mých narozenin, v tabarinu Mimi. Já říkal, že každý hledá jinak svou rovnováhu. Jak hrozně musí být člověku, který ji hledá usmrcením druhého člověka! To jsem si řekl, když jsem, ehm – včera v noci přemýšlel o tobě a Iloně.“

Při těch slovech se před Bendu snesla velká ruka a položila na stůl revolver.

Muž v křesle obžalovaného vzhlédl k tváři soudce. A uviděl v ní slzy. Několik jich vyklouzlo z koutků a sjelo ke staženým rtům.

Soudce nemohl dál.

Také obžalovanému se najednou sevřelo hrdlo a zakalil zrak. Do několika skvrn se roztekl obraz pracovny, v níž se tolik líbilo Iloně Nagyové. Tam u záclony, která teď vlála jako šedý prapor, stála, když ji sem uvedl. V okně svítí běloba břízky, malba na zdi je nedohledný obzor a proti němu se černá postava.

Když Benda prohlédl, uviděl, že to je Zachariáš, obrácený zády k němu.

Advokát vstává z křesla u stolu.

„Já už nenajdu rovnováhu,“ říká vlhkým hlasem, který Zachariáš skoro nepoznává. „I kdybyste nevěděl o tom, co jsem udělal, nemohu žít dál po tom, co jsem udělal. Docela rozumně, docela lidsky řečeno. Já vlastně nemám pro koho žít. Vy jediný jste to vycítil, myslím, že to dosud nikoho z lidí kolem mne nenapadlo. Aspoň mi to nikdo nedal znát.“

V soudcovské tváři se trhaly mraky.

„Jsem opravdu takový, jak jste říkal. Ještě mnohem horší, vy byste se v tom všem ani nevyznal se svýma očima, se svým srdcem, Zachariáši. Nepokládám se za výjimku, pro jiné jsem dávno dobrý… Ale nemá to všechno smysl. Stalo se to a všechno je to pravda a nic se na tom nedá měnit, jak jste sám řekl. Nechci už žít.“

„Ale já přišel, abyste žil! Sám jsem na sebe vzal – ehm – úkol, snad na to ani nestačím – dát vám rozhřešení.“

Advokát se chopil jeho rozpačitě visících rukou.

„Tu odpovědnost na sebe nemůžete vzít –“

„Proč ne?“ vpadl mu do řeči Zachariáš. „Proč bych ji na sebe nemohl vzít před lidmi, takovými, jako jsem já nebo vy nebo kdokoli jiný? Kněží na sebe berou odpovědnost před Bohem i úřady, před policií a soudem. Kdybych byl kněz, Bendo – a vy ke mně přišel do zpovědnice a vyznal se mi ze svých hříchů, ze svého zločinu, zatrnulo by ve mně srdce, ale dal bych vám – ehm – rozhřešení a poslal bych vás do kaple pomodlit se, propustil bych vás na svobodu, do světa pokání.“

Do výšky před ním vyvstala klenba Panny Marie Sněžné – opona zpovědnice se rozhrnuje – za mřížkou kulatá tvář, frater Camillus, z jehož náruče odešla Ilona do náruče Bendy, ztichlého a propadlého v té chvíli.

„Proč bych si nemohl vzít za vás odpovědnost před lidmi a svědomím,“ opakuje soudce stojící před osvobozeným.

Díval se na Bendu ještě rozbouřenýma a zamlženýma očima, ale prosvítaly v nich už kousíčky modrého nebe.

„Rozhodl jsem se už, Zachu. Když jsem vás uviděl u soudu, bylo mi jasno, že víte, co jsem udělal. Netušil jsem, že víte všechno do takových podrobností. Když jsme přijeli sem, byl jsem už pevně rozhodnut skoncovat to všechno a vzít si život. Snad jste si všiml, že tady na stole ležel expresní dopis. Byl od – jediného člověka, pro kterého bych snad chtěl žít i dál. U ní bych možná našel rovnováhu.“

Stiskl rty do tenké přímky a podíval se z okna.

„Je to žena, Zachariáši, žena, kterou mám rád. Sotva pochopíte, když vám řeknu, že jsem Ilonu zabil vlastně pro lásku k té ženě. Pochopíte to jednou – vy jistě. Nikdy jsem si nedovedl představit, že by se mohlo někdy něco takového stát… Měl jsem to sám na sobě poznat.“

Advokát zamířil ke stolku s opuštěnou snídaní, zapálil si doutník a vrátil se k Zachovi.

„Dopis, který jsem posílal po Emilovi, byl dopis té ženě. Dopis na rozloučenou. Nebudu se loučit s nikým jiným než s ní. A s vámi Zachariáši. Kdybych byl Emila poslal autem, byla by možná ta žena ještě přijela a všechno by bylo ještě mnohem těžší. Ale ona můj dopis dostane až v poledne.“

Vypustil obláček dýmu a chvíli jej sledoval. Potom uslyšel odbíjet hodiny se zlatým ciferníkem, bylo půl deváté.

„Ale teď mi odpustíte, milý Zachu, příteli – a necháte mě o samotě. Rád bych ještě vyřídil některé záležitosti telefonicky. Jen ty nejnezbytnější.“

„A vy myslíte, že připustím, abyste si, ehm – vzal život? Jsem nepřítel všech násilných, nesmyslných smrtí, Bendo,“ řekl Zachariáš. Potom se šťastně usmál. „Vy budete žít, doktore. Zvláště když máte pro koho.“

A plný důvěry v budoucnost, zabručel:

„Rád bych, ehm – viděl ženu, která by nechtěla dát rovnováhu, ehm – takovému muži, jako jste vy, a která by nechtěla být paní takového krásného domu a zahrady!“

Potom neodolal a poklepal na rameno advokátovi, který na něho upřel ztracené a beznadějné oči. To jen ještě víc podnítilo Zachariášovy bratrské a otcovské pudy.

Přes vedlejší modrý pokoj sem dolétlo překotné zvonění. Benda váhavě přistoupil k oknu a pohlédl k zahradní mříži, kam i Zachariáš stočil své zarudlé, utrápené, ale vykoupené oči.

U zahradní branky přešlapovala vzrušeně jakási dáma v šedém kostýmu, s rukou na zvonku, který nepřestával burcovat dům poplašným trylkováním.

Byla to Hana.

„Vidíte, Zachu,“ řekl Benda provinile a zmlknul.

Zachariáše přepadla žlutá mlha ze záhonu růží pod okny. Roztřásly se mu nohy, pootevřela ústa. Zdálo se mu, že do slunečné zářijové zahrady spadla odkudsi z vysoké klenby hlava s očima plnýma krvavých slz.

Hanička. To byl její dopis, co ležel na stole, chlapče. Sama mu psala a přispěchala za ním, ona má Bendu ráda a tys byl slepý –

„Jděte jí otevřít!“ vykřikl Zachariáš. „Což nevidíte, jak je poděšená? O té Iloně ani slovo! Nesmí se to nikdy dovědět!“

A vystrčil Bendu velkýma, roztřesenýma rukama ze dveří.

Potom se vrátil k psacímu stolu, vzal revolver a schoval jej do kapsy.

Bez konce

Nahoru dolů bez zastavení šumí a proudí lidé Václavským náměstím, den už je krátký, Venuše vychází počtvrté a stárne jako všechny planety, před Meinlem na rohu Jindřišské zpívají vyvolávači dosud nevyzdvižených výher, Láďa Dobrák to už má dobrý, jak kdosi řekl, chcípnul hlady a žádné noviny neuveřejnily jeho poslední slova „jen hlavu vzhůru a vesele do nového života“.

Vedle Zlaté husy se tísní zvědavý zástup před vchodem do Photostudia, v několika krásných autech přijela svatba k fotografovi, mezi diváky je Cyril Hanousek a jeden kapsář, naproti přes náměstí se rozsvítila čtyři růžová písmena na Sezimově paláci, Mimi, ale slečna Mimi tu už netančí a jmenuje se Urbanová, vzal si ji vrchní.

Jako by někdo po tisících házel figurky na šachovnici, nahoru dolů, do stran i úhlopříčnou se hýbají, v jednom tisíci neuvidíš jedinou známou tvář, v jiném hned deset, tady je Pepíček s Husarkou a Dlouhý Véna spěchající na stanoviště, na štaflu před Hvězdou se řehtají šoféři Baronovi, který jim dělá za pivo a polévku šaška, do jednoho z taxíku skočil Otto Ries, někde se něco stalo a Naše slovo musí být první.

Dlažba se leskne po dešti, teď zas je Václavské náměstí nejkrásnější, barevně tryskají reklamy na průčelích domů a klouzají chodcům až k nohám. Kameloti táhnou se šlágrem pro změnu politickým, „nový ministerský předseda“ volají, někdo to vyhrál, někdo zas ne, takový je už život, že každý den přinese něco nového a na staré písně se zapomíná.

Ale čas od času přijde i Ilona na přetřes, dnes napsal Klier do Demokrata, že nebyla dosud ani chemickým rozborem objevena stopa žádného jedu a vyslovil názor, že by mohlo jít o vraždu vzduchovou embolií, stačí vpravit maličký sloupec vzduchu do cévy injekční stříkačkou a srdce se zastaví jako porouchaná pumpa, Ilono, obhajobu vraha Jana Ryby vulgo Honzy Blondýna, který vytrvale zapírá, převzal JUDr. Arnošt Benda, k senzačnímu procesu dojde v zimním porotním období, ještě před Vánocemi…

„Život je pes a žena je milenka satanova,“ říkává pán s monoklem, když právě netleská a nekřičí „bravo!“. Hosté kolem něho u stolků s růžovými stínidly se rychle střídají, i dirigenta už vyměnili, jen několik věrných a mezi nimi komisař Málek, který se zastavil před plátnem vystaveným vedle Šroubka, obrazy jsou jeho vášeň. Dává skřipec na nevzhledný nos a kritickýma očima zkoumá podezřele nádhernou krajinu ve zlatém rámu. Prudkým obloukem se mu vyhýbá objemný muž drobných krůčků, primář Ryneš.

Na chodníku, kde šlapala beton Marie Čejková a šlape dál řada jiných, chodí zas jedna nová, v palbě konkurenčních pohledů se tu prochází Růžena Nosková, sestra Zlatého Sýčka. „Nemáte oheň, milánku?“

Do nadcházející noci vjíždí kobercem světel svatý Václav na statném oři. Pod korouhví vztyčenou nad městem krouží červenomodrý čáp v pravidelných obrátkách. Vpravo dole rozpíná křídla fraku dirigent orchestru v kavárně Fénix.

Na nároží pod muzeem, zády k novinářskému stánku s čerstvými, a přece už překonanými zprávami z habešského bojiště, stojí muž. Klobouk má křivě nasazen, na rtu mu visí cigareta.

Někdo by řekl, že má trochu v hlavě, jeho pohled by slušel věřícímu v kostele, cosi jako vytržení v něm jiskří.

Je to Zachariáš Vladimír Zach.

Marně se po něm sháněli od onoho dne 18. září, kdy utekl z vily dr. Bendy zadními pokoji, schodištěm a garáží. Zahrabal se na dlouhou řadu dní do jedné z chodbiček pražského mraveniště. A rozhodl se odejít někam jinam, někam daleko –

Připlížil se z nitra džungle k zářivému průseku, jen na chvíli k milovanému proudu sestoupil mezi ostatní potěr, šelmy a dravce, jak tiše houkáš, Zlatý Sýčku, největší rány přicházejí odjinud a jinak, než čekáš.

Hučí a řinčí velkoměsto, zvonce zpívají mlhou, klaxony skřehotají, Zachariáš se loučí s Václavským náměstím.

Všechno, všechno je tam v březích úžasných světel, všechno je pravda a nic se nezmění.

Bortí se obraz, lámou řetězce, liány světel, vše splývá v jedinou plochu, jezero barev a hlasů. Muž s křivě nasazeným kloboukem nevidí, neslyší. Necítí ani, že mu kdosi dal ruku na rameno.

„Kdes byl tak dlouho!?“ zaznělo z veliké dálky za jeho zády.

Nechápavě se Zachariáš otočil.

Uviděl Hanu.

Pobledlou tvář, v které svítá. Chvějivé chřípí, lehce nazdvižený ret a oči hořící za mřížkou řas.

„Co jsme se tě nahledali,“ říká Hana, ještě nevěřící a bere ho pod paží.

Jdou mlčky dolů náměstím. Nad obdélníky chodníků, jízdní a tramvajové dráhy bzučí elektrické světlo v holých korunách lip.

„Stal se zázrak!“ povídá muž s oblýskaným kloboukem a bílými licousy ve svěžích lících. „Takovou dobu jsem vás neviděl! Jsem rád, že vás opět potkávám – a dokonce s vaší dámou!“

Ingenieur-Chemiker Jung překládá krabici z levého podpaží, aby mohl oběma podat ruku.

„Jdu ke Camillovi,“ vysvětluje rozšafně, když míjejí kavárnu Luxor. „Stále se na vás ptá, bude mít radost; že jste opět na světě – Ten dopis tenkrát, ten jsem psal ovšem jemu, ale to vy už dávno víte, vám nemusím nic povídat…“

Potom ztlumil diskrétně hlas: „Chtěl jsem vás o něco požádat, samozřejmě když vaše slečna dovolí –“ podotýká s trochu pomalou dvorností. „Měl bych jeden velice interesantní návrh – týká se těžení zlata… Neznáte náhodou některého pána v té Dunajské společnosti?“

Výstražně zakrákal klaxon limuzíny.

„Proboha, Vláďo!“ vzkřikla Hana a strhla Zachariáše k chodníku na rohu Jindřišské ulice.

Naposled zelená – žlutá – červená –

Zhasly signální lampy. A dopravní strážníci opustili trůny na křižovatkách.

Franta Kocourek

Vrah mezi námi

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Korektura Martina Němcová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 21. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4483-0 (epub)

ISBN 978-80-274-4484-7 (pdf)

ISBN 978-80-274-4485-4 (prc)

Table of Contents

Na šachovnici velkoměsta

Zatím jen slova

Ingenieur A. W. Jung

„Prosil bych platit“

Poslední věci člověka

Sýček versus Cintěra

Neočekávaný výslech

1 : 56 000

Co viděla Zvadlá Venuše

Z technických důvodů

Noc jako jiná

Mrtvá promluvila

V Bartolomějské

Čaj ve Společenském kruhu

Potkáte mne na Václavském…

Vražda v rukavičkách

Soud Zachariášův

Bez konce