Chachaři

Pět povídek

Karel Handzel

Znění tohoto textu vychází z díla Chachaři tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Veraikon v Praze v roce 1922.

Text díla (Karel Handzel: Chachaři), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 3. 2025.

O těch

kteří jako bolák, výraz slaboty na nezdravém těle, rodí se v národě a rostou, dokud se nesrazí se zdravím. A tehdy, když se tak stane, zadusí je zdraví, tak jako zdravota těla zadusí nakonec všechny i ty nejstrašnější nemoci. Ale když se chachaři, ti boláci neurvalé, chamtivé společnosti, rozrostou, rostou do smrti, neboť hubí nemocné tělo a hynou s ním.

A rodí se ze slabosti při závanu cizího ducha v rodině, škole, manželství, životě, neboť místo chuti vládnouti je zde chuť dáti se ovládati. A ti chachaři nejsou jen zde ti, ale jsou všude: v umění, vědě, moudrosti, státnictví, politice, vojenství, hospodářství, společnosti, všude, kde je chuť dáti se ovládati cizím duchem. Jsou všude, kde duch leží v lenosti jako žebrák ve tmě, místo aby tančil jako dítě na výsluní.

Nemám ani tolik času, ani tolik síly a dovednosti, abych zde ozářil a rozezvučel všechno to chacharstvo, co potichu psuje národ a rozrůstá se mu kdesi v temnotách po těle již přes tisíc let. Proto zhlídněte se aspoň v té troše zde a promiňte, je-li hlas těchto věcí častěji ostrý než lahodný.

K. H.

Křížový žebrák

Povídka jako otevřená brána do pekel, odkud ozývá se sténání vodkou opilých a smích pohlupavých

I

Na pokraji českého světa, daleko na východě, na smavém, milém klínu podhorského kraje ležela ohromná tmavá skvrna. Šuměla a hučela do dálky a okolní svět točil se kolem ní jako hvězdy kolem slunce.

Bylo to město, město uhlí a železa, město bídy a bohatství, město pláče a jásotu.

Tisíce komínů vrhalo k dalekému nebi mračna dýmu v posměch bílému, žhavému slunci a černá země se chvěla hněvem a hořkostí v nejhlubších útrobách svých nad neúnavnou pílí lidských krtků, kteří ji olupovali o zuhelnatěné lesy, které pohltila kdysi před tisíci a tisíci, ba miliony let.

Středem tohoto města, vlastně měst několika, jež spolu souvisela a splývala v ohromnou, jedinou hromadu domů, tekla líně řeka, zatížená kalem a špínou z hutí a továren.

Při vstupu řeky do města táhla se po jejím levém břehu řada krásných, košatých akátů, které zvláště v létě svými sytě zelenými korunami a sněhově býlími hrozny květů lákaly oko zdaleka.

Za akáty kupila a tísnila se vysypiska: malé a černé pahrbky, které vznikly za mnohá leta nasypáváním jalového důlního kamene, uhelného bláta, žhavých škvárů z koksových pecí a strusek z blízkých železných hutí. Byly to malé hory, které horníci nasypali jakoby sobě a svým dětem v upomínku na ty veliké hory na východě, ze kterých sem sestoupili, aby si vydělali na denní chléb a na vyteskněný kus pole pod horami. Vysypiska měla také za úkol chrániti město a ústí dolů před zátopou, neboť z počátku svého toku divoká řeka, nachytavši na jaře vody ze sněhů v blízkých Beskydách, nabývala nesmírné prudkosti, rvala nechráněné břehy a zaplavovala širé okolí, měníc louky a pole v jezera. A právě v těchto místech dostala se voda již několikráte do města a ohrozila blízké uhelné jámy tak, že mužstvo bylo nuceno rychle doly opustiti. Na nově nasypaných místech hemžila se vysypiska dětmi a ženami, které vybíraly uhlí z odpadků a potom jím doma buď topily, anebo je prodávaly lidem méně chudším, než byly samy, a za takto získané peníze živily sebe, děti, často i muže opilce a tyrana. Ovšemže nikdo zde těchto lidí nevinul k srdci a nemluvil k nim krásných, jemných slov. V surovém, drsném okolí ozývala se surová, drsná řeč, o které se tak řečeným slušným lidem nezdálo nikdy ani ve snu.

Na některých místech na vysypiskách bylo lze viděti v tmavé zemi ještě tmavější vyhořelé a začouzené díry, vzniklé tím, že ještě teplé, nasypané škváry doutnaly a hořely v uhelném prachu. A bylo velmi nebezpečno projíti takovým vysypiskem, neboť hořící půda se bořila pod nohama. Svrchní vrstva často v průměru dvou, tří metrů kolem byla podhořelá. V zimě nebylo na takových místech sněhu. A když kolem mráz poháněl lidi domů a špatně oblečeným chudákům bez přístřeší vynucoval nevázané kletby z úst, bylo na vysypiskách pěkně teploučko. Dole to doutnalo a nahoře rostla tráva, kvetly zabloudilé sem květiny a nade vším chvěl se žhavý vzduch jako za parného léta. Tu neplatily zákazy a výstražné tabulky s umrlčími hlavami a zkříženými hnáty, vysypiska byla útočištěm mrznoucích, opuštěných dětí a lidí, nešťastných ať už vlastní, nebo cizí vinou.

U samého břehu řeky, kde nasypaná vrstva byla nejstarší, zůstaly po ohni jen začouzené díry, podobné smutným očím zničených lidí, nad kterými osud či lépe řečeno společnost již dávno udělala kříž a kterým ony vlhké díry za mrazivých nocí zimních sloužily za útočiště. Zde sedávali a ukrývali se lidé, které hloupost otců zaprodala cizím uchvatitelům rodného kraje. Na tomto smetišti živořili ti, které ledová vypočítavost cizáků připravila o majetek, o rozum i o sílu k lepšímu životu.

Kolem řeky se toulala vyzáblá děvčata, která věděla více o světě, než jim bylo potřebí, a ve věcech lásky byla nad ďábla chytřejší a téměř nelidsky vypočítavá a dovedná. Který dělník se jim dostal do rukou, ten jistě pramálo si přinesl od výplaty peněz domů. Těžko bylo pak chytati někoho. Hlava, zmožená množstvím vodky, bolela. Paměti nebylo.

Někdy i vražda se stala v těchto místech.

II

Z lidí, kterým se vysypiska stala pravým a jediným domovem, nejznámějším byl v celém kraji: křížový žebrák.

Ubytoval se v jedné vydoutnalé jámě, vystlal si své doupě odhozenou slámou, hadry a suchým listím. Tam trávíval své noci a zimy, odpočívaje po potulkách okolní krajinou, a počítal svou kořist, uloupenou dobrým duším zuboženým vzhledem a vypočítavými slovy.

Křížový žebrák byl dobře znám po okolních vesnicích, kde chodil s dřevěným křížem v ruce a žebral.

Ano, starší vesničané znali dobře ještě jeho otce, který byl ředitelem školy a varhaníkem v městě na pravém břehu řeky. Křížový žebrák byl jediným synem svých rodičů, a proto byl také jejich miláčkem. Otec strojil pro budoucnost synovu veliké plány. Žel, že odešel ze světa dříve, než je mohl uskutečniti. Do hrobu ho přivedla pijácká vášeň manželčina. Jako nenasytný, peněz lačný Žid do tiché vísky pod horami, tak zakousla se zlá vášeň do klidné rodiny, ničila její vážnost a vlekla ji ve zkázu. Tím hůře pro rodinu, že strašnou nákazu šířila paní domu, manželka a matka.

Dokud otec žil, chránil hocha před zhoubným vlivem matčiným, jak mohl. Brával ho s sebou do školy a malinký Joška sedával tiše a rád mezi nejmladšími žáčky anebo byl u otce v ředitelně. Běhal mu tam kolem stolu, rušil ho v práci a prohlížel vycpané ptáky, dotazuje se stále otce na něco jako: proč kočička vycpaná nemňouká, proč ptáčkové nezpívají, proč veverka neskočí, když se již přichystala ke skoku, a na mnoho a mnoho jiných věcí dotazoval se otázkami rychlými a nenadálými jako blesk.

Někdy brával otec Jošku s sebou do kostela a učil ho hráti na varhany. Hoch podivuhodně chápal a již v pěti letech prosil často otce, aby mu dovolil zahráti některou část mše. Potom přestal otec hráti v kostele, sedával smuten a zamyšlen doma, do školy docházel také řidčeji a řidčeji, až jednoho dne musel zůstati vůbec doma. Onemocněl.

Netrpěl dlouho.

Když Joška přinesl domů své první školní vysvědčení, ležel otec na smrtelné posteli vyhublý a bledý.

Matka byla opilá. Teď se opíjela jakoby ze žalu nad nemocí manželovou.

„Podívejte se, tatínku, co nám dal pan učitel! A máme mu to přinésti zpět. Vy mi to podepíšete, tatínku, pravda…? Ale, tati, co je vám…? Jste takový jakýsi bledý…“

Nyní teprve, když nikdo s ním nesdílel jeho radostného dětského rozechvění nad prvním vysvědčením, udeřilo hocha v sluch smutné ticho. Jako když se člověk rodí anebo smrt přichází. Když se Joška, zaražený ve své radosti, podíval bedlivě na zsinalou tvář otcovu, zpozoroval slzy.

„Můj zlatý tatíčku…! Proč pláčete…? Ublížil jsem vám něčím…?“

Líbal otce na suché, vyhublé ruce a stíral mu ručkou slzy z lící.

„Tatínku, usmějte se na Jošku…! Zítra vám už bude zase dobře. Vyjdeme do zahrádky pod jabloně i do kostelíčka půjdeme. Já zahraji: Vstal z mrtvých světa spasitel… Zazpíváme…“

Těšil otce, jako by sám byl velikým mužem a otec jen malým synkem; těšil, jak dovedl, a zapomněl, že do nádherné doby velikonoční je ještě daleko, že venku sviští mrazivý vítr, nesa smrt v náručí přes holá strniska a pusté zahrady a s hlasitým kvílením unáší poslední naděje nemocného v dálku k zasněženým horám na sinavém obzoru.

„Ano, Joško,“ šeptal otec tichounce a těžce. Oči jeho zašly kamsi do daleka a tam bloudily jako ztracené ovečky v neznámých vysokých horách. Náhle prohlédly zpět do světa. Přešly do světnice a na Jošku. Otec začal mluviti a mluvil pomalu, jako by sbíral s námahou slova v hlavě, ale přece byla slova jeho pevná a určitá.

„Joško, synku můj drahý… pamatuj si moje… slova. Nepij nikdy… ani kapky… zlého nápoje, který… mamince tak chutná… a dělá ji nemocnou… umřel bys. Dej mi… ručku na to!“

Sevřel jeho malou ručku studenými hubenými prsty a potom ji pomalu vypustil z dlaně. Odvrátil zvolna hlavu ke zdi, dívaje se tesklivým zrakem do prázdna.

Do večera zemřel. Hoch osiřel.

Matka se brzy provdala po druhé. Její druhý manžel počítal přitom na její veliké jmění a brzkou smrt, které otevíral dokořán přístup do domu, podporuje a živě manželčinu vášeň. Tak prozíravý a vypočítavý muž, jakým byl on, nebyl by si vzal z čisté lásky pijanici za ženu. To už rozum dá člověku. O hocha se druhý otec mnoho nestaral.

Jošku také doma nic netěšilo.

Matka spala nebo se potácela po pokoji a posílala hocha pro sladké a silné lihoviny.

Jako každé bystré dítě byl i Joška též zvědavým; zapomenul brzy slov otcových a po cestě okoušel, chtěje věděti, proč to maminka pije tak ráda. Okoušel, až si zvykl a zachutnalo i jemu. Upíjel vždy jen trošinku, aby matka nepoznala. Bylo to tím horší, neboť větší dávka by mu snad byla zošklivila vodku navždy. Jiskry špatné náklonnosti neuhasilo potom již nic, ani přísné, spíše nelaskavé vychování, kterého se Joškovi dostalo od druhého otce.

Otčim byl sice lakomec, který stále oddaloval postavení náhrobku zemřelému řediteli školy, až se na to vůbec zapomnělo, ale přes své skrblictví, většinou pro lidské řeči, poslal hocha do škol, aby se vzdělal na učitele.

Matka pila jako zběsilá. Již po čtyřech letech druhého manželství počaly se u ní objevovati příznaky šílenství pijáků.

Nový její manžel, obchodník, byl vylosován mezi porotce a odejel do vzdáleného města na východ, kam ho na několik dní zavolal jeho čestný soudní úřad.

Zůstala sama doma.

Den po manželově odjezdu napekla ohromné množství koblih, navařila kotel čaje a pozvala si blízkou, velice četnou rodinu k sobě i královsky pohostila udivené lidi.

Druhého dne každému, s kým se setkala, vypravovala:

„Přišla horda myší, sežrala pytel mouky a vypila čajíček a rum.“

Hleděli na ni udiveni a po straně se usmívali.

Matka pohoštěné rodiny se brzy dověděla, že paní obchodníkova, štědrá hostitelka z předvčerejška, roznáší jakési divné řeči po městě. Pochopila její slova po svém a s velikým křikem přiběhla do domu přeštědré dárkyně čaje a koblih.

„Kdo je u vás horda…? Jaká horda…? Vy, vy, vy…! Tfý…!“ A sousedka si odplivla, prskajíc kolem sebe jako křeček.

Žena obchodníkova nevěděla již zase o sobě. Chodila vrávoravým krokem po světnici, uhýbala a ustupovala před přívalem slov a slin rozlícené sousedky, mumlajíc přitom:

„No-no-no, no-no-no, no-no-no…“

Naráz se vrhla na kolena, sepjala ruce, obrátila opuchlou tvář se zakalenýma očima vzhůru k sousedce a jako bláznivý Žid jala se vřískati a ječeti:

„Děti, děti za ty děti!

Židy, Židy za ty Židy!“

Sousedka se polekala, podívala se vytřeštěnýma očima na opilou a utekla.

Byl totiž v městě tom Žid takový, starý, sešlý a zlý jako stará žena, která v mládí zhrdala láskou a nikdy potom ji v životě již nepoznala. Vypravovali, že přišel z daleké země od východu slunce z krajin stomilionového bratrského národa, kde mu dobří křesťané, šílení pověrčivým opojením, pobili pro pouhé podezření ženu a děti.

Lidé ho potkávali s měchem na zádech a slyšeli, jak mluvil do šedivých vousů:

„Vaj, Jehóva! Děti za ty děti, Židy za ty Židy…“

Ten nosíval často vodku paní ředitelové, nyní paní obchodníkové, když neměla peněz, odnášeje tajně za to leckterou cennou věc z bytu obchodníkova. Pijácká vášeň paní tak vzrostla a potřebovala tolik potravy, že již bylo málo toho, co jí nechal manžel zřejmě nebo nevšímavě dojíti do rukou. Paní obchodníkova musila se uchýliti k Židovi, aby ukojila tajně svoji nenasytnou touhu po vodce. Žid nosil a odnášel a pobízel také Jošku, aby pil, šeptaje:

„Vaj, Jehóva! Děti za ty děti…“

Zatím prchal čas rychle ve starostech dne a v potěšeních okamžiků. Dni plnily míru roků a hříchy míru trestů.

Bylo jednoho dne odpoledne.

Joška seděl doma a psal úlohu. Tohoto dne se vůbec nevyučovalo na školách, neboť v kraji to býval vždy prázdný den v týdnu, pro zotavení dětí a odpočinek učitelů ponechaný. Služky nebylo doma. Vypomáhala pánu v obchodě při naplňování balíčků mouky do zásoby.

Matka dřímala ve staré lenošce. Náhle sebou trhla, jako by ji byl uštknul had.

„Joško, přines sem několik dřívek a ten veliký nůž z kuchyně!“

Odběhl, přinesl a zůstal v údivu.

Vzala nůž, rozštípala dřívka na tenké kolíčky, rozlámala je, a vzavši se stolu zápalky, jala se na koberci uprostřed komnaty rozdělávati oheň, jako dělávají děti na poli, chtějí-li péci zemáky.

„Maminko, co to děláte?“

„Ticho, ticho, nefoukej mi do toho, nebo zhasne! Zima je mi, ohřeji si ruce.“

„Ale vždyť uhoříme!“

Blížil se k matce s úmyslem zadupati ohníček, který s praskotem stravoval tenounká dřívka a ve zlaté mlze ožehoval jemné chloupky drahého koberce.

Matka se rozehnala po hochovi velikým nožem, kterého se potřebovalo v kuchyni ke štípání dříví, a vstávala s divoce hrozivým pohledem ve vypoulených, kalných očích. Jožka strachem prchl.

Běžel k nevlastnímu otci do obchodu, asi tři sta kroků odtud vzdálenému.

„Tati, maminka skládají oheň…,“ vyrazil ze sebe hoch, jsa téměř bez dechu leknutím a spěchem.

Obchodník zaujat byl účty, takže si hned nepovšiml hocha. Lidí, jako obyčejně odpoledne, v krámě nebylo. Jožka přistoupil blíže k pokladně a křičel, nabrav dechu:

„Tatínku, shoříme! Maminka dělá oheň na podlaze…!“

Obchodník vytřeštil na hocha oči, a vzpamatovav se z náhlého leknutí, vyrazil z krámu na ulici. Odtud mohl dohlédnouti přímo k domu. Již ze dveří krámu bylo lze viděti hustý dým, kterak se valil z okna obydlí v prvém patře. A s kouřem dral se ven strašný řev a jek a volal okolí na pomoc.

Lidé vybíhali z blízkých domů, naplnili vchody a chodby obchodníkova domu, zalévali dvéře hořícího pokoje potoky vody, ale dovnitř se neodvážil nikdo. Tam zuřil požár, hltavě požíral předmět za předmětem, hučel jako vítr v lese nebo vichřice v průjezdech domů a ohnivými jazyky olizoval bílé stěny, ozdobené čalouny kol dokola. Druh ohně, šedý dým, který žil před ohněm, v ohni a ještě dlouho po něm, dusil úpěnlivé volání o pomoc, jež se občas zakmitlo v šumu a hukotu požáru. Bylo lze dobře slyšeti zmatené pobíhání postavy uvnitř, jež nemohla nalézti východu.

Konečně vyrazili dvéře i s veřejemi. Dusivý dým zaplavil chodbu a nutil lidi k ústupu.

„Sem, sem…!“ Voláno o překot ze všech stran.

Z pokoje se vyřítila konečně ženská postava, planoucí jako jediná ohromná pochodeň, ale hned u dveří klesla na zem a skonala, svíjejíc se ve strašných bolestech, provázených řevem a úpěním téměř nelidským.

Přispěchali hasiči, zalili dům proudem vody a šťastně uhasili plamen.

Joškovi zůstal zjev hořící matky navždy v duši. V pozdějších letech, kdykoliv se hlava požitím lihovin rozpálila a jako olověná koule svírala mozek, vídal před sebou ohromnou planoucí pochodeň, jež brala na sebe tvar matky Joškovy, která tak hrozným způsobem skončila život.

Po tomto neštěstí hoch nadobro osiřel.

Na přání otčimovo šel později studovati na učitelský ústav do jiného vzdáleného města.

Hrob otcův zpustl a zarostl travou. Dokud byl Joška doma, zaběhl každou chvíli na hřbitov, poplakal si, postěžoval ve své osamělosti a ošetřoval otcův hrob jako oko v hlavě, sázeje na rov různé polní květiny a obkládaje jej úlomky mramoru. Ano i malý dřevěný křížek urobil svou dětskou rukou a zasadil jej na hrob. Ale vítr, deště a čas zničily vždycky důkaz jeho lásky. Kdykoliv přišel o prázdninách domů, dělal nový kříž a sliboval v duchu, že jen, až se stane učitelem, sám dá svým nákladem postaviti krásný mramorový pomník.

III

Stal se učitelem nedaleko rodného města.

Z počátku se těšil ze své samostatnosti a samoty, ale později mu začínalo býti smutno. Ve chvíli osamění a tesklivé nálady zatoužil jako tisíce jiných mladých mužů po ženě, družce života. Touha po krásných jemných chvílích manželství rostla s každým novým večerem. Živil ji nadějemi a sliby do budoucna. Duše zpíjela se blahem za takových večerů. Naděje na lásku a krásu žití přilétala neslyšně z dalekých krajů vesmíru, ovíjela duši tichou písní rozechvění, usedala na čelo jako pohádkový pták dětských snů a duši, město myšlenek, vyzdobila nádhernými barvami, zelenou a červenou. Všechno přichystáno. Jen na královnu čekal.

Každého večera modlil se k tiché noci a jasným hvězdám, aby brzy přišla ta, jež podléhajíc vítězí a stává se královnou duše, duší myšlenek a srdcem života.

Nečekal na její příchod jako na spásu, nýbrž jako na krásný okamžik, kdy se měl v tvůrčím napětí zmocniti její duše a jejího těla, a tak rozhojniti svůj život tím, že by jej rozdělil a scelil se životem druhé lidské bytosti, potřebné k světa stvoření. Znal chyby žen již z knih. Knihy ty psali často lidé s bolestí v duši, a proto byly až smutně pravdivé. Ze zkušenosti věděl, že není na světě člověka bez chyby, bez hříchu, neboť země neplodí netvorů a mramorové sochy, snůšku všech krás a ctnosti, tvoří jen lidé, jako by ztělesňovali svá přání. Ale všechno jeho vědomí, všechna jeho víra, naděje a láska byla jen slova, slova a zase slova. Proto choval obavy k činu, neboť čin toť život a život je těžký, nezvratný.

„Přemýšlíš, zkoušíš, ale již se stalo. Přešel jsi řeku a most strhly a odnesly vlny. Není návratu. Ale i kdybys obří silou vůle a nesmírnou životní chutí zastavil děje vesmíru jako biblický rek slunce modlitbou a vrátil se… marno vše… to již nejsi ty.“

Tak stíhala myšlenka myšlenku v jeho duši.

Naráz zamiloval se na výletě do učitelky ze sousední vesnice i oženil se. Byl nadšen její duší a domníval se, že to stačí. Ale nebylo to pravda. Duše nestačila ani na tak dlouho, na jak dlouho by bylo stačilo tělo. Ono je zde před očima člověka, jeho nevytvoří nikdo ani jen tak snadno někdo nezničí, má-li však člověk sám krásu v duši, nemůže se spokojiti škaredými tvary.

Leč pro něho již bylo pozdě.

Líbal a myslil:

„Jak to, že má teď taková veliká ústa a líbá, jako by mne chtěla zhltnouti?“

„Jóžo, miláčku…!“

„Co?“

„A máš ty mne rád?“

„Což jsem již neřekl?“

„Vskutku…? Řekni ještě jednou!“

Přitulila se k němu. Cítil její měkká ňadra na své hrudi a bylo mu nepříjemně.

„Pověz, miláčku, miluješ?“

Nemohl hned odpověděti. Myslil na ni, na její podstatu a zjev a poznával se smutkem, jak rychle povoluje v soudržnosti tělo, je-li obydleno povrchní, neupřímnou a vrtošivou duší. Když opakovala otázku, odpověděl:

„Ano, miluji.“

Lhal. Sobě dříve a jí teď.

Nebyla to její duše, jež ho upoutala k ní, duše chudá od prapočátku, jen obyčejné, vnější vzdělání bez základů, vzdělání, které smíchala jako téměř všechny ženy se zbytky krásy v protivnou směs, kterou na chvilku oslňovala oči.

Barevné skvrny na špinavém rybníce. Ale on toužil po čistém a hlubokém mořském oku.

Zaběhl ve své teskné touze po družce života jako slepý do pusté ulice. Naplňoval svou představu o této ženě vlastní dobrotou a jasností. A teprve pozdě poznal, že to bylo stvoření zlé a temné, které jen povrchním vzhledem připodobňovalo se dobrým a svěžím duším, aby zlákalo nezkušené a nakazilo je svou bídou.

Vždyť sama tomu nevěřila, že by ji mohl míti rád.

Proto ty stálé otázky:

„Miluješ?“

A sama odpovídala sobě:

„Ale ty mne už nemáš rád.“

A měla pravdu. Cítila, že sama nic mu nepřinesla do vysněného ráje, nic, kromě trochu vyčtené moudrosti. Ani toho příjemného, vábivého nádechu, který krášlí a tvoří jakoby podstatu ženy a i ze surovce činí ochotného, účinlivého člověka, ani toho u ní nebylo. Něhu srdce, vábivost celku nahrazovala nářkem a kyselostí staré panny, jež podrževši čistotu, neokusila krásy a síly života.

Znelíbila se ještě více.

Nasákla jedem svého srdce a otravovala dům.

Žhavá touha muže po jemných hodinách ve společnosti ženy vyprchala pod drsným světlem skutečnosti jako vůně růže za horkých dnů letních.

Byl zvyklý na lásku jemnou, tklivou, jaká ho vábila k nebožtíku otci, který se smutným úsměvem se mu snažil nahraditi matku.

A teď?

Když přišel domů, vítal ho jen chlad, jakýsi divný nevyslovitelný chlad, ale zato tím více svírající duši. Žena jeho přišla domů, sedla, naříkat se jala, že ji hlava bolí, že ji děti ve škole trápily, že ničeho jísti nemůže a tak dále do nekonečna, dokud se sama neunavila svými nářky.

Utíkal před její rozkvašenou řečí a vzdechy.

Kam?

V polích a v lese narazil na samotu. Všechno mu připomínalo, že je opuštěn, sám. Obyčejně se uchýlil do hostince. Tam byli lidé. Hlukem a otázkami zaplašovali černé posly zoufalosti, trudné myšlenky.

Pil. A duch černé zkázy a zmaru, skrytý v nápoji, zahaloval smysly.

Přišly nové dni a byly desetkráte smutnější dřívějších. Neboť tehdy ještě očekával, doufal, ale teď ani naděje nebylo. Uletěla tiše a němě jako noc za sedmkrát sedm vrchů a odnesla s sebou sílu.

Nohy byly slabé na dalekou cestu.

Výbojná chuť žíti ochabla.

Osiřel.

Bez naděje. A strašno žíti člověku bez naděje. Takový život horší smrti.

Z počátku pil jen, aby udusil v sobě pocit samoty a ticha, ale pak se obnovila stará rána z let dětství a plápolavá pochodeň v podobě matky stávala mu častěji před očima. Leč vzpomínky na matku nepůsobily naň výstražně. Srážely jen hloub a unavovaly sílu.

„Eh, to všechno marno!“ říkal si.

„Zalkla se matka vodkou, zalknu se vodkou i já. Marno všechno vzpírání… Nic si, dušinko, nepomůžeš… A…! Kdo by myslil na takové věci!“

Napil se zhluboka.

Utvrzoval se v domnění, že vyšším jakýmsi osudem je určen k tomu, aby vodkou uhasil plamen života. A neodvratný osud, chystající mu neštěstí, tkvěl právě v tom, že člověk myšlenky své pouštěl a ony šly tím a ne jiným směrem. Nevzpíral se, poddával se plně svému vybájenému osudu. Pil a ubíjel slabou vůli, onu poslední trošku, jež mu zbyla z chuti k mohutnému postoji v proudu útočných a drtivých okolností života.

„Ať děláš, holečku, co děláš, tomu, co tě čeká, neujdeš, i kdybys do země jako krtek se zaryl nebo jako ptáček sedl na nejvyšší smrk modrých hor. Osud jak velká voda najde tě všude. Našel matku, najde i tebe.“

Hoře samoty a zklamání probudilo omamnou vášeň a vášeň změnila se ve zvyk.

Brzy stal se učitel v obci nemožným, neboť došlo to s ním tak daleko, že několikráte v opilosti mezi vyučováním padl ze židle dolů na stupeň tak, že si až prolysalou hlavu poranil. Ustrašené děti počaly křičeti, až přiběhl školník a pana učitele odvlekl ze třídy. Z počátku myslily děti, že pan učitel onemocněl, ale když se to opakovalo vždycky pravidelně potom, co pan učitel se nahnul několikrát za stolem a něco tam pil, přišly děti věci na kloub a vypravovaly doma a po městě, že pan učitel byl tak opilý, že spadl ze židle a potloukl se. Lidé se ho čím dále tím více stranili a děti si ho ukazovaly navzájem na ulici.

Byl přesazen jinam, ale osudný zvyk přišel s ním na nové působiště, a kam přišel učitel, posadil se zvyk za stůl proti němu a pobízel:

„Pij, ovečko, pij, co srdce ráčí! Otce nemáš, matky nemáš… Žena…? Ach…! Netruď si tím hlavy…! Měl jsi oko z knoflíku a rozum toho dne jistě nebyl ti přítelem, když jsi se s ní svázal. Toť jako by ani ženou nebyla…! Přijde domů, sedne, zaběduje a mučí… Zloba a malichernost jí sedí v duši… a srdce…? Kdož ví, zdali Pán Bůh, když je dával lidem, nezapomněl na ni…! Pij, blázínku, a buď rád, že jsme tak sami mezi všemi, ty a já, tvůj zvyk! Pij, ovečko, pij, co srdce ráčí a co kapsa stačí!“

Pil a putoval z místa na místo a jeho zvyk s ním jako kletba s věčným Židem.

Konečně byl učitelského místa vůbec zbaven, poněvadž chtěl býti obojím, i pijákem, i učitelem. Co bylo milé duši, nebylo milé životu, a život jej proto odsoudil k živoření.

Žena jeho nechtěla o něm ani slyšeti a zažádala si o přesazení daleko na západ, tam, kde žili lidé podobných povrchních a zlých srdcí jako bylo její.

Nebe nad drahou jeho života posmutnělo a nudný soumrak, rodný bratr únavy a neschopnosti duševní, roztáhl svá nesmírná, šedá křídla do mračného prostoru, až kam oko dohlédnouti a myšlenka doletěti mohla.

IV

Zatoulal se až do sousední bratrské země, ale vrátil se po třech letech zpátky ve zbědovaném stavu. Dosáhl potom sice ještě jednou po svém návratu místa v městečku na úpatí hor, ale neudržel se.

Byl již se životem dávno hotov.

Přišel rozedrán do rodného města. Dobří lidé opatřili mu místo písaře u obce, nešlo to však ani týden. Potom hrával ještě nějaký čas v kostele na varhany, konečně však úplně zpustl a sešel.

Vypadal jako stařec nad hrobem. Sešlý, ztrhaný obličej a bílé vlasy. Nebylo mu však ještě ani čtyřicet let.

Za krásných slunných dnů letních lehával na louce u kostela, který stál na hořením konci města. Kolem kostela šla silnice, která vybíhala tudy ven do kraje. U kostela byl hřbitov a za hřbitovem na svahu louka, zelená jako barvínek, porostlá krátkou, hustou travou. Patřívala kdysi jeho nebožtíku otci, školnímu řediteli.

Zde bylo nejmilejší místo chacharovo. Zde se utábořil se svým zvykem i se svým tuláckým bolem.

Když byl po prvé přišel ze světa jako rozedraný, životem odkopnutý tulák na hřbitov a zabloudil k otcovu hrobu, tu po dlouhé době se v něm ozvalo něco jako lítost nad ztraceným životem. Otcův opuštěný hrob ho divně dojal.

Urobil ze dřeva půl metru dlouhý kříž a zatkl jej do země na otcově hrobě.

Ležel u rovu na zemi zhroucen, jako by bleskem byl zasažen, a duší táhly obrazy z dětství.

Zvláště jeden se nedal zapuditi z duše.

Matka se tehdy zpila po prvé venku v městě tak, že ji strážník přivezl na vozíku, neboť nebylo jí lze jinak dopraviti domů a jiné pomoci nebylo po ruce. Lidí celý dav ji doprovázel až k domu.

Otec plakal.

„Joško,“ řekl, vzav hocha od té podívané za ručku a posadiv si ho na klín, „vidíš, co ta vodka udělala z maminky… Střež se jí jako zlého slova…! Celý nešťastný náš kraj se v ní topí… Ovečko moje, Bůh tě chraň před její zhoubnou silou…“

Nerozuměl tehdy mnoho otci, jenom cítil, že se děje něco strašného kolem něho, co působí otci velikou bolest, a horká slza, která padla těžce na ruku chlapcovu, uchovala jako ochranná pečeť onu příhodu ve vzpomínkách duše až na tyto časy teď.

„Ano, tak to bylo,“ vzpomínal tulák. „Oj, jak to bylo tehdy dobře u otce…! A teď, jaká bída v duši, jak pusto, chladno v srdci…! Jak to žití bolí…! Ach, táto, tatíčku…! Proč já…? Proč…? Můj Bože…! Žel, že jste tak brzy odešel a já sám… vždycky sám…“

Chachar plakal a svíjel se jako poraněný plaz na zelené trávě. Slunce uléhalo na pokraj obzoru. Domy se stavěly víc a více v cestu jeho paprskům a ony rudly jako oči plačících dítek a chvěly se bolestnou touhou rozloučení. Hřbitov utonul v soumračném tichu, jež bylo přerýváno jen chacharovým štkáním. Ve větvích olší a modřínů zpívali tichounce ptáci a listí v jemném šumění je doprovázelo.

Vzduchem se rozletělo hrozivé ticho, takové ticho, jako když nejstrašnější bouře se valí na krajinu, žene před sebou ničivou sílu temných mraků a ticho, ohromné ticho hřbitovů za nocí a holých skal za poledne se plazí před ní.

Náhle zařval vzduch.

Černá tma, bičovaná blesky, zalila hřbitov.

Divoký orkán udeřil šíleným útokem na město mrtvých, zuřivou silou zalehl hroby a zadul v koruny stromů, vyje, jako by tisíce hladové zvěře volaly po kořisti. Stromy praskaly a ohýbaly se ve větru jako stonky trávy. Nádherné náhrobky klesaly s temně dunivým rachotem ze svých podstavců k zemi a tříštily se navzájem na tisíce kousků.

Jen malý dřevěný křížek chacharův zůstal samojediný státi. Zadunělo táhle. Strašný úder blesku jakoby součet všech předchozích. Zdálo se, že země se boří a s rachotem se řítí v prostory dalekých hvězd.

Fialové světlo rozbilo tmu a rozplynulo se v záři večerních červánků.

Chachar vstal polekán, vytrhl kříž ze země a prchal ze hřbitova.

Utekl do světa.

Chodil s křížem po vesnicích a žebral.

Nazvali ho křížovým žebrákem.

V

Vrátil se po čase zpět, ale bál se přistoupiti k otcovu hrobu. Chodil jen kolem plotu hřbitova a skulinami díval se na drahý hrob.

V té době se změnil. Nepil již tolik vodky, nebylo také zač. Mnoha ústrky a pohrdáním lidí stal se otrlým a tupě ke všemu lhostejným. Bezvýsledným bylo by chtíti ho ještě pozvednouti. Známí na něho již zapomněli. Jevil se lidem jako klidný, tichý a téměř hloupě dobromyslný člověk. Oč ho kdo požádal, rád učinil a nežádal odměny. Nebylo tudíž divu, že se dal městskými prohnanými chachary získati k nehezkému činu, kterého potom dlouho litoval a který ho zahnal z jeho rodného města na vysypiska, jakoby do malého, ale krutého vyhnanství. Bylo to o výročním trhu.

V městě, na pravém břehu řeky bylo hlučno. Náměstí i ulice plny lidí. Zdálo se, že náměstí se zaježila lidmi jako ježek bodlinami a ulice se protahují hadími pohyby v slunci. Byl nádherný den v jeseni, a proto byl trh četně navštíven prodavači i kupci. Kupujících byla taková spousta, že kramářům již i řeči časem pochybělo.

Po ulicích a náměstích se rozložili obchodníci se zbožím všeho možného druhu a pokřikem lákali lidi ke koupi. Stánky kramarčíků a salátníků, kteří přídavkem ke svým hubatým vtipům dávali bezcenné cetky, byly nejvíce obleženy dětmi a lidmi, kteří se nemohli nabažiti rychlé a hloupě drzými vtipy promíchané řeči prodavače.

Největší nával povstal ke čtvrté hodině odpolední, neboť děti vyběhly ze škol a vmísily se mezi obecenstvo. To bylo různých pokřiků! Vozkové nestačili volati na děti i na dospělé lidi: „Pozor…! Oú…! Hóp…!“

Místní elektrická dráha nemohla toho dne vůbec jeti hlavním náměstím.

Když byl trh v největším proudu, objevil se pojednou na hlavním náměstí křížový žebrák. Oděn byl starým, ošumělým beránkovitým kožichem, jímž nějaký dobrý přítel či žák jeho nebožtíka otce přikryl chacharovu nahotu. V levé ruce držel chachar svůj dřevěný křížek.

Postavil se uprostřed náměstí k soše svatého Floriána, ochránce před ohněm, svlékl kožich a pověsil jej na vzhůru ohnutý konec nohy světcovy. Potom začal křížem bušiti do kožichu a zpíval chraplavým hlasem:

„Hleď si každý svého,

ne kožicha mého!“

Ze všech stran sbíhali se lidé k žebrákovi na podívanou jako hladové slepice na zrní. Malý hlouček lidí přitáhl větší, a čím více skupina rostla, tím více lidí přitahovala jako veliký magnet, jehož mohutnost se jen zesiluje přidáváním závaží. Nastal všeobecný sběh a shluk lidu. Ba i méně opatrní a více zvědaví prodavači odběhli aspoň na několik kroků od svých krámků podívat se, co se tam děje, že se tam sbíhá tolik lidí.

Křížový žebrák stál na podstavci sochy, mlátil křížem do kožicha, díval se k nebi a zpíval ve vyšších a vyšších stupnicích nápěvu, sestupuje stejnoměrně dolů k tichému, nízkému hlasu:

„Hleď si každý svého,

ne kožicha mého!“

Lidí nashromáždilo se kolem tolik, že by kapka deště nepropadla k zemi. Každý si myslil, co je to jenom za blázna.

Náhle se ozvalo v zástupu na několika místech:

„Ježíšinko, kde mám peníze?“

A jinde:

„Na pro Božka svatého, mi se ztratily peníze!“

„A mi hodinky.“

„Kdosi mě okrad.“

„Zde jsou zloději!“

Hlasy se množily. Lidé volali:

„Zloděj! Tam! Ne, ten druhý!“

„Chyťte ho…! Chyťte ho…“

Zástup se polekal. Každý se začal ohmatávati, má-li své věci v kapsách. Lidé si vzájemně překáželi, neboť se drali všemi směry a jeden se tísnil více než druhý. Vznikl veliký chumel lidí, ze kterého se ozývala jen slova: zloděj, peníze. Nikdo nevěděl, kdo je a kde je ten zloděj. Množství zakolísalo kolem sochy jako les a zavlnilo se jako rozvodněná řeka. Lidé se počali ohlížeti po křížovém žebráku. Ale po tom nebylo již dávno ani stopy. Jako by se byl propadl do země.

Jakmile se rozlehly první výkřiky a volání po zloději a penězích, poznal křížový žebrák, k čemu se dal vlastně chachary získati. Že to nebylo jen pro pobavení lidí a pro veselou chvíli, jak mu ti otrhanci namlouvali, a ve strachu rychle zmizel ve zmateném chumlu lidí, polekaných nenadálou obavou o svůj majetek.

Překvapení prodavači se sotva mohli prodrati ke svým stanům, a tu ke svému úděsu seznali, že se jim ztratilo mnoho věcí. Pozdě vzpomínali výstražných slov bláznových, jimiž je napomínal k opatrnosti, volaje, jak mu kázali chachaři:

„Hleď si každý svého,

ne kožicha mého!“

Než se městská stráž dověděla o krádeži, bylo již zboží prodáno překupníkům a přechovavačům zlodějů.

Chachaři hledali křížového žebráka, aby s ním pili na zdar díla, ale ten ležel na louce u hřbitova, hřál se v posledních paprscích zapadajícího slunce, skrčen ve svém kožichu, kříž pod hlavou a mumlal:

„Odpusťte, tatíčku…! Nikdy již… Nevěděl jsem, že takovým hříchem obtížím duši…“

Tuto noc prospal na otcově hrobě, třesa se zimou a něčím, co bylo ozvěnou lítosti a dobrých předsevzetí. Ale tento uslzený stav duše pominul hned zrána, když se na chachara surově obořil hrobník a vyhnal ho ze hřbitova.

Od té doby vyhýbal se křížový žebrák všem a brzy se odstěhoval za řeku na vysypiska, kde se ubytoval v jedné vyhořelé a vyhrabané jámě. Jen občas se zašel podívat za krásného dne na louku ke hřbitovu a potěšil srdce z dálky pohledem na otcův hrob.

VI

Podzimní slunce se kalilo víc a více. Lidé, kteří šli kolem hřbitova, neviděli již křížového žebráka na louce. Bylo tam bez něho nějak pusto. Mlhavé, rozplakané dny byly teď častější.

Křížovému žebráku začínalo býti v doupěti na vysypiskách v noci zima.

Ve dne bral kříž svůj pod paždí a šel světem.

Chodil po vesnicích a se sklopenýma očima odříkával suchým, nudným hlasem:

„Pochválen buď…“

Neurčité zamumlání a dlouhá řada rychlých, lhostejných slov prosby:

„Podarujte též tam, panímámo zlatá, něco ubohému človíčkovi, kousek chleba nebo penízeček, všecko dobré. Pán Bůh vám to stokrát zaplatí.“

A když dostal… a dostal téměř všude, ježto byl celkem příjemného vzhledu a docházel do určité vesnice určitý den v týdnu… tu pěkně a hojně poděkoval.

Děti ze světnice od okna volávaly na matku v kuchyni u plotny, když křížový žebrák šel kolem po cestě:

„Mami, náš žebrák už jde! Máte pro něho něco? Je celý zmoklý.“

Venku právě pršelo, jen se lilo.

Tak si lidé na křížového žebráka zvykli, že, když ho viděli šourati se kolem okna, říkávali:

„Ah, to je náš žebrák…!“ A dávali mu almužnu jakoby povinnou daň. Křížový žebrák za to shrnul na hlavy dárců požehnání a blahopřání, že, kdyby se všechno vyplnilo, bylo by mnoho lidí velmi šťastných bývalo na světě.

Na své pouti za dobrými lidskými srdci přišel jednoho dne do veliké, ale ne příliš bohaté vesnice. Obešel již půl dědiny, ale tentokráte nebyla jeho almužna hojná, neboť byl špatný rok, slabá úroda a již se ohlašovala zima zlá a krutá, jako by byla strávila deset předešlých zim a jejich mráz chrlila teď za tmavých nocí do kraje. Křížový žebrák se této zimy bál velice. Staral se, jak ji přečkati.

Na konci vesnice byla dělnická osada, která patřila k uhelné jámě. Křížový žebrák putoval od domku k domku, lidé však nebyli většinou doma.

Bylo odpoledne.

Horníci byli buď v práci, nebo ve městě a ženy jejich si odskočily na hodinovou chvilku pro trochu řeči, anebo mrzly venku v poli, vybírajíce v odpadcích, vyvezených z blízké jámy, uhlí. Neboť pro četnou rodinu chudší nestačilo to, co dostali od závodu za výrobní cenu.

Křížový žebrák přišel opět k jednomu domku. Také tento domek byl uzamčen. Nebylo nikoho doma. Dětí v chalupě nebylo. Jen na dvorku pobíhali dva malí vepříci, rýpali v zemi, chrochtali a vesele pokvikovali.

Kde se vzalo, tu se vzalo pokušení. Přiletělo tichým duchem jakoby s mrazivým větrem, usadilo se na duši jako ledová krůpěj na šatu a jakoby přimrazeno tkvělo na ní.

Křížový žebrák se rozhlédl pozorně kolem… Nikde ani živá duše a v dálce na obzoru dívá se sto mrazivých nocí ledovýma očima. Začal se třásti jako každý zloděj, který krade po prvé. Zajektal zuby a ruce se mu zachvěly, jako by byly napájeny slabým proudem elektrickým. Aby přerušil svíravý pocit nejistoty, rozmáchl se chvějnou rukou ke skutku a udeřil jednoho vepříka tak silně křížem do hlavy, že ani nezakviknul a svalil se k zemi.

Teď již nebylo pokdy uvažovati. Každou chvíli mohl někdo přijíti a chytiti zloděje při činu. I vstrčil rychle křížový žebrák zabitého vepříka do pytle, do kterého sbíral dárky, a odcházel pomalým krokem, jako by se bylo docela nic nestalo.

Ale v tom okamžiku začalo mu býti činu líto, neboť ještě nikdy se nedopustil krádeže. Cítil, že uškodil dobrým lidem. Přímo se prozraditi bál, ale hřích ho začal po chvíli tak trápiti, že ho nemohl člověk v duši udržeti. Musel to na sebe někomu požalovati. Tož chodil po vesnici a zpívaje, zpovídal se popěvkem:

„Zabil křížek, zabil kvika,

zastrčil ho do pytlíka.“

A, když takto začal zpívati a žalovati na sebe, hned se mu na duši ulehčilo. Kam přišel, zpíval místo pozdravu své vyznání z hříchu. Lidé, nevědouce, co to znamená, smáli se žebrákovi, ukazovali si prstem na čelo a na žebráka a ze soucitu s bláznivým dávali mu hojnější almužnu. Zástupy dětí táhly za žebrákem, který stále zpíval:

„Zabil křížek, zabil kvika,

zastrčil ho do pytlíka.“

Pozdě večer běhala horníkova žena po vesnici a s bědováním hledala ztraceného vepříka. Lidé jí pomáhali hledati, litovali ji, ale na to, že vepřík mohl se zaběhnouti křížovému žebrákovi do pytle, na to nikdo ani ve snu nepřipadl. Nikomu nenapadlo podezřívati bláznivého žebráka s křížem z krádeže vepříka.

Žebravý tulák ubíral se zatím ke své skrýši na břehu řeky za městem. Z večera opekl vepříka v odlehlém koutě pustých olšin daleko od města a potom uložil polosyrovou pečínku mezi listí ve svém podzemním sídle.

VII

Od nějaké doby měl křížový žebrák u sebe společníka. Bylo to malé, nedávno vylíhnuté kuřátko. A ne, že by je byl snad někde někomu sebral! Stal se jeho majitelem zvláštní náhodou. Šel jednoho dne pozdě večer domů. Tma již dávno spadla na uhelný kraj. Ulice ve středu města zářily tisíci světly a zář tryskala k nebesům, jako by město hořelo požárem. Jen odlehlé ulice ležely ve tmě, kde křičely děti, milovali se mladí a opíjeli staří. Křížový žebrák se vlekl ulicí na pokraji města, kde se dostavovalo několik domů. Když míjel poslední stanoviště, zaslechl úzkostlivý pískot. Díval se v matném světle nedaleké plynové svítilny kolem sebe, ale nikde nic. Poslouchal bedlivě a šel za zvukem. Po chvíli zpozoroval, že pískot vychází z hromady cihlových úlomků. Jal se hledati a odhazovati střepiny cihel stranou.

A hle…! Tu pod jednou půlkou cihly se krčí malininké kuřátko a prosí o vysvobození tak úpěnlivým pípotem, že křížového žebráka až srdce bolí.

Bylo mu líto kuřátka, a jelikož se nikdo k němu nehlásil, vstrčil polozmrzlé kuřátko za ňadra a přinesl je do své skrýše. Tam mu dal několik drobtů chleba, zabalil se do hadrů, zahrabal se do slámy a usínal s kuřátkem za ňadry.

Později krmil kuřátko drobty z vepříka a kuřátko rostlo takřka před očima. Brzo se seznámilo se svým ochráncem a živitelem a přilnulo k němu. Zvyklo si na své okolí, a když se křížový žebrák toulal žebrotou po dědinách, kuřátko vybíhalo z doupěte ven, probíhalo se po vysypiskách, po břehu řeky a hledalo potravu. Vůči jiným lidem stávalo se ostražitým, a jakmile zpozorovalo, že se nějaký kluk blíží a pase po něm očima, ztratilo se v tmavé jámě, uteklo do děr a tam ho nikdo nenašel.

Křížový žebrák pospíchal teď vždy s větší radostí ke svému pelechu na vysypiskách u špinavé řeky.

Jakmile ho kuřátko v dálce uvidělo, běželo mu již kus cesty úprkem naproti, mávajíc křídly jakoby z radosti a nadskakujíc si jako míč divoce v běhu. Vylítlo svému příteli na ramena, nakukovalo žebrákovi do kapes a roztomilým pípotem prosilo o pochoutku. Dostalo se mu vždy několika zrnek obilí, rýže, housky i drobtů masa.

Teď již nebylo tulákovi v doupěti ani tak zima. Zahalen do hadrů a zahrabán v listí, že jen hlava vykukovala, usínal spokojeně. Kuřátko sedělo tulákovi za ňadry, pípalo tiše, tak tichounce, slaběji a slaběji, až usnulo.

Křížový žebrák nebyl by dal takové chvíle ani za zlaté doly. Hladil kuřátko, hovořil k němu, vypravoval kuřátku své příhody a usínal, mruče sobě na přechodu ke spánku:

„Ták… ták… pi, pi, pi, jen se přitul, ať mi nezmrzneš! Ták…“

Zvenčí doléhal sem šumot řeky a praskot slabého ledového povlaku, který se tříštil o pilíře blízkého mostu a o kořeny vrb na břehu řeky. Občas se přihnal z druhé strany řeky vichr, bolně zaskučel a opřel se zoufalou silou o vysypiska, jako by je chtěl posunouti dále do města. Z dálky přeneslo se sem zachvění země, když v železných hutích vypouštěli žhavé železo a část jeho místo do písku a kadlubů utekla do vody. Země řvala chvíli bolestí, tísněna železem, potom však náhle utichla, jako by někdo ohromnou těžkou ruku položil na ni a ztlumil rázem všechen život. Jen daleký zvuk jako štkání tichého pláče tetelil se ještě chvilku ve tmě těžké mlhy pozdního večera zimního…

Ticho… klid… a spánek.

Noc, tichá noc, tmavá, mrazivá noc přivalila se na kraj, kypící varem a hlukem jakoby věčným. A těžké sny počaly vstupovati do lidských těl, prací zmořených, probouzejíce znova v duši uspanou hrůzu strastí denního života.

Za chvíli strhla se snad na vysypiskách hádka, zazvonily nože, třeskly střelné rány, ale toho již neslyšel tulák. Spal se svým kuřátkem a zdálo se mu asi o dobrém prvním otci, o chrámu Páně, o krásné hudbě, neboť mluvil ze sna:

„Ta-tíč-ku, pro-sím vás, za-hrej-te je-ště…!“

VIII

Brzy uhodily tak silné mrazy, že křížový žebrák neodvažoval se dále do světa. Kryl se větší část dne ve svém brlohu, kde byl uchráněn bodavých pocelů větru, zžírajícího teplo těla a veselí duše.

Pokud bylo co jísti, bylo dobře, ale hůře, ba zle bylo, když došly zásoby vyžebrané anebo koupené za vyžebraný peníz. Žaludek nedal pokoje a též kuřátko pípalo smutně, přesmutně. Toho již nemohl snésti ani křížový žebrák.

Vydal se zase do světa klepati na brány lidských srdcí. Kuřátko nechal v díře. Zabalil je pozorně do hadrů, aby nezmrzlo a neudusilo se, jako by se kuřátko nedovedlo samo nijak uchrániti před zimou. Potom vzal žebrák kříž svůj do ruky své a šel, kam měl dojíti a jak mu to určoval celý jeho dosavadní život.

Chodil vesnicemi a okrajem města po chalupách a staveních jako dosavad a prosil. Tentokráte nebyl příliš šťasten. Lidé málo vycházeli z domů, šetříce teplem ve světnici a neotvírali příliš rádi dveří, když viděli křížového žebráka jíti kolem oken. Každý si myslil, že již soused jistě něco dá žebrákovi. Soused pokládal souseda za milosrdnějšího než sebe a tak nedostal křížový žebrák takřka nikde ničeho, ač tenkráte právě potřeboval, aby ho byl každý dvojnásobně obdaroval. Zima a hlad žádaly pro tělo a pro budoucnost dvakráte větší dávku, než tomu bylo obyčejně.

Unaven a smuten vlekl se křížový žebrák z vesnice hladový zpět k městu a skleslost v jeho srdci prohlubovala se až k zoufalství.

Teprve k večeru se mu podařilo vyprositi několik penízů od dělníků, kteří tamtudy šli z práce.

Křížový žebrák byl již na kost promrzlý, když přišel k řadě koksových pecí na pokraji města. Mráz tak se mu zakousl do hladových a unavených nohou, že je sotva vlekl.

„Kéž by se mohl člověk jen na chvilku ohřáti…! Potom bych se dostal dříve domů. Ještě bych kuřátku koupil trochu zrní…!“ Takové tichounké přání ozvalo se z koutka chacharovy duše, zoufalstvím ubité.

Sešel z cesty, provlékl se mezi železničními vozy s koksem a přikradl se k pecím, jsa neodolatelně tažen září narudlých dvířek pece. Polovina řady pecí, stojící čelem k silnici, byla vychladlá. Vlezl tiše do krajní pece, nasáklé ještě teplem a koksovým pachem od posledního rázu, a schoulil se v koutku. Únavou brzy usnul.

Nepozoroval ani, jak se k ránu otevřela záklopka a vpuštěn plyn, kterým se vytápěly pece. Po hodné chvíli zapálili dělníci plyn v peci, neprohlédnuvše jí řádně na počátku, a pospíchali rychle, aby se zase ukryli v teple, neboť mráz dosáhl k ránu svého vrcholu a dotíral až k samým pecím.

Po úzkých kolejích, položených na hořejší plošině pecí, projížděly vozíky s uhlím, zůstávaly státi nad hořením otvorem pece a sypaly svým odsunutým dnem kousky uhlí na nehybné tělo křížového žebráka, plynem zalknuté.

To se opakovalo tak dlouho, až byla pec plna. Potom se uzavřela a uhlí bez přístupu vzduchu doutnalo na koks.

Za bílého rána otevřeli dělníci přední dveře pece a na cementovou plošinu před řadu pecí vyklouzla z každé pece po nakloněné ploše mohutná vrstva bíle žhavého koksu. Vrstvy koksu zvýši muže stály jako jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest žhavých slunečních zdí, ohnivých a osamělých, rozdělujících svět této denní vladivé a poroučivé práce u koksových pecí na několik předpeklí, ve kterých se dělníci rychle činili, aby odolali žáru a zmohli oheň. Koksaři postříkali každou vrstvu žhavého koksu studenou vodou z dlouhých příručních hadic vodovodních, až se bílá mračna páry zvedala k nebesům a jako sněhové vlečky padala k zemi. Vrstvy roztrhali potom dlouhými železnými háky a nechali koks ležeti venku, aby vychladl.

Tuto noc a příští dny očekávalo kuřátko marně svého přítele. Nikdo neuslyšel žalostného pískotu opuštěného kuřátka v chacharském pelechu a nikdo na celém světě netušil, jak těžce se umíralo kuřátku tam kdes pod zemí hladem a bez přítele. Doupě na břehu řeky osiřelo. Zůstalo po celou tu dlouhou a strašnou zimu neosídleno. Křížového žebráka v těchto místech již nikdo nespatřil. Jako by ho byla řeka odplavila.

Přišlo jaro, léto, ale ani louka u hřbitova se nedočkala svého návštěvníka. Hrob školního ředitele již navždy zpustl a osaměl.

V blízkých i dalekých vesnicích kolem uhelných měst vzpomínali chudí lidé, že tam již dlouho nebylo křížového žebráka. A stejně na počátku, jako na konci svého času viděl ten, kdo se díval na svět z ptačí výše zpod blankytných nebes, mnoho, mnoho podivných, krásných a lákavých věcí. I viděl též, že na pokraji českého světa, daleko na východě, na smavém, milém klínu podhorského kraje, ležela ohromná tmavá skvrna. Šuměla a hučela do dálky a okolní svět se točil kolem ní jako hvězdy kolem slunce. A tak povždy, co pamatují krátké lidské dny.

Děti ulice

Povídka, kde chachaři, děti ulic, vydané na pospas životu, plnému cizích násilníků a vetřelců, vysmívají se své raněné minulosti, až dlažba zvučí

„Zdař Bůh, Tono! Kudy tě včera, synku, čerti nosili, že tě nebylo večer vidět…?“ Ozvalo se za zády chachara Tony, který stál mezi řadou kočárů a plachetními stánky zelinářů na hlavním náměstí největšího uhelného města v říši.

Tona byl zaměstnán upevňováním jediné šle, která vykukovala zpod kabátu neurčité a strakaté barvy jako špinavá nádvoří tamějších uhelných dolů a byla jediným pojítkem mezi kalhotami, ozdobenými dole přirozenými třásněmi roztřepených okrajů, s okénky na stehnech a vzadu, kudy také ostatní tělo nakukovalo do světa, a mezi tabákem a vodkou prosáklým tělem chacharovým. Poslední knoflík se chacharovi utrhl a kus špinavého hadříku, který měl asi zastávati úlohu košile, se takto dostal ven na světlo boží, což Tonu velice zlobilo, neboť vypadal jako košilatý kluk, ač jeho život byl horší než klukovský. Tona se otáčel, sehnut k zemi, jako vrtohlavý beran a hledal, hledal… Konečně našel na zemi starý tenký hřebík, a spokojeně mruče jako starý sytý kocour, propíchl kalhoty, které ostatně nekladly velikého odporu tomuto násilí, a tak upevnil šli.

Teď teprve otočil hlavu za tím, kdo ho pozdravil první zrána. Byl to chachar Sirotek, kterého spojil s Tonou stejný životní osud. Sirotkovi svítilo kdysi slunce nadějné budoucnosti, ale vinou cizáckého duševního násilí a zbabělostí rodičů byl sražen až na tento stupeň živobytí. Toulal se po uhelných městech jako špatný peníz, a když jej někdy náhoda zanesla blízko rodné chalupy, vyhýbal se své rodné střeše, jak mohl, a již z dálky utíkal od ní jak zlý pes. Oděn byl daleko lépe než Tona. Šaty jeho nebyly tak rozedrány, měl dokonce vestu, ba i jakýsi řetízek jako by od kapesních hodinek táhl se od knoflíkové dírky ke kapse u vesty. Byl to nejslušnější ze všech trhanů tamějších uhelných a železných měst. Když se opil, spustil vždycky bolný nářek a v pláči stěžoval si všem, že je sirotkem, že ho nikdo nemá rád, že ho všichni opustili.

„Ovečko, proč už nejsi dávno v černé zemi…?“ Říkával si polohlasně, dívaje se na všechny a na nikoho. Jindy volal, že mu učitel, cizácký vetřelec, zabil duši, udávil srdce.

„Sirotkem jsem, politujte, lidičky…!“ Blábolil a otevíral srdce dokořán jako vyhladovělý dům dveře, když vezou nové zásoby. Byl ochoten přijati útěchu jako svátost, ale ona nešla, a když, tož jen jako výsměch.

Mnozí ho litovali; jiní, kteří věděli, že jen v opilosti mluví takto, posmívali se mu. Dostávalo se mu útěchy jako takové:

„Neplač, Sirotku…! Maminka už jde, ale s kyjem.“

Všichni, kdo znali tyto jeho nářky, říkali mu: Sirotek. A přezvisko to ujalo se tak, že se vůbec zapomnělo na pravé jméno chacharovo. Prodavačům zeleniny, zelinářkám, bylinářkám, překupnicím, prodavačkám ovoce, sedlákům a selkám, kteří přijížděli do města na trh, klukům, strážníkům i ostatním lidem znám byl jménem: Sirotek.

Tentokráte byl Sirotek nějak neobyčejně veselý. Jeho opuchlá tvář svědčila o tom, že se včera někde hodně pilo. Když mu Tona na jeho pozdrav a otázku ničeho neodpovídal, naklonil se Sirotek na stranu k uchu Tonovu a šeptal:

„Synečku, měl jsi býti včera večer s námi…! Škrábnuli jsme za pět Židovi u radnice huňku a prodali starému Kornovi za velikým nádražím. Potvora židovská…! Nedal mnoho, ale přec… To se ti to u starého Běláka zalévalo, až se všem z čupryny kouřilo…!“

Sirotek s laskominami vzpomínal na včerejší pijatyku pozdě do noci ve vykřičené kořalně v zastrčené úzké ulici za radnicí, kde ještě zbylo do nové, rozpínavé doby několik těsných uliček s prastarými, malými, ale mohutnými domky, u kterých první patro vpředu do ulice spočívalo na otevřeném sloupoví, spjatém širokými oblouky. Pod tím sloupovím právě – jako šelmy na číhané – ukryté ve stínu, skromné a nevtíravé, kolébaly a chvěly se lehounce kořalny. Chvílemi otřásaly se hlukem a za okamžik zas jen se tetelily ztichlým bzukotem všelijakých lidí, dobrých i nedobrých, lenošných i pracovitých, přihlouplých i zchytralých, venkovanů, dělníků, nevěstek, chacharů a všelijakých ogarů. Někdy se zdálo, že ty kořalny nikdy nemají klidu, neboť některé dny, tak hlavně po výplatě dělnického národa, hučely, zpívaly, výskaly od rána do večera a od večera do rána. Opilou radostí tančily, křičely, třeštěly, vřeštěly, šílely, běsnily, rojily a bily se do krve, vždy naposled a po prvé, lámaly stoly, židle, lavice, rozbíjely lidem nabubřelé hlavy i tvrdé palice, vrhaly nože, sklenice a trhaly šaty, beztak již sedrané, co přišlo do rukou, košile, pláště, zvláště když se tam přirojila taková cháska, o jaké Sirotek teď Tonovi vzpomínal a povídal.

„A já měl včera posmolené štěstí!“ řekl mrzutě Tona. „Myslil jsem, že se mi podaří sáhnouti někomu do kapsy a lépe povečeřet, ale nic z toho nebylo. Ještě jsem se ti nahněval k večeru s takovým paňátkem, že škoda vzpomínat. Šel jsem podvečer kolem řeky za střelnicí blízko velikých vrbin a dělal jsem si velkou naději, že tam někoho pořádně postraším, aby vyklopil několik kulatých na salám a vodku… a bylo z toho bzumec. Chodil tam jakýsi dobře přioblečený synek s knížkou v ruce a pořád do ní nakukoval. Či co viděl, nevím, neboť už bylo hodně tma. Ale něco tam přece asi vyčetl, neboť vždycky nakoukl dovnitř, sklapnul knihu a brblal, jak se mi zdálo, cosi jako kněz u oltáře. Pamatuji se, že jsem slyšel, jako by povídal: homine, domine, jemine. Vtom jsem na něho vypadl zeza stromu a povídám zhurta, aby dal peníze. Synek se ti zleknul, až pustil knížku na zem, a jestli ještě něco, nevím, a honem mi podával svoji peněženku. Ale měl to prázdné. Ucítil jsem to hned v prstech. Hodil jsem mu to od zlosti pod nohy a vynadal jsem mu, co se do něho vešlo. Povídám: Zatracený smrade, co tu máš co chodit, když nemáš peněz…! Prosil mě, abych ho pustil domů, že mi přinese chleba a cukru. Toť se ví, já budu čekat, až na mne přivede strážníka, ne…? Jdi mi z očí, povídám synkovi a na cestu jsem mu dal kopanec. Synek drap své věci ze země a už byl ten tam. Tak jsem musel sušit hubu… To je život…! Naplit na to…“

A Tona vysyknul slinu zubní mezerou přímo na paty vyleštěných bot nějakého pantáty z vesnice, který stál poblíž a pozoroval se zálibou, jak se rojí lidé po náměstí.

„No, nic si z toho nedělej!“ těšil Sirotek Tonu. „Dnes se ti zdá, že už tak nemůžeš dále žít, a jdeš spát smutný a zachmuřený, jako kdybys se kladl do hrobu. Duše tvoje, zdá se ti, už zemřela v tobě. A na druhý den ráno je všechno zas jinak. Sluníčko svítí a je veselo, jako kdyby se pro tebe teprve začínal svět… To mi se včera staly horší věci, za které by jiní odskákali, kdybych to chtěl žalovat a kdyby se to vyplatilo… Seděl jsem už k večeru u nového mostu u vody. A tu naráz slyším křik, že hoří. A to ti hořelo tam v té úzké ulici za starým kostelem u Vajnerka, u toho, co prodává kořalu ve velkém, však víš. Tož ti též letím hasit a myslím si: Buď se napiju zrovna ze sudu, anebo něco zarobím. Hned do dvora a mezi bečky. Začal jsem jednu po druhé vyvalovat na ulici. Kůlna hořela, jako by ji byl někdo schválně polil smolou a zapálil… Vyvalil jsem dvě bečky… bylo to všecko prázdné, jen to dunělo. Marně jsem ti hledal plnou mezi nimi… a tu ti přiletí udýchaný Vajnerek, odstrčí mě a povídá, abych šel od toho, že bych mu ještě některou tu bečku s vodkou mohl prý ukrást. No, vždyť to máte všecko prázdné, povídám mu… Ale tos měl vidět, jak začal skákat proti mně. Co prý je mi do toho, že to je jeho oheň… A abych táhnul ze dvora… No, když je to váš oheň, tož je to váš oheň, ať se vám hodně rozmnoží, a ať vám duši spálí, povídám a šel jsem… Tak se dělají peníze. To víš, že to měl pojištěno. Prázdné bečky udá za plné a pojišťovna to zaplatí z peněz druhých lidí. Staré, dřevěné mu shoří a postaví si nové z kamene… Doved bys to ty, zpeněžit dvakrát jednu bečku vodky…? Člověk si někdy myslí, že je to proto s ním takové zlé, že již nemá žádného svědomí, ale jsou lidé, kteří ho mají ještě méně a daří se jim dobře. Jak to přijde…? No, ráz se to jistě všecko vyrovná. Až se lakota nají cizích křivd, zalkne se sama sebou.“

Chachaři nepozorovali ani, že se k nim přiblížil městský strážník a trhli sebou proto polekaně, když jim najednou zahřměl u samých uší:

„Nemáte co dělat…? Co je to tu za jakési vystávání…?“

„Člověk by z něho strachem mladé dostal,“ zasyčel Sirotek uštěpačně v odpověď na strážníkovo hartusení.

Tona se beze slova odplížil mezi kočáry a Sirotek, podívav se na strážníka přes rameno, odešel klidně mezi trhovníky, aby si vydělal na snídaní, neboť v žaludku mu to již hrkalo – jako ve starých hodinách, či, jak se vyjadřoval Sirotek po svojim, až mu střeva chodila hrkavě po těle jako kostelník s pokladničkou po kostele.

Na náměstí bylo práce dost a dost.

Byla neděle. Chýlilo se k osmé hodině ranní.

Letní sluníčko již dlouho nahlíželo do zachmuřených ulic uhelného města a oslnivou silou zářivého tepla vytahovalo lidi z domů na ulice. Celý prostor hlavního náměstí kromě místa, kde stály kočáry, byl poset prodavači a kupci.

Kdo se blížil k náměstí, slyšel již z daleka vlnivé hučení, kterým vřel trh, jako když se do vody v kotli ponoří náhle kus do bíla žhavého železa někde v dílnách, a do burácení železa, vzkypění vody a hukotu páry všichni kováři, zámečníci, tesaři v dílně klapotí, rapotí, šramotí. Vysoko a pevně zvučí kovářské kladivo jako zpěvný nebo rozvaděný ženský hlas a vítězný pokřik rozjásaných dětí, drsně zní pilníky zámečníků a kladívka při drobné práci a tesařské pily vrzají, jako když zmatek ozývá se všemi hlasy poplašeného davu, zaraženého vojskem v plenění vyzdobených a sytých obchodů. Tak všechen hlas a zvuk celého toho okolního světa sedláků, prodavačů, překupníků, dělníků, horníků, hutníků, železničářů slil a sezvučel se sem na to náměstí při trhu nedělním, kdy sváteční, odpočaté hlasy lidí zvučely zvonivě a hlaholily hlaholně jako malé i velké, klinkavé a dunivé zvony na okolních věžích tří kostelů. Jediný, z tisícerých zvuků složený, zvuk zpívá, křičí, jásá, hlaholí, chraptí, bzučí, hučí, duní a bez ustání nepřetržitě bije hlasným záchvěvem zvonivě jako průzračný, vzdušný, netělesný obr ohromným kladivem o nesmírnou, do modra zocelovělou klenbu oblohy. Hlas trhu stoupá bleskně k nebi a padá zase zpět, roztříštěný na malé, drobné i větší zvonivé kusy a jako živá lidská řeč i neživých věcí zvuk hlaholí a zní:

Tendrilililililililom něněčečelelelach achachachachach vallach. Eh eh eh. Nini didi titi hoja. Dušičko, ovečko moja! Vonsesesese ej vej koukej! Jejejej. Enc onc tentononc pořádek pane! Horerere riekol šaša štiastia lavička. Zornica holubica dennica. Em em den ven gen pon. Ponpon gon von sia sia psiakrev cholera. Vin vin vin vin sja u marijky čorny breva. Hop hop bum drum. Tralalili ratatata brtrrrumššššš iz iz peníz peníze. Pět peněz, moc peněz. Trh, shluk hlasů, změť. Výbuchy zvuků, výskoky, přeskoky hlasů, rozlití řeči, nárazy, přerazy, odrazy mluvy. Moravci, Češi, Slováci, Poláci, Rusňáci. S bednami, trakaři babice, chachaři.

Z blízkého i dalekého okolí sešli a sjeli se do uhelného města venkované se zbožím. Na trhu bylo lze slyšeti nářečí všech možných odstínů z celého širého okolí, jak se zesídlilo poblíž těchto měst, plných uhlí a železa, ruchu a práce, peněz a denního bohatství.

Sedláci prodávali na vozích hlavně kobzole čili zemáky, zelí, okurky, dýně a jiné polní a zahradní plodiny. Též všelikého ovoce byla veliká zásoba a nebývalá hojnost na trhu. Dcery nebo ženy sedláků, chalupnice a podruhyně stály na druhé polovině náměstí a prodávaly máslo, sýr, vejce a drůbež.

Zelinářky s léčivým kořením a bylinami tvořily zvláštní oddělenou skupinu. Prodávaly zeliny na všechny možné i nemožné nemoci a rány a dovedly až dosavad každou nemoc vyléčiti. Nejvíce toho u nich skoupily ženy. Zvláště zeliny, které léčily stejně zlomenou nohu jako chorý žaludek, nemocné oko jako loupání v kříži, růži v tváři i suchý bol v nohou, šly na odbyt jen což! Zelinářky měly brzy vyprodáno. Kdo za to, že snad někdy zeliny nepomohly…? Jistě, že se kupec neřídil přesně podle rad tetčiných. Nebo si je všechny popletl v hlavě. Nebylo by divu. Taková zelinářka toho napovídala o léčivé moci a o užívání rostliny, že člověka z toho div hlava nerozbolela, chtěl-li si všechno zapamatovat.

Hned vedle zelinářek stály ve dvou řadách proti sobě prodavačky ovoce. Zdravé a růžové obličeje děvčic, věnčené bohatými vlasy, jež roztomile vykukovaly zpod pestrých šátků, tvořily pěknou a jasnou protivu k zasmušilému městu a bledým jeho obyvatelům. Venkovanky měly kromě toho většinou ještě veliký šátek, ovinutý křížem kolem prsou a svázaný vzadu na uzel. U nohou na zemi byly roztaženy trávnice s košíkem nebo putnou, plnou ovoce. Některá dívčina měla na prodej i houby, které nasbírala někde v hloubi beskydských lesů v nejstinnějším úkrytu lesa, kam se málokdy prodere slunce. Bylo toho roku parné léto. Nepršelo již dlouho a houby neměly v lese z čeho žíti i hynuly nebo vůbec nevyrostly. V uhelných městech je platili dráže masa.

Mezi prodavači se proplétaly hlavně zrána ženy horníků a jiných dělníků. Rády by svým mužům uchystaly aspoň v neděli nějaký lepší oběd, měly však málo peněz. Manželův výdělek sotva stačil na živobytí. Proto smlouvaly, ač přec ne tak sprostě a skrblivě, jako ženy různých panských úředníků a lepších lidí vetřelců, které na venkovanech chtěly ušetřiti peníze na nové klobouky a cukrovinky. Tož smlouval kde kdo. Venkované však nemohli plody své těžké práce a své trapné nejistoty jen tak zlehka lacino odstoupiti ledakomus, neboť chtěli také žíti. Všeobecné smlouvání, dohadování se o cenu. Někde se strhla i prudší hlasitá hádka. Nelíbilo-li se dělnickým ženám zboží nebo nešlo-li to sraziti na ceně, šly dále, kde snad chválily zboží předešlé i zdůrazňovaly jeho cenu, přidávaly však slovíčko: ale… Venkované většinou znali už podobné vychvalování a poukazování na toho aneb onoho prodavače a sedláka tam či onde, který dává prý laciněji. Věděli, že účelem všeho je docíliti snížení ceny. Obyčejně se opakovalo u všech totéž: prohlížení, smlouvání. Často, když nakupující ženy obešly celý trh, vrátily se po ztrátě času zpět k prvnímu prodavači. Někdo šetřil časem, někdo penězi. Ostatně jednak byla neděle a jednak praví přísloví, že čas jsou peníze.

Chachar Marhula dostal již od jednoho Žida snídani a vydělal si také již na oběd i na vodku mu ještě zbude. Štěstí mu dnes dosti přálo, ale přesto byl smuten. Již tři týdny neviděl ani človíčka z rodné vesnice. A tak rád by se byl pozeptal, co dělá starý táta, který se zbláznil do mladé vdovy po jednom horníku a udělal ji paní nad sebou i nad statkem.

„Aby ráz čechman vzal macechu…!“ Bručel si chachar, neboť ona to vyštvala mladého Marhulu z domu a její vinou i vinou slabého otce se potlouká nyní jako trhan mezi cizími lidmi.

Trhan, chachar…? Kdo to říká…? Snad nemá on, selský synek, jíti někam jako krtek prohrabávati zem a čekati, až ho kámen klepne po hlavě a pošle mladou duši, kam netouží…?! Zkusil to již jednou v uhelném dole, ale brzo toho nechal. Měl z toho z počátku trochu smíchu a nakonec veliký strach. Práce pod zemí nebyla pro Marhulu, zvyklého na volné prostory polní pod sluncem.

Se strachem vstoupil prvního dne do klece, která spouštěla horníky dolů. Jak počala klec padati, musil se Marhula přitisknouti ke dnu, neboť se mu zdálo, že ho to vyvane z klece ven, vrhne kamsi do tmavého větru jako pampeliščí semínko a mrští jím neživým na ostrá skaliska. Takový měl dojem při sestupu do uhelné jámy. Na prsou mu bylo těžko, že ani dýchati nemohl. Teprve, když na radu druhých horníků několikráte násilně polknul sliny, bylo mu zase lépe. Ale potil se při té jízdě dolů více než později při práci.

Dole to stále jen hučelo jako ve velikém mlýně: hů-ů-ů-ů, hů-ů-ů-ů, hů-ů-ů-ů.

Marhula byl přidělen jednomu starému horníkovi za pomocníka při práci. Šel s ním kousek od těžní klece do předku, do rozdělaných uhelných prací, ale najednou přišel na něho takový strach a tesknota, že začal prosit, aby ho pustili raději zase nahoru, že bude dělat všecko možné, co mu poručí, ale v dole že nebude a nebude pracovat, že nic nechce, jen aby ho pustili zase na denní světlo, že se do dolů již nikdy nepodívá. Šli kolem těžkých železných dveří, které usnadňovaly přívod a třídění svěžího vzduchu v dole. Vítr táhl dveřními skulinami a lomcoval dveřmi. Marhula přiskočil ke dveřím a začal se do nich dobývati. Popletl si to již tak, že se domníval, že je to vítr z venku, a to že jsou dveře ven z uhelné jámy na hoření svět do bílého dne. Ale starému horníkovi se podařilo Marhulu na chvíli zase upokojiti. Těšil jej tím, že mu ukazoval na druhé lidi, kteří též pracují v dole a chtějí býti po směně zdrávi doma.

Tak si přece konečně dal Marhula říci a dal se do práce. Odvážel vozíky, plné nakopaného uhlí, z předku dále na hlavní střídu. Už se zapracoval aspoň trochu, když tu došla k jeho uším hrozná zpráva, že deset těžkých železných vozů, plných uhlí, se odepjalo od řetězů a spadlo v krátké svážné spojné chodbě na jednoho horníka a strašně ho potlouklo, takže to bude půl dne trvat, než přimáčknutého horníka vytáhnou zpod vozů a uhlí.

„Pro Boha svatého,“ myslil si tehdy Marhula, „deset takových vozů, co já sám sotva jediný utlačím po koleji, na jednoho člověka! No, vždyť bych tu přišel brzy když ne o život, tož o ruce a nohy jistě! Jen kdybych se mohl nějak dočekati konce směny! Však vy mě již tu víckrát neuvidíte.“

Starý horník těšil Marhulu a dodával mu odvahy. Ale s tím nebylo mnoho řeči. Díval se jenom pořád vzhůru do tmy a naslouchal, jestli se to už shora na něho nesype. Horník se smál Marhulovi:

„Jdi, jdi, ty hloupý synku! Vždyť jsi už celý mokrý od strachu. Podívej se na ty druhé horníky! Ti všichni chtějí ještě zítra býti živí. Myslíš, že ty jsi takový vzácný tvor, aby se smrt jen pro tebe namáhala sem dolů…?“

Když Marhula viděl druhé horníky, že si nic nedělají z toho, čeho on se tolik hrozil, nabýval větší zmužilosti a ke konci směny se dal přece přemluviti a slíbil starému horníkovi, že přijde na druhý den zase do práce.

V noci snilo se Marhulovi, že pracoval zase v dole. Když byl v nejpilnější práci, začalo naráz kolem něho všechno praskati. Silné podpěrné stojky lámaly se jako zápalky pod tlakem hořeních vrstev uhlí a kamene a praskaly nenadále a hrozně, jako by mnoho střelců o překot střílelo mu z ručnic přímo za uchem. Celý důl se zavalil. I Marhula byl přimáčnut k zemi ohromným uhelným balvanem, který se pomalu ze strany na něho sesunul, takže ho nerozdrtil na jeden ráz, jen ponenáhlu doléhal na Marhulu větším a větším tlakem, takže tomu již docházel dech. Cítil, že musí zemříti, i přál si ještě na chvíli býti nahoře na světě a viděti slunce. Vtom se probudil a hodnou chvíli si nemohl uvědomiti, že je zdráv ve světnici u starého horníka, který ho vzal s sebou na nocleh.

Ráno, když přišel na jámu znova do práce, dověděl se, že na noční směně spadl jakýsi muž do jámy shora až na sedmé hory. Ani ho nemohli najíti. V hloubce v podzemním bahně ležela jen jakási hromada zkrvaveného masa a kostí. Vyvezli to nahoru.

Marhula přišel právě k tomu, když mrtvého odnášeli na nosítkách a kolem běhala a naříkala žena s dítětem na ruce. Byli teprve asi dvě leta spolu. Žena naříkala, že bylo hrůza poslouchati. Marhula by se byl s chutí vrátil, ale měl již lampu a stál již v řadě u klece.

Tak vstoupil na druhý den Marhula zase do klece a sjel opět na třetí hory jako den předtím. Ale tam mu dozorce poručil, aby šel o patro níže na čtvrté hory. Marhula sedl na klec. Uvnitř stál vozík s kalamarami, železnými deskami, na kterých se v dole vytáčely vozíky s uhlím nebo prohnilými a polámanými stojkami z postranní koleje na hlavní. Vlezl do vozíku a sedl si na železné plotny. Klec jela, jela, a najednou se ocitl Marhula nahoře. Tam mu poručili nositi kalamary do kovárny ke správce. Nosil to chvíli, nosil, ale potom mu to přece bylo divné, co mu to dali za práci. I začal říkati, že měl jíti podle rozkazu na čtvrté hory. Tož mu poručili zase sednouti do prázdného vozíku a sjeti dolů. Klec vezla právě jeden prázdný opravený železný vozík dolů a současně druhý porouchaný nahoru. Jela proto velikou rychlostí, ne, jako když jede s lidmi, pomalu a opatrně a v patrech tiše a lehce přisedá na záchytné mřížoví. Hnala dolů, jen to fičelo. Marhula sedl do vozíku na dno, zkřížil nohy a postavil benzinovou lampu mezi ně. Klec letěla závratnou rychlostí dolů, jen to drnčelo a zunčelo. Zdálo se Marhulovi, že letí tak již dlouho, dlouho a že je ho v kleci pořád méně, jako by se sesýchal, tak ho ubývalo a jeho osobní vědomí vypařovalo se tak rychle, jak rychle padali dolů. Marhula cítil, že v nejbližší chvíli sám ze sebe vyvane do prostoru a sjede dolů bez duše jako kus dřeva. Zatajil se mu dech v prsou a bylo mu, jako by se měl co nevidět zalknouti. Hlava se mu zatočila. Jako by padal odněkud zpod samých nebes jako poraněný pták a už, už měl si roztříštiti lebku na skalách. Náhle přisedla klec tak prudce na záchytné páteřní mříže, že Marhula vyletěl do výše, jako by ho někdo zespoda nadhodil.

Vystoupil z klece, ale závrať mrštila jím o zem. Zvedli jej. Po chvíli, když se zotavil, rozkázali mu posunovati vozy. Kdesi trhali dynamitem kamenitý přístup k novým vrstvám uhlí. Po každém výbuchu třásl se důl. Byly to strašné hromové rány a Marhula trnul hrůzou, co se s ním bude ještě všechno dnes díti.

Směna se šťastně skončila a Marhula se bral domů. I toho dne jako předešlého šlo se kus cesty nahoru po řebřinách. Po prvé nedovedl tak dobře a rychle stoupati, poněvadž těch příčlí bylo o hodně více než doma na řebříku, který vedl na půdu. Proto byla to pro Marhulu křížová cesta. Shora, od těch, kteří lezli před ním, dostal občas okovaným podpatkem do čela nebo do nosu a ti, co stoupali za ním, tloukli jej do nohou, láli mu a volali, že ho shodí dolů, nepoleze-li rychleji nahoru. Proto čekal Marhula tohoto dne po směně raději vzadu a šel poslední. Přitom se ale opozdil, poněvadž ho nikdo nepoháněl, a když vystoupil do vyšší důlní chodby, odkud se šlo k těžní kleci, byli již ostatní pryč a Marhula teď nevěděl kudy kam.

Běžel za nimi podle své domněnky, ale klopýtl a spadl do vody. Lampa mu zhasla, rozžehnout to nešlo, když namokla, a tak zůstal Marhula potmě. A to byla tma tmavě temná, ne jako nahoře třebas v nejčernější noci, ale tma bez jiskřičky, bez světélka, bez záblesku, bez šera; černá tma v černém dole.

Co teď?

Začal volat o pomoc. Křičel, až ochraptěl, ale nikde nic, ani hlásku. Jen někde stranou kapala voda a kapka za kapkou tlumeně dělila dlouhé ticho na kratší ticha. Tma, tma, tma a ticho. Ani hlásku po lidech. Pustil se naslepo ke kleci. Ale, jak mohl tušiti cestu, když byl teprve druhý den v dole, když byl ještě v sobě pln zmatku a neosvojil si ještě toho čichu, kterým se cítí, že tudy šel před chvílí život k hořenímu světu na svěží boží povětří? Tak zabloudil a místo ke kleci šel do starých opuštěných prací. Bloudil, bloudil, povětří bylo těžké k zalknutí, ale pravé cesty k východu z dolu nebylo lze nikde cítiti. Byl již dosti unaven, ale strach, že zemře kdesi opuštěný v dole, poháněl Marhulu stále dál.

Chodil, klopýtal, padal, bloudil a bloudil, až přišel k jednomu místu, kde chodba končila, a viděl, jak štěrbinami mezi sesutým a zavaleným kamením prosvítá jakási slabá záře. Tápal z té i oné strany, lezl po zemi, oči maje upřeny na záhadnou zář, která vycházela zpod kamení, až prolezl mezi balvany a ocitl se v jakési nízké, nizounké chodbě, kde se dalo jen lézti po čtyřech. A teď poznal s hrůzou, že leze přes mrtvoly horníků snad již dávno, dávno zde zasypaných a dosud nenalezených. Cítil jejich otlelé kosti pod rukama a zdálo se mu, že slabě ve tmě pobleskují. I pojala ho taková hrůza, že se hnal jako šílený naslepo vpřed, jako by se bál, že ho mrtví stáhnou mezi sebe. Náhle narazil hlavou o žebřík u zdi.

Jal se vystupovati. Zdálo se mu to, bez konce, ale stoupal jen, aby se dostal co nejdále od místa mrtvolné hrůzy. Po dlouhém čase ucítil svěží povětří. Zdálo se mu, jako by shora na něho padalo. Byl již tak zesláblý, že se sotva udržel na nohou, ale přece se soukal neúnavně a vytrvale vzhůru. Po čase uviděl hvězdy nad sebou a potom celé noční nebe. Vystoupil v hustém křoví u staré opuštěné cihelny za městem, která se ve dne žlutila pod kopcem blízko řeky a rozkládala na slunci své obnažené zemní vrstvy jako nemocný choré vyžilé tělo.

Marhula byl rád, že je zase na božím světě. O uhelný závod již ani nohou nezavadil a cihelně se z daleka vyhýbal, jako by se bál, aby ho tamtudy nevtáhlo něco zpět do uhelné jámy. Když nepřinesl své očíslované lampy do lampárny po práci jako druzí horníci, usoudili dozorci, že asi v dole někde zahynul a že ho někde země přisypala tak, že ani on, ani to místo není k najití. I ohlásili ho jako mrtvého úřadům. A on zatím byl docela pěkně na živu a chodil po náměstí nedaleko uhelného závodu den jak den a těšil se ze slunka a ze světa. Ježto nebylo jinak možno a hlad nedal pokoje, začal se Marhula živiti denní drobnou chacharskou prací. Nosil bedny, balíky, skládal z vozů a nakládal na ně. Dělal, co přišlo do rukou a co vydělal, hned šel a projedl a propil, jako by se bál, že mu to někdo ukradne, kdyby si to uschoval na nějaké pozdější horší časy, které přicházejí na člověka, kdy se toho nejméně naděje.

Teď tu stál chmurný a zasmušilý, jako by se hněval na svět. Přemýšlel o tom lopotném a nejistém živobytí a mračil se a hartusil v duchu na všechny domácí lidi, kteří se mu objevili přitom v myšlenkách. Láteřil na starého otce i na mladou macechu, která po straně držela s jinými.

Ale což…! Co to pomůže takové marné přemýšlení…! Člověk jenom sám sebe sužuje a trápí. Lidé mají z toho jen radost. Raději na to vůbec nemysliti, nebolí to potom tak silně.

Přes všechnu svou námahu nemohl však Marhula setřásti ze sebe tíhu chmurných myšlenek, ačkoliv sluníčko se na nebi vesele usmívalo a lidé kolem se dívali rozjařeně na svět.

Brzy byl zase někým zavolán. Přenesl několik měchů kobzolí z vozu nějakého sedláka ke stánku dobrosrdečné a mnohomluvné prodavačky v koutě náměstí a starému Židu překupníku pomohl odnésti několik pytlů se zelím. Vzal mzdu svou a nemínil již ničeho dělati. Postavil se u studny na náměstí, vstrčil do úst zbytek doutníku: čiko, nalezené na kolejích místní dráhy, která projížděla náměstím, a zastrčiv ruce do jakýchsi děr u kalhot v místech, kde obyčejní lidé mají kapsy, jal se žvýkati čiko a přihlížeti hádce Žida, známého překupnického vydřiducha, se sedlákem.

Vtom viděl Marhula, že k němu míří chachar Vinca.

Olšovský, obecně Vinca zvaný, byl mladý, veselý hoch. Vždycky věděl něco žertovného a mnoho slušných lidí, kteří s důstojnou vážností procházeli městem, oloupil aspoň na chvíli o tu jejich vážnost tím, že je uvedl na okamžik do směšného postavení, z něhož se nedovedli tak lehce vybaviti, poněvadž každá vážnost a ctihodnost stůně těžkopádností. Avšak Vincovy žerty nikomu neuškodily větší měrou. Napadený byl mnohdy takový balík, že ani nevytušil jejich ostnu a smál se s ostatními sám sobě.

Vinca přikročil nyní k Marhulovi a oslovil ho chraplavým hlasem, ve kterém se skryl slabý výsměch:

„Co je, Marhulo…? Mně se zdá, že ti není moc dobře, neboť hledíš, jako kdyby ti slepice kaši snědly.“

A když se oslovený nebránil, pokračoval Vinca s veselou sdílností bez tohoto výsměšného přízvuku:

„Víš, co se stalo včera Sirotkovi…? Beztoho, že se ti nepochválil… Přišel ti v poledne do Urbančíkovy hospody a poručil si pivo a jedno jelito. Pustil se, myslím, do toho, jako by deset dní nejedl, a jak byl v nejlepším, našel v jelitě kus hadru. Volal hned na Urbančíka přede všemi: Pane Urbančíku, já jsem našel v jelitě kus hadru…! Ale znáš Urbančíka. To je též vybíjená duše… Podíval se na Sirotka zpod oka, neboť měl vztek, že na něho vykřikuje před hosty, a pravil: Kus hadru…? A co vy si myslíte, že vám tam za několik penízků do toho nacpu sametu…?!“

Marhula vyplivnul čiko na zem a začal se smáti:

„Ale ten mu dal, chachacha, chachacha, ten mu to osolil, chachacha, chachacha… No, víš, to je veselé… Ledaco se člověk doví jeden od druhého. To bys na příklad neřek, jaký mlsný jazyk má ten oškubaný Tona. Tak ti nedávno přišel do hospody a poručil si guláš. Hostinský se ho ptá, co k tomu, housku, či chleba. A co myslíš, že si dal Tona…? Ani housku ani chleba, povídá hostinskému, nechci k tomu, ale pořádný kus salámu. Tak co bys řek na to…?“

Teď zase měl Vinca veselou chvilku.

Nesmáli se však ani jeden, ani druhý dlouho. U kočárů se ukázal strážník. Marhula ho první zpozoroval svým jediným zdravým okem. Druhé bylo oteklé a mizelo pod naduřelým okolím oka. Neboť chachaři, když měli v hlavě, zapomínali na osvědčenou pádnost Marhulovy selské ruky a dotazovali se ho uštěpačně, nepozvala-li ho macecha ještě za kmotra na křtiny. Marhula bil, chachaři bili též, a poněvadž jich bylo více, dostal někdy svůj dar i s úroky nazpět. Tak bylo včera. Ale to nic. O to nejméně. Pohádali se, strhla se bouře, ale zase se vyjasnilo, i pilo a hulákalo se dále, jako by se před chvílí ani nebylo chýlilo ke rvačce na nože. Objímali se a zapomínali, že ještě před chvilinkou volali na sebe:

„Toníku, je tu jaksi ticho! Chtěl bys bitku vyvolat…? Pojď na nože…!“

Dnes už po včerejšku nezbylo v myslích ani památky. Jen někomu zbyla známka na tváři.

Strážník se blížil k chacharům vážným krokem. Postříbřený vrcholek černé přílby pobleskoval v slunci a dvě malá šedá očka se dívala z plné rudé tváře jako hbité myšky, které vykukují v cihelnách za městem z děr země, posypané rudým práškem pálených cihel.

„Zatra mrcha, Vinco, podívej se…! Bulík s hromosvodem leze k nám…!“ Upozorňoval Marhula druha.

Chtěli se ztratiti v zástupu trhovců, ale vtom Vincovi něco napadlo. Pošeptal druhovi. Ten přikývnul souhlasně. Strážník již byl u nich.

„Pane strážníku,“ oslovil jej Vinca, „nevědí oni, kde zde bydlí měšťané: Žebrák, Dostal, Mastný, Koláč…? Protože jsem k nim poslán a nemohu jich najíti.“

„Já se též marně rozpomínám, kde by zde mohli bydliti občané: Návrat, Ztratil, Kabát,“ podotkl Marhula.

Strážník vrhl na ně nejistý pohled, ale zpozorovav potutelný úsměv chacharů, přijal na sebe přísný vzhled všemohoucího pána ulic a chystal se zasypati chachary přívalem nevybíraných přezdívek a nadávek, když vtom ho povinnost zavolala jinam.

U čtvrtého koše od kraje strhl se křik, který se brzy změnil v hrozný hluk a přitahoval lidi rychleji, než by snad bylo s to volání tonoucího o pomoc.

Zatím, co se hezká děvucha přela s vyzáblou ženou horníka o cenu dvou hlávek zelí, vstrčila vystrojená paní cizáckého úředníka, soudě podle obleku a řeči, bez smlouvání nejkratší cestou přehršlí hub do sáčku a byla už na tom, že se tichým duchem vytratí s ukradeným zbožím, když vtom sousedka okradené děvuchy paní zadržela a upozornila na ni lidi. Dělnické a ostatní slušné a pořádné ženy, které byly poblíže, začaly paní spílati zlodějek. Ta se opovážila dokonce odporovati, hádati a docela drze tvrditi, že dokonce již i zaplatila. Ale to si teprve dala. Sesypal se na ni takový příval rozhořčení, že se zdálo, že ji tam u toho koše utlukou jako německou myš. Lidé se rychle sbíhali a měli sto chutí naměřiti paní bez metru na nové modré šaty holou rukou, jak jim narostla, a jen málo chybělo, že by byli paní možná i uštědřili něco na hřbet, po čem ona patrně však netoužila, neboť pištěla a vřeštěla, jako by ji na nože bral. Jedni běželi pro strážníka, druzí strkali paní k blízké strážnici. Paní se vzpírala, křičela a lidé přibíhali i každý chtěl trestati hřích. Konečně paní zaplatila a rychle zmizela, provázena nehledanými přezvisky, z kterých: vetřelá cháska zlodějská… bylo nejvíce slyšeti. Dobromyslná děvucha venkovská byla ráda, že dostala peníze a že se to aspoň tak urovnalo. Nestála o to, aby zlodějka byla potrestána.

Než se strážník přiloudal a prodral až k prodávačce, byla paní již pryč a lidé se rozcházeli. Strážníci mívají dosti často taková neštěstí, že přicházejí s křížkem po pohřbu, jak se říká.

Vinca již opět pracoval. Přenášel nějakému překupníku ke stánku pytle se zemáky. Kobzole ty byly dosti těžké, takže Vinca notně vzdýchal pod jejich tíhou. Sirotek, který nosil vedle putny a koše s třešněmi, se mu posmíval, zveličuje posměšně jeho stenavé zvuky. Byli s prací téměř ve stejnou dobu hotovi. Shrábli svou mzdu a zapálivše si čika z papirosů nejhoršího druhu, postavil se stranou pod sochu Matky Boží. Před nimi stáli pod velikými deštníky též prodavači mlsotek a perníku a za nimi sedělo na stupních podstavce sochy několik starých žen, které prodávaly veliké rohlíky a tmavě hnědé preclíky. Oba chachaři byli tam jaksi za větrem, mohli si chvilku pohovořiti a nemuseli se obávati, že je strážník poctí svou pozorností.

„Kde jsi spal, Vinco,“ tázal se Sirotek.

„Ah!“ oddechl Vinca a máchnul přitom nedbale rukou na znamení, že spaní a přespaní je u něho vedlejší věcí, o které není potřebí se zmiňovati, a mluvil dále:

„Já obyčejně ve vrbině nebo v obilí u řeky. Člověk má ráno aspoň umyvadlo po ruce. Včera bylo hůře. Zatracený dešť! Musel jsem zaplatit starému Mandlovi, aby mě nechal ležet pod lavicí v hospodě, a ještě jsem ho musel pěkně poprosit.“

„Vidíš…! Měl jsi jíti se mnou,“ vytknul Vincovi Sirotek. „Byli bychom se vyspali ve starém baráku za velikým nádražím.“

„Já nejraději venku v obilí. To se to pěkně spí a člověk se nemusí ničeho báti.“

„Na, či ty se bojíš?“ udivil se Sirotek. „Já už jsem kolik razů spal s vepřem v chlívku a nebál jsem se. On mručel a fučel, já chrápal a chrněl a bylo nám oběma dobře, a co je hlavní, teplo, teplo, synečku, bylo…! Včil jak včil, ale, až tu bude zima!“ Přitom se otřásl vzpomínkou na strasti poslední zimy.

„Tam u velikého nádraží budou stavět nové stavení,“ vykládal Sirotek dále. „Stará chalupa se už strhuje a bourá. Tam už nebydlí nikdo. Včil toho nechali. Zedníka tam už nebylo celý měsíc vidět. Můžeš pěkně vlézti, dveře za sebou zavřeš a nikdo neví ničeho. Sedíš sobě jako špaček v budce. A i ve dne je tam dobře se schovati. Vždyť já ti tam, ovečko, uhlí z vagonů tak kradu…!“ Přitom naznačil hlasem a posuňky rukou i hltavým, zarputilým smraknutím tváře to množství uhlí, které tam již nakradl z vozů železničních, opodál na trati pobočné posunovaných.

„Tam se bulík s hromosvodem v noci neukáže, ledaž by ve dne, aby mě chňapnul, a to jenom, když mají nějakou velikou prohlídku, ale včil to nebude tak brzy. Mají jiné práce dost s těmi, co jim vykradli městskou pokladnu za zády. To to asi všecko spí na té strážnici, že si nechají přímo pod nosem vyprázdnit plnou pokladnu. Pomysli si, pokladna byla ve vedlejší jizbě…! Než ti je chytnou, budou peníze už v jiných kapsách…“

Sirotek ustal pojednou v řeči a zadíval se někam přes hlavy lidí. Spatřil přicházeti svého bývalého spolužáka Strakoše, nyní úředníka ústavu pro ochranu dětí, který zřídilo město ještě, když vetřelci v něm vládli.

„Podívej se, Vinco, jak se ten Strakoš nadýmá, co se dostal k obci do úřadu, takový lizoň!“

„A co tam dělá…? Dovede to aspoň něco, taková nadutá palice…?“

„Ale prý opatruje sirotky.“

„Holečku, jen se ty k němu měj! Možná, že by tě též tam vzali. Ty jsi trochu veliký sirotek, ale, kdož ví… To bys měl, synečku, život…!“ prohodil Vinca posměšně k Sirotkovi.

„Sebranka cizácka roztahuje se v našem kraji…! Říkali, že chtějí opatrovat a starat se o dělnické opuštěné děti a nedávno zbil Strakoš jednoho z těch synků tak, že o málo neumřel.“

„A za co?“ ptal se Vinca.

„Ale, že neuměl, myslím, cosi v té cizí řeči honem a dobře vybeblat… i tak synka seřídili, zbili a zastrašili, že se teď na něm pravdy nedovíš.“

„Otročtí psi… panští drábi… kamenná srdce… plné tváře, narudlé cizí krví…,“ vyskřípěl temně a pomalu, zuřivě a nenávistně zarputile Vinca.

Veselá tvář se mu zachmuřila, jako když se nad zakouřenými uhelnými městy srazí tmavá mračna. Dávná jakási děsivá vzpomínka usedla mu škaredým mrakem na čelo a stáhla rty k zoufalému úšklebku.

„Myslí sobě, když mají zlato, že…,“ pokračoval Vinca ve své samomluvě. Nedořekl však a divně se zachechtal, až příšerně, jakoby zprostřed zoufalého pláče.

Sirotek pohlédl naň s údivem. Tak se ho ještě neslyšel smáti. Otřásl se, jako by mu někdo ledovými prsty přejel po zádech. Také Vinca byl jednou malým hezkým a čiperným hochem, který měl sice chudé, ale dobré a přičinlivé rodiče. Aby uhájili holý život, museli uposlechnouti rad náhončích, přicházejících ve jménu těch, kteří měli celý kraj ve své moci a přitom ledové srdce, i museli poslati hocha, svou jedinou naději a útěchu v kalném proudu života, do škol cizích vetřelců. Měl se tam naučiti cizácké mluvě, ale naučil se jen toulat, neboť ve škole padal mu smutek na dušičku. Stal se z něho chachar, který se teď neštítil ani krádeže a případně i vraždy…

Řada vzpomínek na doby dětství protáhla Vincovi rychle hlavou, když se Sirotek zmínil o ztýraném chlapci z ochranovny. Vinca však nesnesl smutku v duši. Cítil, že má tak citlivé srdce a věděl to, že jakákoliv křivda ať cizí, ať vlastní tak na něho působí, a tak mu duši vypíjí, zbavuje ho schopnosti žíti, vyčerpává ho a mučí, že se mu zdá, že musí napořád ničit, co mu přijde do cesty anebo sama sebe, aby se zbavil toho strašného pocitu duševních muk, jaké vyvstávaly u vědomí, že bezbrannému se děje křivda, že místo otevřeného boje se páše zákeřnictví na unaveném, upracovaném a zesláblém člověku, že se tu někdo vykořisťuje ne pro potřebu bližního, ale pro cizí nadbytek. Byl jako každý, druhý slezský člověk a horal. Žije, žije dlouho ticho, třebas celý život, pokorně a trpělivě, skromně a nábožně. Možno s ním dělat, co kdo chce, možno jím orat jako zvířetem, možno jej ohýbati jako bezpáteřného, všechno je pro něho na světě marnost, ale lidská křivda ne! Jak se doví, že se někde křivdí člověku dobrému bez příčiny, zježí se, rozjitří se naráz, utrhne se od svých zvyků, mravů a obyčejů jako dávno ochočený dravec od řetězu, jako šelma, o které všichni myslili, že již dávno zapomněla na to, čím byla ve své přirozené podstatě, a vrhá se s takovou nepovědomou strašnou silou na násilníka a zákeřníka, že rána, která měla násilníka jen odraziti, jej zabíjí. Zuří, bije, zabíjí, bodá zbraní, očima, skutkem, slovem. A když ne jinak, tož se vysmívá. Vysmívá se svým zvláštním způsobem, vtipem, jakoby na škůdce, přilípnutého tuhým medem za mlsný jazyk k úlu, vypustil roj bodavých, mstivých včeliček. To ví o sobě, že má chytlavé srdce pro bolest i pro lásku, a proto rád by byl tvrdým a drsným, aby se nerozplynul a nevymrhal v citlivosti. Pro něho jest jen mocný vesmírný Bůh na nebi a slabé lidské srdce na zemi. Mezi těma dvěma se pohybuje jeho srdce od lásky k víře a od víry k lásce. Tak i Vinca. Bránil se smutku a odvracel se vtipem rychle od něho, neboť se bál, aby od té jiskry nezaložil v sobě ohromný požár, který by jen v krvi zhasnul. Proto snažil se rychle lehce přenášeti se vtipem, úštěpkem, úsměškem přes bolesti. Nikdy nikdo nevěděl, nakolik je to u něho doopravdy. Cvikem nabýval zběhlosti. Snad to bylo jeho štěstím, snad neštěstím; kdož ví. Teď mávnul náhle zuřivě rukou, usmál se tiše a pravil živě:

„Zahrej mu, Sirotku, tomu nadutému Strakošovi, za tu tvrdou pýchu!“

„Jak…? Co…?“ tázal se Sirotek, nemoha hned pochopiti, kam Vinca míří.

„Počkej, nech to na mně. Vyřídíme…!“ odvětil Vinca a obrátil se ke Strakošovi, který se již blížil soše, u které stáli oba chachaři.

Strakoš šel vesele a spokojeně, jak chodívají služebníci mocných, neboť svých pánů se příliš báti nemusí, když jsou v jejich službách, znají jejich slabůstky a hříchy a jsou tak i v jejich přízni, a před hněvem ostatních lidí, který by mohl stihnouti služebníky mocných za jejich otrockou zpupnost, chrání je aspoň načas moc jejich pánů. Výsměch je někdy jedinou zbraní, kterou možno citelně je zraniti na nejbolavějším místě.

Vinca, ohlédnuv se dobře, není-li někde strážníka nablízku, vstoupil městskému úředníku do cesty s otázkou:

„Prosím jich, kolik je hodin?“

Úředníka taková otázka překvapila i nepřekvapila a docela jej zarazila a pomátla v jeho povýšenecké povrchní hrdosti. Nepřekvapila jej do jisté míry proto, že jí byl zvyklý z úřadu od druhých úředníků, ale pobouřilo jej, že si ho takový trhan opováží zastaviti. Než si to všechno však uvědomil, vytáhl již po zvyku hodinky z kapsy, podíval se na ně a řekl:

„Půl desáté.“

Zatím však stal se jeho hněv uvědomělým a předmětem hněvu byla chacharova drzost, neboť ke všemu ještě byly vedle na věži radnice veliké hodiny, které tentokráte náhodou šly dobře. Přece však hněv utlumil spíše z pohrdání než z dobromyslnosti. Zamračil se jen a chtěl jíti dále, aby se nemusil chacharem zabývati. Chachar ho však k tomu donutil, neboť zamručel něco jako díky a zvolal hlasitě:

„V deset hodin mne můžete políbiti v kapsu semhle!“

Přitom ukázal na zadní část svého těla. Potom se otočil k úředníku zády a, zastrčiv ruce do kapes, odcházel zvolna mezi obecenstvo, proplétaje se dovedně zástupem, takže bylo těžko rychle jej najíti. Ti, kdož právě šli kolem a slyšeli to, začali se smáti a zastavovati se.

Úředník zrudnul a chvíli stál nerozhodně, nevěda, co by si měl počíti s těmi chacharskými dotěravci. Potom se rozběhl za chacharem. Vtom se mu připletl do cesty jakoby náhodou chachar Sirotek, ale tak prudce, že do sebe vrazili jako osobní vlak do nákladního.

„No, no, pomalu, kam tak naspěch…?“ vyjel si naň chachar.

Strakoš, úředník a velmožný pán, nepoznal dávného spolužáka, ač tento byl, jak řečeno, slušně oděn. V rozhorlení svěřoval se uražený pán Sirotkovi:

„A tam ten všival mi pověděl, že ho mám v deset hodin políbiti v kapsu.“

Sirotek přitáhl v úšklebku rty ke bradě a řekl výsměšně:

„Ale, ovečko zlatá, na co takový spěch…? Vždyť máte ještě půl hodiny času!“

Kolem dokola se všechno smálo, pernikáři, zelinářky, tetky s rohlíky a nejvíce svátečně ustrojení dělníci.

Obtloustlý úředník se točil bezradně a potřeštěně v zástupu lidí jako vůl na ledě. Úzkostí z výsměchu a rychlým přemýšlením, usilovným namáháním pohodlného mozku, jak vyváznouti co nejčestněji z této kaluže úštěpků, se chudák až zapotil tak, že krůpěje jako hráchy stály mu na čele.

Vinca se zatím druhou stranou dokola kolem pomníku vrátil sem. Zůstal tiše a skromně stati mezi lidmi, ale sotva uviděl zrudlého a zpoceného úředníka, jak se ve svém sádelném obalu pitomě točí a pachtí celý upocený, povídá sobě jakoby z ničeho nic nahlas:

„Podívejte se, lidé, jak se ten pán potí…? Ten má asi chudáček v hlavě vody…!“

Smích a hluk a jásavý řev vyrazil z hromady lidí, kteří hulákali vesele, jako by jim do žil malí ďasi vešli. Úředník zmizel rychle mezi chechtajícími se a hulákajícími zvědavci, pronášeje jakési hrozby.

Chachar Vinca obešel zadem kolem sochy Matky Boží na druhou stranu a s uspokojením hleděl, jak se všechno chechtalo a rozcházelo za veselých poznámek. Potom si koupil vedle u selky se sudem okurek jednu hodně velikou a kyselou a, vytáhnuv z kapsy kus chleba, chrupal, až mu kyselá a špinavá voda stékala po rozcuchané bradě a po kabátě dolů, a přitom si dobíral prodavačku:

„Panímámo, a odkud vy jste, že máte takové dobré okurky?“

Prodavačce zalichotila pochvala. Domnívala se, že to chachar míní vážně, i odvětila:

„Z Brušperova.“

Jakmile Vinca slyšel jméno Brušperov, již mu to hrálo v očích, neboť Brušperov byl lidem z uhelných měst hnízdem veškeré hlouposti. O Brušperově se vypravovalo, že tam zasévali sůl, že jim kočka sežrala Ducha svatého a že tam mají školu, kde se krávy dívají panu učiteli do oken. Brušperovští se ovšem bránili a často vtipně usadili posměváčka.

„Já šel předevčírem Brušperovem…,“ pokračoval Vinca dále, chrupaje labužnicky a radostně okurku.

„Panímámo,“ rozhodl se pojednou k ostřejšímu výpadu, „je to pravda, že jsou v Brušperově hloupí lidé?“

„Ale kdepak též tam!“ odsekla venkovanka. „To jen ti, co Brušperovem chodí.“

Chachar odhodil tvrdý koneček okurky a rychle se scvrkl, aby ušel výsměchu.

Okurka zaletěla nešťastnou náhodou do obličeje tetce, která seděla na zemi pod sochou Matky Boží. Babka prodala již všechny rohlíky, které jí byly svěřeny k rozprodeji, a teď dřímala ve stínu sochy a šustila růžencem o prázdný košík. Když studený koneček okurky navštívil její pobožný obličej, procitla, upustila leknutím růženec a, zapomenuvši okamžitě spavé pobožnosti, jala se hlasitě a docela nenábožně láteřiti a ohlížela se po původci nemilého překvapení. Poněvadž se však nikdo nehlásil ani neukazoval, vstala, navlékla na ruku koš, otočila růženec kolem zápěstí a odcupala z náměstí.

Hluk na trhu tichnul a náměstí se znenáhla prázdnilo. Vozy sedláků odjížděly jeden za druhým k domovu. Venkované, kteří prodávali v malém na polovině náměstí u radnice, měli stále ještě hojně kupců a zvláště takových, kteří čekali až na poslední chvíli, aby mohli hodně lacino koupiti, co potřebovali. Statná selka z nedaleké vesnice, mladá, nadělaná vdova s rudým plným obličejem a zchytralýma očkama nemohla dnes ničeho prodat, ač měla třešně velice pěkné. Neboť u koše stála jí Židovka překupnice, potěžkávala košík, plný ovoce, a prohrabávala se v červených kulaťoučkých třešních odporně bílými a dlouhými prsty. Byla by třešně ráda koupila, ale ne-li úplně, tož aspoň zpola zadarmo. Selka však nebyla hloupá.

„A zrovna ne, hltavče,“ myslila si, „to raději povleču třešně nazpět.“

Znala již dobře ze zkušenosti ty židovské hltavce. Vždyť zrovna dnes ráno, když šla do města na trh, zastihlo ji několik Židů s pytli daleko před městem, přemlouvali ji, aby nechodila do města, a lhali jí nízké ceny, aby ji přinutili k odprodeji. Nedala se však přemluviti. Udělala tak jednou a potom se dověděla, že v městě byl pěkný trh a že Židé prodávali velmi draho. Schytali hodně hloupých venkovanů se zbožím před městem na cestách, odebrali jim zboží, dali za ně, co chtěli, a pak vyhnali ceny do libovolné výše.

Ráz se přihodilo selce něco neslýchaného. Stála u radnice a prodávala husy. Ležely pěkně oškubány a narovnány, s hlavami dolů svislými, na prkně a byly čistě vykuchány. Byla to jedna radost podívat se na těla husiček jako z mramoru vytesaná. Přišla nějaká cizí paní, neuměla dobře po našemu a chtěla husy koupit. Vybrala si dvě po šesti stříbrných a žádala na selce, aby jí slevila dva stříbrné. Selka poukazovala na svou námahu, kterou měla s husami, než je vykrmila, a na dobrou váhu hus a nechtěla ani trochu sleviti. Ostatně, zdají-li se husy paní drahé, ať je nechá ležet. Což musí míti zrovna husy…? Paní však hus nepoložila. Překládala je mlsně z ruky do ruky a potom hodila na stůl selce deset stříbrných místo dvanácti a s husami přímo utekla jako zlodějka.

Selka za ní volala, paní se však ani neohlížela a strážníka se nebylo možno dovolati. Od té doby přivazovala selka vždycky drůbež ke stolu, aby je takové laciné koupěchtivé paní nemohly jen tak snadno odnésti. A jak byli neodbytní ti lidé, když se jim něco líbilo a venkovan jim toho nechtěl odstoupiti téměř darem. Ani chachaři nebyli tak nebezpečni, jako tihle překupníci, chránění mocnými vetřelci v uhelných městech.

I nyní stála Židovka u koše, odbýti se nedala, jen kupce odháněla selce. Dlela u koše jako ohromná žába ropucha v pohádce, která sedí na pramenu čisté vody a každého odpuzuje ošklivostí. Lidé přicházeli, ale, vidouce Židovku u koše, domnívali se, že ona koupí třešně, pohleděli s laskominami na lákavé červené plody a šli dále. Selka se již zlobila. Byla by v drobném prodeji již dávno prodala všechny třešně. Ale, jak se jen té dotěry zbaviti?

Náhodou šel kolem chachar Sirotek. Procházel mezi koši, sbíral rozkutálené a odhozené ovoce a živil se jím. Když přišel ke koši selky s třešněmi, volala naň selka:

„Sirotku, pojď sem… nastav klobouk…!“

Nastavil.

Selka nabrala plné přehršlí třešní a vsypala je chacharovi do zamaštěného klobouku. Židovka se dala do křiku, že ona třešně koupí jen, až se dohodnou o cenu.

Chachar děkoval poněkud zaraženě, neboť na ránu, nadávku, pohrdání byl zvyklý, ale to, že mu někdo z čista jasna řekl vlídné slovo a něco mu dal, byť i jen hrst třešní, to ho uvedlo do rozpaků.

„Ale neděkuj, neděkuj,“ odpověděla na jeho díky selka, „raději celý koš rozdám, než bych měla spustit ze spravedlivé ceny a než bych se zde měla s Židovkou dohadovati, neboť s ní člověk nedojde konce.“

Selka se chystala, že dá chacharovi ještě více, a ten polykal třešni za třešní, až se mu bledé rty zbarvily do ruda.

Jakmile však Židovka zpozorovala, že selka by byla s to rozdati raději všechny třešně, než by povolila v ceně, sáhla do kapsy, vytáhla užmolenou a usmolenou peněženku a zaplatila selce za neplný koš třešní tentýž peníz jako za plný. Chachar měl hned práci. Naložil si koš na ramena a šel za Židovkou, která byla zlostí celá žlutá. Selka se potutelně usmívala, mžikala šedýma očkama a mluvila:

„Tak musí člověk na ně, na ty lakoty.“

Potom svinula trávnici, na které stál koš, vsedla do vozu pouliční dráhy, který právě přijížděl, a odjela do svého domova.

Brzy vyprázdnily se do ostatku i koše jiných venkovanek. Děvuchy naložily putny a koše na záda a daly se na pout ke svým vesnicím. Ty, které měly blíže, šly pěšky, vzdálenější zkrátily si cestu elektrickou drahou a jiné zase odejely poledním vlakem do svých podhorských vesniček. Také překupníci odstranili své stánky s pomocí chacharů, kteří odvezli všechno na vozících anebo odnesli jednotlivé části na zádech do blízkých sklepů.

Přišli metaři, smetli celou horu papíru, smetí a odpadků a odvezli ve dvoukolových vozících na vysypiska k řece. Potom přijeli dva muži se stříkačkou, pokropili náměstí vodou a zas odjeli.

Letní slunce zahnalo poledním žárem lidi domů a náměstím se rozhostilo nudné ticho nedělní.

Jen chachaři, děti ulic a náměstí, potulovali se ještě chvilku kolem po náměstích a ulicích, ale potom též zalezli s penězi do hospod anebo se uvelebili v žitech a vrbinách na březích divoké řeky a tam oddávali se v žáru slunce v náručí svých milenek slastem vítězů.

Tichý blázen

Povídka o člověku, který srostl s potupou tak, že jí ani necítil a jako neškodný hlupák šel životem, podoben jsa v tom celému svému zbabělému národu

I

Nedělní odpůldne.

Příjemné mírné počasí, jaké bývá na sklonku léta, kdy slunce, mraky, vítr a teplo obratem rozveselují nebo zachmuřují lidi.

Sluníčko si hraje se zemí na schovávanou a mraky, které se toulají sem tam všemi směry po nebi, jak vane vítr, poskytují sluníčku snadný úkryt.

Na ulici v dělnické osadě stojí sousedé u vrátek malinkých zahrádek a hovoří o všem možném. Ženy o počasí a drahotě, o práci v polích a o úrodě, o domácké práci, které nikdy žádný muž nedovede sdostatek oceniti a uznati. Mužové hovoří o robotě v dolech a v hutích a o stavu úrody na svých malých políčkách, která jim byla jakýmsi potěšením po práci v závodech a v továrnách, spolu zásobárnou v časté nouzi při malých výdělcích a také poutem, které pojilo jejich výdělečnou práci v městě s nadějemi na samostatné hospodaření na vlastním kusu země někdy někde pod horami.

Lidé, kteří jdou kolem besedníků, zdraví po starém, dobrém sousedském zvyku. Sousedé žertují, pokřikují na sebe.

Z okna jednoho dělnického bytu ozval se gramofon. Tam mají hoši nejvíce kousků ke hraní: všelijaké písničky, úryvky z oper, pochody, veselé i smutné. Gramofonová deska, kulatá a tenká, ebonitová pružná, roztomilá věc, vyrobená kdysi továrnou v množství, jako bůhví kolikátá, navlas podobná druhotná deska, dcera jedné původní desky, rozbrázděné hlubšími a mělčími rýhami, jak je zvukovod u ohromného trychtýře, zaplavovaného zvuky hrdla nebo nástroje, vynutil na jehle, která rejdila nad mateřskou deskou, točila se nyní a rodila zvuk. Tato ebonitová černá deska, která přejala zvukovou duši od své matky, bílé prvotní desky, tančila nyní na své ose a zvedala a spouštěla na sobě jehlu jako milounká dívka jazýček při zpěvu a otřásala zvukovodnou blankou u trychtýře, ve kterém kratšími a delšími, silnějšími a slabšími nárazy rozechvíval se vzduch, aby se odrazem zesílil a zmohutněl na stěnách trychtýře a odtud vyhrnul se všemocně, vítězně a bujaře ven jako zvuk. Ale ne všechny zvuky vyšly šťastně ven. Často a mnohdy hodně často u některého gramofonu vyhrnuly se zvuky ven jako hladové, neošetřené děti zchudlé matky, padaly slabotou, kulhaly, křičely, krákaly, chraptěly, sípaly, místo aby čistě zvučně zpívaly.

A písničky letí ze širokých úst gramofonového trychtýře ven do světa jedna za druhou, jedna za druhou… Starý Holec si myslí:

„A tož ať si tam kluci koupí za své peníze co chtějí, jen když mi toho nepropijí u Žida! Však se přes týden dosti nadřou v hutích…“

Gramofon zpívá, křičí, řve až do ochraptění. Všichni okolní sousedé závidějí Holcovým klukům jejich gramofonové kousky. Teď spustil gramofon:

„Kdybys byl, Jeníčku,

poslouchal matičku…“

U Michny, jen přes ulici, mají také tento kousek. A myslí si patrně, že ten jejich gramofon to hraje líp, poněvadž vzápětí slyšeti lze dlouhý chrapot, vrčení a z trouby gramofonu hrne se příval zvuků, ve kterých po delším bedlivém naslouchání pozná člověk píseň:

„Kdybys byl Jeníčku,

poslouchal matičku…“

Naproti Holcovým oknům přes zahrádku jsou okna Mokrošova. Tam mají také gramofon, koupený od Žida za hříšné peníze na splátky.

„A co my potřebujeme poslouchati cizí muziku…?“ myslí si starý Mokroš a už to vrčí.

Teď hrají všechny tři najednou. Holcův gramofon se svou písní jde v čele a druhé dva pokulhávají o slovo nebo dvě za ním.

Rány boží…! Teď spustil u souseda Bartka čtvrtý. Ach, ten zoufalý jeho jek, že je posledním…! Takový smíšený sbor nepřál by člověk nikomu poslouchati, ani svému nejhoršímu nepříteli ne za trest.

K vrátkům, kde se baví sousedé, blíží se houf dětí. V jich čele jde výrostek asi patnáctiletý. Má na sobě jenom kalhoty, pověšené na jedné šli a dosti čistou košili. V jedné ruce má půl metru dlouhou hůl, hladkou a krátkou a v druhé kytici květin.

„Ó, tu jde hloupý Janek!“ Praví jeden soused.

Kolem Janka dětí jako smetí a on s nepopsatelným úsměvem na rtech, s nezvyklým výrazem v očích a s klidem a bezstarostností nemluvněte ve tváři kráčí poskokem a houpavě tak nějak divně, jako by mu v cestě ležely veliké kameny a on je přelézal. Květiny v levé ruce nese tak opatrně před sebou a svírá je tak jemně, jako by se bál, že by mohl býti potrestán, kdyby s nimi zacházel hrubě.

Nebyl v dělnické osadě již čtrnáct dní. Bůh milý ví, kde se toulal. Chodí sem tam po okolí ledakdes a živí se ledačíms. Jeho rodiče jsou prý dosti bohatí, ale jsou rádi, když hoch je z domu. Nehněvali by se příliš, kdyby někde zmizel navždy. Měl býti velikým pánem a je bláznem. Dříve míval prý jasný rozum. Byl jedním z nejhodnějších žáků a nejchytřejších v mateřské škole. Potom vyšel již čtyři třídy svojské školy a tu se najednou jeho rodiče jinak rozhodli a dali ho do škol cizího ducha, které v kraji nastavěli a zařídili mocní vetřelci sousedského dravého národa, kteří hledali jako chtiví po světě, kde by se ještě dalo co ukořistit pro vlastní pohodlí a nadbytek a ve školách vycvičovali sobě tuzemské lidi na dobré a oddané sluhy a napodobitele. Ďas ví, z jakých důvodů Jankovi rodiče dali svého malého roztomilého hocha do rukou lidí, kteří sami prožráni až do morku mamonářským a násilnickým duchem, vlévali a vyzařovali svého cizáckého ducha do okolního světa, jako by to bylo něco zvláště cenného a spasitelného pro svět, zatím, co to byla praobyčejná všední nenajedenost a hladovost ubožáků z bahnitých rašelinných stepí severomořských. Nestřežená, lenivá chvíle domácích lidí dala nájezdníkům do rukou moc, kterou dobře opatrovali a využívali. Rodiče Jankovi nebyli závislí na cizácích, nemusili se obávati nátlaku jako obyčejní dělníci, kteří pracovali v dolech a továrnách cizáckých vetřelců a musili ke své práci přidati ještě své děti, aby se udrželi na živu. Žilo se tehdy těžce mnohým lidem v kraji. Ti, kteří přišli z ciziny hladoví jako hosté a byli přijati přátelsky jako učitelé v chápání a využívání darů přírody, zneužili pohostinského práva a nevědomosti hostitelů, zmocnili se jejich důvěry a půdy, a z dětí svých hostitelů nadělali si sluhů. Bylo to možno jen utištěním a stlačením jejich vlastního domácího ducha a přístupem cizího. Ale v kraji, kde od pradávna vládl veškerým lidským životem duch jakoby chápavý syn dobrotivého ducha vesmírného, v tom kraji musilo se především mocně a bolestně pociťovati utištění ducha. Kdo byl sláb a zbabělec, podléhal cizotě, kdo se odvážil zápasu a neznal způsobu cizoty, mátl se a pletl. Málo bylo těch, kteří se bili tak, že buď pobíjeli, nebo sami umírali. Ale již v dětech se rodili noví bojovníci, kteří stáli o své a bránili se ztrátě své podstaty, jak jim ji příroda svěřila, aby s ní množili a sílili vesmírný život. Janek byl z těch, jejichž odvaha byla větší než jejich síla.

Hoch plakal celé dny, nechtěl do cizácké školy a k tomu ještě o dvě třídy níže, místo do páté do třetí třídy. Přišel po prvé do školy celý uplakaný. Dětská jeho duše byla rozrušena strachem a nechutí. Učitel se ho ptal, jak se jmenuje. Věděl to, věděl i více, neboť v mateřské škole pochytil dosti zvuků cizí řeči, ale otrlí a zesurovělí ubožáci, kteří byli jako on odsouzeni poslouchati již několik roků životní vědomosti v cizí, vetřelé řeči, domnívali se, že nebude ani věděti, čí je, jako toho nevěděli oni a těšili se již na vtipy, jež si z domorodých dětí tropil cizí učitel, kdysi dobrý člověk a vychovatel, nyní již otupělý a zesurovělý.

Sotva hoch povstal, spustila celá třída smích. I ti nejubožší, kteří by nebyli ani tolik dovedli říci, smáli se, a snad nejvíce. Hošík upadl do rozpaků, zčervenal a vypukl v hlasitý pláč. Učitel ho konejšil, ale brzy se rozčilil a udeřil hocha dvakráte rukou po hlavě. Hoch okamžitě utichnul, sednul, nepromluvil ani slova a také již učitel nikdy ani slova z něho nedostal, ať s ním jednal mírně, nebo přísně.

Tenkráte se přiloudal ze školy pomalu domů, divně mluvil, divně se díval, divně se choval a zpívával si podivnou tóninou jakousi smíšeninu národních písní, až rodiče poznali, že v Jankově hlavě není asi všechno v pořádku.

Chodil tiše a zpíval si svou podivnou píseň. Nikomu stébla křížem nepoložil, měl nesmírně rád květiny a malé děti. To byl jeho svět. Mezi dětmi skákal, smál se, tančil a zpíval. Děti mu přinášely květiny, měly ho rády; málo bylo zlých, které by ho byly bily. Janek držel své květinky v rukou jako kněz svátost oltářní, mluvil k nim, ptal se jich, kde rostou, není-li jim zima, nebolí-li je to, že on je drží v rukou.

Když mu někdo chtěl vzíti květiny, stával se Janek zuřivým; tu bil okolo sebe napořád a se svou hůlčičkou byl by se pustil i do obra. Zato však viděl-li, že někdo šlápnul na květinku, dával se na nejživější ulici města do takového pláče, že až srdce usedalo. Říkali mu proto také: Květinový Janek.

Nyní stál zde na ulici, obklopen dětmi, s vyprošenými květinami v jedné a s holí v druhé ruce.

Starý Záhora, hranatý horník se srdcem soucitným, ani ne tak ke svým jako k cizím dětem, dal Jankovi malý penízek. Janek to vzal a spěchal k vedlejšímu domku, kde mu jedna sousedka podávala ze zahrádky několik kvítků.

Vzal, poděkoval a vrátil se zpět k sousedům.

Naráz, vzpomněv si, že nepoděkoval za dárek horníkovi, přitočil se rychle k Záhorovi, přitiskl se k němu, a nakloniv svá ústa k jeho dolínku, děkoval dojímavým hlasem za penízek. Potom prosil sousedku, před jejímiž okny stáli sousedé, aby mu svázala všechna darovaná kvítka v jednu velikou kytici. Sousedka vzala s úsměvem květiny a šla pro stužku. Janek vstoupil na kamenné schůdky před domkem a holí kýval na děvčata, která stála u protějšího stavení rovněž na schůdkách a volala a smála se na Janka. Pojednou seskočil Květinový Janek ze schůdku dolů, přiskočil ke starému hutníkovi, a jak tam stál hutník ve starých modrých kalhotech, ještě z dob vojákování a s rozhalenou košilí, stiskl ho blázen rukama na břichu a na kříži vzadu a učinil pohyb, jako by válel v rukou kůl dřeva. Kdož ví, co se Květinovému Jankovi líbilo na hutníkovi, zdali snad břicho, upjaté do těsných kalhot, nebo soulad jejich modré barvy a bílé barvy košile. Hutník nevěděl v tu chvíli, co má dělat. Pocítil sice hned, že je to projev bláznovy přízně, bál se však přece Janka, neboť kdož ví, co může takovému bláznovi napadnouti…?

Vtom ho však Květinový Janek pustil, vzal od sousedky kytici svých květin a vešel mezi děti.

Starý Holec, tesař, na kterém bylo viděti jenom samou žílu a sval, odskočil si na chvilku domů a vzal z peněženky, uschované kdesi v koutě almary, tři drobné penízky, aby si dopřál malé sobecké radosti. Chtěl viděti blázna v radostném rozechvění, ale bál se jeho díků, toho jeho děkování, jak děkoval vášnivě, přitisknuv se k dárci. Dal tedy peníze jen svému nejmladšímu synkovi, kterému bylo něco přes šest let, a rozkázal mu, aby je dal Květinovému Jankovi.

Janek už odcházel se svým dětským průvodem o číslo dál.

„Janku, Janku, tu máš!“ volal na něho nejmladší Holcův synek a podával mu peníze, po čemž se rychle ztratil mezi dětmi.

Květinový Janek vzal peníze, zatočil se třikráte do kola na jedné noze, potom udělal několik vysokých a širokých kroků, jako by šel potokem a přelézal veliké balvany, a nevěda, komu má děkovati za dárek, začal rychle odříkávati díky a zpívati podivnou svou smíšeninu písní. Odrážel se přitom oběma nohama současně od země, přikrčil je ve vzduchu rychle k tělu a tak skákal stále rychleji a rychleji, dělaje vyšší a vyšší skoky, až tloukl patama o záda a zpíval:

„Vrané koně.

Volá na sedláčka.

Květná neděle,

kams klíče dala?

Běžela ovečka a za ní beránek,

běžela žalovat na zámek.

Ej! U Marjánky, u Marjánky

tam se tancuje, tam se to miluje,

raz, dva, tři, tam se to miluje.

A já jsem sirotek, sirotek ubohý, ubohý.

Há-á-á-á-áh!“

Květinový Janek, unaven, dotančil, vyskočil naposled vysoko jako jeho zpěv a klesl k zemi, zkříživ v okamžiku dopadu nohy pod sebe.

Chvíli seděl a oddychoval. Potom povstal a šel k druhému domku. U každého stavení shromáždili se zatím zvědaví lidé a se zálibou přihlíželi divokému tanci bláznovu.

Janek přistoupil k lidem stojícím u protějších vrátek, a ukazuje ke skupině, kde stál starý Holec, mluvil zpívavě:

„Tam ten pantáta mi tři penízky,

penízky tři, tam ten pantáta, mi dal.“

A Květinový Janek jal se zase tančit a zpívat. Voněl ke květinám a usmíval se na lidi, hladil děti a křepčil, hlavu v nebi a nohy na zemi. Tak odtančil Květinový Janek z dělnické osady, jako ta jasná letní bláznivá neděle.

II

Všedního dne toulá se Květinový Janek po uhelných městech s pytlem pod paží, sbírá na smetištích a na vysypiskách, kam se vyvážejí odpadky z uhelných závodů a hutí, uhlí, dříví a staré železo a prodává to. Za peníze kupuje si všelicos jako bláznivé dítě a nejvíce ovšem květiny.

Lidé ho viděli často s měchem uhlí na zádech a divili se, jak může Květinový Janek unésti takové břímě.

Jednoho dne před polednem přišel Květinový Janek s měchem na uhelný závod. Vešel klidně do nádvoří. Nikdo si ho nepovšimnul, a jestli přece někdo, myslil si: Blázen… a nechal ho jíti dále.

Květinový Janek nabral si plný pytel uhlí, a prohýbaje se pod tíží břemene, odcházel zvolna. V tom okamžiku právě zadržel ho hlídač. Blázen dal se do strašného křiku. Prosil, křičel, výskal a plakal v nesrozumitelném zpěvu.

On totiž, když mluvil, vlastně zpíval, to jest, mluvil, ale tak, že tam, kde obyčejný člověk dává důraz na slabiku, zazpíval blázen tuto slabiku vyšším hlasem. Tak to bylo jakési takové prapodivné zpívavé mluvení a mnoho lidí proto rádo Květinového Janka poslouchalo a dary nebo škádlením ho pobízelo do řeči, aby se pokochalo v té zvláštní hudbě slovních zvuků plynoucích z úst bláznových.

Křik a nářek, jaký ztropil Květinový Janek, když byl zadržen se svým břemenem, byl tak veliký, že přilákal celé okolí. Vozy, které jely okolo, zůstávaly státi, lidé, kteří kolem pospíchali za nějakou prací, utvořili zvědavé hloučky, přiběhli i dělníci a úředníci ze svých dílen a od kancelářských stolků, přilákáni výskotem a pokřikem Jankovým.

Náhodou vyskytl se tu i závodní správce a rozkázal blázna pustit, ovšemže bez uhlí. To se ale Květinovému Jankovi nelíbilo. On chtěl, aby ho pustili i s uhlím. Mohl jít, stál však a nehýbal se od pytle. Konečně pochopil, že mu nejen nedají uhlí, ale že mu nechtějí dáti ani jeho pytle. Tu začal zoufale prosit a plakat a naříkat, až porozuměli, že prosí o svůj měch. Tož vysypali uhlí a dali mu jej.

Květinový Janek skočil pro měch jako divý, vrazil jej pod paždí a pelášil odtud. Jen když měl aspoň svůj měch! Neboť do čeho by sbíral?

Ti divní lidé! Tolik uhlí tam bylo, taková hromada, veliká, ohromná kupa, celá hora, a Květinový Janek si nesměl ani trošku vzíti do měcha. Ještě by mu byli ke všemu sebrali jeho jediný pytel. To tak ještě!

Co to mohlo býti hezkých květin za to uhlí!

III

Na železniční trati, v poli na prázdné prostoře mezi uhelnými městy, stály železniční vozy, plné uhlí různých druhů: drobné, ořeší, hrubší a balvany. Janek šel kolem po cestě, viděl tolik uhlí, tož si chtěl vzíti, když to tam jen tak leželo pod širým nebem.

Podlezl dřevěnou ohradu z klad, vyšplhal se na vagon a shodil si veliký kus uhlí do trávy. Potom odešel, jak přišel. Nikdo z hlídačů si ho nevšimnul a nikdo ho nezastavil. Lidé sice viděli z cesty Květinového Janka na voze, ale myslili si:

„No blázen! Kdo by se s bláznem ostouzel.“

Květinový Janek podlezl zase ohradu z klad a, těžce supě, šel cestou do kopečka s velikým balvanem uhlí k městu. Balvan byl ploský a okrouhlý a Květinový Janek nesl jej proto na prsou jako pecen chleba, i byl od toho v tváři, zalité potem, všecek umazaný tak podivně, že se lidé nemohli ubrániti smíchu, když ho potkali. Janek myslil, že se usmívají naň z přátelství jako staří známí, jako by mu přáli, že se mu tak podařilo. Na záhybu cesty potkaly ho děti, dvě děvčátka a hoch a chtěly na něm kousek uhlí. Když jim nechtěl dát, volaly naň:

„Počkej, Janku, my to na tebe řekneme, že jsi vzal uhlí.“

Blázen položil uhlí na zem, vytáhl z kapsy pěkný nůž, který patrně někde našel, a rozevřev jej, ukazoval nůž dětem:

„Hé-é-é, já mám nůž…! Jaký je ostrý! I uhlí řeže. Jestli mi nedáš pokoje, tak tě bodnu!“

Děti, jakmile uviděly nůž, začaly žebronit na Květinovém Jankovi, aby jim jej dal, že to neřeknou naň.

„Janíčku, dej mi nůž, dám ti zde tu růžičku a ještě jednu ti přinesu zítra, pěknou, červenou, sametovou,“ prosil hošík Květinového Janka.

Blázen se dal uprosit a vyměnil nůž za růži, řka:

„Tu máš! Já si najdu jiný.“ A to řekl hlasem, jako by nože ležely na cestě jako kamení nebo papír.

Děti dostaly nůž a už si nevšímaly Květinového Janka. Potom si blázen naložil uhlí na hlavu a šel dále k městu jako pod černým širákem, aby uhlí prodal a koupil si za utržené peníze květiny, svou jedinou radost a zábavu.

IV

Květinový Janek nesl v pytli na zádech uhlí, které nasbíral mezi uhelnými odpadky u jámy. Nesl je k jednomu dělníku, který takové uhlí za laciný peníz ode všech sbíračů kupoval a prodával je opět dále lidem, kteří jím v nouzi topili. I bohatší lidé byli zákazníky onoho dělníka.

Janek, aby si zkrátil cestu, chtěl si nadejíti a dal se napříč dělnickou osadou.

Sotva se v osadě objevil, sbíhaly se k němu ze všech stran děti, jako se vrabci sletují na snop, který zůstal poslední v poli. Zvláště hoši bývali nejochotnější družinou Jankovou. Ti byli nyní první u něho, obskakovali Janka a zarojili se kolem blázna jako komáři na březích smrduté bažiny, když nastává soumrak. Jedni mu pomáhali, druzí mu děrou v měchu vytahovali kousky uhlí a snažili se tak Jankovi proti jeho vůli břímě ulehčiti. Přitom v přílišné bujnosti žduchali někteří hoši do Květinového Janka a posmívali se mu. Házeli po něm zelnými listy a volali naň, aby si posbíral ty květiny.

Náhodou šla po ulici kolem právě nějaká žena. Květinový Janek praštil pytlem o zem a zamířil rovnou k ní o pomoc. Hoši se lekli a rozprchli se v okamžiku na všechny strany jako tma, když se hluboko v dole náhle rozsvítí lampa.

„Panímámo, podívejte se, oni mi to chtějí sebrat!“ žaloval blázen a tulil se k ženě jako dítě k matce.

Dostalo se mu ochrany. Žena ho pohladila po hlavě a pohrozila klukům.

Květinový Janek si naložil břímě znovu na záda a vydal se na další pout.

Za chvilku byli hoši zase u něho a silně naň dotírali. Květinový Janek se na ně jen z vysoka usmíval a, když už nemohl snésti jejich přílišného přátelství, pohrozil jim:

„Jděte pryč ode mne, nebo vám panímáma nabije, že budete mít dost.“

V

Zlí a suroví hoši pronásledovali Květinového Janka, který nesl dříví a železo v pytli, a bili jej.

Snažil se jim uniknouti. Ale jak?

S břemenem to neslo jen tak lehce. Kdyby se chtěl dáti na útěk, musel by břímě odhoditi, ale potom by se už neshledal s tím, co nasbíral. Toho mu bylo přece jen líto. A dotěrní kluci zrovna na to asi čekali, aby se lacino poměli z práce bláznovy.

Květinový Janek šel v té chvíli právě okolo pole, na kterém rostly brambory a zelí. Na druhém konci pole pracovaly dvě ženy. Janek vkročil do kobzolí a kráčel polem opatrně, ale tak lehce, jako by tam nic nerostlo, žádná polní plodina, a on šel jenom po travnaté louce. Vyhýbal se opatrně zelným hlávkám, které rostly mezi valky se zemáky, a dával bedlivě pozor, aby ani jediné nepošlapal.

Ženy slyšely už z dálky hluk a křik, a když zpozorovaly, že se blázen pustil přímo přes pole, obořily se naň:

„N’ale, synku, kudy to tu jdeš…! Tady se chodí…? Vždyť nám tu pošlapeš všecky kobzole a pozpřevrácíš zelí!“

Ale Květinový Janek jakoby nic, jako by se ho to ani netýkalo. Jde si klidně dále až na druhou polní cestu, která vedla k říšské silnici.

Hoši zůstali státi na cestě ze strachu před ženami, které urputně hubovaly a hrozily bláznu kopačkami, kterými okopávaly brambory, a neodvažovali se již dále do pole Janka pronásledovati.

Tak se zbavil Květinový Janek dotěravců.

VI

Byl sváteční den.

Uhelné město slavilo památku dobrotivého světce a ochránce svého prastarého chrámu.

Ve městě stály na náměstích a kolem chrámu krámky s perníkem a svatými obrázky, křížky, růženečky, soškami světce a modlitbami k němu. Chtiví hoši chodili kolem a jedli očima. Junáci kupovali perníková srdce svým děvčátkům. Matky dětem perníkové růžence. Babky šly namodlené z chrámu a postávaly u každé boudy. V hospodách vrzaly housle a skřehotaly gramofony. Vůně svátečních obědů šla okny na ulici.

Všude bylo veselo a radostno.

Na cestách za městem číhaly děti a žebronily o perníky. Lidé byli v radostné náladě a uštědřovali jim z nakoupených zásob, aby také ony měly ze všeobecné radosti. Také Květinový Janek přišel takovým způsobem k perníkům a táhl se pomalu ke svému útulku.

Cestou od hřbitova k městu šly dvě ženy. Byly vzpomínat na hrobě otce a muže svých veselejších dnů. Byla to matka s dcerou a tento den býval pro ně kdysi velmi slavnostním dnem, když svému živiteli přávaly k jeho jmeninám mnoho štěstí pro celý život, dlouhého života a zdraví. Teď šly smutné a vzpomínaly. U mostu před městem potkaly bláznivého Janka.

Stál po pravé straně cesty, v jedné ruce kytičku červených jiřinek, v druhé perník a hůl. Dva malincí hoši stáli u něho a toužebně upírali své zraky na jeho velikánský perník. Květinový Janek se obrátil k ženám:

„Hleďte, panímámo, oni mne chtějí bít a chtějí mi ten perník sebrat. A já jsem jej dostal od jedné panímámy, co šla z pouti. Ona se na mne pěkně podívala a já jsem jí řeknul: Vítám vás, panímámo, z pouti… a tož ona mi dala ten perník.“

Ženy si blázna mnoho nevšímaly a šly dále svou cestou. Hošíci se někam ztratili, jako by se zastyděli, a Janek, ustavičně děkuje, běžel za ženami jako psík až do města zpět.

VII

Žhavého letního dne šel Květinový Janek cestou smuten. Všeho pozbyl, když utíkal před velikým psem z jedné zahrady, kde byl na květiny. Pozbyl svého měcha, hole i květin. A bylo mu smutno, přesmutno.

Naráz, co tak jde k smrti smutný, zahlédl učerněného horníka, který šel z práce. Z ničeho nic Janek se k němu přitulil, objal jej v pasu a bránil mu jíti dále, dívaje se mu hloupě a dobrácky do očí.

„Pusť mě, blázne,“ horník na něho.

Ale Květinový Janek nic.

„Co se tak na mě díváš, synku? Co chceš po mně…?“

„Chci, abyste mi dali penízek.“

„A na co tobě on?“

„Koupím si kvítečka zaň.“

„Mám sám málo.“

„Já vím, vy jste bohatý.“

Dal mu, aby se ho zbyl.

Blázen poděkoval zpívavě a zamířil k otevřeným vratům blízkého zahradnictví.

Tak chytal Květinový Janek dobré lidi na cestě i musili se mu vykupovati květinami nebo penězi, chtěli-li míti od něho pokoj anebo chtěli-li si u něho zachovati dobré oko.

Každou kytičku, která mu zvadla, zahrabal Květinový Janek za soumraku pode zdí hřbitova do země a dlouho nad ní plakal.

„Proč pláčeš, Janku?“ ptali se ho lidé, kteří šli kolem po silnici.

„Janku, co je ti?“

„Srdéčko mě bolí.“

„Nad čím? Co se ti stalo?“

„Umřely mi kytičky, dětičky,“ stěžoval si Květinový Janek a plakal a naříkal jako matka nad zemřelým děťátkem, až v srdci mrazilo.

VIII

O Květinovém Janku říkali lidé, že v kostele pískal a modlil se z obracené knihy, že kroutil očima zbožněji než nejpověrčivější babky v městě a že se hádal v kostele s knězem.

Bláznivý Janek byl na mši v kostele a seděl v poslední lavici. V kostele bylo horko a Květinový Janek ke konci mše již podřimoval únavou tak jako většina zbožných tetek a starých mládenců. Právě se kněz obrátil u oltáře k lidem a volal latinsky zpěvným hlasem na lidi, aby šli domů, že mše je již skončena, když se vtom Květinový Janek probudil.

Vyskočil na rovné nohy a volal hlasitě do ticha v kostele:

„Co co? Já jsem nerozuměl.“

Štěstí ještě, že se hned nato počali lidé rozcházeti, a tak to Jankovi prošlo.

Když potom za čas přišel Květinový Janek do kostela a viděl, že lidé klečí u zpovědnice, klekl si také. Kněz se obrátil k němu a Janek se zpovídal ze všech hříchů svých i jiných lidí. Co jen někde zaslechl a nač si dovedl vzpomenouti, ze všeho se zpovídal a všechno na sebe žaloval, že kněz až kroutil hlavou a spínal ruce, jak mohl takový kluk napáchat tolik hříchů. Když se již Květinový Janek nemohl na nic upamatovati, zmlknul.

Nyní se obrátil kněz naň a ptal se podle zvyku:

„Co víš ještě, chlapče?“

„Já vím ještě o ptácích v trní,“ řekl Květinový Janek knězi. „Ale potom to nevybleptej, nebo by mi je synci vybrali.“

Kněz se zarazil, ale neříkal nic. Dal hloupému rozhřešení a odešel, neboť byl také již unaven od poslouchání a měření a vážení tolika hříchů.

V neděli potom měl týž kněz kázání. Jal se mluviti o čtvrtém přikázání božím a rozebírati obsah slov:

„Cti otce svého i matku svou, abys dlouho živ byl a dobře ti bylo na zemi.“

Ke konci kázání jal se kněz zdůrazňovati, že záleží také na rodičích, aby své dítky dobře vychovávali a hleděli jim už zavčas vštípiti do srdce lásku a úctu nejenom k sobě, ale i k jiným starším a váženým osobám a hlavně k osobám duchovního stavu, že potom takové nevýchované děti znesvěcují i chrám Páně sprostými a neomalenými řečmi. A dále horlil kněz, že se tak již stalo i jemu samému, že byl u něho nedávno jakýsi synek u zpovědi, a když se ho kněz ptal, co ještě na sebe ví, řekl mu prý synek, že ví ještě o ptácích v trní, ale aby to prý potom nevybleptal; tak sprostě že to řekl jemu knězi, jako by kněz byl s ním někdy krávy pásal. Květinový Janek byl také tehdy v kostele a poslouchal zbožně celé kázání, přikývuje souhlasně hlavou, ač tomu mnoho nerozuměl, jen to tak dělal, jak to viděl na nějakém nábožném sousedovi před ním. Když kněz dořekl o ptácích v trní, vyskočil Květinový Janek v lavici a křičel přes celý kostel na kněze na kazatelnici:

„Vidíš! Neříkal jsem ti, abys to nevybleptal, a tys to přece vybleptal. Po druhé ti už nic nepovím.“

Nastalo pozdvižení veliké. Část věřících se počala smáti a nikdo se neměl k tomu, aby blázna odstranil, až přišel kostelník a vyvedl Květinového Janka z kostela ven, kde mu dal několik bouchanců do hřbetu na pamětnou.

Květinový Janek neměl od té doby kostelníka v lásce.

Zato všichni Janci v celém okolí měli proto na Květinového Janka zlost, neboť je lidé zlobili a škádlili kousky, které napáchal Květinový Janek.

IX

Ráz si Květinový Janek usmyslil, že se ožení. Chodil s květinovým věncem na hlavě a každému, koho potkal, říkal, že se bude… vdávat.

Všichni jeho známí… a Květinového Janka znal a oslovoval kdekdo… se ženili, jezdili do kostela a na úřad v pěkných kolesách a v rychlých samohybech, kde řidič dělal kočího i koně, pili pivo z velikých sklenic, jedli sladké koláče, dusili se masem a Janek pořád nic…? Janek se má jenom pořád dívat na druhé, jak se mají dobře, a má být věčně sám…? Tož se Květinový Janek rozhodl, že se ožení.

K svatbě jel na voze, plném popela, poněvadž jiný se nechtěl k tomu propůjčit, a měl na hlavě prastarý cylindr a na nohou rozbité lakovky. V ruce držel jednu velikánskou rudou pivoňku, a když se ho lidé ptali:

„Kam jedeš Janku?“

Odpovídal: „Ke vdávkám.“

„A kde máš nevěstu?“

„Čeká na mě v kostele.“

Vskutku, když vůz jel s popelem k řece na smetiště ulicí kolem kostela, seskočil Květinový Janek z vysokého vozu rovnýma nohama na zem, přišel upopelený do kostela a chtěl, aby ho oddali, že má za nevěstu velkou červenou pivoňku. Ale kostelník ho vyhodil.

Za to mu Květinový Janek z pomsty vypíjel celý týden svěcenou vodu z kropenky v předsíni chrámové a dělal to tak obratně, že ho kostelník nemohl při tom chytit, ač dobře dával pozor. Až jednou strážník, když šel obhlídkou zrána kolem kostela, přistihl Květinového Janka, jak zapíjí snídani svěcenou vodou. Pohrozil mu, že ho zavede k rodičům a požaluje to na něho. Této hrozby se Květinový Janek tak ulekl, že se dlouhou dobu neukázal poblíže kostela a strážníkům se, jak mohl, už z daleka vyhýbal.

X

Shon a šum. Hluk a hluk. Klebety, štěbety. Třesky, plesky. Tintili, fantili. Halalalalala heš-š-š-š-š. Trh. Hluk, až uši zaléhají. Spousta zvuků jako jeden nesmírný, nerozeznatelný a nevyslovitelný.

Nejhlučněji bylo na hlavním náměstí. Bylo po ránu ve středu a trh na polní plodiny a ovoce byl právě v plném proudu. Zboží, přivezené venkovany, bylo v několika hodinách rozebráno. Někde panovala taková tlačenice, že by se tudy byl neprodral ani nejšpinavější chachar.

Bylo zde viděti tváře všech možných odstínů od zachovalé tváře venkovské stařeny až do vyhublé a vybledlé tváře předčasně zestárlé ženy dělníka, zdravé, přísné i dobrácké tváře venkovanů, tupé, zesurovělé tváře chacharů, s jakýmsi tajným plánem v oku, hezké paničky úředníků s překrmenými dcerkami jako nadívaná holoubátka a sem tam pohodlnou, zahálčivou tvář městského strážníka se známkou surovosti a otrocké podlízavosti v očích.

Po hlavní třídě uhelného města kráčela k náměstí krásná, asi třicetiletá paní vysoké mohutné postavy. Na bohatých havraních kadeřích seděl lehce jemný slaměný klobouček a zpod něho hleděly sebevědomě do světa hnědé, žhavé oči. Na hladkém narůžovělém obličeji, tvaru oválovitého, tkvěl stále milý úsměv čisté krásy. Na hořením retu pod mohutným krásným nosem slabě se černalo dráždivě jemné chmýří, jež onu paní činilo půvabnější a svůdnější. Při spatření jejího nádherného, vyvinutého poprsí, tuhly mladým mužům nohy v kolenou, do žil jako by olova nalil a divný jakýsi pocit dávil až v hrdle, stoupal k hlavě a měnil se v chuť rozdati bohatství vlastní síly a jarosti. Bezděky zůstávali muži státi, když živá krása se nesla pyšně a zářivě kolem nich.

Ale tu najednou, kde se vzal, tu se vzal, vynořil se z neznáma Květinový Janek.

Paní se právě zastavila, rozmýšlejíc se, kam se má v tom hluku a shonu nejdříve obrátiti.

Znenadání přitočil se k ní Květinový Janek. Objal ji svýma dlouhýma, hubenýma rukama v pasu, podíval se jí s dětským, ničeho neznamenajícím úsměvem do očí a položil svou světlou hlavičku do důlku mezi oba prsy, které vytrčely vpřed jako věže pevnosti, které nutno dobýti. Blázen se přitiskl k paní a bzučel si nějaký popěvek.

Hezká paní nevěděla a nemohla rychle pochopiti, co se to s ní děje.

Květinový Janek pozvedl hlavu, a drže krásnou paní levou rukou okolo pasu, popleskával ji pravou rukou po ňadrech. Krasavice upadla do hrozných rozpaků, které nalezly ovšem brzy hojně obdivovatelů. Snažila se rychle vyprostiti se z objetí bláznova, ale marná námaha. Květinový Janek držel se paní jako klíště a poplácával ji po bujných ňadrech rukou jako dítě, když poplácává a hladí matku po líci, chtějíc se zalichotit, aby dosáhlo svého mlsku nebo hračky. Paní byla již celá zoufalá. Krev hnala se jí do tváří. Zrůžověla a byla ještě krásnější. Viděla kolem sebe nejasně zástup s hltavýma, nenasytnýma očima, které se kochaly v jejích rozpacích a nesnázích.

„Ale pusť mne přece, synku!“ žebronila paní. „Co chceš, tož mě přece pusť! Což blázníš?“

„Já chci, abys mi dala pěkný penízek na kvítečka.“

Pozvedl hlavu, podíval se paní ostře do očí a zase složil hlavu do rozkošného důlku mezi obě ňadra, jejichž oblý počátek a pružný zdvih bylo možno částečně viděti při hlubokém letním výstřihu šatů krasavice, jaká vykvetla v uhelném městě letním jitrem toho dne na náměstí mezi trhovci, kupci a chachary. Konečně se paní, námahou, hněvem a studem do krvava červené, podařilo vydobýti z příruční tobolky malinkou peněženku, mocně nabitou.

Dala neodbytnému hlupáčkovi desetník.

„Tu máš, kluku darebácký!“ odlehčila si krásná paní. „Člověka zbytečně do hanby přivádí,“ vyrazila ze sebe paní, zčervenalá jako nejkrásnější sametová růže.

Květinový Janek zavýskal, a zpívaje svou podivnou píseň, jal se tančiti na náměstí.

Krasavice zmizela rychle v shluknuvším se zástupu, který teď mluvil s Jankem různými výkřiky.

Rozveselený dav radil bláznivému hochu, co si má za peníze koupiti.

„Janku, kup si galanku!“

Někdo volal:

„Janek, kup si džbánek!“

A nějaký vtipkář radil Květinovému Jankovi:

„Kup si železné huti!“

„Vždyť by tím ani jednoho chachara nepodělil,“ odpovídal kdosi ze zástupu.

„Janku, ale hloupý nejsi! S takovou krasavicí se nám tu miluje.“

Zástup, zvláště ti mladí a ti nejstarší, dali se do hlučného smíchu a smáli se, až se veliké náměstí otřásalo, jak se zdálo. Přišel strážník, podíval se, pokrčil rameny nad bláznem, usmál se a odešel.

Janek si toho všeho mnoho nevšímal. Měl již v ruce kytičku fialek od nějakého dárce, tančil a zpíval:

„Vrané koně.

Volá na sedláčka.

Květná neděle,

Kams klíče dala?

Běžela ovečka a za ní beránek,

běžela žalovat na zámek.

Ej! U Marjánky, u Marjánky,

tam se tancuje, tam se to miluje,

raz, dva, tři, tam se to miluje.

A já jsem sirotek, sirotek ubohý, ubohý.

Há-á-á-á-áh!“

Píseň zněla stále divočeji a Květinový Janek výskal a točil se ve víru divočejším a divočejším.

Lidé házeli mu květiny pod nohy a na něho a Květinový Janek tančil, obsypán květy a po květech, ale tak lehce, lehounce, jako by byl z obláčku a neviditelná boží ruka držela ho nad zemí, takže ani jediné květince neublížil. Květiny sypaly se na něho jako sníh, neboť lidem působilo radost viděti ho u vytržení jako nepřítomného tělem, jako by se chystal vstoupiti na nebesa. Květinový Janek si toho nevšímal, nevšímal si ničeho kolem sebe. S dětským blaženým úsměvem a přivřenýma očima tančil a tančil v květinách.

Bůh milý ví, nač asi myslil.

XI

Tak žil Květinový Janek jako tichý, neškodný blázen v uhelných městech. Toulal se po smetištích a ulicích obrovského města, žil z odpadků lidské dobroty a ze své bezděčné vtipnosti, až na něho padla boží ruka a odvedla ho ze světa, do kterého už dávno nepatřil.

Od nějakého času spával Janek v domě napolo zbořeném, za městem, na stoku dvou řek. Vylezl si vždy až pod střechu, aby měl rozhled, a tam, schoulen pod trámem, přespával svou bídu.

Jednoho večera nejkrásnějšího jarního měsíce, když už Květinový Janek spal jako ptáček ve svém hnízdě, strhla se ohromná bouře. Celou noc se lilo jako z konve, oblaka se roztrhla a vychrlila na zemi strašné spousty vod. Hukot deště byl tak silný a tak nepřetržitý, že už nebylo na světě, jako by padal a lil se déšť, jen jako by nesmírný vodopád padal z nebeských hor na planinu země a zaplavoval ji bez ustání takovým ohromným množstvím vod, že se zdálo, že země bude odplavena do vesmíru ze svého starého místa u slunce. Tak mocný byl hukot deště, že z něho byl jen jediný zvuk, jednolitý a široký, šírý, jako by ho vůbec nebylo, jako by tento zvuk byl tím tichem, které dosud bylo mírou hluku na světě. A když ustal, byla v prostoru zvuková prázdeň, hlad po záchvěvu. Bylo ticho nicotnosti, ticho smrti, ticho zkázy. To bylo jenom chvilku, chvilinku. V příštím okamžiku již bylo slyšeti šumot vod, které se rozlévaly po krajině a zaplavovaly všechno, co nedosáhlo nejvyššího bodu půdy v kraji. Také na horách spadly spousty vod.

Květinový Janek spal jako zabitý a teprve k ránu probudil se hukotem a šumotem vody, která zdola otřásala stavením. Vyhlédl z vikýře, v dálce nad beskydskými horami vycházelo slunce, rudé a v mlhách jako krev a kolem dokola stavení samá voda, samá voda. Všechny louky, zahrady, pole, cesty, všechno kol dokola až k nedalekým kopcům bylo pod vodou. Celé okolí bylo jediným ohromným jezerem. Obě veliké řeky ztratily se k nepoznání ve své vodě. Jenom sem tam trčící vrcholek stromu nad vodami naznačoval, kde asi byl nedávno břeh. Celá rozsáhlá olšina na východě stavení byla divokým proudem zporážena. Hučivé vlny valily se nezadržitelně vpřed a rvaly, nač přišly.

Veliká voda odnesla s sebou, co se dalo. Střechy, krovy, vrata, trámy, kusy vozů, psí boudy, chlívky, ploty, stromy, květiny letěly jako šipka v proudu do neznáma. A nad tou spoustou na zemi klenulo se po bouři jasné modré nebe a vál vlahý vítr. To všechno se Jankovi tak nesmírně líbilo, že rychle seběhl dolů po zpuchřelých schodech a jal se brouzdati vodou po známé cestě přes zaplavenou louku u řeky.

Náhle uviděl Květinový Janek na vodě třešňovou snítku, celou květy obalenou a bez dlouhého rozmýšlení začal se brouzdati k ní. Už byl blízko, když vtom se snítka dostala do proudu a plula nyní, unášena vlnami, šikmým směrem rychle od Janka.

Blázen si v duši umínil, že musí snítku zachrániti z vln. I skočil bez rozvahy za ní do proudu. Poněvadž plaval s proudem, byl po několikerém rozmachu paží u ní a již vztahoval po snítce ruku, když náhle se přihnal silný, kulatý trámec, z nedalekého skladiště dřeva odplavený, a udeřil Janka přes hlavu.

Květinovému Jankovi vyskočily mžitky před očima. Viděl najednou tisíc třešňových snítek a všechny se mu sypaly na hlavu jako růžový dešť. Po slepu vztáhl ještě ruku před sebe a ucítil snítku v ruce, ale již ho opouštěly smysly. Zelenavá mlha zastřela mu svět a tiskla ho dolů. Otevřel ústa, aby chytil vzduch, ale veliká vlna zalila mu prudce oči, ústa, uši, nos, zatočila jím a srazila ho rázem ke dnu. Divoká voda zavřela se nad bláznem a vlny šuměly a hučely nespoutaně dále kvapivým tokem.

Za týden, když opadla voda, našli lidé na vymletém břehu řeky pod kořeny stromu mrtvolu mladého člověka s třešňovou snítkou v ruce. Děti hned poznaly, že je to Květinový Janek, a lidé litovali tichého blázna, že tak bídně zašel. Všechny děti z daleka široka byly mu na pohřbu a rakev Květinového Janka byla zasypána květy jako rakev panny zemřelé před svatbou.

Nešťastné dítě

Povídka jako pohádka o modrých očích malého otroka a velikého vraha

Toník. Časně ráno vyvedli ho z vězení na nádvoří. Vystoupil na popraviště pevným krokem, jako by se byl již dávno rozhodl, že je vskutku lépe, když odejde z tohoto bědného světa, kde opravdu nebylo pro něho nikdy nic dobrého.

Stál pod šibenicí a modrýma očima loučil se naposled se světem.

Katovi pacholci spoutali mu v zápěstí ruce za zády a svázali nohy dole u kotníků. Kat hodil oprátku na krk a pomocník vytrhl odsouzenci stolík zpod nohou. Tělo chachara Toníka zahoupalo se v prázdnu a svislo bezvládně. Rychlým pohybem zvrátil kat oběšenému hlavu vpravo a zlomil mu vaz.

Modré oči Toníkovy vyskočily z důlků proti obloze, zarůžovělé východem slunce, a zatočily se, až bylo bělmo viděti, a než druhý katův holomek zahalil milosrdným pytlem smrtelný zápas tváře Toníkovy, mihnul se na sítnicích modrých očí chacharových celý minulý život jeho a celý krásný svět kolem v krátkých vteřinách blesknou rychlostí. Chacharova minulost od počátku lidského vědomí pádí jeho mozkem jako vlak s tisíci lidmi a tisíci příhodami neznámou zemí a zpřítomnění minulého zazáří v duši jeho jak blesk v tmavé krajině s tisíci dýmavými komíny, záhadnými postavami v šeru a ohromnými horami v dálce.

Tož: Dítě. Toníček. Mazlíček.

Otec neví již, co by mu dobrého přinesl z města anebo když jde z práce domů. Vždycky koupí něco aspoň u babky na rozcestí, perník nebo uprášené cukroví, a v sobotu, když dostane peníze za svou práci, koupí otec hošíkovi vždycky ohromný věnec preclíků, věnec jako kolo, věnec větší než Toníček.

Matka pyšní se synkem jako statkem, velikým a úrodným. Čisťounce hocha strojí a je plna chvály o něm před sousedkami. Každému, s kým se setká, vypravuje o svém hošíku jako o novém divu světa. Až Toníček vyroste, dá ho matka do cizí školy, táta tomu také chce, a až se hoch naučí cizí řeči, bude se mít dobře i kdyby neuměl nic jiného. V duši vidí již matka, jak Toník je velikým pánem a bohatým, lidé ho poníženě zdraví, ale on si jich mnoho nevšímá, nedbale kyne bílou rukou se zlatými prsteny a děkuje cizí řečí, a všichni vyvalují oči, jak Toník se dostal vysoko, protože měl moudré rodiče.

Konečně přišel vytoužený čas. Toník bude chodit do školy. Po našemu už umí, tož ať se naučí ještě nějaké jiné řeči.

Otec i matka vedou hocha k zápisu do cizí školy, kterou postavili velcí páni přistěhovalého cizího národa z cizí říše. Přišli vetřelci vychrtlí a vychytralí přes řeky a hory do kraje, bohatého uhlím a obydleného snaživými, nezkaženými lidmi. Naslibovali hory doly bodrým lidem, zmocnili se bohatství, slíbili dobrou práci otcům v dolech a továrnách, matkám zalichotili úsměvem a stiskem ruky, slíbili chudším šaty pro děti a knihy učebné zdarma. Obloudili vesnice a města úsměvem a zlatem. Vylhaným blahobytem budoucnosti získali srdce otců a matek, nasháněli dětí jako smetí do svých škol, aby někdy měli z nich poddajné lidi, potřebné ke svým cílům. Bývá to tak na světě a je to často docela jedno, či to cizí či svůj pán, každý chce druhého dřít, aby sám měl blahobyt. A kdo se nebráni cizí síle slov, pohledu, úsměvu, rozumu, činu, kdo se nebrání cizímu vlivu, kdo proti němu nežene útokem co nejdravějším, musí podlehnout a podlehne, podlehne.

Toníkův otec i matka, celí divocí, jako by se již zítra mělo všechno splniti, co se slibovalo, vedou hocha do cizí školy a do cizích služeb jako jehně na porážku. Hochu je úzko u srdéčka, ale co má dělat? Vždyť tam bylo mnoho známých dětí od sousedů, byly veselé a ukazovaly si pětníčky, které jim dal pan učitel.

První a druhý den bylo ve škole veselo, ale potom to začalo. Pan učitel mluvil něco cizími slovy, kterým nikdo nerozuměl, a když chtěl, aby mu děti rozuměly aspoň něco, pletl po našemu s cizími slovy, a to bylo tak směšné, že se děti nezdržely smíchu. Z počátku se smál pan učitel s dětmi, ale potom se rozzlobil, a koho přistihnul, zbil, zežduchal a zpohlavkoval. Toník přišel domů s oteklou tváří a uplakaný. Matka ho těšila, že to bude později lepší, aby jen byl hodný a nezlobil pana učitele. Hoch slíbil, ale myslil si v duši, jak to přijde, že on musí poslouchat jakési beblání, kterému ani za mák nerozumí, a jiné děti, které chodily do naší školy, jdou vesele domů a vypravují mnoho radostných věcí a pěkných pohádek, od svého pana učitele uslyšených.

Dalšího dne nebylo ve škole lépe. Učitel vykládal své a děti si též myslily své. Když učitel zpozoroval, že ho moc málokdo poslouchá, snažil se vykládati a vysvětlovati dětem látku po domácku, jak se mluvilo na ulicích, ale nešlo mu to, jak by byl rád chtěl. Pletl se v řeči, děti se mu smály, neboť kdo by se byl mohl zdržeti smíchu, když tu veliký vážný člověk tak láme slova a překrucuje je a komolí, jak to ještě žádné dítě nikdy neslyšelo, když takový pán mimo nadání udělá z hocha vprostřed řeči ženu a z děvčete muže, místo hlásky: a vlepí do slova hlásku: o, věci dostanou od něho život, a co je živé, s tím se jedná, jako by to byla mrtvá věc, no, kdo by se tu nesmál i z velkých dospělých lidí…? Učitel se chvíli namáhal, potom se rozzlobil, nadával, jako když se opilí horníci bijí se svými ženami, nakonec se rozvzteklil a praštiv křídou o zem utekl na chvíli z třídy.

Několik dní se učitel zlobil a děti se bavily, ale potom si zevšedněli navzájem. Děti škola netěšila a učitel vykládal a psal lhostejně na tabuli, jakoby jenom pro sebe.

Toníka přestávalo pomalu všechno ve škole těšiti. Cítil se jako uzavřen v jakési pusté a chladné jizbě, kde nebylo ničeho, čím by se potěšilo a oživilo oko, ucho nebo srdce. Tak smutno, nezábavno bylo ve škole, že Toník nevěděl, co by měl dlouhou chvílí dělati. Nořil se do sebe jako potápěč do hlubokého moře, ale do moře, kde nikde ničeho neulovíš, ať se vrhneš tím aneb oním směrem. Tak Toník nenacházel v sobě ničeho, na čem by se zachytil, co by vynesl ze své duše na světlo, čím by si mohl alespoň hráti, když ne již živiti. Pusto, smutno a teskno v duši, pusto v srdci, pusto kolem ve světě. Hoch byl mezi tolika dětmi, mezi tolika lidmi venku i doma, a přece se cítil neustále sám. Při nejkrásnější hře večer mezi dětmi zesmutněl náhle Toník, když si vzpomněl, že zítra musí zase do té zatracené cizí školy. Smutně loudal se každého rána do školy, stával u zahrádky pod lipou a plakal tiše do rukávu steskem.

Matce se zdálo, že se hoch kazí. Byl smutný a zasmušilý, chodil zamračený, vyhýbal se otázkám, jak se mu líbí ve škole, sám nikdy nepřivedl řeč na školu a nějaké události z ní a ráno ho musila matka vždycky honit z domu vařechou, aby nepřišel pozdě do školy.

Jednoho dne chytla hocha taková nuda a nechuť ke škole, že se dal přemluviti sousedovým synkem, starým záškolákem, a oba šli za školu. Šli do lesa místo do školy. Lezli po stromech za ptáky, sbírali jahody, ostružiny a borůvky a potom číhali v úzkosti, až ostatní děti půjdou ze školy, aby šli s nimi domů jakoby ze školy.

Venku bylo veseleji než ve škole. A to nádherné poležení v lese na trávníku někde pod borůvčím…! Dopřávali si častěji podobných výletů a na školu zapomínali.

Když toulky hochů byly náhodou druhými dětmi, bázlivými a závistivými, prozrazeny rodičům obou, dostali kluci doma řezu, ale za nějaký čas dělali to co dříve, jenom s větší prohnaností vůči škole a bezstarostnou lhostejností vůči trestu doma.

Toník začal v prázdné chvíli kouřit, a aby měl na papirosy, sbíral staré železo a kosti na smetištích kolem uhelných měst a prodával to jednomu starému Židovi, který tím obchodoval a žil z toho. Tento výdělek však brzy nestačil hochu na útratu. Starší hoši, už dávno zkažení, navedli Toníka, aby vzal doma peníze matce ze stolu. Dostal sice bití, když doma na to přišli, ale poněvadž znenáhla pozbýval úcty k rodičům pro jejich tvrdošíjnou zálibu k cizí, vetřelecké škole, nedělal si z bití žádného svědomí. Rány byly pro něho vskutku jenom bitím, a ne trestem za spáchané zlo. Dostal bití, protože byl slabší než otec nebo matka. Byl jenom po druhé opatrnější. Nekradl tak zřejmě, lhal větší ceny, když byl poslán pro něco ke kupci, anebo udával, že ztratil na cestě peníze. A když doma začali před ním zamykati, odvažoval se krádeže u sousedů a u kupce, ve vesnici a ve škole a vůbec kde se dalo.

Ráz v den dělnické výplaty vloudil se Toník ještě s jedním hochem do hospody, kde dělníci vodkou vyplachovali zaprášená hrdla a popíjeli radostí, že se bez úrazu dočkali výplaty.

Kdo měl peníze v kapse a měl chuť na vodku nebo na pivo či vínko, již si našel něco, co by oslavoval a na co by pil. Kluci lezli pod lavicemi, na kterých seděli hosté, a vytáhli několika lidem z kapsy peníze. Chystali se již se svou kořistí odejíti tak nepozorovaně, jak přišli, když vtom zpozorovalo několik hostů ztrátu svých peněz. Strhli křik a podezřelé hochy zadrželi ještě včas u samých dveří. Oba kluci byli do krve zbiti a vyhozeni na dlažbu do tmavého večera, takže se polohluší a poloslepí s bídou dovlekli domů, kde si svou první větší zlodějskou výpravu odleželi delší čas v bolestech. Ale nikterak se nenapravili. Kradli potom raději nářadí a různé jiné věci kočím, obchodníkům a v domácnostech, prodávali ukradené Židovi, a tak se učili tuláctví a chacharství.

Jen ze soucitu a úcty k Toníkovým rodičům, pracovitým a jinak hodným lidem, promíjel se hochu často trest. Jinak by byl již dávno několikráte zavřen a soudně potrestán. Rodiče Toníka bili, domlouvali mu, prosili jej, ale Toník již nebyl k napravení. Zarputile setrvával na cestě hříchu a křivdy, jako by úmyslně nechtěl, aby se rodičům podařilo napraviti to, co sami zkazili. Když ho otec ráz po nějaké stížnosti sousedů vyhnal rozzloben na okamžik z domu, ač to tak přísně nemyslil, což Toník dobře cítil, nedělal si Toník z toho těžkou hlavu, žil z krádeže a nepřišel několik dní domů.

Tehdy ve veliké bídě vymyslil si nový zvláštní způsob, jak vylákati z dobrých lidí peníze. Postavil se k večeru na ulici, kde nebylo viděti strážníka a kudy chodilo mnoho lidí z práce nebo jinam za svým povoláním, a naráz počal hrozně plakat, vzlykat a naříkat, že by se byl kámen ustrnul, natož teprve útlocitné lidské srdce horníků a dělníků uhelných měst. Za chvilku byl obklopen hloučkem lidí, kteří šli právě kolem, a všichni se ho soustrastně vyptávali, proč tolik pláče. A tu začal Toník v pláči vzlykavě a trhaně vypravovati, že má nemocného tatínka, že ho maminka poslala s posledním stříbrňákem do lékárny pro léky, on chudák Toník že upadl, peníz mu vypadl z ruky a zakutálel se do kanálového otvoru. Hoch plakal a naříkal, zač on teď koupí léky pro tatínka. Dobrá srdce lidí se pohnula. Vytahovali tobolky a házeli klukovi do klobouku drobné peníze. Potom se lidé rozešli. Toník vstrčil peníze do kapsy a za rohem v druhé ulici opakoval svou hru znova. Tak si dělal dlouho z dobrých soucitných lidí blázny a žil pěkně z jejich milosrdenství, jako žije mnoho lidí, dokud mu strážník nepřišel na jeho spády a nepřivedl ho rodičům na potrestání.

Z hocha, kdysi řádného, stával se tak vlivem všelijakých nesčetných drobných příčin nejprohnanější dareba a otrhanec, jakého nebylo daleko široko.

Toník chodil již čtyři roky do cizácké školy a za tu dobu udělal jenom dvě třídy, ač škola měla jich osm.

Naráz o prázdninách jako by se s ním stal zázrak. Přestal se toulati, sedal doma a učil se z nějaké knihy, kterou dostal od pana učitele ze svojské školy. Potkali se jednou v polích a pan učitel domlouval Toníkovi, aby zanechal darebáctví a žil jako slušný člověk, že se přičiní, aby se dostal do svojské školy. Toník si to vzal k srdci, zvláště když to bylo tak pěkně od srdce míněno, a do zápisu žil pěkně spořádaně, že se až rodiče divili, čím to, že se tak naráz převrátil ve svém dosavadním životě. Ale učitelovy prosby u Toníkových rodičů byly marné. Rodiče Toníkovi stáli tvrdošíjně na svém, aby hoch chodil jenom dále do cizácké školy.

I odvážil se Toník ke vzpouře, jako by se chtěl vymaniti naposled z rukou tajemného osudu, který ho vlekl v tmavou budoucnost. Po zápisu v cizí škole sebral vysvědčení a dal se zapsati do svojské. Druhého dne byla podívaná. Hoch byl zapsán do obou škol a nevěděl, kam teď by měl jíti, do jedné to byl mus a do druhé to byla chuť. Šel s rodiči až k cizácké škole, ale z budovy se vrátil a za zády rodičů šel do svojské školy. Na třetí den však musil se strážníkem ze svojské školy zase do cizácké, protivné mu mučírny nazpět.

Od toho času úplně zlhostejněl a nepokoušel se již o nic. Někdy ho svírala podivná úzkost vzdáleného, tajemného původu a srdce tísnil záhadný pocit úzkostných předtuch, jako by byl v jakési dávné, zapomenuté, šílené sázce prohrál svůj život a propadl duší svou neviditelnému, strašnému ďáblu, který stál ve dne v noci jako stín za ním a držel ho pevně připoutaného na řetězu, ukutém z lhostejných dnů života, a kapal do jeho životní chuti hrozný jed nudy a bezmocnosti. Kolikrát řekl si Toník o samotě v tiché chvíli svého života, když jej náhle přepadlo zoufalství a lomcovalo jím jako zlý duch posedlým:

„Eh…! Naplít na všechno! Naplít na svět!“

A byl tak zuřivý ve svém tichém zoufalství, že by byl samému Bohu naplil do tváře, kdyby se byl před ním objevil v lidské podobě.

Teď začal býti ze vzteku a z urputné pomsty opravdovým chacharem a postrachem všech slušných děti i velikých lidí vůbec. Bil děti ze svojské školy, jako by se mstil za to, že jim bylo dopřáno seděti v útulné, mile světnici a poslouchati svojská slova pana učitele a jemu, Toníkovi, ne.

Ještě mu nebylo ani třinácte let, když jednoho dne přepadl s pěti sobě rovnými rváči a tuláky dvanáctileté, vyspělé, ale přihlouplé děvče v podvečer na cestě, která vedla loukou u řeky. Zavlekli děvče do houští pod most a zneužili ho ve své neurvalosti tak, jak to vídali za svých potulek dělati leckde po vrbinách od starých chacharů a chacharek. Srazili děvče k zemi a zacpali mu ústa, když se bránilo a chtělo z počátku křičeti, a s nebývalou surovostí dopřávali na nedotknutém dosud panenském těle bláznivého děvčete úkoje svým předčasným mužským choutkám v divokém běsnění a zvířecím šílení poloopilých výrostků. Ztýranou a zhanobenou přihlouplou děvušku nechali ležeti v bezvědomí na břehu řeky, až ji druhého dne zrána našel nějaký dobrý člověk, ujal se jí a dal ji odvézti do nemocnice. Mladí násilníci se po několik dní neukázali doma, ale právě proto upadli v podezření. Byli pochytáni a potrestáni vězením. Tam ovšem slyšeli řeči, proti kterým jejich kousky se jim zdály jenom špatnými žerty, a byli ještě horší, prohnanější a zlotřilejší.

Jenom co se zapomnělo trochu na jejich poslední ohavný kousek, spáchali nový, který pobouřil celé okolí. V noci vnikl Toník s druhy v blízkém městě do obchodu s potravinami, tam se ulebedili a snědli nebo odnesli všechno, co bylo k jídlu, jako cukroví, uzeninu, chléb, slaninu, salámy, a svou žízeň zapili pivem, které v obchodě nalezli. Na dveře obchodu zvenčí napsali potom: „U vyjedeného krámu“.

Druhého dne byl poplach. Bylo podezření, ale nepodařilo se jich usvědčiti plně, poněvadž současně pracovalo podobným způsobem několik jiných tlup v okolí.

Leta míjela a ztrácela se v čase jako potůčky ve veliké vodě. Toník dělal každou třídu dva, tři roky, jako téměř všichni jeho vrstevníci. Býval více za školou a na toulkách než ve školní lavici, a tak se stalo, že vyšel ze čtvrté třídy obecné školy, uměl sotva podepsati své jméno, četl jako koktavý a počítal nejraději na desíti prstech, zatím co jeho druzi ze svojské školy, radostní a přičinliví, končili svá školská leta plni užitečných vědomostí a vstupovali do učení na řemesla, do obchodů, dolů a továren nebo pomáhali doma rodičům na statku a těšili se nejsmělejšími nadějemi do budoucnosti. Otec Toníkův už dávno z omrzelosti začal píti, tloukl ženu a ta se ubohá trápila tak, až ustaraná zemřela žalem a strastmi dříve, ještě než Toník vyšel z oné protivné nudné školy, kam ho přivedla matčina hloupá ješitnost a domýšlivost a kde se vzdělal jenom na zloděje, rváče a trhana, kocendra, zkrátka chachara.

Prací a vodkou ztrhaný otec vzal synka a šel s ním k pánům na uhelný závod, aby ho vzali do kanceláře za úředníka, když mu to kdysi slibovali. Vysmáli se mu a řekli, že by Toník mohl býti sotva vzat do učení v hutích, ale aby si napsal žádost v cizí řeči.

Teď bylo zle. Toník uměl podepsati stěží sám sebe. Ale zase se našla dobrá duše, která umožňovala Toníkovi vstup do pořádného života. Pan učitel ze svojské školy napsal mu žádost v cizí řeči, jak bylo třeba, a tak se stal Toník slevačským učněm. Mnoho mu však toto zaměstnání nebylo po chuti.

V hutích bylo ohromné horko a velmi nebezpečno. Hoch myslil stále na volné pole a na to, že vyšel cizí školu a nyní musí dříti jako každý druhý, ba ještě hůře než jeho vrstevníci ze svojské školy. Byl při práci roztržitý, nedával dobře pozor na nebezpečí, a tak se mu stávalo, že každého téměř dne přišel s nějakou popáleninou, pohmožděninou nebo jinou ranou domů. Až jednou mu tekuté železo propálilo botu a spálilo nohu tak, že ho musili na voze odvézti z práce do nemocnice. Poležel si několik neděl, a když ozdravěl, nechtěl o huti ani slyšeti. Šel do práce na důl. Uhelná jáma a honba za výdělkem pod zemí ho sice moc nelákala, ale nebylo nic lepšího po ruce a ostatně, proč by toho nezkusil, když tolik lidí si vydělávalo v dolech pěkné peníze!

Klec uchvátila ho nahoře do železného náručí a sjela s ním a ještě několika jinými horníky dolů. Bylo tam příjemně vlhko a teplo. Každý byl tam svým světlonošem. Ta malá pevná lampa u pasu, to bylo jeho podzemní oko i slunce. Bez ní byl bezoký, bezruký, beznohý. Proto musil každý dbáti o lampu jako o své vlastní oko. A když místo jednoho jasného ohně v dírkovaném pouzdře měla lampa několikerý přes sebe a barevný, namodralý, bylo třeba uhýbati z místa, kde se světlo zabarvovalo na fialovo a na modro, aby uhelné plyny za chvíli nestrávily dočista života ohně i horníka. Ale jinak byla to radost viděti, jak temnými chodbami chodila světla. Vybavovala se z hlubin země jako malá jasná a jasnější skvrna a zase mizela. Blížila se a vzdalovala, kolébala a kmitala nablízku i v dálce.

Dole přidělil dozorce Toníka k práci takové, že Toník na kolečku odvážel nakopané a nalámané uhlí od místa, kde v předku pracovali horníci, k železným vozíkům, které uhlí přijímaly a vyvrhovaly až nahoře v prádlisku, kde se třídilo uhlí na různé druhy podle velikosti a též drtilo.

Tak pracoval Toník několik dní v dole. Ale zažil za těch několik dní již strachu dost. Pořád ho tam cosi strašilo. Jenom si trochu zdříml a už ho něco rdousilo a sedalo mu na prsa. Jel s kolečkem čili tačkami, plnými uhlí, asi sto kroků od kutacích a rubacích prací chodbou. Byly tam samé díry, takže musil jeti velmi opatrně a pozorně. A to už v těch místech byl docela sám. Jen se vzdálil trochu od havířů a už byl v pusté chodbě na překopu sám jenom se svou lampou a se svým mladým velikým strachem. Havířů již ani nebylo slyšeti. Tak se střída náhle zalomila a zatočila, že malý kousek to bylo, co odejel, a už nebylo slyšeti ani hlásku od velikého řezacího stroje v předku. Řezačka lezla tam podél uhelné stěny, hnána druhou silou, pomalu, jako velikánská unavená žába. Nízká a téměř kruhovitě plochá, s hadovitými čivami trubic, které jí přiváděly sílu, zarputile a uvzatě podhlodávala řezačka uhelnou vrstvu, aby ji horník mohl potom vleže či vkleče snadno zbourati kilofem. Dělalo to stálý veliký, těžký hluk a bylo toho v celém předku tak plno, že nebylo slyšeti ani vlastního slova. Množství stojek podpíralo tem předek tak nízký, že to šlo jenom po břiše kupředu, a nikdy nebylo tak docela jisto, že kus hoření vrstvy se najednou neutrhne a nepřimáčkne člověka na místě tělem k zemi a duší do vesmíru navěky. A tam kdesi v tmavém koutě při žlutavém světle lampy byli dva, tři lidé u řezačky, dávali jí směr a na sebe pozor, aby jich nezachytla a nerozhlodala také tak jako zem, neboť řezačce to bylo docela jedno, co dostala do svých ocelových zubů. Jen když mohla pracovati a zmáhati překážku před sebou. Hluk, jak řezačka dorážela a uhelná země se bránila, vycházel s prachem z té dlouhé uhelné jizvy, způsobené řezačkou, a šířil se mezi nízké, ještě pevné i již nalomené, stojky podpěrné, množil se na všech stranách sám ze sebe odrazem a plnil celý předek, kde pracovali horníci; vrhal se na ně ze všech stran a tak jim zaměstnával smysly, že by nebyli ničeho věděli, kdyby jim tam někde vzadu byla země zasypala jedinou cestu na hoření slunečný svět. Ale kousek dále zpět, jen co se předek vrátil ve své cesty a chodby, kterými se k němu došlo, bylo po hluku. Jak se rychle a rvavě vyrojil ven z uhelné jizvy na podzemní svět, tak rychle a hltavě byl jím pohlcen a roztříštěn v nesčetných zálomcích zdí, prohlubních chodeb a kostrbatinách stropů. Něco málo zpět k hlavním chodbám a hluku již nebylo. Země, která jej zrodila, jej zase zhltla, takže Toník se svými tačkami, naloženými uhlím, jel jako pustými skaliskami a dostával strach ze své samoty a z ohromnosti uhelné nenasytné země kolkolem. Jenom lampa u pasu dodávala Toníkovi jaksi ještě trochu ducha.

Vozáči, kteří tlačili a odváželi železné vozy s uhlím na hlavní střídy a připojovali je tam k podzemním koňským nebo strojovým vlakům, byli v tu chvíli daleko na cestě k těžní jámě. Toník jel, bál se a hleděl vyděšeně před sebe a tu: klink, blink! Pádí s tačkami, plnými uhlí, hlava nehlava, vysype to na své místo a strachem mokrý jede zpět. A zas: klink, blink! Právě u něho samého. Co je to…? Strach dostoupil vrcholu a naráz opadl. Toník svítí, svítí… Zase: klink, blink! Přihlédne blíže. Vidí jakési střepy a tu vyskočila krysa, pravnučka té, která se kdysi svezla s prvním horníkem dolů; odporná, dotěrná krysa vyskočila od střepin a proběhla kolem Toníka. Tam u stěny ležely rozbité kusy láhve od mléka. Hladová krysa se živila a Toník již větřil strašidlo či horního ducha.

Když Toník viděl, že ta strašidla jsou jenom v jeho hlavě, a ne v dole, zdříml si často, když byl dříve s prací hotov. Ale ráz se probudil a jeho družina právě odešla. Hnal se za nimi a zabloudil. Začal volati za nimi a nakonec dal se do křiku o pomoc a důl mu pomáhal a odpovídal. Jakýsi dozorce šel tamtudy, uslyšel ho a vyvedl na správnou cestu. Byli na třetích horách, ale ještě daleko od klece. Nad hlavami stále něco ťukalo: ťuk, ťuk, ťuk… stejně a usilovně. Toník se ptal, jsou-li snad blízko povrchu. Ale dozorce se mu vysmál a řekl mu, že to je ohlas velikého strojního kladiva, které v hutích nad nimi bije do rozžhaveného železa, neboť jsou daleko od těžní výstupné jámy, až pod hutěmi v druhém městě. Mráz šel Toníkovi po zádech při pomyšlení, že takový satanský vynález by mohl jednoho dne proraziti zemi, zbortiti chodby a zasypati horníky a Toníka též. Až sem do země se dotřela představa ohnivých žhavých hutí za Toníkem. To bylo Toníkovi trochu mnoho, nemíti ani v zemi pokoje od hutí.

Druhého dne se marně po něm sháněli. Nepřišel. Šel hledati nějaké jiné zaměstnání, příjemnější, klidnější a bezpečnější. Pracoval potom nějaký čas u zedníků na stavbě. Ale když přišla zima, byl bez práce. Nikdo ho nechtěl vzíti do roboty, neboť ničeho pořádně nedovedl, a on sám také nebyl ochoten přijati prozatím jakoukoliv práci. Z hladu vykradl v noci novostavbu, kde předtím pracoval, odnesl z několika domů mosazné kliky a tak se živil všelijak. Jednou drobnější prací, po druhé krádeží.

Toníkův otec tak zchátral, že sotva sám měl se čeho najísti. Kdykoliv se ti dva sešli, bili se spolu. Otec se bil se synem a syn s otcem, neboť jeden viděl ve druhém svého nepřítele. Syn vinil otce z toho, že jeho bláhová pýcha a bojácný nerozum udělaly z něho nicpotaka, a otec domníval se, že syn navzdory zkazil otci jeho naděje. Konečně po strašné jedné bitce, ve které by syn byl málem zabil otce, se rozešli, aby se již nikdy neuviděli.

Ze zoufalství zpíjel se Toník a nechal se zavírati do žaláře, aby se měl v mrazu čeho najísti a kde vyspati. Sotva si odseděl trest za jakousi výtržnost, vplížil se směle do otevřeného bytu obchodníka ve městě za bílého dne, sebral z postele velikou peřinu a láhev vodky ze skříně a odešel s tím do sklepa téhož domu. Tam peřinu rozprostřel a složil na ni své znavené tělo, utrápené leháním na tvrdých deskách žalářních. Vypil vodku a s příjemným teplem v těle a lehounkým šumotem v hlavě blaze usnul. Ale zanedlouho byl již vyburcován z příjemného spánku na prachové peřině. Někdo jím začal nemilosrdně cloumati a houkati na něho. Toník pozvedl ospalou hlavu a viděl strážníka… Obchodníkova žena zpozorovala brzy ztrátu peřiny, strhla veliký křik, až přivolala strážníka a ten se jal prohlížeti dům. Na schodech do sklepa zaslechl zvuk, jako když někdo řeže dříví. Šel za hlasem a našel Toníka v nejlepším spánku. A hned ho nelítostně probudil. Chachar vstal a lhostejně odešel se strážníkem nanovo do vězení.

Potom ho už ani strážníci nechtěli sebrati a pouštěli ho po několika dnech z vězení i za větší výtržnosti, neboť vězení uhelného města byla plna takových odchovanců a obětí násilnické chamtivé společnosti, kteří se dali zavírati pro schválně vyvolané výtržnosti, když to živobytí za nic nestálo a jiné rady nebylo. Zloději, rváči, kocendři, otrapové, pobudové, všecka chacharská sebránka nalézala své jediné a jisté útočiště před hladem a mrazem ve vězení.

Brzy potom, co vyšel Toník z vězení, kde byl zavřen na několik dnů pro menší krádeže, seděl večer smuten a hladov u kalíšku vodky v zastrčeném hostinci v těsné uličce pověstné chacharské čtvrti velikého uhelného města a přemýšlel, jak by si pomohl k penězům nebo k jídlu a noclehu.

Vtom vešel do hostince nějaký pán, lépe oděný. Chvíli se rozhlížel, a zhlédnuv Toníka, krasavce mezi chachary, přisedl k jeho stolu. Toník přes svůj lajdácký život uchoval si podivuhodnou svěžest tělesnou. Byl sice neveliký, měl však krásnou, štíhlou postavu takřka dívčích tvarů, obličej pěkných tahů a modré dětské oči. Neznámý pán pohlížel zálibně na Toníka, chytal pohled jeho očí a sváděl jej do svých, aby jej tam zahříval a vracel teplý zpět, díval se na Toníka tak jaksi pronikavě a zároveň odevzdaně, že to bylo Toníkovi až nepříjemné. Cítil, že pánovi o něco jde, při čem má býti Toník, ale nemohl pochopiti, co by to mohlo býti. Neznámý začal s Toníkem řeč o zimě venku a ptal se chachara, co sedí tak smutný. Když se dověděl, že Toníkovi kručí v žaludku, poručil jídlo a pití pro zahřátí sobě i chacharovi. Poněvadž byl Toník lehce oblečen, vyptával se ho pán, není-li mu zima, a začal mu omakávati paže, stehna a záda, jako by měl účast na tom, zda je Toník dosti teple oděn. Dělal, jako by se přesvědčoval o síle a hřejivosti Toníkova oděvu, ale vpravdě se rozjařoval silou a hřejivostí Toníkova těla, což Toník také brzy pochopil, když se cizí pán k němu tiskl více, než bylo potřebí pro dostatek místa u stolu. Pán díval se čím dále tím zamilovaněji na Toníka jako na nějakou hezkou ženu, snažil se zachytit pohled jeho modrých očí a sdělit mu zrakem své tajné choutky a plány. Hladil ho po stehnech jako dávný dobrý známý a potom se nabídl chacharovi, že jej vezme na nocleh k sobě, nemá-li kde přespati, když je venku tak zima. Zval Toníka, aby šel k němu, že mu dá nějaký lepší oděv a nějakou práci i nějaké peníze pro začátek, a spávat že může zatím u něho v komoře, nemá-li kam jíti na noc. Dal postaviti na stůl víno a opíjel sebe i Toníka. Připíjel si s chacharem, ťukal na zdravici a v jedné chvíli jej přitom objal a políbil.

Cizí pán mluvil míchaně, trochu po svojsku, jak se mluvilo na ulicích uhelného města a v starých usedlých rodinách, a do toho pletl slova cizí vetřelé, záplatované a sešívané řeči, neboť neuměl dobře po našemu. Toník si nechal z počátku líbiti pohostinství a lichotky cizince a nebránil se jim, ač mu to nebylo moc milé, myslil si však, že neznámý pán je opilý a neví asi, co dělá nebo co mluví. Znenáhla probouzela se však v Toníkovi zášť, když si pomyslil, že mohl nyní sám slušně žíti, kdyby nebyli podobní lichotní vetřelci zasahovali do jeho životních osudů. A když mu pán příliš lichotil, hladil jej po tváři, kladl ruce, kam neměl, a dotěravě zval Toníka k sobě, hltaje očima jeho postavu a hladě jej zálibně a rozkošnicky po těle, svitlo naráz Toníkovi v hlavě. Poznal, že má co dělati s člověkem nemocným na nezřízené, zvrácené a bezúčelné pohlavní choutky, s člověkem, který buď od přírody, nebo ze zvrhlosti stařecké hladoví po krásném mladém těle mužském. A v té chvíli ze zášti vůči cizáku, z pohrdání jeho vášní, z nenávisti ke světu a z vlastní bídy tělesné i duševní zrodil se v Toníkově hlavě ďábelský plán, zvláště když chachar zpozoroval, že pán má hodně peněz u sebe a že hoří přímo vášní a vodkou.

Když neznámý pán čím dále tím ohnivěji vybízel Toníka, aby šel s ním, že ho dobře odmění, a hned mu dával z plné tobolky zálohou zlatý peníz na půjčku, svolil chachar naoko a šel, domluviv se dříve po straně ještě s jedním podobným bezbytným chacharem, jako byl sám, aby šel zpovzdálečí za nimi a včas přišel k práci, jak se to udá. Tak vyšli, Toník s cizím pánem vpředu a druhý chachar tajně vzadu za nimi. Na cestě se však začal Toník vymlouvati, že tak daleko až do bytu pánova nepůjde, že ještě musí něco obstarat, a zpěčoval se jíti dále. Na pánovo naléhání a prosby odvětil, jestliže pán na něm něco chce, že mohou jíti na blízká tmavá vysypiska, že mu tam dovolí, po čem pán touží. Chorobný vetřelec se chvíli rozmýšlel, ale potom, hnán svou vášní, podřídil se jí a chacharovu přání a zamířil s chacharem na nedaleká vysypiska. U samých náspů uhelných a oškvarových požádal Toník cizáka o papíros a zapaloval si jej hodně viditelně, aby druhý jeho chacharský spřeženec, s kterým se byl již v hostinci po straně smluvil k útoku na podezřelého bohatého a chorobného cizáka, věděl, kde jsou, a přiblížil se co nejvíce tak, aby včas mohl přispěti Toníkovi na pomoc. Druhý chachar to zpozoroval a porozuměl a přiblížil se tak tiše a opatrně, že se táhl jako stín za Toníkem a neznámým pánem.

Když byli již na zastrčeném odlehlém místě vysypisek pod vysokým náspem, zastavili se, neboť oba chachaři si byli jisti, že nablízku není nikoho, kdo by je mohl rušiti anebo jim překážeti. Neznámý cizí pán přivinul Toníka k sobě, hladil ho po lících, svíral mu paže, objímal ho v pasu a tiskl se k němu jako k děvčeti. Potom se sklonil k Toníkovým kolenům, aby se mohl s ním laskati a mazliti po své chuti a touze, vybičované zdržováním do bezvědomého šílenství. Ale v té chvíli dostal strašnou ránu špičatým kamenem do hlavy. Přitlumený náraz a výkřik. A již tu byl Toníkův spojenec. Oba chachaři vrhli se zuřivě na cizáka a tloukli ho velikými kameny do šíje a do hlavy. Neznámý vetřelec byl silné postavy a bránil se zoufale. Ale oba lupiči neustupovali. Ve strašném zápase roztrhali na něm šaty a hrozně ho zohavili. Polonahého a polouškrceného bili tak dlouho ostrými balvany do zad, do prsou a do hlavy, až padl bez sebe polomrtev na zem do uhelných odpadků a smetí. Potom mu vytáhli z náprsní kapsy tobolku s velkými penězi, z druhé vytáhli peněženku s drobnými, kterých bylo také dost na několik dobrých obědů, peníze vybrali, něco ve spěchu rozsypali a peněženku roztrhanou zahodili.

A hned se oba chachaři lačně a docela nerozvážně pustili na veselou cestu po hospodách ohromného města, neboť podléhali právě tak své chuti jako oloupený cizák své. Pili a hýřili, utrácejíce jako šílení. Podělovali penězi známá děvčata z hospod a ulic a táhli ve větším a větším průvodu, vyhýbajíce se obezřetně strážníkům, po všech tajných místnostech, kde lidé šílení a zoufalí chroptěli jako zvířata a kde život kypěl a omamoval všechny, kteří se mu nenajedení a nezkušení přiblížili.

Noc uběhla v šíleném běsnění a svítalo již, když náhle byla opilá tlupa chacharů přepadena strážníky ve veselém domě hříchu a rozkoše, odkud do noci zářila rudá svítilna a kde chachaři prodejným děvčatům cpali do úst smačkané bankovky. Strhl se boj. Děvčata rozutekla se s vřískotem po domě a chachaři opilí, padajíce v obraně přes prahy, stoly a lavice, byli pomocí četníků s nasazenými bodáky od strážníků spoutáni a dopraveni na vozích do vězení. Byl to takový boj, že celé okolí vstávalo a tázalo se, co se děje. Střelba burcovala ulici, sklo v oknech řinčelo a sypalo se na dlažbu, láhve a sklenice se tříštily o zdi a o hlavy, strážníci hvízdali o pomoc, dívenky rozkoše křičely a pištěly po chodbách a světničkách a chachaři padali, kopali a kleli, takže, když je odvezli, bylo v ulici a v domě ticho jako po vyhoření.

A jak se to stalo, že na ně přišli…? Neznámý cizák se po dlouhé době chladem nočním k ránu probral z mrákot a s námahou dovlekl se na strážnici, kde vypravoval, že byl přepaden několika muži a oloupen. Jak ke přepadnutí došlo, to ovšem zamlčel.

Hned byla svolána všechna volná stráž a rozeslána po všech místnostech a koutech, kde se ráda taková zlodějská a lupičská cháska, která zde v tomto přepadení měla asi jistě své prsty, slézala, dělila, hýřila a veselila, když se jí dostalo takové bohaté kořisti. Začal hon na lupiče po všech zákoutích a skrýších uhelných měst, který měl ten výsledek, že je k ránu lapili na konci města v domě rozkoše a hříchu ve společnosti prodejných a požívačných děvčat a jiných chacharů.

Když byla celá chacharská tlupa přivedena na strážnici, poznal oloupený a zbitý vetřelec hned Toníka a označil ho jako hlavního strůjce přepadení. Toník vypravoval, jak se s pánem seznámil a co po něm neznámý chtěl a jak ho potom z nenávisti ztloukl a oloupil.

Raněný pán byl dodán do nemocnice.

Toník byl odsouzen na několik let do žaláře.

Když si odbyl trest, byl vprostřed zimy propuštěn na svobodu. Co měl nyní dělati? Kam měl jíti hledat práci, které již dávno odvykl? Nebo čím se měl živiti, aby neumřel hlady a zimou?

V největší nouzi rozhodl se za tmavé noci vyloupiti obchodníka v dědině u uhelného města a s penězi utéci do světa. Všechno se mu podařilo a byl již na cestě s kořistí, když tu náhle u mlýna vystoupil proti němu četník, muž obrovské postavy s ručnicí na rameně a bodlem u pasu, a ptal se Toníka, kam jde a co to nese. Chachar se zarazil. Chvíli se rozmýšlel: zavrou ho, za čas pustí a bude zase pískat hladem. Náhle se rozhodl a v druhém okamžiku silným rozmachem udeřil uzlíkem s penězi a skvosty četníka do obličeje, domnívaje se, že ho srazí do struhy u mlýna. Ale četník se uhnul a stříbro vletělo do mlýnského koryta.

Četník, silný muž, vrhl se na Toníka, vůči němu ještě hocha a jemu sotva po ramena, a chtěl ho spoutati. Ale Toník nemínil vzdáti se jen tak svojí svobody. Jako kočka uskočil mrštně stranou a vymrštil se četníkovi na krk. Objal mu hrdlo oběma rukama a začal rdousiti. V zuřivém zápase svalili se oba na zem do příkopu za cestou. Konečně podařilo se četníkovi nalehnouti na jinocha.

Vytahoval pouta, aby chachara spoutal, ale té chvíle použil Toník, a vytrhnuv četníkovi bodlo z pochvy, vrazil mu je veškerou svojí zoufalou silou do levé slabiny. Četník zachroptěl a nalehl bezvládně svým obrovským tělem na Toníka, vrážeje si vlastní tíhou ještě více bodlo do těla. Nastal hrozný boj, boj na život a na smrt, zápas četníka obra s mladým mužem, téměř ještě hochem. Ve strašné bolesti hledal četník Toníkovy ruce, ale, jak ho síla opouštěla, tápal jenom v prázdnu rukama, i sevřel ještě poslední zoufalou silou Toníkův krk, jako by se domníval, že se takto zbaví hrozného tlaku bodla, ale marně. Toník, pološílený, zmodralý, tlačil ostrou ocel do vnitřností celníkových s posledním úsilím. Ještě chvíli a četník ho zardousí. Náhle ucítil chachar, jak četníkovy ruce povolují, tělo sebou zachvělo, a nehybné, těžce zalehlo hocha. Četník byl mrtev.

Zbrocen krví, vysvobodil se Toník zpod mrtvoly a ještě téže noci prchl přes blízké hranice do sousední říše, kde se skrýval nějakou dobu.

Ale po čase zastesklo se mu po domově. Vrátil se a pracoval pod nepravým jménem ve městě blízko vesnice, kde byl zabit četník. Žil nějaký čas ve společnosti zvrhlých žen, které ho milovaly pro jeho modré oči a panenskou dívčí tvář, až jedna ženština, žárlivá a jím odmítnutá, která slyšela jeho blábolení ve spánku o četníkovi a krvi, udala ho za vypsanou odměnu stráži, a tak ho ještě téže noci překvapili v těžkém snu pohříženého, spoutali a vsadili do žaláře.

Byl odsouzen k smrti a marné byly všechny prosby dobrých lidí za něho, rozsudek byl potvrzen, neboť dozorčí moc ve státě žádala přísného potrestání vraha četníkova pro postrach ostatním. Otec přišel se s ním před popravou rozloučit, ale Toník ho nechtěl ani vidět, tvrdě zarputile na všechny domluvy, že by jeho otec měl býti vlastně popraven místo něho, neboť to, čím Toník se stal, zavinil jenom on.

Tak přišla konečně po marném, ztraceném životě osvobozující hodina smrti. A nyní již jenom bezvládné, rychle chladnoucí tělo Toníkovo na šibenici připomínalo, že žil na světě hoch, z něhož mohlo býti něco, kdyby tomu nebyla zabránila surová ješitnost rodičů.

Modré oči oběšence naposled zachytily nádheru živého světa kolkolem: všechno, co přešlo i všechno, co jest: dětství, dobrý, hloupý otec, ješitná slabá matka, cizácká škola, láteřící učitel, toulka lesy a poli, krádeže a rvačky, hutě, doly a rozestavěný dům, útok na bohatého, chorobného vetřelce, mráz, hlad a vykradený krám, boj s četníkem a útěk, a nyní, nyní konec… žalář, soud, rozsudek smrti, vězeňské nádvoří, šibenice, kat s holomky, zdi kolem a vysoká, narudlá obloha nad hlavou… to všechno proletělo sítnicemi Toníkových očí a utkvělo v nich a tak zůstaly prchavou chvíli vytřeštěny do růžových nebes modré oči Toníka, kluka, poškoláka, záškoláka, tuláka, rváče, trhana, zloděje, chachara, kocendra a vraha, ale stále ještě modré oči nešťastného dítěte, zkaženého zbabělostí vlastního rodu.

Chachar

Povídka o hlouposti a lásce, zločinu a trestu jako v minulosti a též povídka, kde týraný nelidskou potupu pomstil nadlidským činem jako v budoucnosti

I

Hlavní třídou hornického města velikého uhelného okresu loudal se nádherný pohřeb. Okna domů byla plna zvědavců a lidé na ulici tvořili takřka špalír kolem průvodu. Vpředu za křížem šla hornická hudba v plném počtu; pomalu a tvrdě šli hudebníci havíři, černě odění hornickými stejnokroji, a nad hlavami třepetaly se jim bílé chocholy na tvrdých čákách. Za nimi jeli v kolese dva kněží, dívali se spokojeně na svět, tvářili se nesmírně vážně a kolísali pomalu a důležitě hlavami, neboť věděli, že vykonají pěkný pohřební obřad, který byl již dobře zaplacen. Rakev ležela ve velikém pohřebním voze, plném věnců a stuh. Za rakví kráčela řada pánů a dam v bohatých smutečních úborech. Na tvářích jejich byl vzhled smutku aneb alespoň soustrasti.

Vedle pohřebního vozu mimo průvod kráčel muž v roztrhaných šatech a ještě horších botách, na hlavě měl čepici neurčité barvy se stříškou dopola odtrženou, která mu visela do očí a vrhala na tvář ostrý srpovitý stín. Drsná tvář byla červená a pitím i pláčem opuchlá. Byl to na první pohled takový chachar, otrhanec, pobuda a kocendr, jakých se potulovalo po městě a po okolí mnoho, více, než bylo zdrávo celému kraji. Na pravé líci měl chachar velikou jizvu, pokrytou svěží zaschlou krví; patrně památku z nějaké rvačky v nedávno minulých dnech. V očích se mu leskly slzy a opravdový smutek tajil se ve ztrhaných tazích jeho tulácké tváře.

Ďas ví, ve kterém městském brlohu nebo ve kterém lesním doupěti kolem uhelných měst vyspával a v kletbách trávil své zatracené živobytí, když se dověděl, že mu zemřela matka, chacharovi nejdražší bytost na světě, které neřekl nikdy jinak než: maminka. Opustil svůj úkryt a přišel nyní na pohřeb té, která ho měla ze všech lidí nejraději, která mu nikdy neřekla křivého slova. Matka byla chacharu jediným osvěžením ve vyprahlé poušti, kterou byl již dávno jeho život. Na jejích ňadrech stal se vždycky zase Rudynkem a na chachara, jak mu přezdívali, zapomněl.

Zajisté, kdyby byl poslechl otec rady matčiny, nebyl by se z Rudyna stal tulák, chachar a chvant.

Když Rudyna všichni od sebe odháněli, známí se mu vyhýbali, příbuzní se ho štítili, otec ho na potkání jen bil a nadával mu, tu jen matka zůstala vždycky jeho maminkou, nikdy se na Rudyna nehoršila, litovala ho, vinula synka ke svému srdci a hladila jeho jasné, kučeravé vlasy, prachem a peřím znečištěné. Potají, když otec neviděl, podstrčila mu vždycky lepší sousto a nějaký peníz, který sama na sobě ušetřila. A on, Rudyn, nejprohnanější z městských chacharů, nejobávanější rváč a zloděj, dával se tu u ní do pláče jako malé dítě, nechal se od matky umýti, učesati a obléci. Jako kuřátko pod křídly kvočny ohříval svou studenou utýranou duši teplem mateřské lásky. Sliboval sobě i své mamince, že se napraví, že bude zase dobrým člověkem. Bylo mu opět po čase tak milo, blaze u srdce a v duši.

„Maminko drahá…!“

„Co, ovečko moje…?“

„Proč je mi tak dobře u vás?“

„Bůh tě, ovečko, ochraňuj a pomoz, aby ses stal zase dobrým člověkem.“

„Polepším se, maminko. Až přijde dobrý den, vstanu a půjdu k otci a budu prositi…“

„Tož pojď, teď hned! Srdce moje utěší se jako ve svátek. Pojď, spolu budeme prositi! Snad ho uprosíme, aby tě vzal domů nazpět!“

Objali se a pohledem si dodávali odvahy.

„Maminko, dnes ne! Cítím, že dnes není dobrý den.“

Na chodbě se ozval drsný a surový hlas otcův:

„Už tu zas je ten zatracený chachar…?!“

Matka se nesmírně polekala. Rudyn ji naposled políbil a vyskočil oknem do dvora. Zadem prchl z domu a zmizel ve spleti uliček staré části města, kde stál otcův dům s pekárnou. Okolí, přepořádní lidé, jinak jemní surovci, vypudili mu brzy teplo matčiny lásky z duše, která se stala zase pustou a studenou jako osamělá, opuštěná chata v zasněžených horách. Dostal-li Rudyn lepší oblek, nepotrval mu dlouho. Vodka přinášela zapomenutí, vodka smývala z duše drsná slova cizích lidí, žel, že i milá slova matčina. Za několik kalíšků vodky putovaly jednotlivé části obleku do rukou vetešníkových a Rudyn chodil zase rozedrán a špinavý jako… jako chachar.

II

Jednoho dne uzavřel otec svůj pekařský obchod o něco dříve než obyčejně, poněvadž zboží bylo již vyprodáno, a odešel do bytu.

Rudyn byl právě u matky. Hřál se na jejím srdci, opájel se láskou její duše, pil jí ze rtů soucitná slova a nořil se v jejich sladce bolný cit celou svou tuláckou duší. Klečel u matčiných nohou na zemi, rozcuchanou hlavu složil jí do klína a s obličejem v dlaních ukrytým plakal trhaně. Celá jeho mladá uštvaná postava se chvěla v křečovitém pláči. Zpovídal se své rodičce z hříchů. Žaloval na sebe a očistná touha po lepším životě rodila se mu v duši. Chtěl s matkou uprositi otce, aby mu dovolil zůstati doma byť i posledním nádeníkem, který na dvoře od časného rána do pozdní noci dříví štípá a ještě za tmy rozváží ráno po vesnicích, předměstských obchodech a kořalnách chléb a ostatní pečivo.

„Maminko…! Dnes… chci prositi otce… mám takovou chuť žíti jinak…!“

„Nevím, synku, nevím…“

„Srdce moje touží po otci, po jeho odpuštění. Nejmilosrdnější Bůh jistě nakloní ho mojí prosbě.“

„Ovečko moje, dnešní den se mi nezdá příhodným. Nevím, co to je, ale mám jakýsi divný strach. Cosi mi pořád praví v duši, abys to dnes nedělal… Hle…! Ony daleké hory tam na obzoru…! Měla jsem dnes v noci k ránu divný sen… Šli jsme spolu sami světem. Otec tvůj nechtěl nás vidět i odešli jsme z domu. Kráčeli jsme stezkou mezi dvěma obrovskými vrchy. Olověné mraky šly po nízkém nebi. Vítr metal nám spousty sněhu v cestu. Hory byly bílé a čněly k nebesům jako dvě ohromné homole cukru. Náhle se utrhl vrcholek hory a řítil se na nás. Srdce moje ustrnuta v hrůze. Vrhla jsem se kupředu, vpravo, vlevo… všechno marné. A shůry se valí celá hora. Drtí a hubí. Na vrcholku jejím jako by smrt seděla a příšerně se šklebila… Duše moje rozepjala křídla k modlitbě… Šeptám: Bože, buď milostiv! Vezmi moje štěstí, vezmi můj život, jen syna zachovej…! Nic. Pobíhám šíleně v bezradné úzkosti. Kolem mrtvo, jen neštěstí duní blíž a blíže nad hlavami, až se země třese. Úděs rozběsnil se kolkolem, zachvátil moji duši a mrakem zastřel mým očím bílý svět. V šílenství hrůzy zuřím a křičím v zoufalém vzteku jako kletbu k nebesům: Ty, mocný, nejsi dobrý! Ale přece prosím Tebe, ponech mu život, je tak mlád a má dobré srdce! Zatrať mne, zhub duši moji, jen syna zachraň…! Zoufalý hlas můj zvedl se silou orla k nebesům a jako by přimrazil horu na její cestě. Zastavila se a utkvěla nad hlavami. Probudila jsem se.“

Objala syna a přitulila k srdci. Podíval se na ni a zaplakal. Ponořil se v myšlenky, kleče u jejích nohou.

Nikdo z obou nepozoroval, jak se otevřely dveře a do pokoje vstoupil otec. Spatřiv syna, trhana a kocendra, uchopil sukovitou hůl, která stála v koutě světnice u skříně, a hnal se po synově hlavě.

Otec skládal kdysi velké naděje ve svého jediného syna. Ale ten nejen že nesplnil otcových nadějí v budoucí rozkvět rodiny, nejen že sám poklesl na tuláka a chachara nejhoršího druhu, ale ještě plodil ostudu otci a celé rodině jako naschvál. Po nedávné veliké rvačce, při které Rudyn zranil do krve svého strýce, otcova bratra, nadstrážníka, zřekl se otec syna navždy.

A nyní byl tu chachar opět jako na posměch.

Matka první zpozorovala nebezpečí, které hrozilo synu, a vrhla se otci do cesty. Snažila se zadržeti ránu, ale bylo pozdě. Hůl, která již již dopadala na synovu hlavu, svezla se na matku a udeřila ji do skráni takovou silou, že se matka až zapotácela a hůl se nalomila.

Bez hlesu klesla matka ve mdlobách k zemi.

Rudyn bál se otce posud velice. V jeho mysli tkvěl stále ještě pojem z dětských let o úctě k otci a o otcově síle, kdy byl Rudyn otcem smýkán po světnici a bit do krvava za to, že se neučil dobře v cizácké škole. Ale nyní vymizelo, jako by pod ranou hole, najednou z jeho paměti slovo otec ve svém pravém přírodním významu, úctyhodném, a Rudyn viděl jen v mlhách zděšeného hněvu před sebou člověka, který těžce udeřil a snad zabil jeho matku, jeho zlatou mamičku.

A tu chachar, vida matku klesati se zkrvavenou tváří k zemi, zařval strašně a jako divoké zvíře vrhl se na otce, teď již jakoby cizího muže, v bezmezné nenávisti, nakupené v strastných dobách předešlých a nedávno prošlých dní. V zuřivém vzteku chytil chachar otce pod hrdlo svými suchými kostnatými prsty, mocnými od přelézání plotů a od nošení sudů s pivem, a ocelovým stiskem sevřel otci krk, až starému okna a dveře pokoje zatančily před očima.

„Vrahu…!“ zasípěl chachar nelidským hlasem, a přehnuv v zápase otce břes hranu stolu, povalil ho zády na stůl.

Před očima otce, lapajícího po vzduchu jako ryba na suchu, zaleskl se hrot pilníku. Chachar zamával jím nad otcem. Ve světnici nastalo na okamžik takové ticho, jako když se smrt blíží. „Pusť mě…,“ zachroptěl otec.

Matka ležela ve mdlobách na zemi.

„Á…! Nepustím, ty vrahu mojí duše! Jako můra se na tebe pověsím. Krev ti vypiji, jako tys vypil moji… otrávil mi život, otče, zvíře…! Víš, že nikdo neměl lepšího synka než ty. Všichni mne chválili. A tobě, ty pse bídný, tobě bylo líto, že máš dobré a zdravé děcko… Dal jsi je do cizácké školy, kde slyšelo jen nadávky a posměch a rány je vychovávaly… rány ve škole, potupné a lhostejné od cizáka vetřelce. A když jsem ti přinesl špatné vysvědčení s poznámkou, že se toulám, zbils mne a vyhnal od svého prahu jako prašivého psa…“

„Pusť… mě…!“ chroptěl otec.

Matka ležela ve mdlobách na zemi.

„Ne, nepustím, ty černé, zrádné svědomí rodného kraje. Mohl jsem býti řádným člověkem, a kdo udělal ze mne tuláka, zloděje, trhana, chachara…? Ty… ty… ty…“ A chachar sevřel pevněji otcův krk.

„Pu-sť… mě…,“ chroptěl otec.

Matka ležela ve mdlobách na zemi.

„Nepustím, duše bídná…! Otče krkavčí…! Odvleku tě s sebou k nám mezi chachary do našeho brlohu… Přivážeme tě v koutě ke sloupu a každý z nás, jeden po druhém, budeme plivati na tvé otcovství… Hahaha…! Otcovství… Ale přijde jednou den, hodina hrozná, kdy se pomstíme my všichni, kteří se touláme našimi dědinami a proklínáme den, kdy dali jste nás, své vlastní děti, svou vlastní krev, nepřátelskému národu do jeho škol, aby tam z nás narobili pánů. Pánů…? Hohoho, pánů…! Pěkné pány z nás máte…! Tisíce špendlíků, tolik, kolik ran bylo vytrpěti nevinným dětem za to, že se nemohly ve školách vetřelců naučiti cizí řeči… tisíce bodavých jehel vbijeme, já, já sám vbiji do tvého surového těla, až z tebe vypíchám tu tvoji černou duši a pošlu tě k čer…“

V pokoji se zatím již zešeřilo. Tma vylezla z koutů a rozprchla se po světnici. Na dvoře se ozvaly hlasy.

„Pane mistře, pane mistře…!“

Matka na zemi se probrala z mrákot.

„Rudo, Rudynku…! Jsi ještě zde…?“ Volala slabě. Pustil otce, který zůstal ležeti nehybně jako mrtvola zády na stole, s nohama bezvládně svislýma a vrhl se k matce.

„Maminko zlatá, moje maminečko…!“ volal a plakal na jejích prsou, hladě a smáčeje slzami její ránu.

Za dveřmi se ozval ruch a bylo slyšeti hlasy.

„Je tu! Viděl jsem ho, jak se plížil nádvořím. Jestli se potkali se starým, je zle.“

Někdo zaklepal na dveře.

„Pane mistře!“

Chachar nečekal, políbil matku a vyskočil otevřeným oknem na dvůr. Proběhl tmavým nádvořím, přelezl vrata a zmizel ve tmě úzkých uliček za domem.

Od té doby přikradl se ještě jednou k domu a dověděl se, že otec se zapřisáhl, že syna zastřelí, jakmile mu ještě jednou přijde na oči.

Matka ležela od onoho osudného večera nemocna. Trápila se pro syna, schla, schla, až jednoho jitra vysvobodila ji smrt z rukou surového manžela, který nedovolil ani, když umírajíc prosila, aby zavolali Rudyna… chachara… její dítě…! Duše její tloukla sebou o mříže tělesné schránky a toužila za Rudynem, chacharem, jako ptáče v kleci jaté po svých dětech na svobodě. Toužila, toužila, až rozbila tělesná pouta a na zlatých mráčcích západu uletěla v nekonečno a věčno vesmíru, Boha.

Odvezli ji na hřbitov, pochovali, pomodlili se, naházeli hlíny na rakev, postáli u hrobu a potom se rozprchli po hřbitově podívati se na hroby známých a přátel.

Vytratili se ze hřbitova jeden po druhém a ticho zavládlo městem mrtvých, kde na malé prostoře leželo tisíce a tisíce lidí, přátel i nepřátel, těch, kteří šli nerozlučně spolu světem jako tělo a duše, i těch, kteří by si byli za živa oči vyklubali. Teď však zde leželi všichni tiše, klidně vedle sebe… pán i dělník, vzdělaný i nevzdělaný, majitel ohromné továrny i nejposlednější z jeho dělníků, veřejná hříšnice, opovrhovaná všemi, a vedle ní hříšnice tajná, která po celý takřka život nesňala přetvářky a lži z obličeje a svou na odiv stavěnou ctností a pobožností klamala svět. Tak zde leželi všichni klidně. Lidská semena v zemské zahradě, uložená navěky k vesmírnému vzklíčení, neboť koho sem jednou přinesli, ten se již nikdy nevrátil zpět. A přibývalo těchto nových obyvatelů každým rokem, každým měsícem, ba každým dnem, takže jich na tomto malém místě, obehnaném čtyřmi zdmi, bylo mnohokráte více než v oněch desetitisícových městech a dědinách venku za branou ve světě hluku a shonu.

Nový hrob již dávno osaměl a pusto, ticho bylo kolem. Klid věčné smrti zvedl se z hrobů a rozletěl se po hřbitově. Mrazivým strachem vál od bílých pomníků a uspal zelené jedle. Černá tma dobývala ve strašném útoku ze všech stran bílého světa. Na západě zmíralo v zkrvavělých mracích slunce a poslední jeho paprsky se loučily se zemí. Hřbitov utonul v soumraku, jen bílé náhrobky strašily svojí bělostí. Na hrobech se kolébaly větrem podzimní růže. Modříny a sosny tiše šuměly a voněly.

Na deskách nad otevřeným hrobem matčiným ležel chachar a plakal, plakal, až srdce bolelo.

III

Uplynulo půl roku. Nad hrobem na hřbitově zvedal se vysoký bílý kříž mramorový. Zlatá písmena hlásala v cizí, nepřátelské řeči jméno i mrtvou spokojenost nebožky. Chacharu byl přístup ke hrobu matčinu zakázán. Hrobník dostal několik dnů po pohřbu tajný rozkaz, aby chachara okamžitě vyvedl za vrata, objeví-li se na hřbitově.

Několik dní potom, co kříž byl postaven, nemohli se pekařští dělníci, pekoucí celou noc chléb, mistra dočkati.

Vyšel asi k půlnoci ven do dvora a teď se již blížila druhá hodina a mistr se dosud nevracel. Poslali učně, aby se šel za ním podívat.

Přiběhl vyděšen v okamžiku zpět. Nemohl ani promluviti. Dělníci vyběhli ustrašeni ven na nádvoří. Těsně u dveří ležel mistr nehybně na zemi. Vnesli ho do pekárny, chtěli křísiti, ale byl již dávno mrtev. Ošklivá rána zela mu na hlavě. Lebka byla proražena širokým, tupým nástrojem. Rána byla vedena strašnou silou, neboť lebeční kost byla promáčknuta, jako by to byla vaječná skořápka.

Sotva se dělníci trochu vzpamatovali z hrůzy, jakou jim nahnala smrt, vpadnuvši do jejich klidné práce a všedního veselí jako úder blesku, když tu se náhle rozjasnilo před okny na nádvoří.

„Hoří…!“ vyrazila téměř současně zděšená hrdla všech. Vyběhli do tmavé noci.

Kolna, kde bylo uloženo dříví, rozštípané a vysoko narovnané, vzplanula jako obrovská svíce. Marná byla všechna snaha uhasiti oheň. Plameny vyskakovaly na nejtajnějších místech nádvoří a strašným kruhem sevřely dům. Hořelo nádvoří, hořel již i dům, ba hrůza… i daleko v ulici začaly zvučeti a kmitati nočním tichem výkřiky zoufalé: „Hoří…! Hoří…!“ Celá ulice hořela, neboť veliký vítr honil se jako vzteklý s ohněm po ulici a živil požár. Nejhorší bylo, že všude téměř hořely dveře, jako by byly zúmyslně napřed podpáleny. Lidé skákali z oken a rozbíjeli si údy na dlažbě.

Děs padl na duše obyvatelů. Nastal strašný zmatek; pláč dětí, křik žen, sténání a proklínání mužů ztrácelo se v hluku a slévalo se s praskotem a hukotem ohně. Když přijeli hasiči, stálo již půl ulice v plamenech a ohnivé jazyky se plazily hadí mrštností kolem, zachvacujíce všechno jako veliká voda. Bylo tak jasno, že bylo možno jehly sbírati po zemi. Zachránci nevěděli, zda mají dříve odvážeti raněné či hasiti oheň. Ale strašný neúprosný živel se neptal po dovolení, nečekal, ale zažíral se hlouběji a hlouběji městu do těla.

Zoufalý jek a nářek se zvedal k nebesům jako hejna vyplašených ptáků.

Ve chvíli, kdy požár svítil již celému městu, kdy skuhrání lidí, řev zvířat a křik ptáků se mísily s praskotem ohně, slévaly se v jediný nesouvislý příval zvuků, jež zněly do dálky jako hukot v ohromném včelím úlu, v tu chvíli prchal od města ke hřbitovu člověk a smál se zlým jedovatým smíchem.

„Chachacha… Tak ráz přece zas o jedno zvíře na světě méně. Poslal jsem toho rudého psa, kterého osud nazval mým otcem, dolů ďáblu pro potěšení a posvítil jsem mu trochu na cestu. Chachacha, chachacha…“

Přiběhl ke hřbitovní zdi, přehoupl se přes ni a tmavá postava jeho ztratila se mezi strašidelnými stíny stromů a pomníků na hřbitově.

Chachar šel říci své matce, že ji pomstil, strašně pomstil. Poklekl u hrobu v zarosené trávě, objal studený mramorový kříž a zalkal:

„Maminko, odpusťte! Nemohl jsem jinak. Musil jsem železem a ohněm na tu zlobu. Že nejsem jiný, že nejsem jiný…! Odpusťte a orodujte za mne!“

Vysoké sosny kývaly a šuměly vrcholky svými, teď právě jakoby postříbřenými světlem vycházejícího měsíce, a jako by též šeptaly: „Odpusťte a orodujte!“

Chachar sáhl rukou na hruď, jako by si chtěl vyrvati srdce z těla. Potom sklonil hlavu a dlouho tiše ležel na hrobě. Nad ním táhla rychle noc, a sbírajíc rozptýlenou tmu, chystala se k brzkému útěku.

Tulák povstal, políbil studenou matčinu podobiznu, zasazenou do mramoru, sestrojil z provazu od pasu oko a upevnil je na konec pravého ramene matčina kříže.

Rozhlédl se ještě jednou kolem.

Na západě dohasínal rudý oheň požáru v nejbohatší čtvrti černého uhelného města a na východě díval se již Odvěčný zlatým okem ranního slunce na zelenou zemi.

Chachar se zamračil a spustil se v oko provazu s řezavými slovy:

„Dokonáno jest.“

Ediční poznámka

Pro naše elektronické vydání jsme zachovali jazykové zvláštnosti odrážející nářeční mluvu, ale odstranili zjevné překlepy a ktualizovali pravopis, a to především předpon s-/z- (zhlídnout se m. shlídnout se, ztrhané rysy m. strhané) i předložek z/ze ve 2. pádě.

Redakce MKP

Karel Handzel

Chachaři

Pět povídek

Ilustrace v knize a na obálce Břetislav Bartoš

Korektura Tereza Česáková

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4492-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4493-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4494-6 (prc)

Table of Contents

O těch

Křížový žebrák

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Děti ulice

Tichý blázen

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

Nešťastné dítě

Chachar

I

II

III

Ediční poznámka