Krysař z Hamelnu

Robert Browning

Přeložil Jiří Josek

Znění tohoto textu vychází z díla Krysař z Hamelnu tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Romeo v Praze v roce 2012.

§

Text díla (Robert Browning: Krysař z Hamelnu), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 14. 3. 2025.

Městečko Hameln leží hned
kousek od města Hannoveru
na divoké řece Vezeře,
a o jeho nádheře
dalo by se dost vyprávět.
Já ale za téma vyberu si
příběh starý už pět set let,
kdy lidem převrátily svět
vzhůru nohama hnusné krysy.

Krysy!
Se psy se rvaly, kočky žraly,
kousaly děti v postýlce
i sýry v truhlách ohlodaly,

polívku pily ze lžíce,
šproty si troufly ochutnat
a do klobouku šly pak spát.

Kvůli těm krysám mnohokrát
se milé ženské klevetění
najednou v křik a jekot mění,
že se to nedá poslouchat.

Nakonec velké davy lidí
se nahrnuly k radnici
s pokřikem: „Starosta nás šidí
a všichni jeho komplici,
kteří si v radě vegetí,
nemají ale ponětí,
jak zbavit nás té havěti.
Myslíte si, vy bařtipáni,
že povládnete do skonání?
Teď vemte rozum do hrsti
a zbavte nás té starosti,
než zbavíme vás živnosti!“
Pan starosta i městští páni
jsou z toho celí ustaraní.

Po hodině, co mlčky sedí,
starosta ticho prolomí:
„Svůj úřad dám těm, kteří vědí,
jak zbavit nás té pohromy.
Hlavu si lámu, až to bolí,
buším se do ní, až mám bouli,
kéž bych tak přišel na cokoli,
co vyléčilo by mě z muk.“

Jen co to dořek: „Tuky ťuk,“
ozval se povědomý zvuk.
„Co je to?“ Hledí na dveře.
(A zvědavost mu v těle vře,
tlustém, až je to k nevíře.
Oči mu září velice
jak perly uvnitř ústřice.
Snad se mu jen žaludek zvedá,
jak si ho přecpal u oběda.)
Křičí: „Zvuk, jímž se třese dům,
snad nepatří těm hovadům,
z nichž srdce mi dělá: bim bam bum.
Dále!“ Starosta povstává,
když vstoupí zvláštní postava!
Plášť sahá mu až po paty,
je červenožlutě prouhatý,
on sám je dlouhán, kost a kůže,
oči jak trnky barvy moře,
blond vlasy, ale snědé tváře
bez porostu, na nichž se zdá, že
úsměv se zjeví a hned smaže.
O postavení toho muže
nic nesvědčilo, každý však
hleděl na něj jak na zázrak.
Jeden z nich řek: „Vypadá, jak
by dávný předek ožil znova
a šel nás strašit ze hřbitova!“

Pak muž přistoupil k radním města
a řekl: „Panstvo, je tu cesta,
jak s pomocí čar a věd
veškerou zvěř, co lítá, chodí,
běhá či plave, vyprovodím
vám pryč z tohoto města hned.
Zvlášť účinná má kouzla jsou
na žoužel lidem obtížnou,
hmyz, žáby, mloky nebo krysy.
Hned za mnou jdou, když zahraji si.“
(Radní si všimli píšťaly,
vyčuhující koncem ven
z šátku, v němž barvy splývaly
s červenožlutým kabátem,
i prstů, kterými se v duchu
ten divný pištec do průduchů
svého nástroje trefoval,
jako by už už na něj král.)
„Ano,“ řek, „bývám Krysař zván
a dosvědčí vám tatarský chán,
jak v červnu jsem mu pomoh s rusy,
a nizámovi z Asie sám
jsem vyhnal ovády a vosy.
Zeptám se jenom pro pořádek:
Jestli vám vyženu ty krysy,
dáte mi za to tisíc zlatek?“
„Jen jeden tisíc? Padesát!“
začali se radní radovat.

Z radnice vyšel Krysař ven
a usmíval se vesele,
věděl o kouzlu magickém,
které spí v jeho píšťale.
Rty našpulil nad nástrojem,
jako by sbíral všechny síly,
pak se mu oči zablyštily
jak plamen svíce v spršce soli,
a sotva zahrál jen pár tónů,
zašumělo to v sklepech domů.
Šum brzy přešel v mručení,
mručení vzrostlo v dunění,
když vtom se ulice zaplní
záplavou krys velkých, malých,
černých, hnědých, popelavých,
starých loudalů, mrštných hejsků,
otců a matek, strýců, tet,
dlouhých ocásků a fousků,
a celý tenhle krysí slet
se za Krysařem hnal, jenž dál
jim na píšťalu hrál a hrál.
Procházel všemi ulicemi,
a krysy mu šly za patami,
až došli k řece. Krysy do ní
naskákaly a bylo po nich!
Až na jednoho, jehož um
plavat až do posledních chvil
způsobil to, že zachránil
písemné svědectví potomkům.
Zní: „Jak jsem zaslechl první tóny,
jako bych slyšel sypat se zrní
a cítil, jak dršťková voní,
a já se hladov vrhám do ní.
Slyšel jsem, jak sud s máslem praská,
jak v marinádě buřt si mlaská,
jak otvírá se plná spíže,
jak kynou sýry na dně díže,
slyšel jsem, jak se vzduchem nese
hlas samým štěstím znějící,
jenž volá: ‚Krysy, radujte se!
Svět proměnil se v žranici!
Hltejte, hryžte, cpěte se,
zde jste na správné adrese.‘
A zrovna když jak v zlatém slunku
před sebou vidím letět šunku,
jen jen se do ní zahryznout,
najednou strh mě vodní proud
a já jsem musel utonout.“

Měli jste slyšet Hamelňany!
Hned rozhoupali v městě zvony.
Starosta křičí: „Holemi
šťourejte v dírách pod zemí,
a cpěte do nich maltu, kyt,
už chci mít od krys navždy klid!“
Najednou ale před ním tu je
Krysař a ruku natahuje:
„Chci tisíc zlatek zaplatit.“

Tisíc zlatek! Starosta zbled
a jeho radní jakbysmet.
Kolik jen stojí je večeře?
Na rýnském, klaretu, madeiře
a moselském se šetřit nedá!
Lze se obejít bez oběda?
Mají peníze na oslavu
dát vandrákovi v pestrém hávu?
Starosta mrkne jen a dodá:
„Náš obchod stejně vzala voda.
Už je konec té havěti,
co je pryč, to se nevrátí.
Ale my přesto nejsme zlí,
abychom ti mzdu upřeli.
Na pivo dostaneš, příteli.
Pokud jde ale o náš slib,
snad chápeš, že to byl jen vtip.
Musíme šetřit. Ztráty jsou znát.
Tisíc je moc! Ber padesát.“

Krysaři v tváři ztuhly rysy.
„Takovou almužnu za krysy?
Smlouvat nebudu. K obědu
čeká mě šéfkuchař v Bagdádu.
Zve mě na kebab, protože
jsem kalifovi ze spíže
vyhnal armádu škorpiónů.
Tam záleží jim na bontonu
na rozdíl od vás, u sta hromů!
Těm, kdo mě za nos tahají,
jinou písničku zahraji.“

„Co?“ Starosta se vzteká. „Jsem
já srovnávaný s kuchařem
a urážený šantalou
ve strakatině s píšťalou?
Vyhrožuješ? Jen pískej si
jak na lesy, nás to neděsí!“

Zas Krysař vyšel do ulic.
Přiložil k ústům pomalu
svou rákosovou píšťalu,
a sladce do ní vydech z plic.

Však sotva jeho umění
vzduch vábivou hudbou naplní,

ozve se šustění a chvění,

které se v ruch a klopot změní
cupitající po dláždění.

Za chichotání, brebentění,
jak když se ptáčkům sype zrní,

vybíhá z domů na ulici
to nejmladší pokolení.

Okatí kluci výskající,
plavé holčičky růžolící

v tanci,
skoku

následují
tu čarokrásnou melodii.

Starosta i radní páni
ztuhli a jak zařezaní
zírají, jak všechny děti
jásající kolem letí
v patách za tím Krysařem
nekonečným průvodem.
Pak ale jako ve snu zlém
starosta a radní vidí,
že Krysař uhnul z Hlavní třídy
a s dětmi se ubírá
tam, kde teče Vezera.
Naštěstí vzal to po štěrku
z města ven ke Koppelbergu.
Děti se hrnou v patách za ním
a výskají si rozjařením.
„Na Koppelberg je stoupání,
snad mu to v hraní zabrání,
a děti se vrátí za námi.“
Však běda, když jsou pod horou,
obrovská vrata se otevřou,
odhalí hlubokou jeskyni
a Krysař i s dětmi zmizí v ní.
Za posledním dítětem
vrata se zavřela před světem.
„Posledním“ řek jsem? Až na mrzáčka,
co zůstal daleko pozadu
a dodnes vzpomínkami hýčká
svou stále špatnou náladu.
„V městě je nuda, co tu jsem
už léta sám a okraden
o štěstí, které prožívají
mí kamarádi v onom kraji,
o kterém Krysař píseň hrál.
Tady je voda samý kal,
ale tam prýští čirá, čistá,
ovoce na stromech je spousta
a všude jsou malebná místa.
Vrabci jsou pestřejší než pávi,
psi tam jsou přítulní a hraví,
včely nemají žihadla
a koním křídla narostla.
Právě když vyjevil se mi div,
že budu běhat zas jak dřív,
ta hudba zmlkla a já jsem
zůstal stát před vraty pod kopcem,
samoten, opuštěn, nešťasten.
Od těch dob belhám se světem dál
a touhy po štěstí jsem se vzdal.“

Běda, ubozí Hamelňani!
Žili a žijí v přesvědčení,
že jak snadno projde uchem jehly
velbloud, tak snadno by zas mohli
bohatí vejít do nebe.
Starosta celý bez sebe
píše dopisy Krysaři,
že pokud se mu podaří
přivést děti zpět do města,
hromadu zlata mu přichystá.
Rozeslal psaní kolem světa,
ničeho ale nedosáh.
Po dětech byla navždy veta.
Od těch dob na všech listinách
se každá událost datuje
od toho zlého dne, jímž je
dvacátý druhý červenec
třináct set sedmdesát šest,
aby se to neblahé výročí
všem lidem vrylo do očí.
Hlavní třída dětem na počest
se Krysařova jmenuje.
Kdo by tam přišel s píšťalou,
mě1 by budoucnost zoufalou,
kdo by se tam chtěl veselit,
zatkli by ho, že ruší klid.
Na sloupu naproti taverně
je příběh popsán velmi věrně
a vyobrazen na okně
hamelnského chrámu Páně,
aby vše bylo světu známo.
Dodnes je to tam zachováno.
K doplnění řeknu jen,
že v Transylvánii žije kmen,
jenž tajemstvím je obestřen.
Jejich způsoby i ošacení
budí v sousedech podezření.
Tvrdí se, ale jisté to není,
že rodiče přišli z vězení
z jakéhosi podzemí,
do něhož byli zavlečení
v jediném velkém seskupení
z Hamelnu v brunšvické zemi.
Vzpírá se to však pochopení.

Proto se snaž být s lidmi zadobře
a nepodváděj — zvlášť ne krysaře.
Když od nás škodnou odehnali,
pak splňme slib, jenž jsme jim dali.

Robert Browning
Krysař z Hamelnu

Edice Poezie

Překlad Jiří Josek

Ilustrace v knize a na obálce Kate Greenawayová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 14. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4489-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4490-8 (pdf)

ISBN 978-80-274-4491-5 (prc)