Evino nedůstojné povolání

Zrada vzdělanců

Frank Tetauer

Veselohra o třech dějstvích

Znění tohoto textu vychází z díla Evino nedůstojné povolání tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím A. Neubert v Praze v roce 1935.

Text díla (Frank Tetauer: Evino nedůstojné povolání), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 21. 3. 2025.

OSOBY

HONZA

JIŘÍ SOJKA

HURYCH

FRANTIŠEK

TOVÁRNÍK

PÁN

RYBÁŘ

MLADÍK

EVA

YVETTA

RŮŽENKA

PANÍ S PEJSKEM

DĚVČE

Děj v Praze za našich dnů, všechna dějství v téže místnosti.

PRVNÍ DĚJSTVÍ

Kožišnický krám v nové pražské čtvrti. Zadní rozlehlá stěna, ve které je prostorný výklad a vedle něho v pravém rohu dveře, svědčí o tom, že je to nový dům; zařízení krámu však je staré. V regálech visí kožichy a límce, ze stropu svazky syrových koží. Je letní odpoledne. Pan HURYCH stojí za pultem, na kterém jsou navršeny dvě pyramidy čepic. Před pultem stojí MLADÍK a zkouší čepice se štítkem. Když se opona zvedne, nasadí si čepici, podívá se do zrcadla a vrátí se k pultu, snímaje čepici.

MLADÍK (rozhodně): Odpusťte, ale to ne. To nejde. (Položí ji na stůl, nasadí si klobouk a odchází.) Děkuju. (Kývne hlavou, zavře za sebou.)

HURYCH: Má úcta. (Sebere čepice a nese je otráveně do regálu, přitom jedna upadne. Zvedne ji vztekle, zakleje nezřetelně a jde si sednout k psacímu stolu a dívá se do knihy s lejstry. Zvedne hlavu a otře si zpocené čelo, oddychne si, praští tužkou o stůl, až ta spadne na zem. Zvedne ji a zavolá.) Růženko, pojď sem! (Klepe tužkou o stůl.)

Dveřmi vlevo vzadu vejde starší PANÍ, na níž je na první pohled zřejmo, že na sebe drží. Má černé šaty a prošedivělé krátké vlasy s dvěma černými prameny v čele. Brejle s černou ovrubou jí dodávají inteligentnějšího vzezření, než by se dalo čekat u ženy předměstského kožišníka. V ruce má nůžky a v druhé noviny. Vejde klidně a shovívavě se usmívá.

RŮŽENKA: Dnes jsou v novinách moc dobré recepty a ten románek už je celý. Budeš si ho moci přečíst. No, a co bys rád?

HURYCH: Chci ti jenom říci, že už toho mám po krk.

RŮŽENKA: Čeho? Toho vystřihování? Prosím tě, buď rád, že to dělám. Aspoň máme co číst.

HURYCH: Ale ne, kožišničiny.

RŮŽENKA: To už říkáš dvacet let.

HURYCH: Ale teď už to nebudu říkat, ale praštím s tím doopravdy. Než to takhle tlouci, tak to radši budu v Senohrabech pěstovat salát a chodit na ryby.

RŮŽENKA: To děláš teď také.

HURYCH: Ano, ale jenom v neděli a když jsou svátky. Jinak se dusím v tomhle zatraceném obchodě, který nic nenese. Já jsem vždycky říkal, že bych si měl koupit nějaký stateček, to bych alespoň –

RŮŽENKA (vpadne): Prosím tě, to bych si tě byla nevzala, protože mě nikdo ven z Prahy nedostane.

HURYCH: Ještě ráda, jenže teď jsem už na to starej. Takhle, když jsem se vrátil z vojny, to byl na to čas.

RŮŽENKA: Na tos mě sem ale taky nemusel volat. (Odchází, ale pak se obrátí a řekne zvolna, jakoby mimochodem.) Já myslela, že ten krám necháš pro Honzu, kdyby se vrátil –

HURYCH (vzplane): Kolikrát jsem ti říkal, abys o tom klackovi už nemluvila! Já jsem s tvým podařeným synáčkem hotov jednou provždy. Nic mu nedám, kdyby se i tisíckrát vrátil. A krám už teprve ne. To bych ty peníze mohl rovnou vyhodit.

RŮŽENKA (dívá se na něho, trochu ironie a trochu lítosti je v tom, když řekne): Škoda. (Odchází.)

HURYCH (rychle se ovládne a vrací se k věci): Abys věděla, dám inzerát do Národního středu a střelím ten krám prvnímu kupci. (Mrká a čeká.)

RŮŽENKA zachází vlevo.

Poslechni, Růžo, já už jsem ten inzerát dal. Je to dva dny.

RŮŽENKA se zastaví.

Ale nikdo nejde.

RŮŽENKA: Rapl jsi byl odjakživa. (Věcně.) Alespoň jsi to mohl poslat do Politiky, tam by se spíš kupec našel. (Tišeji.) Když už to chceš prodat.

HURYCH: To víš, prodám to nějakému nuzákovi na splátky! V Národním středu to čtou jen zámožní živnostníci.

RŮŽENKA: Bývalo, Pepíčku, bývalo, ale už není. Ta zámožnost se i tam ztratila. Mně to nemusíš povídat. Já se v novinách vyznám. Vždyť si z nich každý den vystřihuji.

HURYCH (štiplavě): To je také celé tvoje zaměstnání.

RŮŽENKA: Vidíš, a mám pořád víc práce než ty. (Vidouc vcházet zákazníka, odejde.)

HURYCH: Prosím tě –

Vstoupí RYBÁŘ s pruty a s balíkem.

RYBÁŘ: Kolegáčku, nazdar, nazdar!

HURYCH: Jeje, nazdar, copak, copak?

RYBÁŘ: Ale tady takovou maličkost, víš – potřebuji novou podšívku. (Vybalí z balíku granátnickou čepici.) Ona mi to mohla žena doma taky spravit, ale musila by koupit tenhleten glot – a pak není přece nad odborníka. A pak, kolegáčku, ty mi to uděláš taky zadarmo. Viď?

HURYCH: No jo, tak to tady nech. (Vyjme tašku s doutníky, RYBÁŘ rychle vytáhne sirky.)

RYBÁŘ: Počkej, já ti zapálím. (Zapaluje mu. HURYCH chce zastrčit pouzdro do kapsy.) Já taky kouřím.

HURYCH (otráveně mu dá doutník): Tak tu máš, vezmi si…

RYBÁŘ: Tak, děkuju. A na ryby dnes nejdeš, viď, no, když je práce, tak je práce. Jo, a to futro aby bylo hedvábný. A udělej to pořádně. (Odchází.) Dej si záležet. Tak kolegáčku, nazdar. (Zavře za sebou.)

HURYCH (zasykne): Nazdar!

Zvonek u vchodu cinkne a vstoupí starší, dobře oblečený PÁN.

PÁN: Má úcta.

HURYCH: Moje úcta. Čím mohu posloužit? (Vstane.)

PÁN: Ale chci si dát uschovat kožich. Pořád jsem to odkládal, až teď, když mám před odjezdem, tak to nechci nechat ve skříni.

HURYCH: Prosím, račte si ho sem poslat. (Pak zaváhá.) Já sice předávám obchod –

PÁN (váhá): Tak to bych snad –

Zvonek u vchodu zazvoní a vstoupí DÁMA.

HURYCH: Jen neračte mít obavy! – Rukulíbám.

DÁMA: Dobré odpoledne.

HURYCH: Hned budu k službám.

DÁMA kývne a rozhlíží se.

PÁN: Tak já ho sem pošlu, co to bude stát?

HURYCH: Padesát korun úschova i s ošetřením.

PÁN: Tolik? Vždyť s tím nemáte žádnou práci.

HURYCH (poněkud dopálen): A to se račte mýlit. To dá hodně práce. A pak – to je grémiem stanovená cena.

PÁN (odchází): No tak já ho sem pošlu. Sbohem.

HURYCH: Poroučím se zdvořile. (DÁMĚ.) Čím mohu posloužit, prosím?

DÁMA (vyšší postavy, usměvavá, v jednoduchých šatech, které jí velmi sluší, dokonalé rukavice a poněkud honosné střevíce): Jste vy pan Hurych?

HURYCH: Prosím. Co račte –

DÁMA: Přišla jsem na váš inzerát.

HURYCH (překvapen a rozběhne se ke skladišti): Růžo. (Pak se vrátí a podezřívavě.) To račte vybírat pro někoho –

DÁMA (klidně, ale rychleji): Ano. (Rychle se rozhlédne po krámě.) A co za to chcete?

HURYCH: Je to vážný zájem?

DÁMA (s úsměvem): Co za to chcete?

HURYCH: Krám se zařízením bych dal za padesát tisíc.

DÁMA: Se vším?

HURYCH: Se vším. Totiž myslím zařízení. Přirozeně, že bez kůží a hotového zboží. To má cenu jen pro bratra 150 000. Dohromady je to 200 000.

DÁMA (zachmuří se): A krám samotný byste nepřenechal?

HURYCH: Kdybyste mi našla kupce na kožišiny, tak ano. Ale co byste dělali s krámem bez zásob?

DÁMA: To máte pravdu. Snad bych vám kupce našla, ale za tu cenu by to nešlo.

HURYCH: Smím vědět, pro koho to račte kupovat? Pro nějakého příbuzného?

DÁMA: Ano, pro příbuzného. (Upřeně se dívá na HURYCHA.) Já jsem Eva Skálová. Můj otec byl lékařem ve Zdicích.

HURYCH (nechápe, jak to patří dohromady): Ano. Těší mě. A to račte pro bratra anebo –?

EVA: Hned vám to řeknu. Ale nejdřív bych ráda viděla váš sklad.

HURYCH: Prosím, račte se podívat. (Vede ji dozadu. Ve dveřích se setkají s RŮŽENKOU.) To je moje paní.

RŮŽENKA se ukloní.

Slečna Skálová.

EVA se usměje a ukloní.

Přišla na můj inzerát (důrazněji) v Národním středu. Prosím tě, počkej v krámě, ukáži slečně sklad.

Odejdou. RŮŽENKA se dívá na EVU. Pak jde za nimi a za okamžik se vrátí s balíkem novin a s nůžkami. Usedne ke stolu, listuje v novinách a tu a tam vystřihne kus stránky. Zvonek. Vstoupí starší tělnatá PANÍ S PEJSKEM na šňůře.

RŮŽENKA: Dobrý den.

PANÍ: Dobré odpoledne. (Pejsek váhá mezi dveřmi.) Tak pojď, Reku. (Vtáhne pejska dovnitř a zavře za sebou.) Já bych chtěla předložku k posteli.

RŮŽENKA (nechá vystřihování): Prosím, jakou si račte přát?

PANÍ: Musí být bílá, chundelatá a hodně měkká. Víte, on ji nakonec stejně dostane zas tady Rek a on má hrozně rád chlupaté podložky.

RŮŽENKA: Okamžik prosím, hned přinesu –

Z vedlejší místnosti je slyšet HURYCHA.

HURYCH: Tak to máte pro bratra 120 000, a teď tady (vstoupí, za ním EVA SKÁLOVÁ) ty kůže, to máte – (Spatří návštěvnici.) Moje úcta, milostivá paní, čím mohu sloužit?

PANÍ: Předložku před postel, hodně chundelatou, ale ta paní už mi pro ni šla.

HURYCH: Prosím, hned budu k službám. (Vrátí se k EVĚ a tlumeným hlasem jí vykládá a vodí ji od regálu k regálu. EVA mlčí a píše si do notýsku poznámky.)

Vrátí se RŮŽENKA s předložkou.

RŮŽENKA: Prosím, milostpaní, tak tady bych měla něco.

PANÍ (umíněně): Ale ta není dost chlupatá, to bych nechtěla, já chci takovou bílou a chlupatou.

RŮŽENKA znovu odejde. EVA SKÁLOVÁ si se zájmem prohlíží PANÍ i pejska a přitom naslouchá HURYCHOVI, který zatím dokončil přehlídku. Pak odloží klidně klobouk, svlékne si rukavice a řekne.

EVA: Na támhleten kožich bych se ráda podívala. (Nakloní se k HURYCHOVI.) Co stojí?

HURYCH: Ten brajtšvanc? (Nakloní se k ní a pošeptá jí cenu.)

EVA (jde a vytáhne kožich z výkladu): Prosím vás, podržte mi ho. (Oblékne se do něho, jde k zrcadlu, otočí se před ním, a vidouc, že ji DÁMA S PEJSKEM pozoruje, jde kolem ní a zastaví se před zrcadlem.) Já to na sobě nemohu tak posoudit. Ale kdyby dáma byla snad tak laskavá?

PANÍ (potěšena, ale upejpá se): Ale mně to bude malé –

EVA: Ale co vás napadá, milostpaní, to je moderní kožich, ten jde dvakrát kolem těla, jen si ho prosím zkuste. (Oblékne ji do kožichu.) No a vidíte – já jsem si myslela, že bude na mě, a on je jako dělaný pro vás a skvěle vám sluší. Já jsem do toho hrozně hubená a brajtšvanc nesnese hubené figury. (Zálibně si PANÍ prohlíží. HURYCH zatím překvapeně hledí z EVY na návštěvnici. RŮŽENKA přinese dvě jiné předložky a nese je PANÍ, ale EVA jí je klidně vezme z ruky a řekne HURYCHOVI.) Jak dlouho ještě budou letní ceny? Do prvního srpna, viďte? (Jen tak mimochodem.) Teď je příležitost nakupovat.

DÁMA se otáčí před zrcadlem a chce kožich svlékat.

Jen si ho ještě nechte, milostpaní, ohromně vám sluší.

PANÍ (HURYCHOVI): Prosím vás, co to stojí?

EVA (rychle ho předejde): To bychom vám už udělali cenu, milostpaní, byla byste jistě spokojena.

PANÍ: Vy račte také prodávat?

HURYCH: Totiž –

EVA (rychle): My jsme společníci. Teď právě rozprodáváme zbytky loňského skladu. Je teď mrtvá sezona. Dáváme to za nákupní cenu. Tenhle brajtšvanc už byste na podzim nedostala, protože přijde na trh spousta imitací. Teď se už všechno napodobí. Ale to se rozumí, není nad kvalitu, a tenhle kus je opravdu výstavní. Na vánoce stál 14 000.

HURYCH vyvalí na EVU oči.

PANÍ (rychle kožich svléká): Já ho ale nepotřebuji.

EVA (vezme ho do rukou, s úsměvem): Teď v létě a pro vás, milostivá paní, by byl (nahne se k ní) za 7 500. Okasní cena. (Obrátí se a jde pověsit kožich do výkladu.)

HURYCH se usmívá, vezme od ní kožich a pověsí ho sám.

PANÍ (v rozpacích): To je ale pěkný brajtšvanc, když ho dáváte za polovinu. (Jde, otevře výklad a dívá se na kožich.)

EVA: To jsou posezonní ceny, milostivá paní. Letos je docela jiná kalkulace, a pak se račte podívat: prima kvalita, to je pravda, ale střih, třebaže byl loni dernijé kry, letos už je nepatrně démodé, a předělávat ho znamená ztrátu.

PANÍ: Tak to se už nebude nosit?

EVA: Totiž, abyste rozuměla, milostpaní – bude. Ale tenhle tvar byl loni krajně výstřední, tak něco pro herečky. Letos se to nosí ještě přehnanější, ale to není nic pro solidní dámu, která chce být nenápadně elegantní. Kdežto tenhle loňský tvar bude elegantní vždycky.

PANÍ (není z toho moudrá): Ale když to každý pozná, že to je loňská móda.

EVA: Vůbec ne, milostpaní, to pozná jen odborník. A ani ten si není vždycky jist, protože móda se vrací.

PANÍ: Já opravdu nevím. Já bych kožich potřebovala, ačkoliv mám dobrý sealskin. Nevzali byste ho na protiúčet, kdybych si vzala tenhle?

HURYCH: To my neděláme, milostivá paní, ale mohli bychom vám ho sem vzít, třeba by se prodal.

EVA: To bych vám ale neradila, milostivá paní. Nic byste za něj nedostala, a pak – takový seal je vždycky ještě dobrý ráno do trhu, to se aspoň užije.

PANÍ: No, a co slevíte na ten brajtšvanc?

HURYCH: Nanejvýš –

EVA: Milostivá paní, dostáváte ho skoro za polovinu krámské ceny, to znamená za cenu syrové kůže. Tu práci proděláváme, ale to už jinak nejde, sklad se nedá držet.

PANÍ: Dala bych nejvýš sedm tisíc.

EVA: Milostivá paní, 7 400. Kam vám ho máme poslat?

PANÍ: Ne, já víc nedám než 7 000.

EVA: Tak dobře, milostivá paní. 7 300 a tady tuhle předložku, která se vám jistě líbí, k tomu nádavkem tady zrcátko. Na jakou adresu prosím?

PANÍ (prohlíží předložku, pak): Luisa Ctiborová, Lužanská 402, je to hned u vodárny, první poschodí, ať se zeptají domovnice, je to můj dům.

EVA: Prosím, milostivá paní, hned to tam pošlu. Zálohu neračte dávat, bude u toho saldovaný účet.

PANÍ: Ale ručíte mi, že to vydrží.

EVA: Vydrží, milostivá paní. Spolehněte se, dva roky záruka, když se ovšem do toho nedají moli. Ale na léto to račte dát k nám. Poroučím se.

HURYCH: Rukulíbám.

PANÍ S PEJSKEM odejde.

Slečno, vy už jste byla v nějakém obchodě, viďte? Protože takhle umět prodávat –

EVA: V obchodě jsem nebyla, ale mám ženský dar výřečnosti. Dokážu lidi přesvědčit. Vás taky přesvědčím, pane Hurychu. Zač ten krám dáte?

HURYCH: Jak jsem řekl. Je to zadarmo.

EVA (energicky): Tak já vám něco řeknu, pane Hurychu. Zadarmo to nechci, ale za to všecko, jak to tady stojí a leží, dostanete 60 000 hotově a 60 000 na čtyři pololetní splátky, platí?

HURYCH: To nejde.

EVA: Poslyšte, pane Hurychu, víte dobře, že vám za to nikdo nic nedá. Teď je v Praze kožišníků, na každém rohu dva. A to já vám platím skoro plné vaše nákupní ceny, ačkoliv kůže klesly a vy tu máte taky zboží už čtyři roky staré. A to vaše harampádí (jde a zalomcuje regálem) vám přeplácím. (Velmi klidně, ale důrazně.) Dejte si říci, je to pro vás příležitost.

HURYCH: Odpusťte, slečno, ale vy nejste odbornice. Ty kůže se dají prodat za mnohem –

EVA: Odpusťte, pane Hurychu, ale na tom nezáleží. Hlavní věc je, že umím prodávat. Co jsou vám platny ty vaše kůže, když jste nemohl prodat ani ty perziánové nožičky, co se tak líbily té paní Ctiborové, že si je koupila za brajtšvanc.

HURYCH: Ona vám to přinese zpátky.

EVA: Co by nosila. Vy jste za to chtěl 4 600 a 600 byste slevil. No, a já to prodala za 7 000. Tak kdo z nás je odborník?

HURYCH: Já jsem ještě ze staré školy. Takhle to předražovat –

EVA: Počkejte, nemyslete si, že u mne obchodovat znamená šidit lidi. Za ten rozdíl jí dám tenhle norkový límec (ukáže) a pochodíme dobře obě dvě. Uvidíte, jakou bude mít radost. A co vy ostatně budete mluvit o předražování. Chtěl jste za ten krám 200 000. To bych pak musela prodávat sánskou kozu za sobola, abych to vydělala. Ne, pane Hurychu, každý dělá, co může, a na tom se nedá nic měnit.

HURYCH: Abyste věděla, já mám už tohohle krámu po krk. A pak – já to nepotřebuji, natrápil jsem se s tím už dost. Máme v Senohrabech domek. (Umíněně.) Ale za 120 000 to nedám. Sto padesát!

EVA: Ne. (Bere klobouk a rukavice.)

HURYCH (potí se): Sto čtyřicet!

EVA (přestane se oblékat): Sto třicet, ale ten obchod, co jsem dnes udělala, už jde na můj účet. Máte tu někoho, koho bych tam poslala?

HURYCH: Chodívala s tím krámská, ale tu jsme po Vánocích pustili, tak by tam musela jít služka.

EVA: Ať tam jde služka. Tak, pane Hurychu – platí?

HURYCH (polohlasem omlouvavě): Pardon, já jsem tu sice pánem, ale – (Jde ke dveřím – hlasitě.) Růžo – (Urovnává si v rozpacích kravatu.)

RŮŽENKA přijde s nůžkami v ruce.

Růženko, tak co myslíš, mám to dát za sto třicet?

RŮŽENKA: To já nevím. Dělej si, co chceš. Ztřeštěný jsi byl vždycky. Ale to je za sto třicet hotově?

EVA: Ne. Sedmdesát hotově a pak čtyři pololetní splátky po patnácti tisících.

RŮŽENKA (odchází): Dělej si, co chceš, já bych to za to nedala.

HURYCH: Prosím tě, zas neutíkej! Vždyť ti ty románky neutečou. Tohle není jen tak. Co myslíš, mám to dát?

RŮŽENKA: To musíš vědět sám. Děláš si vždycky všecko podle vlastní hlavy.

EVA si sedla ke stolu a prohlíží obchodní žurnál a pak rychle něco píše na arch papíru, který vytáhne z kabelky.

HURYCH: Kdyby nebyla ta zatracená krize, tak bych to nedal. Ale už aby tu byla nějaká silná ruka a udělala tomu konec. Obchody nejdou, z čeho má být člověk v Praze živ? Já jedu do Senohrab. Slečno Skálová, tak ať si to pan bratr vezme za těch sto třicet, má to zadarmo. (Podají si s EVOU ruce.)

EVA: Tak to můžeme podepsat. Prosím, tady je smlouva. Napsala jsem to ve formě dopisu, pak to provedeme úředně.

HURYCH (vezme listinu, přečte ji, pak si strčí brýle na čelo, překvapeně): Ale vždyť vy jste tam napsala sebe!

EVA: To je přece jedno. Hlavní věc, že dostanete peníze.

HURYCH: Tak vy to chcete, slečno, pro sebe? A jste vy vůbec vyučená kožišnice?

EVA: Ne, nejsem, ale to se spraví. Mám v tom podíl a chci mít peníze zajištěny. Račte podepsat. Povedeme to zatím na vaše živnostenské oprávnění.

HURYCH (podepíše): Musím říct, slečno, že máte kuráž. Ale prodávat umíte, jen co je pravda.

EVA: Pojďte, zkontrolujeme sklad. Ne, počkejte, musíte odpárat nejdřív ten límec a přišít tam toho norka. Prosím vás, vezměte kožich. (Sama vezme norkový límec z výlohy.)

HURYCH: Copak to, to je přišito za chviličku. (Vezme kožich a odejde s EVOU do skladu.)

EVA (ve skladišti): Ukažte, jak to páráte. Jé, to vám to jde rychle! Nebojíte se, že to pořežete?

HURYCH: Ale kdepak, slečno, to je praxe. Taky se to naučíte. Tak, a teď přišijeme toho norka. Vidíte, navlečeno mám vždycky. To už musí být. Začnete tady v prostředku, tak, a teď se jde ke krajům –

RŮŽENKU to nebaví poslouchat, jde a zavře dveře. Nikoli zrovna tiše. Vrátí se, vystřihuje zas noviny, skládá románky na sebe. Vtom zvonek. Vstoupí štíhlý MLADÝ MUŽ v pěkných světlých šatech.

MLADÝ MUŽ: Moje úcta. Prosím, nebyla tu slečna Skálová?

RŮŽENKA (překvapeně, ale s úsměvem): Vy jste její bratr a jdete se podívat na ten krám, že ano?

MLADÝ MUŽ: Nejsem její bratr a vůbec se nejdu podívat na krám. Ale byla tu, prosím?

RŮŽENKA: Je tu ještě a myslím, že tu teď už zůstane. Koupila to tu, jak to stojí a leží.

MLADÝ MUŽ (překvapením mlaskne): Pro pána boha, to je blázen! Kdo to jakživ viděl!

RŮŽENKA (se lekne a běží ke dveřím): Tati, tati, pojď sem, ta dáma je… (Zmizí ve skladišti.)

MLADÝ MUŽ (volá za ní; věcně): Už jste byli u notáře?

EVA (klidně, na prahu skladiště): Nebyli, ale koupě platí. (Ironicky.) Vítám vás, pane doktore. Čím mohu sloužit?

MLADÝ MUŽ: Evo, ty jsi se zbláznila! Co tomu řeknou doma?

EVA: Kde doma? U mne doma? Maminka bude ráda, protože mi věří, a u vás? Nemusíš jim to říkat, leda že by si chtěli koupit nějaké kožichy. Pak bys jim mne mohl doporučit, dostanou slevu.

Vejde HURYCH a došívá na kožichu vyměněný límec. Došil a urovnává jej znaleckým potřepáváním a pak jej pověsí do výkladu.

MLADÝ MUŽ: Dělat si ze všeho legraci, to jsi ty. Copak nemáš trochu hrdosti? (Je rozčilen.)

EVA (představuje): Pan Hurych – (ten se ukloní) – bývalý majitel mého obchodu s kožišinami, paní Hurychová – (ta se ukloní) – a to je doktor Sojka, můj snoubenec, který ovšem teď, když se ze mne stala kožišnice, mne nechá, viď, Jirko?

JIŘÍ: Evo, ty jsi nemožná, copak nemáš trochu taktu a rozumu?

EVA (klidně): Mám, Jirko, ale šetřím jimi, když mne dopalují akademičtí snobové.

HURYCH se podívá na RŮŽENKU, štrachají se spolu ke dveřím.

HURYCH: Tak, slečno, zítra to dojednáme. Ale tu bankovní knížku jste mi opravdu nemusela dávat.

RŮŽENKA zatím uložila románky i nůžky.

Poklona, pane doktore, nebudeme zdržovat. (Vezme si klobouk zpod pultu a odchází s RŮŽENKOU, která nese pod rukou románek, který si před chvílí vystřihala.)

EVA: Ale co, pane Hurychu, vždyť mám vaši smlouvu a vkladní knížku jste mi také potvrdil, alespoň máme každý jistotu. Nebojte se, nic vám tu nepřeházím. (S úsměvem.) Ale prodávám už teď sama. Prosím vás, nezapomeňte poslat paní Ctiborové ten kožich! Slíbila jsem jí to do šesti hodin. Účet napíši hned. (Jde ke stolu, napíše účet. HURYCH zatím bere kožich z výkladu.)

HURYCH: Ale ano. (Vezme účet a odejdou se ženou.)

JIŘÍ (gestikuluje): Poslyš, Evo…

Dveře cinknou a pan HURYCH se vrací.

HURYCH: Promiňte, ale já jsem si tady ještě něco zapomněl. (Vytáhne z kapsy svazek klíčů a jde k nedobytné pokladně.)

EVA: Peníze –

HURYCH (otevře pokladnu a vytáhne plechovou pikslu): Červy. Ty jsem vám neprodal. A já se možná zítra k večeru přece dostanu na řeku. Tak promiňte. (Odejde.)

JIŘÍ (gestikuluje): Evo, tohle je ta největší pitomost, co jsi mohla udělat.

EVA: To je tvůj názor, kamaráde. Já zas myslím, že jsem udělala terno.

JIŘÍ: Vždyť se ti bude celá Praha smát! „Doktor Eva Skálová, aprobovaná profesorka klasické filologie, nyní moderní kožišnictví“. To by byla firma, co? (Intenzivně.) Že se nestydíš.

EVA (důrazně): Pane doktore, vy jste nepolepšitelný snob a nepraktický blázen, a já se divím, že vás mohou v té nemocnici v Bohumíně potřebovat.

JIŘÍ: Nadávat umíš, to jsem se už přesvědčil, ale abys myslela na to, co tomu řeknou kolegové a společnost, to ne. Snad se ti to zdá pikantní, ale mně je to trapné. Nehledě k tomu, že přijdeš o poslední krejcar po otci. Kdyby ten byl živ –

EVA: Tak by řekl: Holka, máš pravdu. Ty by sis ovšem přál, abych visela doma matce na krku a čekala, až se pro mě někde v Hustopeči nebo v Berehově uvolní místo zatímní suplentky. Nebo abych si podala pokorně žádost o místo bezplatné státní praktikantky a čekala, až se někomu uráčí mne doporučit na nějakou sinekuru s platem 500 Kč měsíčně. Ne, můj milý, to mne baví tohle kožišnictví víc. Je to lidsky důstojnější. Jsem svou vlastní paní.

JIŘÍ: Ano, doktorka filozofie a živnostnice.

EVA: Milý Jirko, člověk by nad tebou plakal. Kdo to zavinil, že dnes musí doktor dělat živnostníka? Já, anebo naše společenské zřízení? Čí je to vina, že se má dnes hokynář líp než profesor? Ne, ne, kamaráde, s tím na mne nepřijdeš. Dávám přednost sytému žaludku před suplentskou bídou nebo profesorskou nezaměstnaností.

JIŘÍ: No dobře, Evo, chápu, že jsi nechtěla sedět ve Zdicích a čekat na přípis ministerstva školství, ale snad sis mohla najít něco vhodnějšího. Knihovny, anebo redakce, anebo snad –

EVA: Prosím tě, čteš ty vůbec noviny? A o čem vy lékaři vlastně mluvíte, když nemluvíte zrovna o medicíně? Copak nevíš, že je všecko přecpáno tak, že všude mají tucet lidí zbytečných? A copak nevíš, že právě proto ta tak zvaná duševní práce tak klesla v ceně, že je lepší ji nenabízet? (Věcně a ostře.) Lidé nechtějí duševní práci, no tak jim ji necpu.

JIŘÍ: Konečně jsi mohla počkat, až se mi to v Bohumíně upraví –

EVA: A až si mne vezmeš, ne? Ne, děkuji, proto jsem nestudovala, abych dělala někde v Bohumíně doktorskou paničku. Můj milý, já chci samostatně pracovat, a já ti dokážu, že dělat umím. Mne nebaví být zaopatřena a čekat na mužíčka, až se vrátí z práce, a dávat mu hlavičku na rameno! Ne, já mám jiné přání a představuji si život zajímavější. A ostatně jsem ráda, že jsem se chytila něčeho praktického. Už jsem se sama bála, že neumím nic jiného než smolit disertaci a šťourat se v moudrých knížkách, které nikdo nečte. Teď alespoň uvidím, jestli ve mně univerzita neubila životní elán.

Zvonek a vstoupí PÁN, který mluvil s HURYCHEM o úschově kožichu. Nese si tuto část své garderoby přes ruku. Překvapeně hledí na EVU, která stojí za pultem.

PAN: Má úcta, já nesu ten kožich do úschovy. Pan Hurych tu není?

EVA: Moje úcta. Před chvílí odešel, ale to snad nevadí, račte tu kožich nechat, napíši vám potvrzení. (Sedne, vezme formulář a píše.)

JIŘÍ (zoufale kroutí hlavou a obrátí se zády, hledě do výkladu): Ach!

EVA (dopsala a podá PÁNOVI stvrzenku): Tak, prosím.

PAN: Platím něco?

EVA: Ne, až při vyzvednutí. Dovolíte… (Prohlíží kožich.) Ale bylo by třeba tohle spravit…

JIŘÍ za PÁNOVÝMI zády spíná ruce.

PÁN (umíněně): Ne, jen to nechte, není potřeba. To ještě vydrží.

EVA (s úsměvem): Dovolím si poslat do bytu rozpočet na opravu. Račte mi napsat adresu. Rozumí se, že jen nezávazně.

PÁN (píše adresu): Ale když vám říkám, že to ještě vydrží…

EVA (s úsměvem): Ano, ale je lépe mít kožich pořád jako nový. Stálo by to jen pár krejcarů.

PÁN: Tak mi pošlete rozpočet. Rozmyslím si to. (Odchází.)

EVA: Prosím. Má úcta.

JIŘÍ (když se za zákazníkem zavřely dveře, ironicky): Sluší ti to. Kdy budeš říkat rukulíbám?

EVA: Hlavní věc, že to umím, kamaráde, a doufám se slušně uživit přesto, že se za mne můj exsnoubenec stydí.

JIŘÍ: Jaký exsnoubenec?

EVA: Přece byste si, budoucí pane primáři, nevzal za ženu kožišnici?

JIŘÍ: Evo, pohovořme si rozumně. Jak můžeš ty, která ses stýkala celý život se slušnými lidmi, která jsi byla vždycky dáma, najednou se změnit ve vulgární obchodnici, která se bude handrkovat s plebejci a hrubiány.

EVA: Především nemyslím, že by ze mne byla vulgární obchodnice. Měla jsem odjakživa ráda ideály – proto jsem dělala toho Platona –, ale přitom, jak víš, jsem byla vždycky hrozně praktická. Tak se podívej – třeba mám ideál vytvořit u nás v Praze typ obchodnice, která bude používat všech obchodních triků, a přitom zůstane vzdělanou dámou. A pokud –

JIŘÍ: Mluvit jsi uměla vždycky. Ale jen počkej –

EVA: No, jen počkej ty a nech mne domluvit. A pokud jde o plebejce a hrubiány – vidíš, to já zas nemám tak aristokratické názory.

JIŘÍ: Ne, jsou to samí džentlmeni.

EVA: Počkej, jsou mezi nimi plebejci a hrubiáni, ale ne všichni. (S důrazem.) Ale copak jinde nejsou? Co ten váš sekundář? Už se polepšil? Koukej, kamaráde, všude jsou nějací neřádi a všude jsou také slušní chlapi. Zkrátka a dobře, tím mě nezastrašíš.

JIŘÍ: Evuško, prosím tě, dej si říci, že to není pro tebe. Řekni tomu Hurychovi –

EVA: Nic mu neřeknu a dobrá. Koupila jsem krám, zkusím to s ním a dost. Kožišnictví bylo vždycky výnosné zaměstnání. Aspoň budu mít jednou pořádný kožich. Uvidíme, jestli doktorka filozofie je hloupější a neschopnější než –

JIŘÍ: Ale ovšemže není, ale tady nejde o to, být schopný, ale o to, handrkovat se, hokynařit –

EVA: No tak dobře, budeme se handrkovat a hokynařit, jen když nám to vynese. Copak myslíš, že jsem se nemusela handrkovat s tím ředitelem, když jsem suplovala propedeutiku a vykládala děvčatům v oktávě, co je to sociologie? Nevíš, co mi to dalo práce ho usadit, no a druhý rok jsem to místo už nedostala, protože prý nechce mít na ústavě revoluční agitaci.

JIŘÍ: No, teď jsi zapomněla na revoluční agitaci a budeš dělat buržoazní obchody. (Posměšně.) Není nad důslednost.

EVA: Ano, není nad důslednost. Právě že jsem důsledná, budu prodávat kožichy. Dělat revolučního apoštola, na to opravdu nemám vlohy. Nejsem ani hrdina, ani světec, k tomu je třeba síly a pokory. Ale nejsem taky šarlatánka, abych si zavedla politický obchod s teoriemi, které by se tloukly s mým vlastním životem. To mám radši obchod opravdový, ve kterém nemusím nic předstírat.

JIŘÍ: Když tě poslouchám, tak si myslím, že jsi to měla přece jen zkusit.

EVA: Jiří, nebuď sprostý.

JIŘÍ: Tak neblázni a dej si říci.

EVA: No, a chtěl jsi mi ještě něco? A vůbec, jak jsi mě tady vyšťáral a kdy jsi vlastně přijel?

JIŘÍ (zamračeně): V poledne a hned jsem šel k vám. Teta říkala –

EVA: A to tetička vybreptala! To jsi hodný, že ses na mne hned přišel podívat.

JIŘÍ: Ale radost z toho nemám. Hned mne napadlo, že to bude ten podnik, o kterém jsi mi psala, že máš chuť se do něj pustit. Ale zase jsem si říkal, že to je absurdní, že přece nebudeš dělat kožišnici.

EVA: A už ji dělám. Smiř se s tím, chlapče, anebo toho nechme. Chceš se zítra vidět?

JIŘÍ: Celý den, vždyť jsem proto přijel.

EVA: Celý den ne, Jirko, třebaže je neděle. Já totiž zítra dělám s panem Hurychem inventuru a rychlý kurs v kožišnictví. Chceš-li se zúčastnit, jsi vítán, a večer bychom mohli někam jít.

JIŘÍ: Proto jsem sem nejezdil, abych byl s tebou celý den v krámku mezi kůžemi. Dej si říci a nech to až na pondělí.

EVA: Nemohu, práce spěchá. Mám v tom peníze a chci vydělávat. Znáš mne, jaký jsem dříč. Chci už mít to kožišnické rigorózum z krku (s úsměvem) – abych mohla začít praxi.

JIŘÍ: No tak dobře, půjdu se podívat ke Zdenkovi na kliniku, v neděli tam bývá. Děkuju ti, žes mi připravila tak přitažlivý program.

EVA: Je mi hrozně líto, hochu, ale uznej, že tady nemohu dělat nic polovičatě. Vynahradím ti to, až se zavedu.

JIŘÍ (zlostně): Jestli budu tak dlouho čekat.

EVA (uražena): Jak je libo. Nikdo tě nenutí, vůbec nemusíš na nic čekat.

JIŘÍ: Taky že nebudu, má milá. Protože takhle bychom se neshodli.

EVA: To máš pravdu.

JIŘÍ: Jednou spláčeš nad výdělkem. (Bere si klobouk a jde ke dveřím.)

EVA: A to zas ne, příteli. Nebudu plakat, ale pořádně na tom svém nedůstojném zaměstnání vydělám. (JIŘÍ beze slova odchází. EVA křičí za ním a hlas se jí trochu bortí.) To ti slibuji! (Hledí za ním, pak se usměje, pohodí hlavou a zpívajíc si pro sebe, jde k psacímu stolu.)

Vtom zvonek a do krámu se vhrne PANÍ CTIBOROVÁ, tentokráte bez pejska, ale se SLUŽKOU, která nese sealový kožich.

PANÍ: Tak už jsem tady zas.

EVA: Prosím, milostpaní. (Všechna problematika z ní spadla, úsměv a klid.) Hned, milostpaní, ale dřív bych ráda vyřídila tu věc s tím brajtšvancem. Měla jsem tu hned po vás kupce, jednoho pana doktora z Bohumína, který tím chce překvapit svou paní. Řekla jsem mu, že je to rezervováno, ale on se přijde v pondělí odpoledne zeptat, co s tím je. Račte se tedy rozhodnout hned, anebo –

PANÍ: Když ale já bych chtěla tenhle seal prodat.

EVA: Ale ano, milostpaní, nic lehčího. Necháte ho tady a my ho prodáme.

PANÍ: Ale to ne, já jsem myslela, jestli –

EVA: Ne, milostpaní, to bychom nemohli. Ten brajtšvanc je zadarmo a ten pán si ho vezme hned, jestli si ho neračte přát, a přitom nám nenabízí žádného seala. Račte se tedy rozhodnout. A abych nezapomněla, milostpaní, v té ceně byl zakalkulován límec z norka. Už jsme ho vyměnili.

PANÍ: Límec z norka? No, to je něco jiného! A je pěkný?

EVA: Velmi krásný. Rozumí se, že to nebyl náš největší kus, jako je na příklad tamhle – (ukáže) – s tím by to stálo jednou tolik. Ale je to velmi krásný kousek. No, uvidíte sama.

PANÍ (dychtivě se rozhlížejíc): Ukažte mi ho ještě. (Marně jej hledá pohledem.)

EVA: Milostpaní, už jsem ho k vám poslala. Bude tam do šesti hodin.

PANÍ: Tak dobře. To by se mi snad hodilo. A tenhle bych tu mohla nechat?

EVA: A co byste za něj žádala, milostpaní?

PANÍ: Já nevím. Stál 5 000.

EVA: Ale to je už jistě dávno. Dnes jsou nové za 1 500. Za tenhle byste nemohla dostat víc než 600, a to ještě proto, že je ušetřený.

PANÍ: Jen šest stovek, ale to je směšné!

EVA: Ovšemže, milostivá paní, proto vám to ani neradím.

PANÍ: To já si ho radši nechám na nákupy. (Odchází se SLUŽKOU.)

EVA: Máte docela pravdu, milostivá.

PANÍ: A ten brajtšvanc tam bude do šesti hodin?

EVA: Prosím. Určitě. Poroučím se.

PANÍ: Tak děkuji. Ale ručíte mi za něj!

EVA s úsměvem kývne.

Tak má úcta! (Na SLUŽKU.) Pojďte, Mařenko.

Odejdou. EVA se obrátí a pohvizdujíc si pro sebe, jde do skladiště, odkud se ozývá její hvízdání s přestávkami. Za chvilku cinkne zvonek a do krámu vstoupí statný MLADÍK. Má pěkné sportovní sako, stejnobarevné pumpky, obojí pomačkané, ale elegantní, přes ruku trenčkot a v ruce kožený kufřík. Zavře za sebou dveře, postaví kufřík na zem a rozhlédne se, když vtom ze skladiště vstoupí EVA.

MLADÍK (překvapen se zastaví): Dobrý den, slečno. Není tu paní Hurychová? (Prohlíží si se zalíbením EVU.)

EVA: Dobrý den. Není. Co si přejete, prosím?

MLADÍK: Tak je tu aspoň pan Hurych?

EVA: Také ne. (Důrazněji.) Co si přejete?

MLADÍK: Vy jste asi nová, viďte? Copak jste o mně neslyšela?

EVA: O vás? Ne! Co bych o vás měla slyšet? Kdo jste, prosím?

MLADÍK: Já jsem Jan Hurych, no přece Honza, copak jste o mně nikdy od maminky neslyšela? (Pokročí s úsměvem vpřed.)

EVA: Ne, neslyšela, nevěděla jsem, že má pan Hurych syna.

HONZA: To on taky nemá. (S úsměvem.) Alespoň pokud já vím. On je totiž můj nevlastní otec. Vzal si maminku, když byla vdova.

EVA (chladně): A tak.

HONZA (s úsměvem): Vy to nevíte? To tu asi nejste dlouho, viďte?

EVA (suše): Ne, nejsem tu dlouho. Pan Hurych s paní tu byli do tří hodin a pak odešli. Budou jistě doma.

HONZA (zrozpačití): No, to budou, ale já tu na ně počkám. (Jde a pověsí si kabát a klobouk na věšák.)

EVA: Dnes už sem asi nepřijdou. To byste marně čekal. Až v pondělí. (Opraví se.) Pan Hurych tu bude ostatně zítra ráno, ale – to nebudeme mít otevřeno.

HONZA: Jakže? Papá Hurych že bude v neděli v krámě? Co by tu dělal? To se obrátil svět! On přece na neděli jezdí do Senohrab.

EVA (věcně a netrpělivě): No ano, ale zítra nejede. Bude tady.

HONZA: A proč?

EVA (zamračí se): Protože máme spolu práci – když už to chcete vědět.

HONZA: Práci? Jakou práci? (Bleskne mu hlavou.) A ví to – maminka?

EVA (popuzeně): To se ví, že to ví, vy chytrý! Proč by to neměla vědět?

HONZA: No protože – takovou hezkou prodavačku jsme tady ještě nikdy neměli a to se také ještě nikdy nestalo, pokud já se pamatuji, aby papá chodil v neděli do krámu pracovat.

EVA: Nevím, kde jste nasbíral tuhle životní moudrost, ale abych vás nezdržovala (s důrazem), tak vás musím upozornit, že tu nejsem prodavačkou.

HONZA: Vy nejste prodavačka? A co tu tedy děláte?

EVA: Co tu dělám? Jsem tu ve svém vlastním krámě, který jsem dnes od vašeho otce – (opraví se) – od vašeho nevlastního otce koupila. A teď to víte. (Ironicky.) Mohu vám ještě něčím posloužit?

HONZA: No ne? Co jste to řekla? Tak vy jste –? Tak on to prodal? (Křičí.) Ale to je nesmysl! A co tomu říká maminka?

EVA: Především tu laskavě nekřičte, a za druhé jsem to od vaší paní matky nekupovala. A teď byste mně snad dobrotivě mohl nechat pracovat, ne?

HONZA (ovládne se): Promiňte, ale to já tak – (S obdivem.) Tak vy jste to sama koupila! A to jen pro sebe? Anebo máte společníka, slečno – hm – milostivá?

EVA: Zůstaňte u té slečny a jmenuji se Skálová. Nevím ale, proč bych se vám měla zpovídat. Co vám na tom záleží, jestli to mám sama pro sebe, anebo s někým?

HONZA: Co mi na tom záleží? Hrozně mi na tom záleží, slečno Skálová. Především proto, že mě to ukrutně mrzí, že to papá prodal. Je to škoda. A za druhé – (zarazí se) – za druhé už nic. (Usměje se.)

EVA: Proč by vás to mělo mrzet?

HONZA: Proč? No protože, víte, já jsem – (Zarazí se.) Poslyšte, a byli jste už u notáře? Je to právoplatná koupě?

EVA: Ovšemže je. Mám smlouvu v ruce. A nač tyhlety zbytečné otázky, pane Hurychu?

HONZA: Nač? Já vám to tedy povím. Já jsem totiž, abych tak řekl, jaksi ztracený syn.

EVA: Hm. To je velmi zajímavé. A proč mi to povídáte, pane ztracený synu?

HONZA: Proč? Protože – protože vám závidím tu koupi.

EVA: Závidíte? Chtěl jste to snad koupit sám?

HONZA: Koupit? Ne, to ne, ale jinak jste uhodla. Stál jsem o ten krám. Ale abych se vrátil k té své historii… Dovolíte, abych si sed?

EVA: Prosím, když o to stojíte.

HONZA: Víte, když se člověk vrátí ze světa a přijde domů, tak se mu chce povídat. Zvlášť když se s ním staly takové změny a – (s úsměvem) – když má takovou rozkošnou posluchačku.

EVA: Děkuju za tu rozkošnou, ale vaše posluchačka jsem jen potenciální, pane Hurychu.

HONZA: Slečno Skálová, jen pár slov, a už běžím. (Sedne si zase a vytáhne tašku na cigarety.) Smím? (Nabídne jí cigaretu a sám si pak zapálí.)

EVA: Ach! (Rezignovaně, ale současně proti své vůli pobavena, kývne hlavou a usedne rovněž.)

HONZA (s radostí vidí, že dosáhl jakéhos takéhos vítězství, a s dvojnásobným elánem začne): Víte, já jsem byl odjakživa rošťák –

EVA (humorně přimhouří oko): Není možná! Zajímavé!

HONZA: Nevěříte?

EVA (pobavena): Ale ráda, když si to přejete.

HONZA: Ale to snad taky bylo moje štěstí. Totiž, abyste věděla, já jsem hrozně šťastný člověk… Ne, že bych měl v životě štěstí, to tedy už mnohokrát ne, ale víte, já se cítím šťastný.

EVA: To je hezké. A dál?

HONZA: Kde jsem to přestal?

EVA: U toho šťastného rošťáka.

HONZA: Ano, u toho rošťáka. Tak, víte, já jsem měl od sekundy zákonné mravy. Ale to vám budu povídat až někdy jindy –

EVA: Prosím vás. To bude od vás moc hezké.

HONZA: A v kvartě by mě byly ani ty zákonné mravy nezachránily, a tak mě matka dala na obchodní školu. Totiž matka ne, ta chtěla, abych šel na jiný ústav, ale papá – víte, já mu nikdy nemohl říkat táto: tak jsem mu říkal papá – to zní hrozně protivně, viďte?

EVA: Ten papá byl na vás přísný, ne?

HONZA: Byl, ale to by nevadilo. (S úsměvem.) Ale on mi nerozuměl, a to byla ta chyba. (Zamyslí se.) Proto jsem snad měl taky vždycky ty zákonné mravy. (Usměje se.) Ona mi totiž maminka taky nerozuměla.

EVA: A profesoři taky ne, viďte?

HONZA: Ale maminka mě aspoň nechtěla napravovat. No tak, a na té obchodní škole to bylo ještě horší. Já jsem tam nerad chodil, protože mě tam poslal papá –, ale přece to nebylo pro mě bez ceny. Dozvěděl jsem se tam, jakou cenu má obchodní podnikavost. A já jsem byl odjakživa podnikavý. Ano. Snad až příliš. Proto jsem taky musel do Indie.

EVA: Vy jste přijel z Indie?

HONZA: Teď? Ale ne, z Paříže, ale předtím jsem byl v Kalkatě a v Singapuru. To byste nevěřila, jak může být člověk naivní.

EVA: Ale věřila. A jak jste se dostal do Indie? A proč zrovna tam?

HONZA: Hned vám to řeknu. Když sem jako kluk čítával o tom, jak na každého čeká v cizině štěstí, tak jsem si to představoval jinak.

EVA: To už tak bývá v životě. Říká se tomu životní deziluze nebo zklamání. Běžný a přirozený stav u každého normálního živočicha.

HONZA: Tak já tedy nejsem takový normální živočich, protože mně se to zdálo hrozně nepřirozené, to zklamání, ale dostal jsem se z něj. Vždycky se z toho dostanu. A tak jsem tady.

EVA: To je od vás hezké. Ale ta vaše životní historie není zrovna dlouhá.

HONZA: Protože vás nechci unavovat podrobnostmi. Ale kdyby vás to zajímalo – víte, do té Indie jsem se dostal náhodou. Totiž abyste věděla, já jsem vysloužilý baťovec. Tím byla vinna zase ta moje podnikavost. Už na obchodní škole jsem dával dohromady podniky. Víte, jak začaly křížovky, v tom jsem byl já. Pochytil jsem to od jednoho amerického Čecha. Poslední můj podnik byl revoluční kabaret na solidní finanční základně. Jenže nám umřel majitel koncese, zrovna když jsme připravovali druhý program, a spousta investic přišla nazmar. Proto jsem musel z Prahy. Matka říkala, že jsem odjel do Ameriky, ale kdepak, to už tenkrát nešlo. Jel jsem jen do Zlína, a že jsem měl nějaké ušetřené peníze, dostal jsem se za půl roku do prodejny v Kalkatě. Mně se tam nejdřív hrozně líbilo, ale pak jsem viděl, že tam moc utratím, a že tam může vydělat jen majitel prodejny. A tak jsem nechal botiček v Kalkatě a pustil jsem se do Singapuru. Myslil jsem si, jestli by tam nešla zařídit malá prodejna. No a vidíte, tam jsem se místo toho zrovna dostal do veliké mlékárny, ale dlouho jsem tam nevydržel. Víte, já hrozně nerad cítím mléko.

EVA: V tom s vámi sympatizuji.

HONZA: Viďte, že je to hrozný zápach. A sýr, víte, to by mne usmrtilo. A teď si ještě k tomu představte to podnebí. Já nenávidím horko, a tam to bylo pořád jako v parní lázni. Ale obchodně by to tam bývalo šlo dobře. Vlasy mi tam v těch tropech zesvětlely, a jak vidíte, mám modré oči, a tak mě považovali za Angličana. Děkoval jsem bohu, že se nejmenuji Vlašťovička nebo Skočdopole.

EVA (s úsměvem): A proč?

HONZA: No, víte, Hurych je docela vhodné jméno. Psal jsem se s ck na konci, a říkali mi Mister Haryck a šlo to, a pro tu svou vybledlou pěšinku jsem se dostal taky jako výpomocný stevard na holandskou loď, co jezdí do Havru, no, a to už byl jen skok do Paříže. Byla jste už v Paříži?

EVA: Ano, dvakrát, ale jen na pár dní.

HONZA: Víte, Paříž, to je už jako Praha. Alespoň mně se to tak po té Indii zdálo. Teď, když jsem se vrátil, tak už ne.

EVA: Je to přece jen rozdíl, co?

HONZA: Je. Víte, mně se Praha vždycky hrozně líbila, a taky tam venku jsem každému říkal, jaké je to krásné město. Ale teď, když jsem přijel, tak se mi už tolik nelíbí.

EVA: Tak proč jste sem jezdil?

HONZA: Už jste slyšela, slečno, o jakési krizi? Ano? No tak vidíte! Proto jsem se vrátil. Zdálo se mi totiž, že je lépe pracovat v Praze než být nezaměstnaný v Paříži.

EVA: To máte pravdu.

HONZA: Jenže vy jste mi vzala zaměstnání.

EVA: Jak to?

HONZA: No tady ten krám. Chtěl jsem se stát kožišníkem.

EVA: Učil jste se řemeslu?

HONZA: Ne.

EVA: No tak, jak jste chtěl dělat kožišníka?

HONZA: Kdo vám říká, že jsem chtěl pracovat jako kožišník? Já jsem chtěl prodávat kožichy, a prodávat já umím, a pak – kožichy se budou pořád nosit, někdo bude mít pořád na kožichy peníze. A proč vy se mne na to ptáte, copak vy jste vyučená kožišnice?

EVA: Ne.

HONZA: A co jste dělala, než jste koupila ten krám?

EVA: Učila.

HONZA: Co jste se učila?

EVA: Já jsem učila.

HONZA: Koho jste učila?

EVA: Dětičky. Já jsem středoškolská profesorka.

HONZA: Profesorka? A tak proč neučíte?

EVA: Zdálo se mi totiž, že je lépe pracovat v krámě než být nezaměstnaná na gymnáziu.

HONZA: Snad by se nějaké místo našlo.

EVA: Bůhví kdy a kde. A pak, já nechci čekat. Čekala jsem už rok. Nenávidím nečinnost. Když jsem neměla práci, tak jsem alespoň dělala sport.

HONZA: Vy jste jako já. Já taky nevydržím ležet na zádech a dívat se na oblaka, jak plynou.

EVA: A to se zas mýlíte. Já mám po práci ráda lyriku.

HONZA: Po práci? To se pak snese. Poslyšte, copak vy čtete básně?

EVA: Hrozně ráda, hleďte, mám s sebou zrovna jednu novou knížku.

HONZA: Ukažte. (Vezme svazek, který ležel pod Evinou kabelkou.) Jeje, vždyť se to nerýmuje. To jsou podivné verše. Líbí se vám to?

EVA kývne.

A jak můžete přitom prodávat kožichy?

EVA: Jak? Dobře. Jenže zatím jsem prodala teprve jeden a za ten ještě stejně nemám peníze.

HONZA: Poslyšte, vy jste báječné děvče. Vy jste se mi líbila hned, jak jsem sem vlez. Ale teď, když o vás něco vím, tak jste mi ještě sympatičtější. A co jste vlastně učila? Dějepis nebo češtinu?

EVA: Ne, filozofii, latinu a řečtinu.

HONZA: Sakra! A teď prodáváte kožichy! A víte, že jste hrozně odvážné děvče?

EVA: Vím, ale snad to není s tou odvahou tak zlé. Kdybych byla neměla po otci pár tisíc, tak by mi ta má odvaha byla houby platná. Víte, můj svět je založen na principu dualistickém.

HONZA vykulí oči.

EVA: Počkejte, hned vám to vyložím. Jen peníze, to by se mi hnusilo. Jen odvaha nebo nadání – vidíte, to ze mne mluví kantorka –, to samo o sobě dnes bohužel neznamená skoro nic, a tak jsem se musela dát na praktický materialismus. Budu užívat ducha k účelům zištným. To je ohavnost, viďte?

HONZA: Ohavnost? Ne. Ale je to prazvláštní. A imponuje mi to. Víte, vás by bylo vlastně za katedrou škoda.

EVA: To jste hodný, každý ale nemyslí jako vy.

HONZA: Na vás je vidět, že se vám podaří všechno, do čeho se dáte. Hrome, s vámi bych já chtěl pracovat! Nechtěla byste mě přijmout? Jsem totiž bez zaměstnání a maminka mi sotva pomůže, a papá už jistě ne, když ten krám prodal.

EVA: Co bych s vámi dělala? Zvětšil byste mi jen režii. Platím tady jedenáct tisíc.

HONZA: Měl bych skromné požadavky. A víte, na té činži musí domácí slevit. Viděl jsem teď po Praze spoustu krámů k pronajmutí. Uvidíte, že se vám vyplatím.

EVA: Ale jděte, vždyť nic neumíte.

HONZA: A to se zas mýlíte. Já umím všecko.

EVA: Umíte kožišničinu?

HONZA: To se ví.

EVA: A vždyť jste říkal, že ne.

HONZA: Nejsem přece vyučený, to se rozumí, vždyť já byl mladý pán, který studoval. Ale leccos jsem tu okoukl a jako chlapec jsem pracoval ze zájmu (ukáže na magacín) s tovaryši támhle v dílně, takže přece něčemu rozumím. Angažujte mě.

EVA: To nejde, pane Haryku. Začínám sama a nevím, jak to půjde.

HONZA (rozhodnut): Slečno, víte co? Vezměte mě na měsíc bezplatně, chcete? Když se vám osvědčím, tak se rozhodneme, co dál, ano?

EVA: Bezplatně? (Přemýšlí.) No, to by snad šlo. Ale to bych vás vykořisťovala, ne?

HONZA: Nebojte se, já se nedám. Uvidíte, že si přijdu na své a krám také.

EVA: Tak dobře, jste přijat na měsíc bezplatně. Gáži vám tímto vyplácím ihned. (Podá mu ruku.)

HONZA (s radostným smíchem): Děkuji vám. Uvidíte, že to roztočíme.

Cinknou dveře a vejde PAN HURYCH. HONZA je k nim obrácen zády.

HURYCH: Dobrý večer, slečno. Jdeme se ženou kolem do biografu a já vám nesu ty peníze od paní Ctiborové. Služka je přinesla. (Vypočítá peníze.)

EVA (k HONZOVI): Račte inkasovat.

HURYCH (vtom spatří HONZU, který se obrátí; překvapeně): Co to? Co tu dělá ten klacek?

HONZA: Co tu dělám? Inkaso! Stal jsem se dílovedoucím budoucího velkokožišnictví slečny Skálové. A šéfem její reklamy.

RŮŽENKA (vejde): Tati, pojď už!

HURYCH: Podívej se, koho tady máš.

RŮŽENKA: Honzo, kluku, ty jsi se vrátil!

HONZA: Nazdar, mami. (Objetí.)

HURYCH (EVĚ): To vám nezávidím.

Opona.

DRUHÉ DĚJSTVÍ

Táž místnost jako v prvním jednání. Styl domu a zařízení krámu již se však od sebe neliší. Místo starých regálů a rozvrzaného pultu a nepohodlných židlí jsou tu nové vitríny, nízké, pohodlné židle a pult je nahrazen dlouhým moderním krámským stolem. Zaprášená a neúhledná místnost prvního dějství prohlédla, uplatnila se její moderní jednoduchost. Už to není nevlídná kožišnická díra, nýbrž vzdušný a trochu honosný závod kožišinami, plný světla. Příjemné místo, kde si kupující libuje, ale současně trochu trne při pomyšlení na účet.

Je ráno a SLUŽEBNÝ DUCH podniku, hubený a zestárlý chlapík, dokončuje ranní toaletu krámu, stírá mopem linoleum. Z ulice zaléhá sem ječení kamelota a ze skladiště se ozve hlas.

HONZA: Františku, skočte pro A-Zet!

FRANTIŠEK: Prosím, pane šéfe. (Opře mop o stůl a vyjde na ulici.)

Dveřmi vlevo vstoupí svěží, dokonale učesaný a oholený pan JAN HURYCH, oblečený nikterak skromně. Jeho výška a energická tvář však snesou i velmi široké kalhoty a značně vycpaná ramena. Drží v ruce hromádku dopisů, z nichž jeden právě prstem otvírá. Jde přitom ke stolku vlevo a usedne, zabývaje se poštou.

FRANTIŠEK (vrátí se s novinami): Prosím, tady je A-Zet. (Podává mu noviny.)

HONZA: Děkuju. (Vezme noviny, sáhne mechanicky do kapsy pro drobné a podá FRANTIŠKOVI, který se ihned vrátí k mopu a dokončuje úklid. HONZA čte dopis, který rozřezával prstem, a praští s ním na stůl.)

HONZA: To je pěkné nadělení! Jedenáct zákazníků se omlouvá, že tentokrát – tentokrát! – nemohou dodržet splátky a šest chce poshovění do patnáctého. A dva by nejradši vrátili kožichy. Slovem, hrůza! Františku, dnes půjdete k panu Vávrovi a nehnete se od něho, dokud nedostanete ty čtyři tisíce, a odpoledne zajděte k té slečně do Karmelitské, je nám dlužna ještě nedoplatek 1 600 za ty dvě stříbrné. Musíte sehnat alespoň polovinu.

FRANTIŠEK: U toho Vávry to bude marný, to vím napřed. To ještě spíš z tý slečny něco vyrazím.

HONZA: Na tom Vávrovi záleží víc než na té slečně. (Pak vezme složené noviny, rozevře je, zasykne a křikne.) Kde jste zas byl včera, Františku?

FRANTIŠEK (překvapeně, ale trochu provinile): Já? Nikde, pane šéf. Ani schůzi jsem neměl.

HONZA: Ale nějak jste se špatně vyspal, protože si pletete A-Zet se svým denním žurnálem.

FRANTIŠEK (překvapeně sjede rukou do levé kapsy kabátu a vytáhne složené noviny, rozbalí je a běží k HONZOVI): Odpusťte, pane šéf, já jsem si to zase spletl.

HONZA (vezme od něho pobaveně noviny a vrací mu jeho): Prosím vás, Františku, jak to, že vy, takový sportovec, si kupujete dnes Ruďáska? Já vím, že je to zajímavé čtení, ale v pondělí máte sportovní zprávy tady! (Poklepe na A-Zet.)

FRANTIŠEK: Já vím, pane šéf, ale co se dá dělat. Je to oběť, kterou – abych tak řek – přináším svýmu politickýmu přesvědčení.

HONZA: To je od vás moc hezké. Františku, ale ať toho Ruďáska nevidí milostpaní, anebo uslyšíte zase něco (s úsměvem) o zaslepeném proletariátu, který se dává štvát, aby rozvracel vlastní řady.

FRANTIŠEK: Já vím, pane šéf, ale z toho si nic nedělám. (Bručí si pro sebe.) My jsme na takový sociálfašistický řeči zvyklí. (Mete už u dveří vlevo.) Ale jí se to vodpustí, naší milostpaní. Vona je jinak až na to svý bludný politický přesvědčení – úplná zaměstnavatelská výjimka. A potom – ve športu držíme spolu – voba dycky pro Spartu. (Zajde s mopem do skladiště.)

HONZA (zvedne hlavu od novin): Tím bych se zrovna moc nechlubil. Po včerejšku.

FRANTIŠEK (vyjde ze skladiště s kůží na skla a jde k vitrínám): Jo, to bylo smutný, ale to víte, hrát proti obecenstvu, a v Budapešti k tomu, to se pak člověk nemůže divit. (Začne čistit sklo.) Horší, je, když Slávka slízne tři banány na vlastním hřišti, a to ještě ta Bologna (vyslovuje, jak se píše) měla zraněnýho centrforwarda. (Přestal čistit.)

HONZA (rozmrzele): Koukejte, pane František, co kdybychom se přestali bavit a něco dělali, ne?

FRANTIŠEK horlivě tře sklo.

Nechte si ten humor na inkasa, budete ho potřebovat. Slyšel jste, co bylo v dnešní poště. (Pak otcovsky.) A nezapomeňte, příteli, že Plánička ještě není ve své kůži. (Dívá se přitom do novin, obrací listy a pak dodá podrážděně.) Prosím vás, kdypak jste byl v Melantrichu?

FRANTIŠEK: S tím inzerátem? V pátek ve čtyry hodiny.

HONZA: To je hezké, ten inzerát tu není.

FRANTIŠEK (bručí): Jak to, jak to? Musí tam bejt. Dyť sem to platil.

HONZA: To jsem blázen. Přinesl jste potvrzení?

FRANTIŠEK: Milostpaní si ho uklidila. Ale ten inzerát by tam měl bejt. Ačkoli je to zbytečný.

HONZA: Co je zbytečné? A co to pořád bručíte?

FRANTIŠEK: Ale tydlencty kapitalistický triky s tou reklamou. Je to jen vyhazování peněz. Zvlášť když obchod jde i bez toho. (Přejde k velkému stolu a čistí na něm sklo.)

HONZA: A to se mýlíte. Obchod jde proto, že se dělá dobrá reklama. (Hledá dál v novinách.) Bohužel, placení už jde hůř.

FRANTIŠEK: Vodpusťte, pane Hurych, ale obchod jde, protože milostpaní umí prodávat. A potom taky proto, že je taková fešanda.

HONZA se kousne do rtů a zlostně se podívá na FRANTIŠKA.

A taky pro tu reklamu s tím, že byla profesorka. Tenkrát, když to bylo vo ní v novinách, tak sem lidi chodili kupovat jen proto, aby se na ni mohli podívat.

HONZA: No tak vidíte, že všecko je reklama.

FRANTIŠEK: Všecko ne, vono taky v tomdlenc kapitalistickým zřízení moc přijde na zevnějšek. Dyť sem ty lidi choděj eště, a někerý páni sem choděj, i když už nemaj co kupovat. Nosej si sem sami kožichy do úschovy a splátky nosej taky sami. Ten jeden pan rada s těma zlatejma brejličkama si vzal beztoho ten kožich jen proto na splátky, aby sem moh chodit se bavit s milostpaní.

HONZA (pohroužen v novinách): Už ho mám! Ty to tam ale zastrčili! To se nám ještě nestalo. Na předposlední stránce dole. Kdo to tam má najít? (Zvedne hlavu.) Poslechněte, Františku, jste sice znamenitý pozorovatel, ale co kdybyste si nechal své teorie o milostpaní a o závodě pro sebe?

FRANTIŠEK: Prosím, pane šéf. Jak si račte přát. Já jen, když jste mluvil o tej reklamě, tak sem to musel uvést na pravou míru. (Odchází do skladiště a bručí si.) Pro pravdu se lidi nejvíc zloběj.

Vstoupí RŮŽENKA.

Rukulíbám, milostpaní. (Zajde do skladiště.)

HONZA: Rukulíbám, maminko. (Volá.) Františku, až půjdete k tomu Vávrovi, vezměte s sebou ty dvě hnědé lišky pro paní notářovou na Žižkov. Chtěla je mít dneska dopoledne.

FRANTIŠEK (za scénou): Prosím.

RŮŽENKA: Dobré jitro, hochu. (Rozhlédne se.) Slečna Skálová tu ještě není?

HONZA zavrtí hlavou.

Jsi tu sám?

HONZA (překvapen nechá novin, v nichž zatrhl červenou tužkou inzerát, a jde k ní): Sám s Františkem, jak vidíš. Slečna ještě nepřišla. Musela do banky. A to víš, to vždycky chvilku trvá. Co jí chceš?

RŮŽENKA: Jí nic.

HONZA: Co se stalo?

RŮŽENKA: Čeho jsem se bála. Copak sis myslel, že ty lidi na to zapomenou? Včera byl v Senohrabech střílet ten továrník, který byl hlavním podílníkem toho tvého kabaretu, a povídal tam doktoru Bartošovi celou tvoji historii, a že prý se dověděl, že ses vrátil. To nám jako vzkazoval, že s tebou musí mluvit. Otec se to všechno dověděl, když šel večer k Bartošovi s tím svým houserem. Že prý bys udělal nejlíp, kdyby ses přihlásil, anebo si zjistí tvoji adresu na policii. Tak se mi to zrovna hodilo, že otec chtěl dnes ráno jet do Prahy, jela jsem s ním, ale neříkej mu, že jsem tady byla.

HONZA: Co si ten blázen fabrikantská myslí? Copak jsem mohl za to, že starý Pavlíček natáh bačkory? Měli se starat, aby mi sehnali koncesi, a mohli být dnes majiteli prvního pražského stálého kabaretu pro revolucionáře i snoby, pro tyto dva sloupy každého avantgardního počínání. Ale co teď křísí tu mrtvolu? Já jsem je neošidil. Ošidila je zubatá, když sebrala koncesionáře. Vždycky jsem mu říkal, že moje kauce byla jen mravní. Jinou jsem taky nepotřeboval.

FRANTIŠEK v kabátě a v klobouku odchází s taškou a s balíkem, při odchodu smekne.

(HONZA za ním volá.) Bez peněz nechoďte milostpaní na oči, kdybyste tam měl čekat do večera, slyšíte?

FRANTIŠEK: Vynasnažím se, pane šéf. Rukulíbám, milostpaní.

RŮŽENKA: Sbohem, pane František.

HONZA: Ať si přijde ten pan fabrikant. Teď už kvůli němu nebudu utíkat. Je to už beztoho promlčeno. A ostatně, kam bych utíkal. K tomu je potřeba peněz, a těch mám, věř mi máti, zatím málo.

RŮŽENKA: To je všecko hezké, hochu, ale myslím, že by ses měl s ním nějak dohodnout po dobrém. Otec měl tentokráte ostudy už dost, a já nechci mít doma peklo. A pak jde o tebe – copak už nebylo těch skandálů dost?

HONZA: Pan otec se přepočítá, za to ti ručím. Jednou budu ještě já zakládat jeho, a skandálu se neboj, když nežalovali tenkrát, dnes už si to teprve rozmyslí.

RŮŽENKA: Ale nemyslíš, že by sis přece měl jít s tím továrníkem promluvit?

HONZA: Když to bude potřeba, tak ano. Zatím jde o slečnu Skálovou. Aby se nelekla, až jí mě budou líčit jako bůhví jakého podvodníka. Byla by to škoda, když to teď začíná tak běžet. Totiž až na to placení.

RŮŽENKA: Byla by to škoda. (Odmlčí se.) Honzo, jezdí sem ještě za slečnou z Bohumína ten doktor?

HONZA: Jezdí. No, ale možná, že brzy přestane.

RŮŽENKA: Je to hezký člověk, ale nechtěla bych, aby mě léčil. Kouká se na člověka, jako by se ho štítil. Já se té slečně divím. No, ale ovšem, je to doktor, a má prý dostat na Slovensku nemocnici.

HONZA: Pro mě za mě, ať dostane třeba deset špitálů a k tomu ještě mandel polních lazaretů, ale ať nechodí otravovat ji.

RŮŽENKA: Tak on jí to pořád ještě rozmlouvá?

HONZA: Rozmlouvání už nechal. Nemůže popřít, že se obchodu daří. Ale reje. Kdyby ten věděl, v jaké jsme teď bryndě, ten by měl radost.

RŮŽENKA: V jaké bryndě?

HONZA: Ale s penězi.

RŮŽENKA: Vždyť jsi říkal, že obchod jde.

HONZA: Ovšemže jde. Prodávali jsme skvěle. Ale na úvěr, a teď lidé po těch srážkách jsou na tom zle. Tady mám (ukáže na stůl) osmnáct dopisů od splátkářů. Omlouvají se, že nemohou platit, a slečna má pozítří platit fůru peněz. Proto tu ještě dnes není. Shání úvěr.

RŮŽENKA: Ale vždyť ten obchod ohromně zvedla. Otec tu nemohl nakonec prodat ani čepici, a ona z toho udělala atrakci. Vždyť to má teď dvojnásobnou cenu. Na to si teď přece může vypůjčit.

HONZA: To není dnes tak jednoduché. (Podívá se ke dveřím.) Pst! Slečna už jde. Maminko, děkuju za varování. Já tě nevyháním, ale sbohem.

Během posledních slov vstoupila EVA. Její sebevědomí vzrostlo. Prosperitu podniku je znát na jejich elegantních šatech. Je vidět, že o sebe dbá ještě víc než dřív. Ale přesto není právě ve své kůži.

EVA: Dobré jitro, Honzo. Vítám vás, milostpaní, to jsou k nám hosti! Už jste u nás dlouho nebyla.

RŮŽENKA: Dobré jitro, slečno. Přišla jsem Honzovi něco vyřídit od muže a už zas běžím, sbohem. A víte, že vypadáte nádherně? Kdybych byla mužem, hned bych se do vás zamilovala.

HONZA: Koukej, maminko, nezdržuj se. Rukulíbám.

EVA: Děkuju vám pěkně, milostpaní, ale to mám tak dobrou švadlenu.

RŮŽENKA: Já nemyslela jen šaty, ale – vůbec! Jako růžička!

HONZA šel zatím otevřít dveře.

EVA (s úsměvem): To jsem dnes tak dobře namalovaná.

RŮŽENKA: Ale jděte, vy jste hrozná, takhle mluvit.

HONZA (u dveří): Rukulíbám, maminko. (Cpe ji ven.)

RŮŽENKA odejde.

EVA (odloží klobouk, kabelku a rukavice, pak se podívá letmo do zrcadla, jde rychle ke stolku a listuje v knize; zavře ji s klapnutím): Tak jsme hotovi. Nepůjčili mi.

HONZA: Ne? No, to je nemožné! Vždyť ten krám má cenu čtvrt milionu. A až na ty dvě směnky je čistý. Což jste jim to neřekla? Kdybych já neměl na krku tu svoji historii s tím kabaretem, tak bych se do toho vložil sám a to byste koukala, jak bych sehnal penízky!

EVA: Moc pochybuju, dnes je to všecko marné. Hotové peníze prostě nejsou. Kdo má, ten na nich sedí. Banky vám nepůjčí. Nestojí jim to za to. Takhle ještě na dům, ale bez hypotéky. A ten já nemám. Zboží má pro ně příliš labilní cenu. (Sáhne si na čelo.) Už mě hezky dlouho nebolela hlava, ale dnes to stojí za to. No, co se dá dělat. Uděláme bankrot a začneme znovu. V menším a opatrně.

HONZA: Ale počkejte, slečno! Ještě máme dva dny. Ono se něco najde.

EVA: Měla jsem šílený nápad, že by mohl v nejhorším případě půjčit pan Hurych.

HONZA: Papá? To ho neznáte. Ten si ještě přijde sám pro splátku.

EVA (plácne se do čela): Pro pána, Honzo, vidíte, na to jsem zapomněla jako na smrt. Vždyť já mám platit ještě 15 000 vašemu otci! A já jsem si pořád myslela, že je to až příštího třetího. A ono je to tenhle měsíc. Tak to jsme hotovi. (Chodí po krámě. Zimničně.) Není to k zbláznění? A přitom jsme prodávali jedna radost. (Zastaví se.) Přinesl něco František? Co ten Vávra?

HONZA: Ale nic. Teprve tam šel. Štval jsem ho, až hanba, aby se bez peněz nehnul. Ten Vávra by mohl zaplatit. Ale to nás nevytrhne.

EVA: Nevytrhne, ale pomůže. Už aby byl zpátky.

HONZA: Říkám vám, nic si z toho nedělejte, slečno. To se spraví. Uvidíte, zaplatíme a jedeme dál. Takoví dva chlapíci, jako vy a já – chtěl jsem říct, že vy se hned tak neztratíte.

EVA: I mlčte, žvanile, teď jsem zrovna jako ztracená. Zajdu ještě do záložny k řediteli Petrlíkovi, jestli by mi ten nepomohl.

HONZA: Víte, slečno, je to smůla, že nám do toho přišlo tohle placení. Já jsem měl zrovna pro vás něco, co by vás zajímalo.

EVA: Já vím – „investovat“, „rozšiřovat“. „Kdo nejde vpřed, ten nestojí, ale couvá.“ Vždyť já už znám ty vaše hesla nazpaměť. Jenomže, kamaráde, teď přestává legrace. Musíme zatím udržet tohle. A abych nezapomněla, včera přijel doktor Sojka a přijde dnes sem. Buďte tak laskav a chovejte se k němu aspoň tak, jako k zákazníkovi, který si jde koupit kočku za třicet korun. Jestli se chcete zas tvářit, jako Harry Piel, tak radši zůstaňte ve skladišti, aby nebyl rámus. Dnes mám už nejmíň nervy na ty vaše výměny názorů.

HONZA: Odpusťte, slečno, ale já se tvářím na pana doktora právě tak líbezně, jako na vás.

EVA: Vidíte, toho jsem si ani nevšimla.

HONZA: Dám si dnes záležet, ale až budeme z té bryndy s tou směnkou, tak uvažujte, slečno, o našem sousedovi, který se co nevidět položí. Anebo, na mou duši, koupím toho Karpelesa sám.

EVA: Prosím, poslužte si. Ráda bych věděla, za co.

HONZA: Najdu si společníka a koupím to tak, jako vy jste koupila tenhle krám od papá. Taková příležitost! Zavedený modelový dům v Praze! Jen si to představte: mít to dohromady, kožichy a toalety!

EVA: Máte trochu velké oči. A pak, já jsem tady spokojena.

HONZA: Já vím, že jste. Ale to jen proto, že nevíte, co byste mohla dokázat. Za rok bychom z toho udělali první modelový dům v Praze. Jen si představte, slečno, ta náhoda. Máte to vedle, v jednom domě. Probouráme tady zeď – (zaťuká na zeď vpravo) – a jsme tam. Etablissement Karpeles, majitelka Eva Skálová. A teď je to za babku.

EVA: A nám ta babka zrovna schází. Člověče, co básníte o kupování, když nemám čím zaplatit pozítří ty směnky. Dnes je mi možná hůř než sousedovi.

HONZA: No dobře, to se nějak udělá. Jen si vzpomeňte, jak to s námi bylo první měsíc. Na druhého prvního jste mi dala plat za první měsíc a procenta. Uvidíte, že to půjde zas. Ale dejte si to vyložit. (Jde k ní.) Co stará Karpelesová umřela, tak to tady vedle šlo dolů. Ne jako z kopce, ale jako ze střechy. Víte, rovnou po hlavě. Mladý je holkař –

EVA: No, vždyť není sám.

HONZA: No, to se ví, že není, jenomže to je, slečno, velký rozdíl. Já byl taky holkař, než jsem jel do Indie.

EVA odkašle.

Je zbytečné, abyste byla nastydlá, slečno. (S komickým patosem.) Mluví s vámi vybouřený muž.

EVA (s úsměvem): Vy jste ale někdy žvanil.

HONZA: Ale při tom holkaření – promiňte, že tak mluvím – bylo to mnohokrát nevinnější, než si myslila maminka, jestli vám o tom něco povídala.

EVA: Ani ne. Nebyla jsem zvědavá na váš soukromý život.

HONZA: To je škoda. Možná, že by vás to zajímalo. Ale abych se vrátil k tomu mladému Karpelesovi, vždyť ten chlap se v podniku celý den neukáže, a k tomu pořád hraje karty, a s kým, a o jaké sumy! A jeho žena? Ta, chudinka odbarvená, je z toho divá. Její papá měl dost peněz a ona nic nedělala. Není zkrátka od branže. Říkám vám, slečno, zkuste to, než se to položí. Potom by vám to mohl někdo vyfouknout.

EVA: A víte, Honzo, že jste jednotvárný?

HONZA: To se vám zdá. Prosím vás, slečno, copak chcete zůstat do smrti kožišnicí? Což nechcete dělat nic jiného?

EVA: Ale ano, chci jezdit kolem světa, (s humorem) chci s Čeljuskinci na severní točnu, s Doležalem na Tahiti, ale než si na to vydělám, (vážně) tak musím dělat ještě nějaký rok kožišnici, a pak uvidíme. Možná, že nebudu pak taky dělat nic. Anebo budu překládat řecké autory.

HONZA: Fuj. Vy byste se nestyděla žít z kapitálu jako nějaký domácí pán? Vy, taková amazonka? To už jděte radši k filmu. Hezká na to jste, a kdybyste si zaplatila, dali by vám hlavní roli.

EVA: Děkuju, pane Hurychu, ale dnes bych potřebovala, aby někdo zaplatil mně, a honem. A abych vás vyrušila z té vaší rajské nálady, nezapomeňte, že letos musíme nejdřív do Lipska. Jestli se z toho dostaneme. Ale my se z toho nedostaneme.

HONZA: Ale ano, a já jedu hned. Alespoň prozatím. Nebudu překážet. (Kývne hlavou ke dveřím a zmizí ve vedlejší místnosti.)

Vstoupí doktor SOJKA. Je trošičku nervózní a snaží se to zakrýt samozřejmým vystupováním a trochu hřmotnějším hlasem.

JIŘÍ: Tak už jsem tady.

EVA: To je od tebe hezké, ale já ještě budu muset do spořitelny.

JIŘÍ: Já tě doprovodím.

EVA: Zbytečné. Je to za rohem.

JIŘÍ: Tak já půjdu do kavárny.

EVA: Ale to snad nestojí za to. Možná, že se hned vrátím.

JIŘÍ: Tak to mám počkat?

EVA: To by snad bylo nejlepší.

JIŘÍ: Tak dobře. Budu se s panem Hurychem bavit o kopané.

EVA: Ale vždyť tomu nerozumíš.

JIŘÍ: Právě proto se mohu o tom bavit.

EVA: To bude mít Honza radost. (Bere si klobouk, nasazuje jej a přitom volá.) Pane Hurychu, já jdu do záložny. Zkuste zatím prodat panu doktorovi činčilový kožich. (Zatím si vzala rukavice a kabelku a při posledních slovech s kývnutím na SOJKU odešla.)

JIŘÍ: Celý divý.

HONZA (vynoří se z vedlejších místností; zlomyslně): Pan doktor si přál kožich?

JIŘÍ: Ne. Ale, co jste říkal včerejší Slavii? To jsou žabaři, viďte.

HONZA: Promiňte, já tomu nerozumím.

JIŘÍ: Vy, takový profesionál? A čemu vlastně rozumíte?

HONZA (napřímí se, velmi klidně): Lecčemus, pane doktore. Na příklad tomu, že ty vaše urážky svědčí o nedostatku sebeovládání. Jestli taky takhle provádíte operace, tak to vám asi umírá hodně pacientů.

JIŘÍ (zasměje se): Ne víc, než je v nemocnici zvykem.

HONZA: To je útěcha.

JIŘÍ: Jak jste spokojen se svou šéfovou?

HONZA: Děkuju za optání, a jak vy jste spokojen se svým šéfem?

JIŘÍ (usměje se opětně): Vy mě nemáte rád, viďte, pane Hurychu.

HONZA (s úsměvem): Vy mě máte rád, viďte, pane Sojko.

JIŘÍ: Ale snad bychom se mohli dohodnout, nemyslíte?

HONZA: O čem, pane doktore?

JIŘÍ: O svém vzájemném poměru.

HONZA: My? Nemáme spolu žádný.

JIŘÍ: Vždyť vy mi rozumíte. Náš poměr k slečně Skálové.

HONZA: A tak!

JIŘÍ: Už jste jí nabídl ruku?

HONZA (ironicky): Ne, myslím, že jí tři stačí.

JIŘÍ: Myslíte jako její dvě a moje třetí?

HONZA se ukloní.

Řekl bych, že se vám to kožišnictví přejídá.

HONZA: Zdá se vám?

JIŘÍ: Aspoň by se vám mělo přejíst.

HONZA: Myslíte?

JIŘÍ: Vždyť jsou na světě a v Praze ještě jiná zaměstnání a – – – (po pauze) a jiná děvčata.

HONZA: Zcela správně. Vy jste si toho také všiml?

JIŘÍ: Hleďte, pane Hurychu, proč bychom si to neřekli mezi čtyřma očima? Slečna Skálová je vzdělaná mladá dáma, graduovaná a náročná, která si z rozmaru hraje na kožišnici. Náhodou se jí to daří, a proto ji to baví. Ale ono ji to jednou přestane bavit a pak se z majitelky velkokožišnictví stane doktorka Eva Skálová, a to bude konec této krámské idyly. Proto je pošetilost počítat s tímto stavem jako s trvalým a chtít ho nějak uměle prodlužovat. Jednou to skončí, a čím dřív to bude, tím líp.

HONZA: Přehodil jste páku a mluvíte vážně, a to se mi zrovna hodí. (Pokyne na židli, usednou.) Tedy, není pochyby o tom, že slečna Skálová je vzdělaná mladá dáma atd., ale co na tom, myslíte snad, že je to jediná životní forma? Podívejte se, pane doktore, já jsem nestudoval a jsem tomu rád, protože jsem poznal hromadu studovaných lidí, a taky hromadu těch, na které se s univerzitou nedostalo, a všiml jsem si dobře, že vzdělanci bývají nahlodaní, podlomení a nervózní – to se ví, že všichni ne – a nešťastní, a jak proti nim jsme my ostatní často ve výhodě.

JIŘÍ: To jsou paušální generalizace, pane, a říkáte to hrozně lehkomyslně. Vy myslíte, že nevzdělanci nejsou nahlodaní, podlomení a nervózní. Já vám takových přivedu!

HONZA: Pane doktore, nechme teorie, podívejte se na nás: kdo z nás má lepší nervy? Vy, nebo já? Kdo víc vydrží? Vy, anebo já? Kdo má větší vynalézavost, kdo má víc odvahy?

JIŘÍ: Tyto argumenty ad hominem jsou sice efektní, ale poněkud nevkusné, pane Hurychu, a kromě toho pořád nic neříkají. To je přece přirozené, že duševní práce, zvláště když je namáhavá a odpovědná, zeslabuje nervovou soustavu. Anebo chcete snad stavět primitivitu nad vypěstěnost a kulturu? To by pak takový orangutan byl proti vám ve velké výhodě.

HONZA: Proti vám ještě ve větší, a možná na někoho by stačilo zvíře poněkud méně exotické. Ale nechme těchhle žertů. Chci jen říci, že ta vaše vychvalovaná vzdělanost není jedinou formou života a že někdy je v životě na překážku. A právě v tom je u slečny Skálové rozdíl. Ona je vzdělaná, ale není úpadková. Ona je, jaká je, přesto, že je vzdělaná. Jsou vzdělanci a vzdělanci. Podívejte se na Evu. To je typ vzdělance, jak já si ho představuju. Když jsem ji po prvé viděl, tak jsem si řekl: to je zdravé děvče! A když mi řekla, že je profesorka, myslel jsem si, že si dělá legraci. Ona! Vždyť je to úplná závodnice!

JIŘÍ: Originální vyznání lásky. Bohužel však předmět vašich tužeb vás neposlouchá.

HONZA: A víte, že mi to nevadí? Hleďte, v tom je ten rozdíl mezi námi: vy provokujete, protože žárlíte, a žárlíte, protože si nejste jist svou cenou. To je na vás to nahlodané. A tím se sám porážíte. Kdybych já byl tak zamilován jako vy a tak o někoho stál, tak bych si ho vzal a nedělal bych z toho problém.

JIŘÍ: Síla jeskynního muže. Mluvíte jako román na pokračování.

HONZA (s úsměvem): Vypadám snad jako jeskynní muž? A romány nečtu ani na pokračování, ani jinde. Já si je dělám!

JIŘÍ: Ale tenhle jste ještě nedokončil!

HONZA (dopálen): A kdo vám říká, že jsem o něj stál, vy blázne? Copak myslíte, že vás chci oloupit o váš poklad? Vždyť ho ještě nemáte. Dalo by se říci, že vám byl nanejvýš propůjčen.

JIŘÍ: Co si to dovolujete, vy! Vy!

HONZA: Na hrubý pytel hrubá záplata. A potom, co to do mě pořád cpete? Ano, líbí se mi slečna Skálová, ale zatím jsem s ní dělal jen obchody a k lyrice, jak ona říká, jsme se nedostali. Nebyl na to čas. Ale to jsem vám chtěl říci, abyste nejezdil pořád na tom vzdělanostním koníčku. Víte, to tak zvané vzdělání obyčejně podlamuje chuť něco dělat. Zato mám zdraví a chuť se prát, a vidíte, tohle má slečna Skálová taky, a proto patří k nám, a ne k vám, ať si říkáte, co chcete, a ať si třeba s vámi chodí.

JIŘÍ (ironicky zatleská): Velmi hezky jste to řekl, jenže ve světle vědy je to laický elaborát, který neobstojí při nejprimitivnějších testech. Co vám mám vykládat? Vytvořili kulturu a civilizaci lidé vašeho druhu, nebo vzdělanci?

HONZA: Packaly to oba dva typy. Kam to dovedli ti vaši vzdělanci? K válce.

JIŘÍ: Ano, a proto jste se jich zbavili a nastolili místo nich muže činu. Třeba bývalé lakýrníky.

HONZA: To je výstražný příklad, ale i ta výjimka se dostala k moci jen slabostí vás intelektuálů.

JIŘÍ: Snad. Možná, že to byl beznadějný boj proti poštvané mase, na kterou neplatí rozumové argumenty. Všude, kde intelektuálové prohráli, prohráli svou slušností. Slušnost proti brutalitě je vždycky v nevýhodě. Ale já myslím, že teď, po těch všech zkušenostech, už žádný vzdělanec nesloží ruce do klína, aby čekal, že to duch za něj vyhraje. (Prudce.) Musíme to vzít do ruky sami.

HONZA: Vidíte, vy ani nejste tak nalomený, jak vypadáte. Vy vlastně říkáte mé názory.

JIŘÍ: Ne, pane, to vy říkáte moje.

HONZA: To je jedno. Hlavně, že víme, jak na to.

JIŘÍ: Ale nemyslíte, že jsme trochu odbočili?

HONZA: Jestli se nemýlím, první krok jste udělal vy. Ale aby bylo jasno. Můžete být kliden, pane doktore, za vašimi zády a ve vaší nepřítomnosti se nic neděje. Neklekám na koleno a nezpívám pod oknem ani nekupuju ráno kytičky. Náš vztah je tady jiný. Mohl byste klidně říci, že obchodní.

JIŘÍ: S nadějí na rozšíření, alespoň u vás, ne?

HONZA: Co vám mám říci, pane doktore? Tak se, sakra, o ni nebojte! Já vám ji nevezmu. To by ona musela sama o to stát.

JIŘÍ (zrudne): Já se o nic nebojím, ale každý se může spálit.

HONZA: Nebojte se, já ta svíčka nebudu.

JIŘÍ: Co pořád mluvíte o strachu? Co ze mne děláte bačkoru? Milý pane, při našem zaměstnání se člověk odnaučí být zbabělý. Ale jde o to, že vy tím svým zatraceným reklamním a organizačním talentem ji jen utvrzujete, aby v tom bláznovství vytrvala.

HONZA: V tom se mýlíte. Já ji naopak z toho tahám, ale marně.

JIŘÍ: Jak to, nerozumím vám.

HONZA: Mě to kožišnictví už nebaví. Víte, já jsem s odpuštěním tvůrčí duch, anebo spíše dělný a vynalézavý primitiv, jak vy byste řekl. Tuhle hru (zaklepe na stůl) jsem se už naučil a chci si hrát zas něco jiného. Chápete?

JIŘÍ: Na co?

HONZA (bleskne mu hlavou, že by Jirkovým apriorním odporem mohl bezděčně zlomit Evinu nechuť; důrazně): Modelový dům. Vedoucí etablissement pro vysokou společnost. Cesta vede přes herečky, to se rozumí. Je teď jeden v konkursu. Ideální příležitost.

JIŘÍ: Pane bože, tohle je blázinec! Z jedné ostudy by se dostala a do druhé vleze! To bych – (Ale odmlčí se, neboť vstupuje výstředně oblečená, mladá, silně nalíčená DÁMA a hned za ní se objeví EVA.)

HONZA (se ukloní a jde návštěvě vstříc): Čím mohu sloužit, milostivá?

DÁMA: Chtěla bych si zkusit tu ocelotku, co máte za výkladem.

HONZA: Prosím, milostivá.

EVA zatím vešla, kývla na JIŘÍHO a jde ke stolku.

(HONZA zatím vyndá kožich z výkladu.) Račte si odložit, prosím. (Pomáhá DÁMĚ do kožichu, přitom se tázavě podívá na EVU.)

EVA zavrtí hlavou a bere do ruky korespondenci.

To je nádherný kus, milostivá, model, který v Praze uvidíte teprve za měsíc.

DÁMA (prohlíží se v zrcadle): Nepelichá to?

HONZA: Jako ze železa, milostivá. Vždyť se to jmenuje ocelotka.

DÁMA: Ten límec by nemohl být vyšší?

HONZA: Už se nebudou nosit, milostivá. To je právě novinka. Ty vysoké límce, to byla loňská móda.

DÁMA: Co stojí?

HONZA: 5 400.

DÁMA: Hm. Tak já si ho nechám hned na sobě. A rukávník k němu byste neměl?

HONZA: Podívám se, milostivá. (Jde do skladiště.)

EVA: Kožich dámě nádherně sluší.

JIŘÍ upírá oči k nebi.

DÁMA: Ano, je slušný.

Vtom vejde distingovaný PÁN ve středních letech.

No, konečně, že jste přišel! (S úsměvem.) Už mám vybráno.

PÁN (EVĚ): Moje úcta. No, to si pospíšila, Yvetto, ale sluší jí. Kolik?

EVA: 5 400.

PÁN (udělá rezignovanou grimasu, ale vtom spatří HONZU přicházet s rukávníkem ze skladiště; vytřeští na něho oči): A tady jste, mládenče? Vidíte, a já vás hledal. (Ostatním.) Promiňte, ale s tímhle pánem mám nějaké jednání. (HONZOVI.) Vítám vás z Ameriky, pane Hurychu. Co dělá (důrazně vykřikne) kauce?

HONZA (úplně chladně): Promiňte, pane továrníku, ale to je ukončená kapitola a sem to snad nepatří.

PÁN: I patří. (Obrátí se k EVĚ.) S tímhle mladíkem mám smutné zkušenosti. Varuji vás –

HONZA (křikne): No dovolte, pane!

EVA: Honzo!

JIRKA se usmívá na EVU, jako by chtěl říci: No, pěknou sis vybrala společnost!

PÁN: Chovejte se ke mně jako ke kupci.

HONZA (tiše): Tak neurážejte!

PÁN: Vás! Co bych na vás mohl urazit?

HONZA (DÁMĚ): Promiňte. (EVĚ.) Toho pána nemohu obsluhovat. (Obrátí se a jde klidně do skladiště.)

PÁN (cholericky): No, mladíku, mně neutečete. My se ještě uvidíme. (DÁMĚ.) Šla, Yvetto, tady nebudu přece kupovat.

DÁMA: Ale když mně se ten kožich tak líbí!

PÁN: Koupím jí lepší. (Uchopí kožich za límec.)

JIŘÍ: Velmi galantní chování.

PÁN (podívá se na něho, vztekle): Co je vám, pane, do toho?

JIŘÍ (klidně): Já se totiž strašně rád dívám na džentlmeny. A když na takový nějaký vzácný zjev přijdu, tak na něm mohu oči nechat.

PÁN: Hleďte si svého, prosím. (Vysvlékne DÁMU dost brutálně z kožichu a vleče ji z krámu ven.) Má úcta!

EVA (krajně otrávena): Ten nám to nadrobil. Vždyť to bylo hotových pět tisícovek. Já je dnes tolik potřebuju. (Zarazí se.)

JIŘÍ: Ale, snad nejsi v tísni?

EVA (ovládne se): Já? Ale ani v nejmenším. Ale škoda obchodu.

JIŘÍ: Za to můžeš děkovat svému zaměstnanci. Mladý pán s minulostí.

HONZA (vstoupí rychle): A také s budoucností, a to je hlavní, pane doktore. Tahle lapálie už je minulost a ostatně nic to nebylo.

JIŘÍ: Pěkná lapálie. Když jste musil pro ni utéci do Ameriky.

HONZA: Především pro ni ne, nýbrž kvůli mamince. Nic to nebylo, ale maminka je hrozně citlivá na řeči, já ostatně za nic nemohl. A za druhé to nebylo do Ameriky – (EVĚ.) Víte, to jsem dával dohromady ten avantgardní kabaret a tenhle pán byl hlavní podnikatel, ale vždyť jsem vám to už ostatně říkal. Je mi hrozně líto, že jsme proto přišli o obchod, když zrovna tolik potřebujeme hotové –

EVA se zamračí a HONZA se zarazí, ale vidí, že je pozdě.

JIŘÍ: Slečna potřebuje hotové peníze, pane Hurychu?

HONZA (rychle): Slečna? Ale kdepak. Já je potřebuju – víte, na ten zbankrotělý modelový dům.

Vejde FRANTIŠEK velmi sklesle.

FRANTIŠEK: Poklona. (Když míjí HONZU, zabručí: „Špatný,“ a mávne rukou, pak jde k EVĚ a mluví polohlasem.) Pan Vávra není v Praze, milostpaní, mají na dveřích zámek, řekla mi to domovnice, a vod slečny z Karmelitský nesu čtyři sta. (Vyndá peníze a knížku.)

EVA: Alespoň něco. (Zkontroluje a dává do pokladny.)

FRANTIŠEK odchází do skladiště.

(EVA mu zahlédne v kapse noviny.) Tak vy jste si zase koupil Ruďáska, Františku? Tuhle jste se sám zapřísahal, že už máte politiky až po krk, a už jste v tom zas, co?

FRANTIŠEK (mrká): Ale kdepak, milostpaní. To já jen kvůli športu.

EVA: Nelžete, Františku, a potom, neříkejte mi milostpaní, alespoň ne před panem doktorem, kolikrát vám to mám opakovat, víte, že to nemá rád.

FRANTIŠEK: Prosím, milostpaní, já už si dám pozor. (A jde do skladiště.)

EVA (pobavena za ním hledí, pak se zamračí a řekne JIRKOVI): Nesmíš se zlobit, Jirko, ale dnes mám trochu obchodních starostí. Budeš muset ještě počkat, anebo si přece jdi do té kavárny, a já tam pro tebe zajdu.

JIŘÍ: Už mě tady z toho vzduchu bolí hlava. Kdy přijdeš?

HONZA (zabručí): V nemocnici je lepší.

EVA: Za hodinu. Možná za půl. Jak budu moci nejdřív.

JIŘÍ: Tak si pospěš. Čekám. (Odejde.)

EVA: To jste byl hodný, Honzo, že jste dnes nedělal Harry Piela.

HONZA: Ale prosím, my jsme se dnes s panem doktorem báječně shodli. Jako bratři.

EVA (podívá se na něho podezřívavě): Nežvaňte, ale jsem ráda, že jste se nehádali.

HONZA: Ale vždyť to pan doktor ani nedovede.

EVA: Mně budete něco povídat! Jen počkejte, až na vás jednou spustí.

HONZA: To bude asi hrozné.

EVA: Bude to hrozné. A je to hrozné. Teď je to hrozné. To naše postavení je hrozné. (Chodí po místnosti.)

HONZA: V té záložně to nešlo?

EVA: Tak se mi zdá, že tam sami nemají peníze. Pan ředitel se ovšem ke mně měl, ale litoval, že to nejde, on že by ze svých skrovných prostředků si dovolil mne založit, abych ho odpoledne navštívila v bytě. A olizoval mi přitom ruku. Bylo mi to k smíchu. Úplný operetní svůdník. Měla jsem zlost a musela jsem se smát. Takhle to sanovat nebudeme. Bože, kdyby jen ti splátkaři nebyli odřekli! Ale to je jako z udělání. Jako kdyby se navedli. A teď vy jste mi ještě připomněl toho svého papá s jeho splátkou! No, to se opravdu roztrhl se smůlou pytel.

Vejde pan HURYCH. EVA na něj vytřeští oči.

HURYCH (s úsměvem a slavnostně): Dobrý den, slečno. (Zamračí se na HONZU a zavrčí.) Nazdar.

EVA: Dobrý den, pane Hurychu. (Nutí se do úsměvu.)

HONZA (zamručí): Dobrý den. (A zmizí ve skladišti.)

EVA: To je dneska zima, viďte, pane Hurychu?

HURYCH: Ano, přituhlo nám. No, copak vám je hej. Aspoň se to prodává.

Zatím vstoupí FRANTIŠEK, pozdraví HURYCHA a něco uklízí.

EVA: Copak o prodávání, to by ušlo, ale to placení! Z lidí lezou peníze jako z chlupaté deky.

HURYCH: Ba, ba, to je ta krize. Je to lumpárna, a věřte mi, že nebude pořádek, dokud se toho neujme nějaká silná ruka. No ale, slečno, konečně jsem se nepřišel bavit o politice. Hm, víte, že dnes končí třetí půlletí naší smlouvy?

EVA: Ano, pane Hurychu, to je hezké, že jste mi to přišel připomenout. (A nyní si řekne, že nejlepší obrana je útok.) Bohužel vás musím tentokrát požádat o poshovění. Jenom na měsíc.

HURYCH: O poshovění? Ale vodpusťte, slečno, takovou smlouvu jste měla, obchod výborný a skvěle vám jde, a vy chcete poshovění? To snad nemyslíte vážně.

EVA: Bohužel ano, pane Hurychu. Dlužníci po těch srážkách teď neplatí a kromě toho musím v těchto dnech vyrovnat jednu větší směnku. Tak mi budete muset laskavě asi měsíc poshovět.

HURYCH: Vyloučeno, slečno. Já mám také nějaké platy a opravoval jsem domek. Potřebuji tu splátku jako sůl.

EVA: Ale já vám opravdu nemohu zaplatit.

HURYCH: Že ne? To by tedy bylo zlé.

EVA: To snad ne.

HURYCH: Jakpak ne, slečno. Buďto zaplatíte, anebo – (Odmlčí se.)

EVA: Anebo?

HURYCH: Anebo mi prodejte obchod zpět. Zaplatím vám vaši kupní cenu, to nové zařízení taky, ačkoli se mi nelíbí, a ještě vám něco připlatím.

EVA (vzplane): Jak jste na to přišel? Já vám mám prodat obchod, který jsem vybudovala? Abyste z něj udělal zase tu zaprášenou díru, kde nikdo nic nekoupí, jako to bylo? Ne, to se, pane, nestane.

Během tohoto rozhovoru vstoupil HONZA.

HONZA (klidně a tiše): Tak vy takhle, papá? Že se nestydíte. Kdybyste se slyšel, tak byste se sám sobě smál. (Posměšně.) Nový krámeček byste chtěl, abyste ho zase zničil a zanesl pavučinami, viďte? Ne, tenhle zázrak nedostanete. Proč si nezůstanete v těch svých Senohrabech? Co vás sem kozel nosí? Ještě jste si dost nenahrabal?

HURYCH: S vámi, pane, nemluvím. S vámi jsem už dávno hotov.

HONZA: Protože byste ani neuměl se mnou mluvit. Vždyť vy vůbec nic neumíte. Nikdy jste nic neuměl. Jen ždímat z lidí prachy, a i to jste na konec vždycky zpackal.

HURYCH: Opakuji, pane, že s vámi nemluvím. Neobtěžujte mě.

HONZA: Zatím vy obtěžujete nás, a to velmi nepříjemně.

EVA: Nechte toho, Honzo, a mluvme k věci.

HURYCH: Jak je libo, slečno. Dnes je pondělí, čekám do středy. Jestli peníze nepřijdou, budu muset s politováním vymáhat své právo tak, jak mi to dovoluje zákon. Jsme v právním státě, slečno, na to nezapomeňte! Poroučím se.

Odejde. – EVA usedne a dá si hlavu do dlaní. HONZA nad ní stojí.

HONZA: Slečno, netrapte se tím.

EVA (vybuchne): Honzo, prosím vás, nechte mě chvilku, ano? Prosím vás, jděte, jděte, slyšíte.

HONZA odejde do skladiště. EVA sedí s hlavou v dlaních a tělem jí to škube. Chvilka. Načež vstoupí rychle JIRKA.

JIRKA: Evo, já už mám toho čekání –

EVA zvedne hlavu a utírá si slzy. Snaží se je přemoci.

Co je ti, ty pláčeš?

EVA: Ale kdepak. Není mi jen dnes dobře, ale to přejde.

JIŘÍ: Prosím tě. Evo, nepřetvařuj se. Co se ti stalo?

EVA: Ale nic. (Přemůže se.) Vidíš, samostatná žena, graduovaná žena, ale přece jenom žena. No, už to přešlo. Tohle dojetí, to je něco jako infekce.

JIŘÍ: Evo, nepřetvařuj se. Viď, že jsou to peníze? Jsi v koncích, obchod nejde, no, alespoň došlo na má slova. Ale nic si z toho nedělej, já –

EVA (vzplane): Co ty? Na tvá slova došlo! Nesmysl! Na nic nedošlo! Obchod jde, jako ještě nikdy nešel tomu ostrostřelci, od kterého jsem ho koupila. Prodávám skvěle. Mám dvakrát tolik, a možná třikrát tolik, než když jsem začala. Ach, bože, Jirko, cožpak si nikdy neodvykneš svůj mentorský tón? Ty jsi měl být kantorem, a ne já.

JIŘÍ: Jak se dostaneš do řečnění, tak ti hned otrne, ale tím mě, Evo, neodbudeš. Pro co jsi plakala, když to nebyly peníze? Proč?

EVA jde ke dveřím skladiště a s bouchnutím je zavře.

EVA: Tak abys to věděl, byly to ty peníze. (Je jí do pláče.) Jsem u konce, jsem na dně, ale ne proto, že obchod nejde. (Se vzteklými slzami.) Obchod jde báječně, ohromně, ale státy nejdou, státy srazily platy, továrny srazily mzdy, všichni srazili a lidé přestali platit. Teď, najednou. Tenhle měsíc. Minulý to ještě ušlo a já mám zrovna platit směnku za letní nákup. Můj čtvrtý kvartál u Hurycha je také splatný, na to jsem skoro zapomněla. Prosila jsem ho, aby mi počkal, ale on, lebka prázdná, si nemohl vyvzpomenout nic jiného, než že obchod odkoupí. Představ si tu drzost! Já mu udělám z jeho kůžičkářské špeluňky prvotřídní kožišnický závod a on to chce odkoupit. Proto jsem naměkko. Že mě má v hrsti.

JIŘÍ: Jestli jsou tohle tvá jediná pasiva, tak si na ten krám můžeš vypůjčit. Vždyť má cenu jistě 80 000.

EVA: 80? Čtvrt milionu, milý Jirko, ale nikdo mi na něj nepůjčí. Byla jsem ve čtyřech bankách, ve zdejší záložně, u dvou tak zvaných bankovních domů, všechno marné, nepůjčí, ani na vysoký úrok. Půjčili by na nemovitosti, na nezatížený dům, ale na krám – snad takhle ještě na zlatnický – a tak jsem hotova. Pro hloupých pár tisíc – konec. Ale já se nedám, začnu znova, kdyby to mělo být třeba hokynářství – to mi jistě půjde, jíst musí lidé vždycky. (Se zlostným pláčem.) Ano, budu prodávat třeba zavináče.

JIŘÍ: Tak vidíš, Evuško, nebylo by to bývalo lepší, kdybys byla zůstala ve Zdicích a čekala, až –

EVA (křičí s pláčem): Budeš už zticha s těmi Zdicemi?!

JIŘÍ: Já vím, nechceš to slyšet, ale mohlas už mít teď nějaké slušné místo v Praze anebo v blízkém okolí, peníze v kapse, pokoj a klid. Nač jsi tohle potřebovala?

EVA (ovládne se a obrátí se k němu): Nač jsem to potřebovala? Abych se přesvědčila, že jsem přestala být slečinkou s vysvědčením, že jsem svá vlastní paní, samostatný člověk – a teď je zase ze mne hromádka slz s pár tisícovkami, které vrátím mamince.

JIŘÍ: No a vidíš, zrovna jsi chtěla udělat ještě větší pitomost a poslechnout toho blázna tady (kývne hlavou ke skladišti) a koupit ten modelový dům. (Prudce.) Jedna hloupost za druhou!

EVA: Ale kdo ti povídá, že jsem ho já chtěla koupit? Já jsem nechtěla! To Honza chce, ten fanatik obchodního rozkvětu. Stagnace znamená u něj úpadek. Proto se musí rozšiřovat! Investovat! A ty ostatní americké přepjatosti, které pochytil ve Zlíně. (Odmlčí se a pak se zábleskem úsměvu.) Ale chuť bych na to měla, to se ti přiznám, jenže až tak za tři leta, teď ne. A teď už vůbec ne, teď by mohl Karpeles koupit mě, a ne já jeho.

JIŘÍ: A co kdyby tě nekupoval Karpeles, ale kdybych ti pomohl já, co tomu říkáš?

EVA: Já od tebe vzít peníze? Zbláznil ses? Ani za nic! Aby sis mě koupil, ne? A zakázal mi tohle a poručil tamto! Ne, Jirko, nevzala jsem si tě –

JIŘÍ: Evo –

EVA: Nevzala jsem si tě ještě právě proto a nedám se odkoupit. Ne, Jirko, jen si nech své peníze, já se z toho nějak dostanu.

JIŘÍ: Neblázni, Evo, když je to tak zlé, tak je to jediný způsob – (Rychle a důrazně.) Byla by to škoda, přijít o jmění, a já ty peníze mám.

EVA: Kde bys je vzal? (Dívá se na něho s očekáváním.)

JIŘÍ: Asi dvacet tisíc mám sám. A dobře čtyřicet si mohu vypůjčit na dům v Sobotce.

EVA: Co by tomu řekl tatínek?

JIŘÍ: Táta? Nic, ví, že se to neztratí. Věří mi.

EVA: Jirko, kdybych si to vzala, nebudeš chtít, abych poslouchala, co ty chceš? Vrátím ti to do čtvrt roku a možná dřív.

JIŘÍ: No, snad by sis mohla dát říci –

EVA: Nic si nedám říci, Jirko, abys věděl. Když mi chceš půjčit, půjč. Ráda to vezmu a vrátím i s úroky. Dostaneš o dvě procenta víc, než tě bude stát hypotéka.

JIŘÍ: Ale nesmysl.

EVA: Žádný nesmysl, buď, anebo. Peníze vrátím i s úrokem a dělat si budu, co budu chtít. To jsou moje podmínky, slyšíš.

JIŘÍ: Ale, Evo, z jedné bryndy se dostaneš a –

EVA: To je moje starost. Přijímáš moje podmínky?

JIŘÍ: Dostaneš peníze. Jdu hned k advokátovi.

EVA (skočí k němu a dá mu hubičku): Děkuju, Jirko. Jsi hodný, třebaže jsi někdy bačkora. (Září a všechno z ní spadne. Jde ke dveřím skladiště, otevře je a zavolá vesele a silně.) Honzo, pojďte sem, mám pro vás novinu!

HONZA (vstoupí, za ním FRANTIŠEK): Jakou?

EVA: Krize je překonána. Pan doktor Sojka ji zažehnal. (Bleskne po JIRKOVI zlomyslně okem.) A teď hurá ke Karpelesovi, kupujeme zbankrotělý modelový ateliér!

FRANTIŠEK (mručí): Tyhlety kapitalisti nepřestanou.

EVA: Co?

FRANTIŠEK: … dokud neudělají bankrot.

HONZA: Slečno, to je to pravé! Dovolte! (Běží k ní a dává jí hubičku. EVA se vyhne, takže hubička jde na krk.)

JIŘÍ: Co si to dovolujete, pane?

HONZA: Mám radost, že primitivní energie vyhrává.

JIŘÍ: Ano, ale kultura to financuje!

Opona.

TŘETÍ DĚJSTVÍ

Táž scéna, pokud jde o stavitele. Nábytkáři a čalouníci však by měli práci. Už to není krám, zmizely kožišiny, vitríny a stoly, a z místnosti stal se impozantní pracovní a přijímací pokoj pro hlavu závodu. Jen nově upravená výkladní skříň v pozadí ovšem zůstala. Vlevo velký stůl. Vpravo vpředu tři křesla se stolkem. Jediná podstatná změna – nový vchod uprostřed vpravo. Dobrý velký koberec a na levé straně něco rozlehlého, co by mohl býti veliký Picasso z nejdivočejšího období naddimenzovaných deformací, ovšem je to jen dílo pilného domácího modernisty. FRANTIŠEK stojí u velkého stolu a telefonuje a přitom si pravou rukou hladí klopy svého nového, poněkud honosného kabátu.

FRANTIŠEK: Ne, milostivá paní tady není, ale pan Hurych přijde každou chvíli. Prosím? Ale ano, švadleny tu jsou a slečna Yvetta taky. Ano, prosím. Hned ji zavolám. (Odejde vpravo novými dveřmi a za okamžik se vrátí. Do telefonu.) Okamžik, prosím.

Zleva vstoupí DÁMA, která si v druhém dějství kupovala ocelotku. Je pořád nápadná, ale ubrala líčidla a je oblečená celá černě, elegantně, ale téměř cudně. Zato její rudé vlasy, které už nepřikrývá klobouk, hoří. Vezme od FRANTIŠKA telefon. FRANTIŠEK se ztratí vlevo ve skladišti.

YVETTA: Modelový dům Eva. Prosím? Directrice u telefonu. Ach dobrý den, madame. Ne, ještě nejsou. Dřív? Ne, milostivá paní, to by nešlo. Pan Hurych? Není tu, ale také by to nemohl urychlit. (Poslouchá.) Ano, plášť vám můžeme poslat ještě dnes do šesti hodin. Kdy říkáte, milostivá, že začíná generální zkouška? V půl jedenácté? Tak šaty tam budou v jedenáct. Ne, dřív to nejde. Opravdu, milostivá paní. Prosím. Vyřídím to panu Hurychovi. Ne, neslíbím, není to možné. Prosím? Ano, v poledne určitě. Prosím. (Zavěsí.) Františku… (Jde ke dveřím vlevo.) Ta róba paní Krechlerové se musí poslat zítra v půl dvanácté, já to ještě řeknu děvčatům. A nemusíte, Františku, chodit číst noviny do skladiště, čtěte si je tady, dokud nepřijde pan Hurych.

FRANTIŠEK: Ale, o pana Hurycha by nešlo, slečno, ten už je na to zvyklý, to spíš milostpaní, jenomže ona teď nebejvá často v závodě. Jo, v tej dámě jsem se zklamal.

Během poslední věty vstoupí z ulice HONZA.

HONZA (od hlavy k patě módní velmož, mladý, ale velmož, ale přece vypadá jaksi utrápeně): V které dámě jste se zklamal, Františku?

FRANTIŠEK: Ale, slečna říká, že bych moh číst noviny tady, že bych nemusel chodit do skladiště. Když to ale nejde. Já nevím, co to je, já se tady v tej parádě nemůžu na toho Ruďáska soustředit. Ňák to neklape dohromady. Kdežto vedle v magacínu, tam jsem v tom hned.

HONZA: No dobrá, ale vy jste se zrovna zklamal v nějaké dámě. Snad ne ve slečně Yvettě? (Hrozí.) Františku, že byste se byl zamiloval?

FRANTIŠEK (napřímí se): To by slečna musela změnit přesvědčení.

YVETTA: Jaké? Politické, nebo sportovní?

FRANTIŠEK: Obojí, slečno. Odpusťte, pánům se moc líbíte, ale v tom dvojím ohledu jste hrozná zpátečnice. (Odchází do skladiště.)

HONZA (volá za ním): Slečna vyzařuje revoluci svými vlasy, Františku, to vám nestačí?

YVETTA (trošku dotčena, úředně): Pane Hurychu, paní Krechlerová telefonovala, že potřebuje tu róbu dnes do šesti. Řekla jsem jí, že je to vyloučeno. Chtěla mluvit s vámi, a když jsem jí řekla, že tu nejste, tak vás prosí, abyste jí zavolal do divadla.

HONZA: Co se mám s ní bavit, když s tím nebudou hotovi, až zítra. Copak jste jí to neřekla?

YVETTA: Ale ano, slíbila jsem jí to do zítřka do půl dvanácté. Plášť chtěla hned, ten jí pošleme ještě teď. Mám poslat také účet?

HONZA: Ale ne, to počká, až přijde s novou objednávkou. Nesmíme zákaznice deprimovat.

YVETTA: Prosím. (Odchází.)

HONZA (podívá se za ní překvapeně): Copak vám dnes přeletělo přes nos, slečno directrice, že jste tak úřední?

YVETTA (obrátí se): Když se vám moje vlasy nelíbí, nemusíte se mi smát před Františkem.

HONZA: Ale kdo vám to řekl, že se mi nelíbí? Ohromně se mi líbí, jsem do nich zamilován, zvláště teď, co máte ten nový ostrý odstín.

YVETTA: Nesplet jste si barvu? Zdá se, že pokud jde o vaše zamilování, tak bych se musela dát naplatinovat. (Sekla ho a odchází.)

HONZA: Máte pravdu, mně se líbí platinové taky.

YVETTA: To je známo. (Sahá na kliku.)

HURYCH: Snad nežárlíte – na milostpaní?

YVETTA: Na milostpaní? Já? A proč? To snad vy byste měl proč žárlit, ledaže byste měl zvlášť v lásce doktory.

HONZA: Vy jste ale, Yvetto, ještěrka štiplavá. Jestli jste byla taky taková dřív jako manekýnka, tak se divím, že ten váš přítel to s vámi vydržel.

YVETTA: Ten byl na mne hrozně hodný, to vás mohu ujistit. Možná, že hodnější, než byly na vás vaše přítelkyně.

HONZA: To jste uhodla, některé byly občas nesnesitelné. (Usměje se.) Jako teď vy.

YVETTA: To je vaše chyba, ne moje.

Vejde DĚVČE zprava.

DĚVČE: Slečno, je tu ta dáma na zkoušku.

YVETTA s ní odejde.

HONZA (jde k telefonu a vytočí číslo, chvilku čeká): Prosím vás, není tam madame Skálová? (Slabikuje.) Sleč-na Ská-lo-vá? Ano. Není?

Vejde FRANTIŠEK.

Podívejte se laskavě do bridge-roomu. Ano, počkám. (FRANTIŠKOVI.) Kdy odešla milostpaní?

FRANTIŠEK: Milostpaní přišla v půl dvanácté, chvilku potom, co vy jste odešel. Prohlédla knihy, podepsala poštu a brala si nějaké peníze, protože pokladní posílala vyměnit pětitisícikorunu.

HONZA (do telefonu): Není. Děkuji vám. (Zavěsí.)

FRANTIŠEK: Jo, jo, je to s tou milostpaní trápení.

HONZA: Prosím vás, Františku, ušetřte mě svého soucitu.

FRANTIŠEK: Ona je typickej příklad předvídanýho kapitalistickýho úpadku a degenerace vzdělaneckejch sociálfašistickejch vrstev. A byla taková zdravá a energická – zkrátka hrozně sympatická, až na to politický přesvědčení. Ale jenom co nahromadila ten kapitál, tak se vodpoutala vod výrobní základny a nedělá nic jinýho, než že rozhazuje. Jo, tak to vobyčejně chodí.

HONZA (musí se mimoděk usmát): Vidíte, Františku, z tohohle hlediska jsem se na to nedíval, a víte, že vlastně máte v něčem pravdu?

FRANTIŠEK: Ve všem, pane šéf, ve všem, to si pamatujou. Já bych se vlastně měl ze svýho revolučního stanoviska radovat, že to jde s tímhlenc kapitalistickým zřízením z kopce. U nás je to jen v menším měřítku, ale je to příznačný pro celej vývojovej proces. Já to znám moc dobře. Tohlenc bude už můj jedenáctej bankrot, totiž, aby mi rozuměli, jedenáctá firma, která za mý tichý spoluúčasti bude likvidovat.

HONZA: Františku, nežvaňte. Ještě vás někdo uslyší a bude si myslet, že ty vaše fantasmagorie jsou pravda.

FRANTIŠEK: Žádný fantasmagorie, pane šéf. Já to nemám taky zrovna lehký. Nemyslej si, že do toho nevidím, ale jo, zvětšili jsme se, paráda je a majson Eva vydělává víc. Ale je větší režie, a potom milostpaní se s vodpuštěním splašila. Jezdí na dostihy, hraje ten pryč, vozí se v autu s muskejma, co maj mrňavý knírky pod nosem, a voni to táhnou všecko sám. Eště že angažovali slečnu Yvettu; já jsem nejdřív myslel, že střelili kozu, když sem poprvně přišla a vypadala, jako když chce dostat první cenu na maškarní merendě. Ale to sem ji podceňoval. Obchodu rozumí a je konec konců od fochu.

HONZA (dopálen): Poslyšte, Františku, proč mi to tady všecko povídáte? Myslíte, že mě to zajímá?

FRANTIŠEK: Vodpustěj, pane šéf, ale protože se na to už nemůžu koukat. Tady se něco musí stát. A honem, než bude pozdě. Jak sem řek, já to nemám lehký: rozum mi říká, nepleť se jim do toho, ať si polámou vaz v tej štvanici za penězma, ale svědomí mi zas nedá, protože přes ty rozdíly politickýho přesvědčení –

HONZA (posměšně): A sportovního, na to nezapomeňte!

FRANTIŠEK: – a sportovního taky – bych si vlastně přál, aby to kapitalistický provizorium tady ještě potrvalo, protože u nás to není nejhorší. Ať to vezme konec nejdřív u těch druhejch. Dyť já se s nima docela dobře snáším.

HONZA: Děkuju vám, Františku.

FRANTIŠEK: A s milostpaní vlastně taky. A i se slečnou Yvettou, až na ty vlasy.

HONZA: Ty vlasy vám nějak leží na srdci, Františku, vy puritáne.

FRANTIŠEK: Žádnej puritán, prosím, já vím, že vona to jako manekýnka potřebovala, honit vodu, a chápu, že když jí to sluší, že si to nechala. Ale přesto je to taková buržoasní preverze.

HONZA: A víte, že tohle barvení vlasů je už moc stará (zřetelně vysloví) perverze? Už Egypťanky to dělaly!

FRANTIŠEK: A taky na to ten Egypt zašel. A tenhlenc kapitalistickej řád na to zajde taky.

HONZA: Amen.

Vejde doktor SOJKA ve svrchníku.

Vítám vás, pane doktore.

JIŘÍ: Dobrý den, pane Hurychu. Eva tu není?

FRANTIŠEK: Poklona, pane doktore. Milostpaní je pryč a hraje asi pryč, a já du taky pryč. (Odejde do skladiště.)

JIŘÍ: Ten váš originální sluha dělá teď dokonce do poezie.

HONZA pokrčí rameny.

A nevíte, kde by mohla Eva být?

HONZA: Právě jsem volal do její kavárny nad Vltavou, a tam nebyla. Tak potom těch možností je mnoho. Slečna už není, jako bývala. Úspěch jí stoupl do hlavy. Korumpovalo ji to.

JIŘÍ: Máte pravdu, není. A to udělalo všecko to zatracené kožišnictví. Kdyby se byla držela profesury, tak –

HONZA: Ale kdepak profesura, to pro ni nebylo. Na to měla příliš mnoho energie a podnikavosti. Ale kdyby se byla držela kožišnictví, kdyby se teď držela modelů, kdyby se vůbec něčeho držela, tak by to šlo – ale ono už ji omrzelo oblékat módní dámy – radši dělá sama módní dámu. A se mnou zachází jako s manželem –

JIŘÍ: No dovolte, pane Hurychu –

HONZA (s důrazem): Ano, jako s manželem, ve všem, až na to manželské soužití. O nic se nestará, nechá mě, abych se dřel, a vybírá peníze, a občas se mi přijde za to v nových šatech ukázat. Nikdy mě nenapadlo, že budu za svobodna dělat manžela se všemi povinnostmi a žádnými právy.

JIŘÍ (posměšně): Hlavní věc, že vás přitom neopustila dobrá nálada a chuť k žertům.

HONZA: Ale věřte, to je šibeniční humor. Proč já tady vlastně civím? Já, který nechtěl nikdy mít svázané ruce? Proč? Co za to mám? Ona má poměr s vámi –

JIŘÍ: Jen si poslužte, pane Hurychu.

HONZA: – a já jí tu dělám šafáře. Prosím vás, pane doktore, proč jste si ji alespoň už nevzal?

JIŘÍ: Proč? Vy se ptáte proč? Protože si mě ona nechtěla vzít. Hrála si se mnou. Nejdřív, když byla bez místa, že se ode mne nenechá koupit, že neprodá svou samostatnost. A pak, když koupila to kožišnictví, tak mi dávala najevo, že to nepotřebuje, takže jsem si skoro připadal jako nějaký lovec věna. No a tak si mě nevzala a já už jí přestal o to říkat. Ostatně, ona by do Bohumína nešla. Tak bych sem musel stejně dojíždět jako teď. Jenže dřív mně alespoň pravidelně odpovídala na dopisy a měla ze mne radost, když jsem tu mohl zůstat o den déle, ale v poslední době se to změnilo. Myslím, že má pro mne právě tak málo času jako pro vás.

HONZA: Možná že míň. Představte si, co se jenom ze mne stalo. Vždyť já jsem byl dřív jako velká voda. Nic mi nebylo dost obtížné, no a vidíte, teď tu civím sám a mám starosti. Počítám. Na mou duši, já stárnu.

YVETTA (vstoupí s knihou): Pardon. (Pozdraví SOJKU, který se jí ukloní. K HONZOVI tichým hlasem.) Pane Hurychu, slečna Lustigová chce tu bílou róbu s přehozem, co jsme měli na přehlídce. Byla by to jen nepatrná úprava, protože slečna Lustigová je stejně vysoká jako Nina, na kterou jsme to šili. Ale (zaváhá) jsou tu –

HONZA: Ty dva účty, já vím.

YVETTA: Ne, pane Hurychu, tři. A poslední splátka byla 5. června.

HONZA: No, co vy myslíte, slečno?

YVETTA: Je to dubiózní.

HONZA: Je. Ale ptal se po té róbě ještě někdo?

YVETTA: Ano, nějaká dáma. Telefonem. Ale nepřišla si.

HONZA: Zvědavá konkurence, jako obvykle. Dejte to slečně Lustigové.

YVETTA: Prosím.

HONZA: Ale pošlete jí výpis z účtu. S omluvou.

YVETTA: První formulář?

HONZA: Ano, první.

YVETTA odchází.

JIŘÍ (po celou dobu ji pozoroval s výrazem člověka, který se rozpomíná; po jejím odchodu): Ale tuhle slečnu už jsem někdy viděl, ale kdy to bylo? (Vzpomene si.) Ale ovšem – tenkrát ten incident.

HONZA (věcně): Ano, ten incident. A víte, že ten pán nežaloval? Ale máme tu na něj vzpomínku. Slečnu Yvettu. Manekýnka, které krize vzala toho jejího přítele. Přišla k nám, když jsme převzali Karpelesa, nabídla se a osvědčila se. Directrice.

JIŘÍ: Je velmi hezká. (Dívá se za ní ke dveřím, kudy odešla.) Trochu výstřední.

HONZA: To je právě to, co náš závod potřebuje.

JIŘÍ: Vyměnily si s Evou role. Tahle zřejmě pracuje, a Eva asi – já nevím, co dělá Eva. (Otráven hledí před sebe.)

HONZA (podívá se na něho s pochopením): Vidíte, a já jsem vám záviděl, a teď vidím, že jste nebyl taky zrovna přesycen štěstím.

JIŘÍ: Já jsem zas záviděl vám. A trošku jsem se vás bál. Jste mladší a pořád jste se chtěl prát se životem a s každým a byl jste stále kolem ní. (Tišeji.) Teď snad mi odpustíte ty moje nájezdy.

HONZA: Ale ovšem, to se stalo už dávno. Víte, tenkrát, když jsem se vrátil z Paříže a našel jsem ji v otcově krámě, děvče, a přitom rozhodnutého člověka s celým plánem, tak mi popletla hlavu. Řekl jsem si: to je žena, která není jenom hezká, ale má také ducha. S tou by byla radost se do něčeho v životě pustit. A tak jsem se do toho pustil. Víte, upřímně řečeno, neměl jsem nejmenší chuti začínat kožišnictví. Ale s něčím jsem začít musil. Obchod tu byl, obchodovat umím a byla tu ona.

JIŘÍ: Bylo to přirozené, že jste se do ní zamiloval. A víte, co vám řeknu? (Důrazně.) Vy jste se zamiloval do jejího vzdělání!

HONZA: Snad. Ale to říkáte už moc. Víte, já na zamilování nejsem. Na to jsem nevěřil nikdy a jako mladík jsem se tomu smál. Ale s Evou to bylo něco jiného – právě to, co jsem si představoval. Ovšem, byla dáma, a já už jsem se po prvním setkání nikdy nedostal k tomu, mluvit o sobě a o ní. No a ostatek víte. Vlastně není žádný ostatek. Nevím, jestli si to všecko uvědomovala.

JIŘÍ: Ženy si to vždycky uvědomují. Vidíte, my lékaři si říkáme, že rozumíme lidem líp než ostatní, a tady to máte. Evu, jednoduchý případ, a já jsem pořád před branami. Věřte mi, že to je ponižující být takovým milencem. Ne, že by mě neměla ráda. Ale nepustila mě k sobě, žila si uvnitř vlastním životem, nepotřebovala mě. Nikoho nepotřebovala. Vás také ne.

HONZA: To bylo na začátku. To ji hnala ctižádost. Pracovala, vyhrávala. Ale teď už to není ta amazonka, ta žena s kuráží, ale nastrojená loutka, která se zhlíží sama v sobě a myslí si, že tenhle obchod a já v něm jsme nějaké perpetuum mobile.

JIŘÍ: Podvádí nás zkrátka oba. (Nakvašeně.) Nevím, jestli mě jako milence, ale vás jako společníka určitě. Jsme takoví dva kuli, kteří se pachtí, aby ji dostihli, a ona se vznáší nad námi, takže na ni nedosáhneme. Nejlepší by bylo likvidovat. Není toho už dost?

HONZA: Likvidovat? A vidíte, to mně ani nenapadne. Zahodil bych dva roky práce. Počkejte, snad vám ji ještě obrátím. Zkusíme to.

JIŘÍ: Zkusme to, ale jak?

HONZA: Musíte mi pomoci.

JIŘÍ: Ale to se rozumí, pane Hurychu, hrozně rád. Byl jste mi odjakživa hrozně sympatický.

HONZA: Ani jsem nepozoroval. Ale snad jste se svými útoky bránil, (s úsměvem) abyste nepodlehl návalům sympatie, kterou jste ke mně cítil.

JIŘÍ: Ne, myslím to upřímně. Jako člověk jste mi byl sympatický. Jako muž, který se denně stýká s Evou, jste byl nebezpečný. Jsem taky jen člověk, a proto mi odpusťte ty moje neomalenosti. (Podává mu ruku.)

HONZA (vezme ji): A vy mně zas moje. A teď zkusíme vyburcovat Evu. Já ji ještě proženu. (Jde k telefonu.)

JIŘÍ: Ale jak? To mě musíte zasvětit.

HONZA: Uvidíte do toho sám. Vaše celá úloha bude – všecko, oč vás ona nebo já požádáme, odmítnout. Ze všech možných důvodů. S lítostí, ale kategoricky. Platí?

JIŘÍ: Jak chcete. Platí. A poslyšte, něco vám řeknu. Víte, že vy jste vlastně hoden být vzdělancem?

HONZA: Děkuji vám, dělám, co mohu. A teď uspořádáme malou honičku. (Vezme telefon a vytáčí číslo.) Halo, Boženka? – Už je slečna doma? – Kdy odešla? – Před šestou odjela? Ale tady není. – Že má nějaký ples? Co zase? – A tak? Děkuji – (A vtom vidí EVU, která vstupuje. Praští telefonem do vidlice.) Konečně, že jdete, slečno! Sháním vás celé odpoledne.

EVA (rafinovaná, trošku výstřední elegánka, šťastně, a přece neuspokojeně lehkomyslná, a poněkud unavená): Dobré odpoledne, Honzo! Snad nehoří! Ale, Jirko, to je překvapení! (Nutí se do srdečnosti.) No tak, nedáš mi hubičku? (Podává mu ruku a nastavuje tvář.)

JIŘÍ (stiskne jí ruku, ale nepolíbí ji): Dobrý den, Evo!

EVA (byla na to připravena): Ale! Pán se zlobí!

JIŘÍ: Byla jsi asi příliš zaměstnána, žes mi nemohla odepsat, viď?

EVA (odloží klobouk, kabelu, svléká plášť a rukavice): Á, pán se přijel do Prahy zlobit?

JIŘÍ: Má milá, tímhle bagatelizováním –

EVA: Nechtěl by pán odložit to zlobení až na večer? Pan Hurych se třeba nezajímá o naše rodinné scény, anebo ano, Honzo?

HONZA mlčí.

JIŘÍ: Miláčku, vypadáš nádherně, líp než ze žurnálu, a jistě máš ohromné úspěchy, ale nezdá se ti, že tohle není život pro tebe?

EVA (čeká na příležitost, aby vybuchla; prudce): Už ti zas něco na mně není vhod? Když jsem dělala kožišnici, nebylo ti to vhod. Když jsem koupila Karpelesa, nebylo ti to vhod. A teď, když si žiji po svém a trošku vypnu ze starostí, tak ti to taky není vhod.

JIŘÍ: No ale proto by ses snad nemusela rozčilovat? Myslím, že já spíš mám právo, abych se divil –

EVA (překřičí ho): Jsem, jaká jsem, a když se ti to nelíbí, nech být. Já vím, že neodpovídám tvému ideálu mazlivé ženušky, poslušného sentimentálního pejska, právě tak, jako neodpovídám Honzovým představám. Ten by mě nejraději viděl jako ženské ztělesnění běžícího pásu ze zracionalizované továrny. (Důrazně.) Ne, vážení přátelé, musím vám říci, že vás mám s vašimi moudrostmi až po krk. Nejsem ani rozněžnělá husa, ani strojový dříč. Jsem žena, jako muži bývají. Takoví muži, kteří se mně opravdu líbí. Trošku lehkomyslní, kteří si dělají, co chtějí, ovšem, pokud to jde – kteří pracují, když je potřeba, dřou se, ale také, když to jde, spolehnou na štěstí junácké a zapomenou na činži i na berní správu. Vy, Honzo, byste měl mít pro tohle trochu porozumění, vy jste sám byl takový, než jste se zkazil v tomhle krámě a než jsem vás nakazila svým dříčstvím. A já jsem snad od vás zas pochytila trochu té chuti vyletět, když to na člověka přijde. Nevím, jestli vám to jde k duhu, ale mně jistě. A ty, Jirko, ty to ovšem všechno zatracuješ. Ale já toho nelituji. Nejdřív se mi bývalí kolegové a kolegyně smáli a dělali vtipy jako ty. Nebylo to příjemné, ale dnes mi všichni závidí. Já si kázat nedám. Proto jsem si tě nevzala. A nedala bych si od tebe poroučet, i kdybych (důrazně slabikuje) by-la tvo-je že-na! Slyšíš?

JIŘÍ se zvedne a jde si beze slova pro svrchník.

EVA (ho po očku pozoruje): Kam jdeš?

JIŘÍ: Nebudu překážet. (Obléká svrchník.)

EVA: Neblázni, Jirko. Můžeš jít se mnou na ten filmařský ples. Skoč se do hotelu převléknout.

JIŘÍ: Děkuji ti, Evo, ale jistě jsi měla na ten ples už společníka. Tak se beze mne obejdeš.

EVA: Ale jdi, Jirko, snad bys nežárlil. Byl by s námi šel také Honza.

HONZA: Ani jsem nevěděl.

EVA: Ale ovšem, chtěla jsem vás tím překvapit.

JIŘÍ (oblečen odchází): Dobrou zábavu. (Odejde.)

EVA: Ale, Jirko – (Chce jít za ním, ale rozmyslí si to.) Půjdete, Honzo? Uvidíte, on se tam stejně objeví. Melancholicky o půlnoci. Vždyť to známe.

HONZA: Chtěl jsem s vámi mluvit, slečno, o obchodních věcech. Je to –

EVA: To můžete u večeře také. Vezměte si frak – anebo ne, třeba ten váš věčný smoking. Já se jdu zatím převléknout.

HONZA (energicky): Počkejte, chci to domluvit.

EVA: Ale vždyť jsem vám řekla, že na to teď nemám kdy. Počkejte, až po večeři.

HONZA: Ale teď nejde o obchod. Jde o vás.

EVA (popuzena): Co jde o mě? Co vás to zas napadlo?

HONZA: Jak jste mohla takhle mluvit?

EVA: Jak?

HONZA: Mluvila jste jako děvče, které má jedinou legitimaci k životu: bohatého tatínka. A to je, jak víte, pochybná legitimace. (Prudce.) Proč jste ze sebe udělala loutku? Proč si hrajete na moderní opici? A kdy už necháte svého mondénního života, který obrací všecku vaši práci naruby?

EVA: Prosím vás, Honzo, ještě vy začínejte. Přece nemohu dělat našemu podniku ostudu. A nemyslíte, že ty moje bridže a večírky mají pro firmu také svůj význam? Jestli chcete, dám si předložit knihu objednávek a zatrhnu vám všecky své nové známé. Já, milý Honzo, (s úsměvem) pracuji pro závod, i když nic nedělám.

HONZA: Říkáte to velmi přesvědčivě, ale já dnes nejsem v náladě, abych vám pro podařený vtip odpustil, že to není pravda.

EVA: Honzo, já vám to dokáži –

HONZA (klidně): Nedokazujte, kousek pravdy na tom je, ale věřte mi, že na mondénní dohazovačku ze společnosti je vás škoda. Kde je vaše energie a ctižádost?

EVA: Energie odpočívá před novým rozběhem a ctižádost je zatím ukojena.

HONZA (ostře a úmyslně provokativně, nicméně tišeji): Obojí degenerovalo. Úspěch vás demoralizoval.

EVA (dopálena): Co říkáte? Já že jsem degenerovala? Moje energie a ctižádost že degenerovaly? (Křičí.) Pane Hurychu, to vám tedy brzo ukáži, jak jsem degenerovala! Jste špatný znalec, pane, třebaže rozumíte obchodu! (Jde energicky ke dveřím.) Přesvědčíte se! Ale teď už opravdu nemohu nechat švadlenu čekat. (Ruku na klice, křičí víc.) A laskavě na mne podruhé nekřičte, ano? (Odejde a bouchne dveřmi.)

HONZA (se tiše směje, až se mu hýbou ramena. Pak zavolá): Františku, pojďte si vzít poštu!

EVA se vrátí pro kabelku, na HONZU se ani nepodívá a energicky odchází, ale vtom vejde HURYCH starší s RŮŽENKOU v kožiše.

HURYCH (s afektovanou srdečností): Dobrý večer, slečno. Nazdar, Jeníčku!

RŮŽENKA: Dobrý večer.

HONZA: Rukulíbám, maminko. (Podají si ruce.) Dobrý večer.

EVA (vrátí se ode dveří): Á, dobrý večer, dobrý večer! (Podá jim oběma ruce.) Prominete, já mám právě tak čas se jít převléknout, abych nezmeškala večer. (Odejde rychle vpravo.)

Z magacínu vejde FRANTIŠEK a pozdraví. HURYCH se na něho zamračí.

RŮŽENKA: Té slečně to sluší. Jeje, té to sluší!

HURYCH (jakoby ne k HONZOVI, ale přece jen k němu): A daří se? Báječně, co?

HONZA: Co to, maminko, tak pozdě?

RŮŽENKA: Ale otec tu měl jednání.

HURYCH (ji přeruší): Počkej, Růženko, hned k tomu dojdeme. (Zas do prázdna.) Já jsem vždycky říkal, tenhle obchod, to je zlatý důl. A víte, co to taky dělá? To místo tady. Vždyť to je ohromné místo. Rohák! Ano, to jsem tenkrát udělal hloupost, že jsem to prodával. Mohl jsem být dnes milionář.

HONZA (suše): Vy ne.

HURYCH (nafoukne se): Jak to, já ne? Ty jsi se zkrátka nezměnil.

RŮŽENKA (zatahá ho za rukáv): Ale, tati.

HURYCH (ovládne se, chvilku bloudí očima po HONZOVI, pak přejde na zařízení): Učiněný palác. No, to věřím, tady se dají mastit účty. (Odmlčí se.)

HONZA: Sednete si u nás, ne? Františku, připravte židli.

FRANTIŠEK vytáhne křesla a MANŽELÉ se usadí. HURYCH tak, že je k HONZOVI obrácen profilem.

HURYCH: A že už začínáte taky cítit, že se ta krize lepší?

HONZA: Proč myslíte?

HURYCH: Ale protože se to všecko lepší. Jo, my jsme zkrátka ostrov pořádku. To není jako u sousedů, kde se to pořád pere. To jsou výhody té naší nedoceněné demokracie. Já jsem vždycky říkal, že není nad demokratické spořádané zřízení.

FRANTIŠEK (vrtěl se při té řeči a už to nemůže vydržet): Vodpustěj, Hurych, ale voni dycky na tu demokracii jenom nadávali.

HURYCH (nadskočí): Já? No dovolte, co si to dovolujete?

FRANTIŠEK: Mně po tom nic není, ale – (HONZOVI.) Pane šéf, vždyť já to nemůžu snést. (Rozčileně na HURYCHA.) Vždyť to bylo tady na tom samým místě, co říkali, že musí přijít tahle silná ruka, nepamatujou se? A teď vobracejí jako na čtyráku.

HONZA: Františku, nechte nás laskavě, ano?

FRANTIŠEK: Beze všeho, pane šéf, nechám. Protože je vidět, že trhlo na stoupence silný ruky.

HURYCH: Na jaké stoupence silný ruky? Copak já jsem pro nějakou diktaturu?

RŮŽENKA: Nerozčiluj se, tati. Víš, že ti to škodí.

FRANTIŠEK: Teď už snad ne, pane Hurych, vono taky není vo co stát. (Sebere poštu a odchází na ulici.) Poklona. Dobrou noc přeju. (A bruče odejde.)

RŮŽENKA: Nech ho, tati. Ovšemže nejsi stoupenec silné ruky. (S úsměvem.) Ty jsi jenom pobloudilý demokrat a teď jsi zase našel cestu.

HURYCH (oddychne si; a zas jako by mluvil do prázdna): Já se divím té slečně Skálové, že tu vydrží takového bolševika. Já bych ho vyrazil a bylo by to.

HONZA: To byste se musel divit mně, protože já tu držím toho bolševika. Ostatně se mu musí rozumět, ve skutečnosti je to taková sentimentální kůže. Hubu ovšem má, to je pravda. A má taky humor.

HURYCH: Humor? Já tomu říkám drzost.

HONZA: Vidíte, mně se to ani nezdá. František je dobrá duše, a protože nemá vilu jako vy, utěšuje se alespoň svým revolučním přesvědčením. Víte, každý musí mít nějakou tu svou jistotu. Vy jste na tom o to líp, že vaše jistota má cenu čtvrt milionu. Ta Františkova jistota je jenom mravní a citová. (S humorem.) Vyživuje ji svou vírou a rudým večerníkem. – No, ale teď, maminko, budete muset odpustit – já mám večer nějaké –

HURYCH (popuzeně): My jsme nepřišli poslouchat výklady o vašem Františkovi. Máme vážné věci na práci. (Důrazně.) Rádi bychom mluvili se slečnou.

HONZA: To teď asi nepůjde, ale snad bych to mohl zařídit sám.

HURYCH: Růženko, tak řekni sama.

RŮŽENKA: Ale vždyť ty – no tak dobře. Honzo, víš, otec vždycky chtěl být sedlákem, nebo něčím, co souviselo s venkovem. A teď se nám v Senohrabech naskytla příležitost.

HURYCH (skočí jí do řeči): Je tam vedle nás na prodej parcela s velikou ovocnou zahradou a není to drahé. Jenže je u toho vila a tu já nechci. A tak jsem si myslel, že by se ta vila slečně mohla hodit. Stojí bratru za dvakrát sto tisíc.

HONZA: Tak to tedy byste se zbytečně namáhal. Ani nemusíte na slečnu čekat. Finanční stav závodu nedovoluje vůbec takový odliv kapitálu. Ne, to je opravdu vyloučeno. Dnes! Co vás to napadá? To se vůbec nemusíte zdržovat. Potřebovali bychom kapitál tady v závodě. Ne, to je vyloučeno.

HURYCH: Ale počkej, snad bych mohl promluvit se slečnou.

HONZA: Zbytečnost. Říkám vám, vyloučeno. Musím to vědět, finanční věci vedu sám.

HURYCH (rozmrzele se zvedá): No tak děkuji za ochotu. Pojď, Růženko. Máš pěknýho syna.

RŮŽENKA (podává HONZOVI ruku): Sbohem, hochu. (Jde za HURYCHEM.) Já jsem ti to předpovídala, že to tak –

Zavřou se za nimi dveře.

HONZA (po jejich odchodu se usměje, chvilku stojí zamyšlen, pak zamkne knihy do stolu, zhasí lustr, jde ke dveřím do ulice, které zamyká; ale vtom někdo bere za kliku a vstoupí JIŘÍ v plášti s vyhrnutým límcem): Ale, to jste vy? Už jsem myslel, že jste zapomněl na naše ujednání.

JIŘÍ: Nezapomněl. (Svlékne plášť a pověsí jej. Je ve večerním.)

HONZA (hvízdne): To jste se ale rychle převlékl!

JIŘÍ: Bydlím v penzionu tady za rohem. Neutekla mi Eva?

HONZA: Ale kdepak. Ta si obléká novou róbu. Je to dnes naše skoro nejlepší zákaznice. (Mimovolně se zasměje.) Bohužel – se to jenom odpisuje z příjmů. Odpustíte, pane doktore, ale musím se také převléci. Zatím se nějak bavte, a buďte kliden, dnes to rozřešíme. (Odejde vlevo.)

Vtom vstoupí YVETTA zprava, rozhlédne se.

YVETTA: Pan Hurych tu není?

JIŘÍ: Je vedle. Převléká se na ples. (Otráveně.) Jsme dnes všichni ve slavnostní náladě. (Najednou.) Jak se vám tu líbí, slečno?

YVETTA (překvapeně): Jak se mi tu líbí? Proč se ptáte, pane doktore? Dobře.

JIŘÍ: Ale je to trochu jednotvárné, ne?

YVETTA: Jak se to vezme. Snad pro někoho.

JIŘÍ: A pro vás ne?

YVETTA: Kdybych neznala nic jiného než tohle zkoušení a prodávání, tak ano. To bych možná chtěla zažít něco z toho, co ukazují v biografech – jenž já jsem takové věci zažila zblízka. A tak se mi to tady zdá jako (tiše) vytoužená země. Víte, tenhle pracovní shon je vlastně hrozně dobrodružný a –

JIŘÍ: Vy jste se do té své práce docela zamilovala.

YVETTA (vesele): Ano, je to láska, která ani nezklame, ani nebolí. Těší.

JIŘÍ: Copak vy jste znala jen takovou lásku, která klame a bolí?

YVETTA: Skoro. Jenže to pak není láska, to je vlastně zaměstnání. Proto jsem si to teď obrátila – tohle místo tady, (s úsměvem) to je moje láska.

JIŘÍ: A po jiné netoužíte?

YVETTA: Ne – docela ne. (Hodí hlavou.) Není o co stát. (Odchází.)

JIŘÍ: A co když se někomu líbíte?

YVETTA: Když je to zákazník, tak toho hledím využít a udělat dobrý obchod.

JIŘÍ: A když to není zákazník?

YVETTA: Tak mne nezajímá!

JIŘÍ: Škoda.

YVETTA: Říkáte to skoro s citem, a děláte si žerty.

JIŘÍ: Myslíte? (Posměšně.) Takový je život!

YVETTA: Kdyby byl jen takový! Někdy je mnohem horší, ale pro mne je to už minulost. Tahle práce mne vysvobodila. Tady platím něco ne proto, že mi sluší šaty, ale proto, že něco umím. Jsem tím, čím jsem chtěla být. (Rozhlédne se.) A je to tady hezké, nemyslíte?

JIŘÍ: Je. Všecko. (S úsměvem.) Vy také.

YVETTA (úsečně): Přál jste si ještě něco, pane doktore? (Odchází.)

JIŘÍ: Vy se zlobíte?

YVETTA: Nemám ráda tenhle druh žertů.

JIŘÍ: Ale věřte mi, já nežertuji. Já to myslím vážně.

YVETTA (pauza): Tak to jste mi tedy udělal radost. (Odběhne.)

JIRKA se dívá za ní, usměje se, pak se obrátí a usedne ke stolu vlevo, na kterém svítí lampa, zapálí si cigaretu, hlavu opřenou o dlaň. Kouří se zavřenýma očima. Je slyšet hluk z ulice. Auta, tramvaje. Za chvilku se tiše otevřou dveře vpravo; objeví se EVINA hlava, jak nakukuje dovnitř. Spatří JIRKU, je trochu překvapena, trhne sebou, ale pak se spokojeně usměje a po špičkách vstoupí. Má skvělou toaletu, právě takovou, jaká se očekává od divadelní hvězdy, která hraje tuto roli. Zavře za sebou dveře, ale ty zaklapnou a JIRKA zvedne hlavu.

EVA: Dobrý večer.

JIŘÍ (vstane): Dobrý večer.

EVA: Jsi hodný, že ses vrátil. (Jde do středu.) Jak se ti líbím?

JIŘÍ (nutí se do odměřené suchosti): Velmi krásné.

EVA: Jenom? A neposvítíš si na mne? (Jde k vypínači a zapne lustr.) Nu?

JIŘÍ (podívá se na ni a jde ke stolku vpravo): Oslňující. To jsi chtěla slyšet, ano?

EVA (zlomyslně): Kdoví?

JIŘÍ: Můžeš si v tom sednout?

EVA: Radši ne.

JIŘÍ: Tak dobrá, budeme mluvit vestoje.

EVA (stojí zády opřena o velký stůl vlevo): Ale!

JIŘÍ (stojí vpravo před stolkem): Rozcházíme se.

EVA: Myslíš?

JIŘÍ: Rozešli jsme se už dávno.

EVA: Dávno?

JIŘÍ: Už tenkrát, když jsi kupovala tenhle krám, tak jsem cítil, že to bude konec. (Prudce.) Proto jsem se tomu bránil, proto jsem to nechtěl, ale ty sis nedala říci. Hrála sis se mnou. Sama jsi nevěděla, co chceš. Ty, ty, pořád jen ty. Tvoje svoboda, tvoje sebeurčení, tvoje plány a tvůj život. Já jsem byl trpěn, protože jsem nepřekážel. Ale teď už překážím. Neboj se, nebudu.

EVA (zvolna, klidně a velmi tiše): Nic víc jsem nechtěla, než jsi měl ty. Dobyla jsem si to a udržela jsem si to. Ty jsi v jádře hrozný konzervativec. Všechno, co říkáš o mně, mohla bych já říci o tobě. Až na to hraní. Nehrála jsem si s tebou. Každý člověk má v životě období, kdy vlastně neví, co chce, a –

JIŘÍ: A ty teď už víš, co chceš?

EVA (s úsměvem): Snad.

JIŘÍ (opustí ho sebevláda a skočí k ní v afektu): Evo!

EVA (dívá se na něho a slabě zavrtí hlavou): Ne, Jirko, už ne, měl jsi pravdu. (A obejde stůl, postaví se za ním a dívá se zas na JIRKU, který stojí na místě, kde stála dřív ona, a hledí na ni.)

Zleva vstoupí HONZA, je ve smokingu.

HONZA: Tak už jsem tu. (Spatří dvojici a větří, že k něčemu došlo. Ale to už EVA jde k němu a JIRKA se obrací.)

EVA: Výborně. Půjdeme. (Postaví se tak, aby ji dobře viděl. Koketně.) Nu?

HONZA (odbornicky a suše): Vzadu je to trochu příliš vystřiženo. (Nedbale.) Jinak zázrak. Vždycky říkám, že jste naše nejlepší manekýnka, slečno.

EVA (s úsměvem trochu nuceným): Každý svým vlastním manekýnem, Honzo. Dobré heslo, co?

HONZA: Ano. Znamenité. Ale než půjdeme, slečno, musím vám přece něco říci. (Nasadí starostlivou masku.) Nebude vám vadit, že tu je pan doktor? Nemáte stejně před ním tajností.

EVA (rozmrzele): Ale což to musí být právě teď? Vy jste jako zimnice.

HONZA: Ano. Prominete, slečno, budu trochu bezohledný. Tedy: na mou radu koupila jste Karpelesa. Obchod se vyplácí. Ale to je všecko. Vaše potřeby, vaše zábavy, vaše auto, šperky, toalety, společenské styky, domácnost, to všecko vyžaduje víc, než obchod nese.

EVA: Ale –

HONZA: Prosím, nechte mě domluvit. Chcete říci, že to je váš obchod, že to jsou vaše peníze a že s nimi můžete dělat, co chcete. Dobrá, ale nezapomeňte, že tu je také moje práce, můj zájem, moje energie. (S důrazem.) Nehodí se mi udělat s vámi bankrot.

EVA: Ale, co to říkáte? Vždyť jsme aktivní.

HONZA: Ano, ale s úvěrem. A ten úvěr dnes Baumann vypověděl. Na to jsem prve narážel, slečno, ale vy jste nechtěla poslouchat. Potřebujeme do měsíce 150 000 a nemáme je. Bankovní hotovost stačí krýt běžné výdaje a termínované platy, ale na Baumanna nemáme. A na to není čas až po večeři. My ty peníze neseženeme. Říkal jsem vám už, že nelze stupňovat vaše výdaje. Protože jsme bez rezerv. A to je to nejhorší, co může být. Dnes došlo na má slova.

EVA: Už jsme jednou byli v takové tísni a dostaneme se z ní zas. (Blýskne okem po JIRKOVI.)

HONZA: Dnes je naše postavení docela jiné. Vypadá to jako záměrný tah konkurence. A nikdo nám nepůjčí.

EVA (sklopí hlavu): Jir-. (Zastydí se a nedořekne.)

HONZA se podívá na JIRKU.

JIŘÍ (trošku rozechvělým hlasem): Prosím tě, Evo, aby sis to nevykládala v souvislosti s naší rozmluvou. Ale tentokráte je to vyloučeno – moji hotovost máš k dispozici, ale to je tak pětina toho, co potřebuješ, a na dům nemohu sáhnout. (Lže.) Říkal jsem ti, že otec jej zatížil hypotékou, aby měl sestře na věno.

HONZA (suše): Nabídneme padesátiprocentní vyrovnání. Zachráním z toho alespoň staré kožišnictví a začneme znovu. Ale proto si nebudeme kazit dnešní večer, slečno. Půjdu velmi rád na ten filmařský ples – jestli mne chcete s sebou.

EVA (najednou z ní spadne ospalost a koketnost zároveň): Nesmysl, Honzo, nebudeme začínat znovu, udržíme se. Prodám auto, prodám šperky, pustím byt. Mám ho na měsíční výpověď. A když bude potřeba, budu zas žít po studentsku – bože, skoro se na to těším, na tu změnu. Tohle mne probudilo. Už nechám té hry na velkou dámu. Bylo to příjemné (přivře oči), ale za chvílí to taky omrzí. Ne. Honzo, měl jste pravdu, tenhle opičí život nebyl pro mne. Tak mne to jen mile uspávalo. (Radostně.) A teď jsem dostala ránu: drc! A jsem docela ráda. Alespoň mám zas do něčeho chuť. Honzo, nechte lamentací – nedáme se, uvidíte, že ne. Zítra si dojdu na Baumanna, a jsem zvědava, jestli nám neposhoví. Když bude třeba, tak mu nabídnu (s humorem) třeba ruku. Jenže jemu budou vyšší procenta milejší. Uvidíte. Zítra jdu na něj.

Vstoupí YVETTA v plášti a v klobouku. FRANTIŠEK jde stahovat roletu.

YVETTA: Promiňte, milostpaní, ale jsem hotova. Děvčata jsem poslala domů, čeká tu jen Nina, kdybyste něco potřebovala na róbě.

EVA: Ale nic, Yvettičko, všechno v pořádku. Pošlete Ninu domů a sama běžte také, děkuji vám.

YVETTA: Dobrou noc, madame. Sbohem, pane Hurychu, a přeju vám dobrou zábavu.

EVA: Dobrou noc a děkuju, Yvetto.

HONZA: Dobrou noc, slečno.

JIŘÍ (energicky se zvedne a horečně se obléká do kabátu): Jestli dovolíte, slečno, doprovodil bych vás.

YVETTA se na něho překvapeně podívá, pak se podívá na EVU a nakonec na HONZU, který je také trochu překvapen.

EVA: Jirko, jsi správný chlapec. To je to nejlepší řešení. (Úsměv k YVETTĚ.) Dnes vám bude jistě kdekdo závidět kavalíra.

YVETTA: Bude mě těšit, pane doktore.

JIRKA jde k EVĚ, ta mu podá ruku, kterou JIRKA políbí.

EVA: Na shledanou, Jirko.

JIRKA: Na shledanou, Evo. (Podá HONZOVI ruku.) Bavte se dobře, pane Hurychu. (Otevře dvorně dveře YVETTĚ a vychází za ní.)

HONZA: Děkuji. Dobrou noc, slečno. (Osamí s EVOU.)

FRANTIŠEK (stáhl rolo a vrací se): To vypadá jako cena pro útěchu anebo „hendikep nezvítězivších“. (Odejde do skladiště.)

EVA: A víte, Honzo, že jsem ráda, že nepůjdeme na ten ples?

HONZA: Proč byste nešla?

EVA: Protože nechci. A víte, že jsem hrozně ráda, že nechci? Pojďte, sebereme se a já vás dovezu do některé francouzské restaurace, a tam to ještě domluvíme.

HONZA: Ano, ale dřív bych vám rád něco řekl.

EVA (koketně): Bude to něco hezkého?

HONZA: Jak se to vezme. Když přestanete bláznit a budete sem chodit alespoň na šest hodin denně, tak ten vůz nemusíte prodávat. A šperky také ne. A byt nemusíte pouštět.

EVA (podívá se na něho pohněvaně): Honzo, vy jste mi lhal. Ten Baumann byl strašák, viďte? Vy jste mne podvedl. (Roztomile.) Vy jste podvodník. Mělo mne to napadnout. Vy že byste připustil, abychom měli před konkursem? To byste spíš udělal všechno možné.

HONZA (pevně): To jsem taky udělal.

EVA: Víte, že jsem se rozhodla?

HONZA: K čemu?

EVA (klidně a pevně): Že si vás vezmu.

A nyní laskavý čtenář nechť promine: v takových situacích se žádá, aby hrdinka padla hrdinovi kolem krku; nebraňme tomu tedy tam, kde bude režisér přesvědčen, že opomenutím tohoto po stránce milostné vrcholného bodu večera by byli diváci zklamáni ve svém očekávání.

HONZA: Že si mne vezmeš, ty kantorko nafoukaná. Já si vezmu tebe!

EVA: Ty, primitive!

My však v našem případě se uskrovníme a spokojíme se tím, že HONZA položí EVĚ obě ruce na ramena, dívá se jí do očí, a silně jí lomcuje rameny. Trvá to chvíli, to dívání a bůhví, co by se nestalo, kdyby nevstoupil zprava FRANTIŠEK, poměrně tiše, takže spatří dostatečně zřetelně malebnou skupinu svých šéfů. Zdá se, že není nijak překvapen, protože klidně řekne.

FRANTIŠEK: Vodpusťte, milostpaní, že vyrušuju.

HONZA vtom se obrátí, postaví se vedle EVY tak, že pravou ruku jí dá z ramene a levou ji obejme kolem pasu.

Ale já bych rád věděl, jestli půjdou do toho plesu až ráno, anebo jestli můžu vodejít. (Vidí, co udělal HONZA, a dodá.) Jo, teď už to vím, to voni půjdou až ráno. No, vodpustěj, že sem vobtěžoval, já du domů, dobrou noc.

HONZA: Dobrou noc, Františku!

EVA: Dobrou noc!

FRANTIŠEK odejde.

EVA: A my nepůjdeme domů, Honzo?

HONZA hodí přes ni beze slova plášť, vezme svůj kabát přes ruku, uchopí EVU pod paží a jdou. Když zháší u dveří vypínač, tak to už

opona padá.

Poznámka k provedení

Veselohra se hraje v jedné dekoraci, jen nábytek se dvakráte mění. V prvním i druhém dějství lze změnit pojmenování kožichů podle toho, čeho divadlo může použít. Nezbytně hrají kožichy jen dva, jeden v prvním a jeden ve druhém dějství. Role Honzy se hraje bez nejmenší stopy vulgarity: je to energický, mladý muž, který poznal svět a je to na něm znát. Jiří Sojka je komický svým nadsazovaným snobstvím a puntičkářstvím, jinak však je to sympatický a sebevědomý lékař. Hurych je důstojný měšťan, který nemá nejmenší pochyby o své ceně a významu. František, v ničem nepřehánějící a vážný, vypadá prostě, dobře, třebaže trochu pomačkaně, a hraje svou roli se vzteklou suverenitou, ve které je odstup: tento člověk je nejjistější ve svých názorech. Továrník není karikatura. Pán je penzista; je to šarže, rovněž tak rybář. Eva je děvče, které má radost ze života, jež pořád stoupá, i když je v polovině druhého aktu nalomena. Zato se zvedne ke konci a ve třetím se mění v mondénnost, která se však nesmí šaržírovat: je to únava a blazeovanost, kterou není vidět v gestech, nýbrž divák ji vycítí z rozdílu proti dějstvím dřívějším. Ale i když prodává, i když se pře, je to stále vzdělaná dáma. Yvetta je věcné děvče beze stopy triviality, jež samozřejmě dbá na svou důstojnost. Přes svou minulost je to opravdu slečna directrice. Růženka má ráda lidi, nejvíc Honzu, ale i Hurycha. Paní s pejskem je šarže paní domácí. Hru nutno hrát v prudkém tempu, které jen na konci třetího dějství má prodlevy (scéna s Yvettou a Eva–Jiří). Konec, stejně jako celá hra, je míněn bez sentimentality.

Meda Valentová (Eva) a Otomar Korbelář (Honza) v hlavních rolích z první inscenace veselohry v pražském Městském komorním divadle, kde byla uvedena pod autorovým pseudonymem Josef Vydral;
premiéra 6. 12. 1934,
režie: Gabriel Hart,
výprava: Josef Wenig

Frank Tetauer
Evino nedůstojné povolání

Zrada vzdělanců

Veselohra o třech dějstvích

Edice Drama

Fotografie z archivu nakladatelství

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 21. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4486-1 (epub)

ISBN 978-80-274-4487-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4488-5 (prc)