Dnové četby

Marcel Proust

Přeložil Miloš Hlávka

Znění tohoto textu vychází z díla Dnové četby tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Vetus Via v Brně v roce 1999.

Text díla (Marcel Proust: Dnové četby), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 3. 2025.

Žádný den svého dětství jsme snad neprožívali tak zplna jako dny domněle neprožité, dny strávené s oblíbenou knihou. Všechno, čím druzí vyplňovali, jak se zdálo, čas těchto dnů a čemu jsme unikali, jako vulgární závadě, rušící naši božskou potěchu, byli bychom mohli při četbě vnímati leda jako dotěravost: přišel-li některý přítel tě vyzvati k hře, právě když jsi četl nejzajímavější místo, donutila-li tě včela nebo sluneční paprsek vzhlédnouti od stránky nebo si přesednouti někam jinam, měl-lis ochutnati to, co ti přinesli k snědku, ale co, tebou nepovšimnuto, vychladlo nebo okoralo vedle tebe na lavici, zatímco slunce ochabovalo na blankytném nebi, bylo-li nutno vrátit se kvůli obědu, za něhož myslels jenom na okamžik, kdy budeš moci dokončit přerušenou kapitolu. Četba z dob dětství vyryla naopak v nás tak lahodnou vzpomínku (a mnohem vzácnější podle našeho dnešního soudu než obsah tehdejší zbožňované četby), že probíráme-li se ještě dneska knihami z dětství, jako bychom přímo uchovali kalendáře uplynulých dnů s nadějí, že spatříme jednou na jejich stránkách odlesky domovů a rybníků, které již neexistují.

Kdo by si nevzpomínal, jako já, na tuto četbu v času prázdných chvil, ukrádanou postupně a potají ve všech hodinách denních, jež byly dosti klidné a nerušené, aby mohly býti knize přístřeším. Ráno po návratu z parku, když všichni odešli na procházku, vklouzl jsem do jídelny, kam až do hodiny snídaně, dosud velmi vzdálené, nikdo nevcházel kromě staré a poměrně mlčelivé Blaženy a kde byly velmi uctivými druhy mé četby jenom pestré nástěnné talíře, kalendář s právě utrženým listem včerejšího data, hodiny a krb, které hovoří nečekajíce na odpověď a jejichž tichá řeč beze slov nevyhlubuje jako lidská slova propast mezi slovy čtenými. Uvelebil jsem se vedle ohýnku z drobných polen, o němž strýc, časně ráno zahradničící, říkával: „To neuškodí. Malé ohniště je docela příjemné; věřte mi, že bylo o šesté pořádné chladno v zelinářské zahrádce. A pak že máme za týden Velikonoce!“ Do snídaně, která bohužel nadobro přerušovala mou četbu, zbývaly ještě dvě hodiny. Občas jste zaslechli lomoz pumpy a vytékající vody, i bylo vám zvednouti k ní oči a dívati se na ni zavřeným oknem, stála nedaleko jediné zahradní cesty, půlměsíčně vroubící dlaždicemi a majolikou záhony macešek, které jako by kdosi byl natrhal na příliš krásném nebi, na tomto nebi mnohobarevném a jakoby zrcadleném kostelním oknem, kterés vídal někdy mezi střechami vesnických chalup, na truchlivém nebi, objevujícím se před bouřemi nebo po nich, když se připozdívá a den končí. Naneštěstí přicházela kuchařka dlouho před snídaní prostříti na stůl; kdyby to byla dělala aspoň bez řečí! Domnívala se však, že musí říci: „Sedíte tak nepohodlně; mám přisunouti stůl?“ A jenom pro odpověď: „Ne, děkuji pěkně,“ bylo mi náhle zaraziti a zdaleka přivésti svůj hlas, jenž opakoval neslyšně a plynule všecka slova čtená očima. Musel jsem jej zaraziti a donutiti, aby unikl z úst, a pro náležitou odpověď: „Ne, děkuji pěkně,“ zabarviti jej všedním životem a hovorovou intonací, které byl pozbyl. Čas plynul; někdy ještě dlouho před snídaní trousili se do jídelny ti, kdož byli unaveni a zkrátili promenádu, anebo ti, kdož ráno zůstali doma a „museli si něco napsat“. Říkali sice: „Nebudu tě vyrušovat,“ ale ihned se blížili krbu, dívali se na hodinky, prohlašovali, že snídaně není špatně přichystána. Muže nebo ženu, která si „musela něco napsat“, obcházeli ostatní se zvláštní úctou říkajíce: „Tak vaše psaníčko je už dopsáno,“ s úsměvem, v němž se tajila vážnost, tajemství, chtivost a šetrnost, jako by „psaníčko“ bylo zároveň státním tajemstvím, nadprávím, peněžní korespondencí a mrzutostí. Někteří si sedali netrpělivě již napřed ke stolu na svá místa. Byla to pohroma, neboť ostatním příchozím to byl špatný příklad. Domnívali se, že je již poledne. A moji rodiče vyslovovali předčasně neblahý výrok: „Tak zavři knihu, posnídáme.“ Všechno bylo přichystáno, všechny příbory již ležely na ubrusu, chybělo jenom to, co přinášeli teprve koncem jídla, skleněný přístroj, v němž strýc, zahradník a kuchař, vařil sám stolní kávu; věc tuze rourovitá a složitá jako fyzikální přístroj s příjemnou vůní. Rádi jsme se dívali, jak se ve skleněném zvonu zvedá náhlé kypění, po němž zůstávala na zamžených vnitřních stěnách vonící hnědá sedlina. Také tu chyběl krém a jahody, které týž strýc míchal v přiměřeném poměru, přestávaje právě na náležité barvě růžové, se zkušeností koloristy a s prozíravostí labužníka. Jak dlouhou mi připadala snídaně! Moje prateta jenom ochutnávala jídla, aby podala svůj úsudek, jenž sice snášel, leč nedovoloval odmluvy. Co se románů a veršů tklo, věcí, v nichž se znamenitě vyznala, spoléhala s ženskou pokornou skromností na úsudek lidí povolanějších. Domnívala se, že v kolísavé oblasti vrtochů nemůže býti jedincův vkus považován za hotovou pravdu. Byla však přesvědčena, že o věcech, jejichž pravidla a zásady jí vštípila její matka, o přípravě jistých jídel, o tom, jak hráti některé sonáty Beethovenovy a kterak „přijímati“ roztomile hosty, nabyla správné a dokonalé představy, a že může poznávati, jsou-li jí ostatní lidé víceméně rovnocenní. Ostatně dokonalost těchto tří věcí byla téměř stejná: byla to jakási prostota v prostředcích, jakási střídmost a půvab. Odmítala s hrůzou koření v jídlech, jež ho naprosto nepotřebují, odmítala citově přehnanou hru na klavír s nadužíváním pedálů, stejně jako hostitele, který se zapomněl, mluvě o sobě, a zřejmě nadsazoval. Při prvním soustě, při prvních akordech a při prosté navštívence si domýšlela, že ví, jde-li o dobrou kuchařku, skutečného hudebníka a vychovanou dámu. „Aťsi má třeba ještě jednou tolik prstů než já, ale nemá vkus, hraje-li toto prostinké andante s takovou emfází.“ „Snad je to skvělá žena znamenité povahy, ale nemá takt, mluví-li právě v této chvíli o sobě.“ „Ta kuchařka snad umí ledaco, ale nesvede biftek s jablky.“ Biftek s jablky! Jídlo ideální soutěže, nesnadné právě svou jednoduchostí, jakási kuchyňská „Patetická“, gastronomická rovnomocnina toho, čím je v společenském životě navštívenka dámy přicházející se pozeptati na sluhu, která v tak prostinkém úkonu se buď může osvědčiti, nebo prokázati netaktnost či nevychovanost. Můj děd byl tak ješitný, že si přál, aby se všechna jídla byla podařila, ale nevyznal se tuze v kuchyni a nemohl nikdy věděti, kdy se vlastně nepodařila. Uznával sice někdy, ovšem velmi zřídka, že se jídlo nepodařilo, ale jen tak dočista nazdařbůh. Vždycky odůvodněné kritiky mé pratety, vykládající naopak dokonce, proč se kuchařce to neb ono jídlo nepovedlo, musely se ovšem zvláště mému dědovi zdáti naprosto nesnesitelnými. Aby se vyhnula hádkám s ním, nevyřkla má pratetička svůj úsudek, ochutnavši jídlo jenom okrajem rtů, podle čeho jsme ostatně ihned přímo poznali, že byl nepříznivý. Mlčela. Ale my jsme čtli v jejích něžných očích neoblomný nesouhlas, který popichoval dědečkův vztek. Prosil ji ironicky, aby vyjádřila svůj náhled, znepokojoval se jejím mlčením, dotíral na ni otázkami, rozhorloval se, ale dalo se vytušiti, že by se pratetička spíše podrobila výslechu v mučírně, než by se přiznala k víře dědečkově: že příkrm nebyl dosti sladký.

Po snídani jsem pokračoval ihned v četbě; zejména byl-li den trochu dusný, uchylovali se všichni do svých pokojů; mohl jsem tedy také vyběhnouti po schodišťátku s drobnými stupni do nízkého patra, z jehož vysokánských oken bys byl hravě seskočil jako dítě na ulici. Zavřel jsem okno, nemoha se vyhnouti pozdravu puškaře z protějška, který pod záminkou stahování rolet vycházel den co den po snídani před krám, aby si vykouřil dýmku a popřál dobrého dne kolemjdoucím, kteří se nezřídka zastavovali na potlach. Teorie Williama Morrise, jichž tak důsledně použil Maple a angličtí dekoratéři, hlásají, že pokoj jest krásný jenom tehdy, jsou-li v něm toliko věci nám užitečné, a že každá užitečná věc, buďsi to pouhý hřebík, nemá býti zakryta, nýbrž naopak nápadná. Nad mosaznou postelí zcela odkrytou na nahých stěnách těchto hygienických pokojů několik reprodukcí veleděl. Podle zásad této estetiky nebyla má světnice ani za mák krásná, bylať zavalena věcmi zhola neužitečnými, které tak cudně zastíraly věci potřebné, že bylo velmi nesnadné jich prakticky použíti. Ale právě pro tyto věci, jež tam nebyly k mému pohodlí, nýbrž jako by sem byly přišly z vlastního potěšení, zdál se mi můj pokoj tuze krásný. Tyto vysoké bílé ložní záclony, které odkrývaly zrakům postel jako nitro svatyně; kupa marcelinových pokrývek na nohy a květovaných přikrývek, vroubených ložních přehozů a podušek s batistovými povlaky, pod nimiž mizela postel ve dne jako oltář v mariánském měsíci pod věncovím a kytkami a které jsem večer před spaním kladl opatrně na lenošku, kde trávily dobrovolně noc; vedle postele trojice předmětů: sklenice s modrými vzorci, podobná cukřenka a karaf (pořád prázdný ode dne mého příchodu na rozkaz mé tety, která se bála, aby mě nemusela viděti jej „rozlévat“), jakési bohoslužebné náčiní – skoro tak posvátné jako vedle něho v skleněné baňce vzácný likér z oranžových květů – o němž se mi ani nesnilo, že je mi dovoleno je znesvětiti nebo že je mi možno je použíti, jako by to byla posvěcená ciboria, které jsem však dlouho před svlékáním bedlivě pozoroval, obávaje se, abych je nepřevrhl zbrklým pohybem; tyto drobné štóly s háčkovanou obrubou, které sypaly na opěradla křesel plášť bílých růží, jež nebyly patrně bez trní, kdyžtě jsem pokaždé, skončiv čtení a chtěje vstáti, zpozoroval, že jsem se o ně zachytil; ten zvonovitý poklop, pod nímž jsouce odloučeny od sprostných doteků, žvatlaly kyvadlové hodiny důvěrně s lasturami ze vzdálených končin a se starým sentimentálním květem, který byl však tak těžký, že když se hodiny zastavily, nikdo krom hodináře si z opatrnosti netroufal je natáhnouti: ta bílá krajková dečka, přehozená jako oltářní pokrývka přes prádelník, jejž zdobily dvě vázy, obraz Spasitele a svěcený zimostráz, připodobňovala jej oltáři (každodenně k tomu ještě přidávali po úklidu klekátko, které dojem vybavovalo načisto), ale její třásně, přiskřípnuté v štěrbinách mezi zásuvkami, kazily nadobro hru, takže jsem nemohl sáhnouti pro kapesník, aby se přitom nepřekotily svěcené vázy, obraz Spasitele a svěcený zimostráz a abych neklopýtl, když jsem se chtěl opříti o klekátko; a konečně ty trojmo zvrstvené záclonky stramínové, velké záclony mušelínové a ještě větší záclony basinové, pořád úsměvné v své hlohové bělosti a často ozářené sluncem, kradí však tuze ošidné svou nemotorností a paličatostí, s kterou si hrály okolo svých rovnoběžných dřevěných konzol, navzájem se zamotávajíce, a jako posedlé, jakmile jsem chtěl otevříti nebo zavříti okno, neboť jedva jsem první záclonu vymotal, chystala se již druhá vniknouti místo ní do okenních spár, tak dočista potom jimi ucpaných jako skutečnými hlohovými keři nebo hnízdy vlaštovek, jež by napadlo se tam usadit, takže úkol zdánlivě prostinký, otevříti a zavříti své okno, nemohl jsem vykonati bez něčí pomoci; všecky tyto věci, které nejenže nemohly mi býti nijak užitečné, ale které naopak překážely, budiž však řečeno k jejich ospravedlnění, že nepříliš, všecky tyto věci, které sem zřejmě nebyly dány, aby jich někdo užíval, zabydlovaly můj pokoj myšlenkami do jisté míry osobními, které vypadaly jako zvláštní choutka, vybírající si k životu právě tento pokoj a libující si v něm; podobné zalíbení mívají stromy v kterési mýtině a květiny v pokraji cest nebo starých zdech. Naplňovaly jej mlčenlivým a rozličným životem, tajemstvím, v němž se má bytost ztrácela a jímž se cítila okouzlena; proměňovaly pokoj v jakousi kapli, kde slunce – když pronikalo červenými tabulemi, jež dal můj strýc zasaditi do horních částí oken – nejprve rudě prošívalo hlohové záclony a poté vykládalo stěny svitem tak podivným, jako by vnikalo do kapličky vysokými okny chrámové lodi; a jelikož halas kostelních zvonů zazníval sem velmi hlaholivě pro jejich blízkost našemu domu – ostatně od nedalekého kostela vedla o velkých svátcích cesta posypaná kvítím k našemu božítělovému oltáři – mohl jsem si představovati, že zvony vyzvánějí pod naší střechou, právě nad oknem, odkud jsem často zdravil faráře s brevířem, tetičku při návratu z nešpor nebo ministranta, který nám nosil svěcený chléb. Co se Brownovy fotografie Botticelliho Jara tkne nebo odlitku Neznámé ženy z lillského muzea, které jsou na stěnách a nad krby Maplových pokojů částečným ústupkem Williama Morrise nepotřebné kráse, musím se přiznati, že místo nich byla v mém pokoji jakási rytina, představující prince Evžena, krásného a strašlivého v tom jeho dolmanu, kterého jsem si jednou v noci všiml s velkým údivem v hrozném hřmotu lokomotiv a krupobití – bylť pořád ještě tak strašlivý a krásný – nad vchodem do nádražního bufetu, kde dělal reklamu zvláštním sucharům. Podezírám dneska svého dědečka, že ji dostal jako prémii od některého štědrého továrníka a dal ji pak pověsiti v mém pokoji. Ale tehda jsem se nestaral o její původ, který se mi zdál historický a tajemný, a nepředstavoval jsem si, že by někdo mohl existovati ve více exemplářích, koho jsem měl za jedinou osobu a za stálého obyvatele pokoje, jejž jsem s ním jenom sdílel a kde jsem se s ním každoročně shledával jako s někým, kdo si zůstává věren. Už je tomu velmi dávno, co jsem ho neviděl, a domnívám se, že ho už nespatřím. Kdyby mě však mělo potkati takové štěstí, myslím, že by mi tento princ Evžen měl mnohem více co říci nežli Botticelliho Jaro. Přenechávám vkusným lidem starost o zdobení pokojů reprodukcemi veleděl, jimž se obdivují, a nechť si zbavují paměť námahy o uchování přesné vzpomínky a nechť ji svěřují dřevěnému, krásně vyřezávanému rámu. Nechť tito lidé tvoří ze svého obydlí věrný obraz svého vkusu a vyplňují je toliko věcmi jemu podrobenými. To zase já mohu žíti a mysleti jenom v takovém pokoji, kde všechno je výtvor a řeč životů velmi se lišících od mého a dílo vkusu mi protivného, kde nenacházím nic ze své vědomé myšlenky, kde se mi rozněcuje obraznost pocitem, že se ponořuje do nitra cizího světa; cítím se šťasten jenom tehdy, když vstoupím – na Nádražní avenue, v přístavě nebo na Kostelním náměstí – do některého z těch venkovských hotelů s dlouhými, zimavými chodbami, kde vítr zvenčí zápasí úspěšně s námahou vytápěcího zařízení, kde jedinou nástěnnou ozdobou je podrobná mapa okresu, kde každý lomoz přispívá jen k zdůraznění ticha, jež jej ihned vystřídává, kde pokoje páchnou nevětráním, jež průvan sice smyje, ale nerozmetá nadobro; dýcháme tento prach nastokrát, abychom jím provanuli obraznost, která se jím okouzluje a která si jej staví před sebe jako model, chtějíc jej v sobě znovu přetvořit s veškerým jeho obsahem myšlenek a vzpomínek; kde navečer, otevřeš-li dveře svého pokoje, máš pocit, jako bys znásilňoval všechen život, který tu zůstal rozptýlen, jako bys jej bral odvážně do ruky, když zavřeš opět dveře a vejdeš hlouběji do útrob pokoje, až k stolu nebo k oknu; jako bys usedl ve volné promiskuitě s ním na pohovku, zhotovenou čalouníkem z hlavního okresního města, podle jeho představy s pařížským vkusem; jako by ses dotýkal všude nahoty toho života s úmyslem pobuřovati sama sebe vlastní důvěrností, rozbaluješ-li své věci, hraje si na pána v tomto pokoji, překypujícím duší jiných lidí a zachovávajícím až do těch sporáků a do toho vzorce na záclonách otisk jejich snu, a běháš-li bosky po tomto neznámém koberci; máš tedy pocit, že se uzamykáš s tímto tajemným životem, když jdeš rozechvěně zastrčiti závoru; že jej strkáš před sebou do postele a že si s ním konečně uleháš do bílých prostěradel, která ti sahají přes obličej, zatímco nedaleko odbíjí kostel celému městu bezesné hodiny umírajících a milenců.

Nečetl jsem ještě dlouho v svém pokoji, a již zase bylo nutno jíti do parku vzdáleného kilometr od vesnice. Ale po povinné hře jsem zkracoval poslední sousta svačiny, přinášené v košících a rozdělované dětem na břehu řeky, na trávníku, kam byla odložena kniha se zákazem ji znovu otevříti. Opodál v jistých hlubinách parku, dosti pustých a tajemných, přestávala býti řeka přímočarým a umělým vodstvem, vroubeným alejemi, kde se usmívaly sochy, s labutěmi na hladině, jež se občas čeřila vyskakujícími rybami; valila se střemhlavěji a prudkým tokem míjela plot, stávala se řekou ve smyslu zeměpisném – řekou, která musela míti jméno – a rozlévala se bezuzdně (jsouc opravdu touž řekou jako mezi sochami a pod labutěmi?) mezi lučinami, kde klímali býci, a utápěla jejich blatouchy; byla to jakási travnatá step, kterou proměňovala řeka v bažiny a která na jedné straně hraničila s vesnicí zborcenými věžemi, prý zbytky středověku, a z druhé strany přidružovala se cestami šípkových a hlohových keřů k „přírodě“, prostírající se do neznámého nekonečna vesnic, jež měly jiná jména. Nechal jsem ostatní v dolním parku u jejich svačiny na labutím břehu a utíkal jsem bludištěm do vrchu až tam do jakési habřiny, kde jsem se uvelebil, poněvadž mě tam nemohl nikdo nalézti. Opřel jsem se o orubanou lísku a pozoroval jsem záhony chřestu, obruby jahodiní, vodojem, odkud někdy koně čerpali vodu, otáčejíce hřídelem, bílou bránu, kde končil horní park, a za ní chrpová pole a vlčí mák. V tomto habří bylo hluboké ticho, nebezpečí nalezení téměř nehrozilo, jistota byla tím sladší, slyšel-li jsem zdola vzdálené výkřiky, které mě darmo volaly, někdy se i přiblížily, vystoupivše po prvním svahu a prohledávajíce celé okolí, a pak se zklamaně vracejíce; nuže jinak ani hlásek; jenom čas od času zlatý zvuk zvonů tam ze vzdálených rovin, jako by znějících kdesi za modrou oblohou, by mě byl snad upozornil, že se připozdívá; byl jsem však vždycky natolik překvapen jejich sladkostí a omámen ještě hlubším tichem, jež vydlabal poslední zvuk, že jsem si nikdy přesně neuvědomil počet úderů. Nebyly to ty hřmějící zvony, které jsme slýchali při návratu do vesnice – když jsme se opět přiblížili kostelu, zblízka nabývajícímu vysokého a strmého vzrůstu a vztyčujícímu proti večerní modři své břidličné kápě, kropenaté havrany – a jejichž zvuk se tříštil po náměstí „pro hojnou úrodu“. Na konec parku zaznívaly jenom slabě a tiše, neobracejíce se jenom ke mně, nýbrž k celému venkovu, ke všem vesnicím, k venkovanům osamělým na jejich polích, vůbec mě nenutily, abych zvedal hlavu, míjely mě, nesouce vzdáleným krajům čas, nevidouce mě, neznajíce mě ani mě nerušíce.

A někdy doma v posteli dlouho po večeři chránily mou četbu také poslední hodiny dne, ale jenom tehdy, když jsem dospěl k poslední kapitole knihy, kde už nezbývalo mnoho stránek do konce. Tehdy riskuje, že budu potrestán, přistihne-li mě někdo, že nespím a že patrně po dočtení knihy nebudu spáti celou noc, zažíhal jsem svíčku, jakmile rodiče ulehli, zatímco na nedaleké ulici mezi domem puškařovým a poštou, omývanými tichem, bylo na nebi plno hvězd, na nebi temném, a přesto modrém, a zatímco cítils nalevo, nad vyvýšenou uličkou, tam, kde počínal se její svah v zatáčce, že bdí obludná a černá apsida kostela, jejíž sochy v noci nespaly. Byl to vesnický, ale přesto historický kostel, čarovné sídlo Pánaboha, posvěcené oplatky, mnohobarevných světců – a dam ze sousedních zámků, které přijížděly na mši „v svých kočárech“ a podněcovaly na trhu všechny krůty a slípky k vřískotu a které se nevracely hned, jakmile odešly ze stínu chrámové předsíně, kde věřící trousili na odchodu mince a strkali do otáčivých dveří – dokud nenakoupily u pekaře na náměstí několik oněch věžovitých koláčů, chráněných od slunce stórou – „hříšky“, „svatohonorátky“, „zlaťáčky“ – jejichž mdlá a slaďoučká vůně mi zůstala smíšena se zvony při hrubé mši a s nedělní veselou pohodou.

Potom byla poslední stránka dočtena a kniha byla u konce. Bylo mi zastaviti bláznivý let očí a hlasu, běžícího za nimi neslyšně a zastavujícího se toliko hlubokým povzdechem, aby nabral dechu. Tehdy jsem vstal, a abych uklidnil jinými pohyby zmatek, tuze dávno již ve mně rozpoutaný, jal jsem se kráčeti vedle své postele, oči maje upřeny na nějaký bod, jejž byste byli marně hledali uvnitř pokoje nebo venku, protože byl jenom ve vzdálenosti duše, v jedné z těch vzdáleností, jež nelze měřiti metry ani mílemi jako ostatní a jež ostatně ani nelze s nimi dávati do jednoho pytle, díváme-li se na „vzdálené“ oči těch, kdož myslí „na cosi jiného“. Cože? Tahle kniha nebyla nic jiného než to? Už jsme neměli nikdy spatřiti tyto bytosti, jimž jsme věnovali větší pozornost a něhu než lidem živoucím, neodvažujíce se nikdy přiznati se, jak velmi je máme rádi, zavírajíce knihu a předstírajíce lhostejnost a nudu, když nás rodiče přistihli při čtení a usmívali se, jak se zdálo, našemu vzrušení; už jsme se neměli tedy nikdy dověděti o lidech, pro něž jsme vzdychali a plakali? Od několika stránek staral se již autor v epilogu, aby je odstranil s neuvěřitelnou lhostejností k někomu, kdo je sledoval krok co krok až tam. Bylo nám vyprávěno o každé hodině jejich života. A z čista jasna: „Dvacet let po těchto událostech potkávali jsme snad v ulici de Fougères starce dosud napřímeného atd.“ A tu jsme se dovídali o sňatku bezvýznamnou větou podružné osoby, ačkoli autor potřeboval dvou svazků k tomu, aby nám dal vytušiti jeho sladkou možnost a aby nás děsil každou jeho překážkou a rozveseloval jejím zdoláním; nedověděli jsme se ani, kdy se vlastně svatba konala, neboť ten podivný epilog byl, zdálo se, napsán z nadoblačné výšiny, osobou, jež vystřídala autora, lhostejnou k našim celodenním vášním. Tolik bychom se byli radovali, kdyby kniha ještě byla měla pokračování nebo kdyby se nám dostalo aspoň zpráv o všech postavách, kdybychom se byli teď dověděli o něčem z jejich života nebo využili svého života k věcem nikoli dočista cizím lásce, kterou nám vnukly a jejíž předmět nám pojednou chyběl; tak rádi bychom nebyli milovali nadarmo aspoň hodinku bytosti, jež budou zítra pouhým jménem na pozapomenuté stránce, v knize bez vztahu k životu, v jejíž hodnotě jsme se pořádně zmýlili! Chápaliť jsme nyní a rodiče nás tomu učili opovržlivou větou, že vezdejším posláním knihy vůbec nebylo, jak jsme předtím věřili, pojímati vesmír a osud, nýbrž zabírati toliko velmi těsné místo v notářově knihovně mezi okázalými, leč banálními svazky Journal de modes illustrée a Geographie d’Eure-et-Loir.

Dříve než se pokusím úvodem k Pokladu králů dokázati, proč nesmí míti četba v životě převážný význam, jejž jí přičítá Ruskin v tomto dílku, bylo mi napřed vyjmouti rozkošné dny četby v dětství; vzpomínka na ně má každému zůstati požehnáním. Jistěže jsem až tuze zdlouha a tuze dopodrobna rozváděl, čím mi byly prospěšny především: že v nás četba zanechává obraz míst a dnů, kde jsme čítali. Neunikl jsem jejich kouzlu: chtěje mluviti o četbě, mluvil jsem o všeličems, jenom ne o knihách, protože se mnou o ní nerozprávěly. Možná však, že vybaví tyto knihy i čtenáři podobné vzpomínky jako mně a osvěží pozvolna, s prodlením na rozkvetlých a odlehlých cestách, v jeho duchu zvláštní psychologický výkon zvaný četba, obnovivše dostatečnou vnímavost, aby mohl teď sledovati, jakoby ve vlastním nitru, několik úvah, jež mi zbývá vyložiti.

Je známo, že Poklady králů jsou přednáška, kterou proslovil Ruskin na radnici v Rusholmu nedaleko Manchesteru 6. prosince 1864, aby pomohl vytvořiti v rusholmském ústavě městskou knihovnu. Dne 14. prosince proslovil druhou přednášku, Zahrada královen, o významu a poslání ženy, aby pomohl založiti školu v Ancoatsu. „Po celý tento rok 1864,“ praví Collingwood v svém nádherném díle Life and Work of Ruskin, „zůstával pořád at home kromě častých návštěv u Carlyla. A když pořádá v prosinci přednášky v Manchesteru, které pod názvem Sézam a lilie staly se jeho nejpopulárnějším dílem, lze si všimnouti jeho výtečného fyzického i intelektuálního zdraví v přejasných barvách jeho myšlenky. Lze nám poznati ozvěnu jeho rozmluv s Carlylem v heroickém, aristokratickém a stoickém ideálu, jenž mu tane na mysli, a v naléhavém důrazu, s nímž neustále mluví o hodnotě knih a veřejných knihoven, on, zakladatel Londýnské knihovny –“

Nám, kdož chceme toliko diskutovati o Ruskinově tezi bez zájmu o její historické prameny, postačí shrnouti ji dosti přesně slovy Descartovými, že „četba všech dobrých knih je jako rozmluva s nejpočestnějšími lidmi minulých věků, kteří byli jejich autory“. Ruskin patrně neznal tuto ostatně poněkud suchou myšlenku francouzského filozofa, ale vpravdě se s ní shledáváme všude v jeho přednášce; je ovšem zahalena do apollinského zlata a zalita anglickými mlhami, podobně jako je tomu u jeho oblíbeného malíře, jehož krajiny ozařuje stejný lesk. „Předpokládáme-li,“ praví Ruskin (Sézam a lilie, Poklady králů), „že máme vůli a inteligenci k správné volbě přátel, jak málokdo z nás ji může uskutečniti, jak omezena je oblast našich voleb. Nemůžeme se seznámiti, s kýmkoli se nám zachce… Můžeme se však naštěstí shledati s velkým básníkem a naslouchati jeho hlasu nebo se tázati vědce, který nám laskavě odpoví. Můžeme se zmocniti desítiminutového rozhovoru v ministerském kabinetě nebo míti jednou v životě výsadu zachytiti pohled královnin. A přesto dychtíme po těchto prchavých náhodách, maříme léta letoucí své vášně a schopnosti, pachtíce se po ještě nepatrnějších maličkostech, zatímco v této době je nám neustále přístupna společnost lidí, kteří by s námi mluvili tak dlouho, jak bychom si přáli, buďsi naše hodnost stupně jakéhokoli. A právě proto, že tato společnost je tak tichá a tak početná a že bychom ji mohli slyšeti vedle sebe po celý den – králové a státníci čekají trpělivě nikoli na to, aby udělili audienci, nýbrž aby byla udělena jim – nikdy k ní nezajdeme do oněch prostě zařízených předsíní, totiž k regálům svých knihoven, nikdy nevyslechneme ani slovo z toho, co mají pro nás na jazyku.“ A Ruskin dodává: „Snad mi namítnete, že mluvíte raději s živými, ježto vidíte jejich tvář atd.“ A odmítaje tuto první a pak i druhou námitku, dokazuje, že četba je doslova rozhovor s lidmi mnohem moudřejšími a zajímavějšími než ti, s nimiž se můžeme seznamovati kolem sebe. Pokusil jsem se dokázati poznámkami na okraji tohoto svazku, že nelze četbu natolik připodobniti rozhovoru, byť to bylo s nejmoudřejším z lidí; že rozdíl mezi knihou a přítelem není v jejich větší nebo menší moudrosti, nýbrž v sdělovacím způsobu. Četba v opak k rozhovoru tkví pro každého z nás v tom, že vyslechneme sdělení jiné myšlenky, ale zůstaneme zcela sami, to jest, že pokračujeme v rozvíjení intelektuální mohutnosti, kterou máme v samotě, ale jež se okamžitě bortí při konverzaci, že pokračujeme v možnosti býti inspirováni a zůstati naplno v plodné práci ducha na sobě samém. Kdyby Ruskin byl vyvodil důsledky z ostatních pravd, jež prohlašuje na dalších stránkách, dobral by se podobného závěru jako já. Nesnažil se však zřejmě dobrati se samého jádra myšlenky o četbě. Aby nás naučil vážiti si četby, chtěl jenom vyprávěti jakýsi krásný platónský mýtus s prostotou Řeků, kteří nám ukázali skoro všecky pravdivé myšlenky a předali moderní svědomitosti péči o jejich prohloubení. Ale přesto, že považuji četbu v její zvláštní podstatě, v těchto plodných a zázračných zásnubách s lůny samot, za cosi mnohem většího a zcela jiného než on, nedomnívám se s Ruskinem, že je možno jí přičítati hlavní význam v našem životě.

Hranice jejího významu lze vyvoditi z jejích vlastností. A co se těchto tkne, pozeptám se ještě dětských dnů četby, v čem vlastně tkvějí. Která je to kniha, nad níž jste mě viděli právě u krbu v jídelně, v mém pokoji, v křesle s háčkovanou poduškou a za krásných odpoledních hodin pod lískami a hlohem v parku, kde vanuly okolo mne všechny vánky z nekonečných polí, zanášejíce k mým nozdrám vůni jetele a vičence, při níž se někdy zvedaly mé unavené oči? Která to byla kniha, jejíž titul by nemohly rozeznati vaše oči na vzdálenost dvaceti let? Na tu otázku vám odpoví má paměť, jejíž pohled je zvyklejší tomuto zvláštnímu nazírání: byl to Kapitán Fracasse od Théophila Gautiera. Miloval jsem v něm nadevše dvě nebo tři věty, jež mi připadaly z celého díla nejoriginálnější a nejkrásnější. Nedovedl jsem si představiti, že by jiný autor byl někdy napsal něco podobného. Měl jsem však pocit, že jejich krása se shodovala se skutečností, do níž nám dal Théophile Gautier jenom jednou nebo dvakráte nahlédnouti leda po očku. A poněvadž jsem myslel, že ji zná jistě celou, byl bych raději četl ostatní jeho knihy, kde by všecky věty byly tak krásné a obíraly se věcmi, o nichž jsem toužil zvěděti jeho mínění. „Smích není vůbec v své povaze krutý; rozlišuje zvíře od člověka a je, jak se objevuje třebas v Homérově Odysseji, údělem nesmrtelných a šťastných bohů, kteří se olympsky smějí, jsouce zpiti a zcela přejedeni za prázdnin věčna.“ Touto větou jsem se doslova opíjel. Zdálo se mi, že se dívám na podivuhodný starověk středověkým oknem, jež mi mohl odhaliti toliko Gautier. Byl bych si však přál, aby to neřekl pokradmu po nudném popisu nějakého zámku, jejž jsem si nedovedl za boha představiti pro bezpočet neznámých mi výrazů, nýbrž aby v celém svazku psal jen samé takové věty a hovořil se mnou o věcech, které bych po dočtení knihy mohl dále poznávati a milovati. Byl bych si přál, aby se mnou hovořil, on, jediný moudrý držitel pravdy, o tom, co si mám mysliti o Shakespearovi, Sofoklovi, Euripidovi, Silviu Pellicovi, které jsem čítal jednou za velmi chladného března, dupaje nohama a běhaje po cestách, pociťuje vždycky v exaltaci po dočtení knihy, jak mé napětí vrcholí nehybností a jak zdravý vítr duje do ulic vesnice. Byl bych si zvláště přál, aby mi řekl, dosáhnu-li spíše pravdy, jestliže budu opakovati šestou třídu, nebo nic; a stanu-li se poté později diplomatem nebo zástupcem u kasačního soudu. Jakmile však skončil krásnou větu, jal se popisovati stůl pokrytý „takovou vrstvou prachu, že se do ní dalo psáti prstem“, věc příliš bezvýznamnou v mých očích, abych jí upoutával svou pozornost; bylo mi spokojiti se otázkou po jiných knihách Théophila Gautiera, jež snad lépe ukojí mou touhu a přispějí konečně k poznání veškeré jeho myšlenky.

A toť právě vskutku jedna z podivu nejhodnějších a největších vlastností krásných knih (objasňující nám zároveň podstatný i omezený význam četby v našem životě duchovém), kterou bychom ze strany autora nazvali „uzávěrem“ a ze strany čtenáře „podnětem“. Cítíme velmi jasně, že naše moudrost počíná tam, kde autorova končí, a chtěli bychom, aby nám odpovídal, kdežto on může v nás vzbuditi jenom touhu a tím už činí vše. A tuto touhu v nás může vybaviti jenom naším rozjímáním nad nejvyšší krásou, které je dovoleno dosáhnouti vypjatému úsilí jeho umění. Ale podle jediného a prozatímního zákona o optice duchů (jenž patrně znamená, že nemůžeme přijmouti ničí pravdu a že si ji musíme utvořiti sami) jeví se nám to, co je výrazem jejich moudrosti, leda jako počátek naší, takže v okamžiku, kdy nám řekli vše, seč byli, vzbuzují v nás pocit, že nám dosud neřekli ničeho. Ostatně klademe-li jim otázky, na něž nemohou odpověděti, žádáme od nich také odpovědi, jež by nás nepoučovaly. Neboť básníci v nás vybavují dojem lásky, pobízejí-li nás, abychom přičítali naprostou důležitost věcem, jež jsou jim toliko příznakem osobních pohnutí. Zdá se, že každým obrazem nám podávají nástin zázračné polohy, zcela odlišné od ostatního světa, a do jejíž dřeně bychom rádi s jejich pomocí pronikli. „Veďte nás,“ řekli bychom rádi panu Maeterlinckovi nebo paní de Noailles, „do zahrady zélandské, kde rostou květy vyšlé z módy“, na cestu navoněnou „jetelem a černobýlem“ a na všechna místa země, o nichž jste se nezmínili v svých knihách, o nichž však soudíte, že jsou stejně krásná. Rádi bychom se podívali na pole, které nám ukazuje Millet v svém Jaru (neboť malíři nás učí stejně jako básníci), přáli bychom si, aby nás Claude Monet zavedl do Giverny na břehu Seiny, k tomu záhybu řeky, jejž nám zastírá ranní mlhou. Neboť ve skutečnosti jsou to prosté náhody vztahů nebo příbuzností, tyhle cesty, tato zahrada a pole, onen záhyb řeky a bůhvíco ještě, kterými paní de Noailles, Maeterlinck, Millet, Claude Monet náhodou prošli nebo u nichž pobývali a které si potom vybrali k malbě. Proto se nám jeví jiné a mnohem krásnější nežli ostatní svět, že tito umělci na ně vrhají jakoby nezachytitelný odlesk dojmu, vrytého do jejich génia, a tento dojem tak jedinečný a despotický bychom spatřili blouditi na lhostejném a podmaněném povrchu všech krajů, jež bychom si přáli míti také vymalovány. Toto zdání, jímž nás okouzlují a klamou a do jehož jádra bychom rádi pronikli, toť sama podstata věcí bez temné roušky – přelud zachycený na plátně – toť vize. A ona mlha, kterou by naše oči chtěly poodhrnouti, toť poslední slovo malířova umění. Největší úsilí spisovatelovo, podobně jako výtvarníkovo, nám nakonec jenom poodhrnuje závoj ošklivosti a všednosti, který způsobuje naši lhostejnost k vesmíru. Říká nám tedy:

„Pohleď, pohleď,
voní tu jetel a černobýl,
potoky řinou se těsně
v povodí Aisny a Oisy.

Pohleď na zélandský dům, červený a lesknoucí se jako lastura. Pohleď! Uč se dívati se!“ A v tom okamžiku básník zmizí. Taková je cena četby, taková i její chudoba. Příliš velký význam přičítáš něčemu, co je toliko zasvěcením, děláš-li z toho disciplínu. Četba je na prahu duchového života; může nás do něho uváděti: ale sama jej v sobě nemá a netvoří.

V některých případech duchové sklíčenosti, abych tak řekl v jistých případech patologických, může se státi jakousi léčivou disciplínou a může jí býti použito jako pravidelných dráždidel v ustavičném vábení lenošivého ducha k životu duchovému. Tehdy mají knihy v duchovém životě obdobný význam jako psychoterapeuti v životě některých neurasteniků.

Je známo, že při jistých neduzích nervové soustavy nebývá ochrnut ani jeden orgán, a přesto je ochrnuta vůle nemocného, jako by se bořil do jakési sypčiny nebo do hluboké jámy, odkud se sám nemůže vyškrabati a kde by nakonec zahynul, kdyby mu někdo nepodal na pomoc silnou ruku. Jeho mozek, jeho nohy, jeho plíce a žaludek jsou naprosto zdrávy. Není vůbec neschopen práce, chůze, může jísti a snášeti zimu. Nedostává se mu však vůle k těmto rozličným úkonům, jichž je jinak hravě schopen. A organický úpadek, který by se nakonec zcela vyrovnal nemocem, jichž pacient vlastně nemá, byl by nevyléčitelným důsledkem liknavé vůle, kdyby mu nepomohl vnější popud, jejž nemůže čerpati nemocný ze sebe, popud lékaře nahrazujícího jeho vůli tak dlouho, dokud nebude znovu podnícena vůle jeho rozličných orgánů. Jsouť takoví duchové, které lze srovnati s těmito nemocnými a jimž jakási lenost nebo těkavá prázdnota brání v tom, aby sestoupili samovolně do hlubokých krajin svého já, kde se počíná pravý duchový život. Zavedl-li je tam někdo jenom jedenkrát, nejsou ještě schopni odhalovati pravé bohatství a těžiti z něho, ale bez tohoto cizího zásahu žijí toliko na povrchu v ustavičném zapomnění sebe samých, v jakési trpnosti, jsouce proto hříčkou všech vášní a jsouce zkracováni na vrub těch, kdož je obklopují a jimi pohybují. Podobají se onomu šlechtici, který žil od dětství na silnici s lupiči a nevzpomínal si již na své jméno, protože je odedávna nenosil; zahladili by nakonec v sobě všechen cit a vzpomínku na svou duchovou vznešenost, kdyby je vnější popud neuvedl skoro násilím zpátky do jejich duchového života, kde se opět náhle shledají s mohutností samostatného myšlení a tvoření. Neboť je jasno, že tento impuls, jejž liknavý duch nemůže vznítiti sám v sobě a který musí přijíti odjinud, přijímá nemocný nutně v srdci samoty, mimo niž, jak jsme viděli, se nemůže projeviti ona tvořivá činnost, kterou je najisto zapotřebí v něm vzkřísiti. Čistá samota by byla lenošivému duchu neplodná, neboť není sám o sobě schopen pobídnouti její tvořivou činorodost. Ale nejušlechtilejší rozmluva a nejdůtklivější rady by mu nebyly také k ničemu, neboť nemohou zploditi přímo onu zvláštní činnost. Zde však je potřebí vnějšího zásahu, který se nějak projeví v našem nitru, arciže z podnětu cizího, přijatého však v srdci samoty. Poznali jsme, že právě v tomhle tkví definice četby a že se hodí jenom na ni. Jenom četba je jediná disciplína, která může míti příznivý vliv na takové duchy: což bylo potřebí znázornit, jak říkají geometři. Ale i tak působí četba jako dráždidlo, jež nemůže vůbec nahraditi naši osobní činorodost; spokojuje se tím, že je nám s užitkem, jako při zmíněných nervových neduzích, když psychoterapeut obnovuje vůli nemocného, aby užíval svého žaludku, svých nohou, svého mozku, které zůstaly naprosto zdrávy. Přiznejme si však, že všichni duchové podléhají více méně této malátnosti, že někdy uváznou v nížinách a že četba některých děl je povznáší, majíc příznivý vliv na jejich práci, aniž je jí nezbytná. Uvádí se nejeden spisovatel, který rád čítal krásnou stránku, dříve než se dal do práce. Emerson málokdy psával, dokud si nepřečetl několik stránek Platóna. A Dante nebyl jediný básník, kterého dovedl Vergilius až na práh ráje.

Dokud je nám četba podněcovatelkou, jejíž magické klíče nám otvírají v našem vlastním nitru bránu k příbytkům, kam bychom neuměli sami vniknouti, jest její význam našemu životu prospěšný. Stává se naopak nebezpečným, jakmile, místo aby nás povzbuzovala k osobnímu životu duchovému, pokouší se jej nahraditi, když už se nám nejeví pravda jako ideál uskutečnitelný toliko nejvnitřnějším postupem naší myšlenky a úsilím našeho srdce, nýbrž jako cosi hmotného, uloženého mezi listy jako med, který byl nasbírán jinými a po němž můžeme bez jakékoli přílišné námahy prostě sáhnouti do přihrádek knihoven a pasivně jej potom vychutnávati v naprostém klidu duše i těla. Někdy také v jistých případech poněkud výjimečných a ostatně, jak uvidíme, méně nebezpečných bývá pravda, pojatá ještě vnějškově, velmi vzdálena a ukryta na místě nesnadně přístupném. Je to tedy jakýsi tajný dokument, nevydaná korespondence nebo paměti, jež mohou osvětliti zcela neočekávaně některé zvláštní znaky a jichž nelze snadno dosáhnouti. Jaké štěstí, jaký odpočinek pro ducha znaveného hledáním pravdy v sobě samém, řekne-li si u sebe, že pravda je kdesi mimo něj, v listech foliantu žárlivě střeženého v holandském klášteře, a že k jejímu dosažení je třeba dočista hmotné námahy, která bude myšlence jenom půvabuplným oddechem. Bude patrně nutno vykonati dlouhou cestu, přeplouti vlečnou lodí hladiny lkající větrem, zatímco na břehu rákosy se střídavě naklánějí a vztyčují v nekonečném vlnění; budeš se muset zastaviti v Dordrechtu, kde kostel obrostlý břečťanem se zhlíží v spleti dřímajících kanálů a v zlatožluté, rozechvěné Maase, po jejíž hladině plynou navečer lehounké lodi, rušíce vodorovné odlesky rudých střech a modrého nebe; a když jsi konečně u cíle své cesty, nevíš docela bezpečně, zdali je pravda nadosah. Musíš rozpoutati mocné vlivy, navázati styky se ctihodným arcibiskupem utrechtským, který má krásnou, čtverhrannou tvář starého jansenisty, s nejzbožnějším strážcem amersfoortských archivů. Dobývání pravdy je v takovém případě pojato jako úspěch diplomatické mise, při níž se nešetřilo ani cestovními nesnázemi, ani finančním rizikem. Ale co na tom záleží? Všichni členové starého kostela utrechtského jsou lidé dobré vůle, na nichž závisí, vejdeme-li v držení pravdy, čili nic; jsou to lidé roztomilí, jejich tváře ze XVII. století vystřídávají v našich očích tváře obvyklé a upevniti s nimi styky aspoň korespondenčně bude zajisté tak zábavné! Důkazy úcty, jež nám budou potom občas posílati, povznesou nás ve vlastních očích; i budeme schovávati jejich dopisy jako vysvědčení a jako zajímavosti. A jednoho dne jim neopomeneme věnovati některou svou knihu, což je věru nejmenší odplata lidem, kteří vám darovali – pravdu. A co se bádání tkne, těch nedlouhých prací, jež budeme nuceni vykonati v klášterní bibliotéce a jež budou nezbytným úvodem k dobytí pravdy – poznamenáme si ji z opatrnosti a aby nám neunikla – byli bychom velkými nevděčníky, kdybychom naříkali na námahu, kterou při tom musíme překonati; jak vzácné je ticho a svěžest starého kláštera, kde řeholnice nosí ještě vysoký hennin s bílými křídly jako na obraze Rogiera van der Weydena v hovorně; a zatímco pracujeme, přehlušuje zvonková hra ze XVII. století tak něžně dětinskou vodu kanálu, k jejímuž oslepení postačí několik paprsků bledého slunce mezi dvěma řadami bezlistých stromů z konce léta, jež se dotýkají na obou březích zrcadel zavěšených na domech s lomenicemi.

Toto pojetí skryté pravdy s výzvami k úvaze a poddajné hrám vlivů, pravdy, které dosahujeme odporučujícími dopisy, kterou nám odevzdá její hmotný držitel, sám o ní možná nevěda, pravdy, kterou lze opsati do zápisníku, toto pojetí pravdy je přesto ze všech nejméně nebezpečné. Neboť začasté je historikovi nebo učenci tato pravda, kterou hledají kdesi daleko v nějaké knize, vlastně méně pravdou pro sebe nežli její znak a důkaz. Ustupuje tedy jiné pravdě, kterou sama ohlašuje a ověřuje a která je individuálním plodem jejich ducha. Jinak je tomu však u vzdělance. Čte pro četbu samu a aby si zapamatoval, co četl. Jemu není kniha andělem, odlétajícím ihned, jakmile otevřel bránu nebeské zahrady, nýbrž nehybnou modlou, jíž se klaní modloslužebně a která nepřijímá pravou důstojnost myšlenek jí podnícených, nýbrž udílí strojenou důstojnost všem, kdož ji obklopují. Vzdělanec se jí dovolává s úsměvem k cti a slávě toho kterého jména ve Villehardouinovi nebo v Boccacciovi nebo se zřetelem na ten který zvyk, popsaný ve Vergiliovi. Jeho nepůvodní duch neumí rozloupnouti jádro knihy, jímž by se mohl posíliti; zavaluje se její neporušenou formou, která by mu měla býti prvkem schopným asimilace, prvkem života, ale vpravdě je mu toliko cizím tělesem a prvkem smrti. Označuji-li tuto zálibu, ono jaksi fetišistické uctívání knih za nezdravé, sluší se tomu rozuměti ve vztahu k ideálním zvyklostem bezvadného ducha, který neexistuje, asi tak jako popisují fyziologové činnost normálních orgánů, nevyskytující se u žádné živoucí bytosti. Naopak v skutečném životě, kde není více dokonalých duchů než naprosto zdravých těl, jsou ti, jež nazýváme velkými duchy, postiženi jako druzí „literární chorobou“. Lze říci: více než ostatní. Podobá se, že knižní záliby vzrůstají úměrně s inteligencí, jsouce poněkud níže než ona, leč na témž kmeni, kde každá vášeň je v doprovodu záliby pro to, čím je obklopen její předmět, s čím se stýká a o čem mluví i za jeho nepřítomnosti. Také velcí spisovatelé si libují v společnosti knih i ve chvílích, kdy nejsou v přímém styku s myšlenkou. Což nebyly ostatně napsány zejména pro ně; cožpak jim neodhalují tisíceré krásy, které zůstanou zastřeny lidem všedním? Nicméně fakt, že vznešení duchové bývají, jak se říká, knižní, nedokazuje, že by to u jiných nebyla chyba. Z toho, že průměrní lidé bývají pracovití a duchoví lidé lenošiví, nelze vyvozovati, že práce není lepší disciplínou ducha než lenost. Přesto však, setkáme-li se u velkého člověka s některou naší chybou, vábí nás vždycky otázka, není-li to v jádře přehlížená ctnost, a s radostí se dovídáme, že Hugo uměl nazpaměť Quinta Curtia, Tacita a Justina, že dovedl, popíral-li někdo správnost nějakého výrazu, dokázati jeho filiaci až k jeho vzniku takovými citáty, že nevzbuzují nejmenší pochyby o pravosti Hugovy erudice. (Ukázal jsem jinde, jak tato erudice živila jeho génia, místo aby jej dusila, jsouc podobna otýpce chrastí, která zažehne malý plamen, z něhož vyšlehne větší.) Maeterlinck, který je nám opakem vzdělance-písmáka a jehož duch je ustavičně dokořán tisícerým anonymním emocím, vzbuzovaným v úlu, na zahrádce nebo na lukách, v nás nadmíru utvrzuje přesvědčení o nebezpečí erudice a téměř i bibliofilie, když nám popisuje milovnicky rytiny zdobící staré vydání Jacoba Catse nebo abbé Sandruse. Existují-li však tato nebezpečí, ohrožující mnohem spíše senzibilitu nežli inteligenci, je schopnost, abychom tak řekli, výnosné četby mnohem větší u myslitelů než u spisovatelů s obrazivostí. Například Schopenhauer nám skýtá obraz ducha, jehož životní síla snáší jakoby nic nejrozsáhlejší četbu; každé nové poznání je u něho okamžitě převedeno na stránku skutečnosti a v její živoucí část.

Schopenhauer nikdy nevyřkne názor bez okamžité podpory mnoha citátů, ale vytušíš, že citované texty jsou mu toliko příklady, podvědomými nebo anticipovanými narážkami, v nichž rád shledává několik tahů své vlastní myšlenky, které ho však ani za mák neinspirovaly. Vzpomínám na jednu stránku z knihy Svět jako vůle a představa, kde je za sebou asi dvacet citátů. Jde o pesimismus (citáty ovšem zkracuji):

„Voltaire v Candide vypovídá velmi žertovně válku optimismu. Byron to učinil tragicky v Kainovi. Hérodotos vypráví, že Thrákové vítali novorozeňata nářkem a radovali se při každé smrti. Totéž je vyjádřeno v krásných verších, jež nám sděluje Plutarchos; Lugere genitum, tanta qui intravit mala! atd. Sem náleží i obvyklý mexický pozdrav atd., a Swift se poddával témuž citu, zvykl-li si od mládí (citujeme jeho životopisce Waltera Scotta) oslavovati své narozeniny jako smuteční den, všeobecně je známo místo z Obrany Sokrata, kde Platón praví, že smrt je podivuhodné blaho. Podobně byla pojata zásada Heraklitova: Vitae nomen quidem est vita, opus autem mors. A verše Theognidovy jsou přece proslulé: Optima sors homini non esse etc. Sofoklés z nich podává v Oidipovi na Kolóně tuto tresť: Natum non esse vincit alias omnes atd. Euripidés praví: Omnis hominum vita est plena dolore (Hippolytés), a již Homér řekl: Non enim quidquam alicubi est calamitosius homine omnium, quotquot super terram spirat atd. Ostatně Plinius také pravil: Nullum melius esse tempestiva morte. Shakespeare vkládá tato slova do úst starého krále Jindřicha IV.: O, if this were seen – The happiest youth, – Would shut the book and sit him down and die. Konečně Byron: This something better not to be. Balthazar Gracian nám líčí život nejčernějšími barvami v svém Criticonu atd.“

Kdybych se nebyl dal natolik svésti Schopenhauerem, mohl jsem s radostí doplniti tuto otázku Aforismy k životní moudrosti, které nejvíce ze všech mi známých děl předpokládají u autora s největší sčetlostí největší originalitu, takže v čelo této knihy mohl Schopenhauer napsati co nejvážněji: „Nedělám kompilace.“

Přátelství se zřením na jednotlivce je plané, a četba je tedy přátelství. Aspoň však je to přátelství upřímné, a protože se obrací k mrtvému nebo nepřítomnému, obestírá jej jakousi skoro dojemnou lhostejností. Je to přátelství ze všech nejodpoutanější od věcí, jež zošklivují ostatní přátelství. Protože my živí jsme všichni jenom mrtví, kteří dosud se neujali svých funkcí, jsou všecky ty zdvořilosti, všecky ty pozdravy ve vestibulu, jimž říkáme uctivost, vděčnost a oddanost a do nichž mísíme tolik lží, neplodné a únavné. Ještě víc – od prvních vztahů ze sympatie, z obdivu a z vděčnosti – první slova, jež vyslovíme, první dopisy, jež napíšeme, obetkávají nás prvními pavučinnými vlákny zvyků, skutečnou manýrou bytí a nemůžeme se jich zbaviti ani v příštích přátelstvích; nehledíc k tomu, že od té doby všechna přemrštěná slova, jež jsme vyslovili, zůstanou zde jako splatné směnky, které možná budeme propláceti celý život s výčitkami, že jsme je dali protestovati. Při četbě je přátelství uvedeno na svou prvopočáteční čistotu. Knihám neprokazujeme roztomilosti. Strávíme-li večer s těmito přáteli, máme k tomu opravdu chuť.

Aspoň se s nimi někdy loučíme leda s lítostí. A i když se s nimi loučíme, nenapadá nás myšlenka, kazisvět přátelství: Co si o nás pomyslily? – Nebyli jsme beztaktní? – Líbili jsme se? – Ani strach, že na nás zapomenou pro někoho jiného. Všechny tyto nepokoje přátelství mizí na prahu čistého a tichého přátelství, jímž je četba. Ani stopy po uctivosti: smějeme se jenom tam, kde se Molièrovi žert podaří; když nás nudí, nemáme strach, abychom nevypadali znuděně, a nabažili-li jsme se jeho společnosti, odložíme ho na jeho místo tak náhle, jako by nebyl ani génius, ani slavný muž. Ovzduším tohoto čistého přátelství je ticho, čistší než slovo. Neboť pro ostatní mluvíme, ale mlčíme jen pro sebe samy. V mlčení též není stop po našich chybách a úšklebcích jako v slovech. Je čisté a vskutku ovzduším. Mezi autorovu a naši myšlenku nevtírá toto ovzduší nenapravitelné prvky našich rozličných egoismů, bouřících se vzdorovitě proti myšlence. Sám jazyk knihy je čistý (zasluhuje-li kniha tohoto jména) a zprůsvitnělý myšlenkou autora, který z ní vymýtil všechny podružnosti, takže kniha je jeho věrným obrazem; každá věta v jádře podobna ostatním, neboť všechny jsou řečeny jedinečným tvaroslovím a skladbou osobnosti; odtud jakási plynulost, kterou vylučují životní vztahy a všechno, co mísí do myšlenky cizorodé prvky, a která umožňuje velmi rychle sledovati samu linii autorovy myšlenky, její fyziognomické tahy, jež obrátí toto tiché zrcadlo. Zalíbí se nám pozvolna v tazích každého, aniž je potřebí, aby byli hodni obdivu, neboť velkou rozkoší ducha je rozlišovati tyto hluboké malby a milovati přátelstvím bez egoismu, bez frází, tak nějak samo sebou. A po té stránce se nám líbí i takový Gautier, prostý a vkusný chlapík (to je zábavné, že mohl býti považován za představitele umělecké dokonalosti). Nepřeceňujeme jeho duchovou mohutnost, a v jeho Cestě do Španělska, kde každá věta, aniž on to tuší, zdůrazňuje a postihuje půvabný a veselý znak jeho osobnosti (slova se shlukují v její portrét, neboť právě ona je vybrala a uspořádala), nemůžeme se zbaviti dojmu, že pravému umění je na hony vzdálena tato povinnost, kterou se mní býti zavázán a podle níž nesmí zůstati jediná forma do puntíku nepopsána a bez doprovodu přirovnání, jež nás ani za groš neokouzluje, protože se nerodí z žádného příjemného a silného zážitku. Musíme naopak obviniti jeho obraznost z ubohé vyzáblosti, srovnává-li venkov a jeho rozmanitá pole s „krejčovskými vzorníky, kde jsou nalepeny vzorky látek pro kalhoty a pro vesty“, a praví-li, že z Paříže do Angoulêmu se nelze ničemu obdivovati. A usmíváme se tomuto horlivému gotikovi, který si uspořil v Chartres námahu a nešel se ani podívati na slavnou katedrálu.

Ale jaká duchová pohoda, jaký vkus, jak rádi jdeme za ním na jeho dobrodružstvích, za tímto bujarým druhem; je tak sympatický, že všechno se přihází i nám. A stráví-li několik dní s velitelem Lebarbierem de Tinan, poněvadž ho bouře zdrží na palubě jeho krásné lodi, „třpytící se jako zlato“, jsme smutni, že se nám ani slovem nezmíní o tomto milém námořníkovi a přinutí nás k tomu, abychom se s ním navždy rozloučili a nedověděli, co se s ním stalo. Cítíme sice, že jeho chvastounská veselost a jeho melancholie jsou u něho poněkud nestoudně žurnalistické zvyky. Ale všechno to mu promíjíme, děláme, co mu libo, bavíme se, když se vrací, promočen na kůži, umíraje hlady a ospalostí, a zarmucujeme se, když přehlíží se smutkem fejetonisty jména mužů z jeho pokolení, právě zemřelých. Zmínili jsme se o tom, že jeho větami se rýsuje jeho fyziognomie, ale bez jeho tušení; neboť vybíráme-li slova nikoli svou myšlenkou podle příbuznosti jejich podstaty, nýbrž svou touhou po zpodobení sama sebe, jest tento styl obrazem naší touhy, a ne naší tváře. Fromentin a Musset vykreslili svůj portrét přes všechny své vlohy velmi průměrně, protože jej chtěli odkázati potomstvu; přesto nás však zajímají nesmírně, neboť jejich nezdar je poučný. Není-li kniha zrcadlem mocné individuality, je aspoň ještě zrcadlem zajímavých chyb ducha. Čtouce některou knihu Fromentinovu nebo Mussetovu, všímáme si jejich vnitřních omezeností a hloupostí, v první knize jisté „distinkce“ a v druhé knize oné jalové výmluvnosti.

Vzrůstá-li záliba v knihách úměrně s inteligencí, zmenšuje se opět úměrně, jak jsme viděli, jejich nebezpečnost. Originální duch umí podrobiti četbu své osobní činnosti. Stává se mu toliko velmi vznešeným rozptýlením, zejména velmi povznášejícím, neboť jedině četba a vědění vychovávají ducha k „dobrým způsobům“. Sílu své vnímavé citlivosti a inteligence můžeme rozvinouti jenom v sobě, v hlubinách svého duchového života. Tímto stykem s jinými duchy, jímž je četba, utváří se výchovně „podoba“ našeho ducha. Literární vzdělanci zůstanou nicméně lidmi povahy silně rozumové a neznati jistou zvláštnost literární vědy bude vždycky i u geniálního muže příznakem intelektuální trhliny. Hodnost a vznešenost záležejí také v myšlenkovém řádu, v jakémsi svobodném zednářství zvyklostí a dědictví.

Je nasnadě, že velcí duchové v této zálibě a v tomto rozptýlení četbou dávají přednost knihám autorů starých. I ti, kdož se zdáli svým současníkům „nejromantičtější“, čítali vůbec jenom klasiky. Když Victor Hugo rozmlouvá o své četbě, vzpomíná si nejčastěji na Molièra, Horáce, Ovidia a Regnarda. Alphonse Daudet, spisovatel ze všech nejméně knižní, jehož zcela moderní a životné dílo jako by odvrhlo všechno klasické dědictví, četl, citoval a komentoval neustále Pascala, Montaigne, Diderota a Tacita. Obnovujíce snad výkladem ostatně zcela zvláštním staré rozlišování klasiků od romantiků, dobrali bychom se málem názoru, že čtenářstvo (rozuměj čtenářstvo vnímavé inteligence) jsou romantikové, kdežto mistři (i ti, jimž se říká romantikové, mistři, oblíbení romantickým publikem) jsou klasikové. (Tato poznámka by se mohla týkati všech umění. Obecenstvo jde si poslechnouti hudbu Vincenta d’Indy, pan Vincent d’Indy se probírá hudbou Monsignyho. Obecenstvo navštěvuje výstavy Vuillarda a Maurice Denise, kdežto oni chodí do Louvru.) Závisí to patrně na tom, že soudobá myšlenka, kterou originální spisovatelé a umělci činí přístupnou a žádoucí obecenstvu, jest do jisté míry natolik částí jich samých, že je spíše baví myšlenka zcela odlišná. Aby se jí dobrali, požaduje od nich více úsilí a odměňuje je také mnohem větší radostí; vždycky ze sebe rádi při četbě trochu vystupujeme a cestujeme.

Ale závěrem bych rád přisoudil tuto zálibu velkých duchů pro stará díla ještě jiné příčině. Neskrývá se totiž v nich jako pro nás v dílech současných jenom krása, kterou do nich uměl vložiti duch, jenž je stvořil. Je v nich krása ještě dojemnější, pramenící v jejich látkové podstatě, myslím totiž jazyk, jímž byla napsána a který je jakoby zrcadlem života. Trochu podobného štěstí, jaké pociťujeme třeba na promenádě městem Beaune, kde se zachovala neporušena nemocnice z XV. století se svou studnicí a prádelnou s pomalovanou a dřevem vykládanou klenbou, se střechou, jejíž vysoké lomenice jsou provrtány vikýři s olověnými ozdobami v podobě lehkých klasů (všecky tyto věci, jež tam jsou jakoby zapomenuty zmizelou dobou, všecky tyto věci, jež náležely výhradně jí, protože žádná pozdější doba nespatřila podobné zjevy), trochu podobného štěstí pociťujeme i při bloudění Racinovou tragédií nebo svazkem Saint-Simonovým. Jsouť v nich všechny zmizelé krásné útvary jazykové, uchovávající vzpomínku na obyčeje nebo na způsoby cítění již neexistující, trvalé stopy minulosti, jimž se dnes nic nepodobá a jejichž barvitost mohl ještě okrášliti čas plynoucí přes ně.

Tragédie Racinova a svazek pamětí Saint-Simonových se podobají krásným věcem, jež se už nedělají. Jazyk, do něhož byly vyřezány velkými umělci s volností, jež rozzařuje něhu a tryská samorodou silou, nás dosud dojímá jako pohled na jisté mramory dneska již neužívané, s nimiž se hmoždili dřívější dělníci. Nelze pochybovati, že v takových starých budovách zachoval kámen věrně myšlenku tvůrcovu, ale rovněž zásluhou sochařovou byl nám zachován kámen dneska neznámého druhu, přioděný všemi barvami, jichž mohl tvůrce z kamene dobýti a jež uměl uvésti v soulad. Arciže ve verších Racinových shledáváme se rádi s živoucí skladbou Francie ze XVII. věku – a zároveň i se zvyky a oběhem zmizelých myšlenek. Právě těmito formami skladebnými, obnaženými, uctívanými a zkrášlenými jeho dlátem tak ryzím a jemným, dojímáme se v těchto obratech až jedinečně a směle nenucených, jejichž dravý nárys vidíme na nejtišších a nejněžnějších místech letěti jako šíp nebo se navraceti v krásných nalomených liniích. Právě tyto minulé formy, vzaté ze samého života, navštěvujeme v díle Racinově jako v starém a neporušeném městě. Jímá nás před nimi stejně pohnutí jako před zašlými formami stavitelskými, jimž se můžeme obdivovati toliko ve vzácných exemplářích odkázaných nám minulostí, jež je hnětla: tak jako před starými hradbami, arkýři a věžemi nebo kostelními křtitelnicemi, tak jako před klášterem nebo pod aitreskými masnými krámy, na pozapomenutém hřbitůvku v slunečním jasu pod motýly a květy, Pohřební fontána a Svítilna mrtvých.

Nicméně formy staré duše nejsou v našich očích vykresleny toliko větami. Mezi větami – a myslím teď na knihy velmi starobylé, jež byly zprvu přednášeny – v intervalu, jenž je rozděluje, zůstalo dnes ticho mnohonásobně stoleté jako neporušené hypogé vyplňující mezery. Nalézaje často v Evangeliu svatého Lukáše dva body, které přerušují verš před každým zlomkem ve formě církevní písně, uslyšel jsem ticho věřícího, který právě přerušil nahlas četbu a příští verše zanotoval jako žalm, který mu připomínal starší žalmy biblické. Krom toho vyplňovalo ticho větnou pomlku, věta se rozštěpila, aby zamezila tichu, zachovala však jeho formu; a nejednou, když jsem četl, ovanulo mě vůní růže, kterou větřík, táhnoucí otevřeným oknem, rozptýlil po vysoké síni, kde se konalo shromáždění, a která nevyprchala bezmála po dvou tisíciletích. Božská komedie a Shakespearovy hry rovněž podněcují jakési rozjímání o minulosti, vkrádající se do přítomné chvíle; tímto dojmem se podobají „dnové četby“ dnům benátských toulek třeba po Piazzettě, kde jsou před námi na dosah ruky i ve vzdálenosti věků a v barvách zpola neskutečných dva sloupy z šedé a červené žuly, z nichž jeden nese na hlavici lva svatého Marka a druhý krokodýla přišlápnutého svatým Theodorem; tyto dvě krásné štíhlé cizinky připluly kdysi z Orientu po moři, jež se tříští u jejich pat; nechápajíce vůkolní šum řeči, váznou napořád v svých dnech XII. věků na tomto veřejném náměstí, kde se dosud těkavě skví zcela nablízku jejich daleký úsměv.

Doslov
Dnové četby

„Den ze dne přikládám menší váhu rozumu. Den ze dne si víc uvědomuji, že jedině mimo něj může spisovatel postihnout něco z našich dojmů, totiž zachytit kus sebe sama, což je jediný umělecký materiál.“ Tato slova lze číst v Proustově předmluvě k Esejím – Zamyšlení nad Sainte-Beuvem (Contre Sainte-Beuve, Gallimard 1954; druhé české vydání Votobia, 1996). Jsou to vlastně první dvě věty knihy, která shromažďuje eseje vzniklé v letech 1908–1910. Od roku 1910 začal Proust pracovat na Hledání ztraceného času a v této práci setrval vlastně až do své smrti roku 1922. Paní Věra Dvořáková v doslovu k Esejím říká, že úvahy a vzpomínky z prvního desetiletí dvacátého století jsou pocitovým a myšlenkovým základem Hledání ztraceného času. Zde tkví kořen vlastního Proustova díla.

Ale nemůžeme se obracet jen k období vzniku sainte-beuvovských esejí, musíme jít dál, až k roku 1896, kdy vyšla Proustova prvotina Radosti a dny. Je pravda, že Eseje přímo předjímají některé postavy a děje Hledání ztraceného času, ale způsob vidění světa, který dal dílu vzniknout, nachází pozvolna své vymezení mnohem dříve, zřejmě již na přelomu století, ještě za života Proustovy maminky (zemřela roku 1905). Je vždy těžké a možná i neoprávněné hledat v prošlém životě autora okamžik prozření, jenž založí vědění následujícího díla. Zdá se však, že teď jsou již pevnou částí hotového celku. Text Dnové četby (Hynek, 1933), který v překladu Miloše Hlávky čtenáři znovu předkládáme, je poněkud starší, a upřímně řečeno ani on nejeví známky nějakého hledačství, nýbrž odhodlaného ubezpečení.

Dnové četby jsou Proustovou předmluvou k jeho vlastnímu překladu dvou významných přednášek anglického myslitele, estetika, kritika a esejisty Johna Ruskina (1819–1900). Přednášky vyšly pod názvem Sézam a lilie (Sésame et les Lys) v roce 1906 v Mercure de France. První z nich nese v Hlávkově překladu název Poklad králů (Des Trésors des Rois) a druhá Zahrada královen (Des Jardins des Reines). Do češtiny přeložil Ruskinovy přednášky s titulem Sézam a lilie (Sesame and Lilies, 1865) F. X. Šalda, podobně jako Proust je doprovodil vlastní předmluvou a vydal roku 1901 u J. Otty. České vydání Ruskina tak předchází vydání Proustova překladu ve Francii a je rozdílné i v tom, že Šalda přeložil text třetí, pozdější Ruskinovy přednášky konané na Royal College of Science v Dublinu roku 1868 a zařazené do druhého vydání souboru z roku 1871. Toto druhé anglické vydání, z něhož Šalda vycházel, bylo zamýšleno jako první svazek souborného vydání Ruskinova díla, upraveného samotným autorem a uvozeného jeho předmluvou. Třetí přednáška se jmenuje Tajemství života a jeho umění (The Mystery of Life and Its Art). Dva předcházející texty překládá Šalda takto: O pokladnách králových (The Treasures of the Kings, 1864) a O zahradách královniných (The Gardens of the Queens, 1864).

Sézam a lilie však není první Proustovo seznámení s Ruskinem. Jeho dílem se zabýval přibližně od roku 1899. Z Ruskinova díla přeložil nejdříve v roce 1904 La Bible d’Amiens a snad v letech 1904–1906 vznikaly překlady Sésame et les Lys. Předmluva k nim, tedy náš text Dnův četby, vyšla nejprve samostatně v La renaissance latine roku 1905 pod názvem Sur la lecture, podruhé skutečně jako předmluva ke zmíněným přednáškám a potřetí zase samostatně roku 1919 pod názvem Journées de lecture v Pastiches et mélanges. Za pozornost stojí i skutečnost, že Marcel Proust nejenže překlad komentoval, ale poznámkami, odkazy a dodatky doplnil i svoji předmluvu tak, jak považoval za nutné podpořit názornost výkladu nebo jak mu bylo třídit vzpomínky, které četba vyvolávala a jež v jeho mysli provokovaly další prožitky. Tyto poznámky jsou mnohdy rozsáhlejší než pasáže, k nimž se vztahují, a Hlávkův překlad je k naší škodě neobsahuje. Kompletní Proustův text totiž vypovídá mnohé o způsobu, jakým vzniklo Hledání ztraceného času.

Nyní bych se rád vrátil ke slovům Marcela Prousta. Čteme v nich jisté zklamání z nedostatečnosti rozumu ve věcech umění a čteme v nich rozhodnutí k výlučné prezentaci dojmů, potažmo představ v rámci tvorby i v rámci četby. Esej o četbě je totiž druhou stranou přemítání o umění tvorby. Dnové četby hovoří o četbě a Eseje – Zamyšlení nad Sainte-Beuvem především o tvorbě. Avšak rozdíl mezi jednotlivými aktivitami bychom hledali marně. I proto jsem zařadil úvodní řádky Proustovy knihy na počátek doslovu. Odpovídá totiž Proustovu názoru, že tam, kde autor formuluje svou myšlenku do jisté podoby (a jeho práce tím zdánlivě končí), tam pro čtenáře začíná dobrodružství jejího vyjevení, spojené s postupným rozrušením jejího tvaru v okamžiku, kdy získává dojem z četby. Myšlenka či nějaké sdělení se stává společným majetkem čtenáře i autora za předpokladu, že si jsou jejich představy blízké. A jelikož žádná představa ani myšlenka není stálá, ať u autora, či u čtenáře, snaží se o svých představách sdělit co nejnaléhavěji a nejpřesněji a ztvárnění jejich představ je rozdílné a okamžik od okamžiku se jinak rozvíjí.

Tak je pro tvorbu a vnímání literárního díla důležitá především představivost, zkušenost, vzpomínka a cit. Neboť rozum je schopen představy toliko třídit. Chce-li s nimi být identifikován nebo chce-li být iniciátorem představ, stojí zpravidla proti nim a je jim nepřátelský. To platí pro tvorbu i pro vnímání díla i pro jeho interpretaci.

Podmínkou všech těchto činností je neustálý kontakt se skutečností a touha po poznání skutečnosti neznámé. Realita je nositelkou tajemství, jež nás nenechávají klidnými. Realita – nezapomeňme na to – je magicky působící celek, neuchopitelný jinak než prostřednictvím fantazie, představy a touhy. Čteme-li Prousta, mění se nám jím neustále zmiňovaná touha před očima v náruživost, v žádost, snad i posedlost vidět věci tak, aby vyvolaly vzpomínky, které jsou schopny přiblížit zastřený, zapomenutý, proto však jaksi původní modus bytí. Tvorba i četba je pro něj tímto směrem určená aktivita. Realita je možnost – subjektivně vyhrocená potence – k uchopení vzdálené či zdánlivě nepřítomné skutečnosti (třeba smrti) v konkrétním okamžiku. Je to střet fakticity současného okamžiku a nekonkrétního a vzdáleného vjemu. Reálný je tedy především dojem, který je konkrétností faktu zprostředkován. Proust přímo praví, že každý fakt je transformován v dojem s neuvěřitelnou rychlostí. A proto je v základech všeho představivost, hybná síla dojmu: „Jestliže umění, pokládající se za obraz života, potlačí pravdu fantazie, potlačí tím jedinou věc, která má cenu. Jestliže ji naopak zachytí, dodá tím ceny i té nejvšednější věci.“ (Eseje – Zamyšlení nad Sainte-Beuvem, s. 29)

Jinými slovy: umělecké dílo není uchopitelné, pokud jeho vnímatel nejde sám od sebe touž cestou jako autor. Ještě jinak: jen schopnost vytváření představ a schopnost jejich rozvíjení v historicky a zkušenostně daném kontextu tohoto světa otevírá literární dílo, dává nám možnost četby. Proust rozjímá nad mírou pochopení a přijetí textu, je si nejistý a je celý život hnán touhou po neustálé změně tvaru, po zdokonalení tvaru vyjadřujícího životní zkušenost. Je v situaci, kdy oddělující síla jeho představ, neslučitelná se sjednocující silou pojmu, opravuje a proměňuje každý předchozí tvar. Je v situaci jedné z postav Camusova románu Mor, kdy jakýsi spisovatel podléhá nutkavé snaze o neustále novou formulaci první věty svého díla, čímž práce nebere konce a touha naplnění. Proustův pocit je však méně dramatický. Oprávněně věří, že naplnění hovoří stejnou řečí jako touha, a podrobuje se pevným zákonům zobrazení reálného na základě cílených dojmů. Lépe by bylo říct: takových dojmů, jež vedou k nutnému cíli. Vůle – a vědomí nutného cíle (podobně jako vědomí nutné smrti) jsou předpokladem umění. Východiskem je individuální představa. „Pod svými slovy vidím obrazy jen proto, že jsem je tam chtěl mít; nejsou tam. A jestliže se mi přece jen podařilo některý z nich do věty vpravit, čtenář ho spatří a najde v něm zalíbení jedině tehdy, má-li ho v duši sám a je-li mu drahý!“ (Eseje – Zamyšlení nad Sainte-Beuvem, s. 34)

Úzkost z nemožnosti poskytnout definitivní a obecně srozumitelné sdělení, která je znát z předchozích řádků a která provází všechny Proustovy úvahy, je zřejmým průvodcem upřímného zamyšlení nad uměním. A tedy i nad četbou. Co můžeme v krátkosti říct o eseji Dnové četby? Dílo je rozděleno do dvou částí. První tvoří vzpomínky z dětství, druhou úvahy. Tento postup zachovává i kniha esejů o Sainte-Beuvovi a téměř platí, že žádný problém řešený v rámci úvah není zachytitelný leč prostřednictvím vzpomínky. V ní, v prožitém dětství, v dojmech z četby, jež vytvořily a přinesly nové světy, v ryzí průzračnosti a nedotknutelnosti těchto světů, tkví působnost vyjádření přítomné chvíle, která nechává o daném problému uvažovat.

Vysvětluje se i lyričnost Proustova stylu. Téměř jsem nenarazil na autora píšícího o Proustovi, který by nezmínil lyričnost jeho jazyka. Marcel Proust je vskutku hluboce lyricky založený, a už to znamená, že nehovořím o lyričnosti chtěné. Je podstatnou podmínkou sebevyjádření. Myslím, že jeho lyrismus souvisí právě se vzpomínkou. Lyrický je totiž svět všech ve skutečnost vyvolaných zdání, představ i dojmů. I ten nejprostší fakt, jenž nám vytane na mysli po letech, je přiblížitelný jen jako lyrizace (chceme-li metaforizace) původní a jednoznačné fakticity, jež by dnes nebyla, zmizela by a byla by zasažena ztrátou své průkaznosti. To vyvolává i otázku po existenci historické pravdy, je-li to vůbec otázka případná. Zmínka o ní jen pomáhá vysvětlit způsob tvorby a především nadčasovost umění a platnost pravdy umělecké. Ta je vázána právě na pohyb, jímž probouzí dávná vzpomínka na nějakou věc sílu naší obraznosti. Je-li co v umění věčného, nepochází to ze skutečnosti, ale z nás, z nitra vší naší paměti.

V kompozici Proustových textů si musím všimnout, že se často střídají lyrické pasáže se střídmou popisností. Lyrický je Proust především tam, kde je veden touhou vyvolat z nepaměti zasutý vjem dávných dějů. A Proust cítí přímo bytostnou závislost na těchto vzpomínkách, doufá, že jsou skryty v nějaké věci, již dávno viděl, věří, že vzpomínka „je v ní zajatá, navždy zajatá, dokud se s věcí znovu nesetkáme. Skrze ni ji rozpoznáme, vyvoláme, a je osvobozena. Věc, v níž je skryta – nebo pocit, protože každá věc ve vztahu k nám je pocit – docela dobře nemusíme potkat nikdy. Vždyť je tak nepatrná, tak ztracená ve světě, a naděje, že bychom na ni cestou narazili, tak malá! Strávil jsem v životě řadu letních měsíců v jednom domě na venkově. Leckdy jsem na ně vzpomínal, ale ta pravá léta to nebyla. Mnoho nechybělo, a mohla pro mě zůstat navždy mrtvá. Jejich vzkříšení, jako vždycky každé vzkříšení, záviselo na prosté náhodě“ (Eseje – Zamyšlení nad Sainte-Beuvem, s. 5).

Myslím, že takto k nám promlouvá i dílo napsané kdysi dávno, že takto se realizuje v našem vědomí, i když jsme je nikdy předtím nečetli. Myslím, že takto je v nás realizováno vše, co nám předchází, a že setkání přes hranice věků, třeba uskutečněné těžko vysvětlitelným a vystopovatelným vjemem zasutým hluboko v naší paměti, je zdrojem obrovské radosti ze zasvěcení. Je zdrojem rozkoše, očisty a vysvobození: „Cítil jsem, že mě zaplavuje štěstí a že budu obohacen o zapomenutý dojem, o tu čirou podstatu nás samých, o kus čistého, v čistém stavu konzervovaného života, (…) který jen čekal na to, aby byl vysvobozen, aby zvětšil můj poklad života a poezie.“ (Eseje – Zamyšlení nad Sainte-Beuvem, s. 6)

Věci. Proust jim přisuzoval nesmírnou vážnost a celá polovina jeho díla o četbě je zaplněna vzýváním věcí. Nezajímala jej četba sama, nezabýval se jen knihou a jejím autorem. To, co prezentuje jako vzpomínky na četbu svého mládí, je spíš vzpomínkou na okolí, v němž se akt četby uskutečnil. Kritériem četby není kniha, ale prostředí četby, prostředí, v němž čtenář spočívá. Číst znamená číst ve věcech vzdálených a neznámých, což je mnohdy úkol nesmírně těžký, protože vždy výsostně osobní a osobitý a protože před ním stojíme vždy sami. Četba je soukromým a intimním usebráním, intenzivně nás přibližuje tajemstvím podstaty světa, vyžaduje upřímnost prožitku, čerpá ze závazné přítomnosti paměti a je opozicí k neosobní jistotě faktu. Jinak je k ničemu.

Číst musíme na svatých místech. A to proto, že četbou je nám znovuzpřítomněna, znovuformulována přednostní vznešenost prošlých – a tedy smrtí garantovaných – osudů. Ty jsou odhlížitelné z reality, jí – dostupností věci a místa – sdělitelné a zprostředkovatelné. Místo – ne jen dnové – ale i místo je doplněno o knihu. A místo je to, co je závazné. Četba je přítomnost noci, vůně kouře dohasínajících svíček, vůně kostela i vůně lesa. Je odevzdáním se do rukou genia loci a je vášnivým očekáváním znovu se odvíjejícího příběhu. Jeho postižení je i odpovědnost. Ruskin říká, že „velký intelekt, byl-li zneužit, je navždy kletbou zemi“ (Sézam a lilie, s. 188). Tomu je možné rozumět mnoha způsoby, ale výsledek je vždy stejný, tedy tento: zlo se stává dědičným a je neskonalou hrozbou nejen pro ty, kteří je aktivně páchají nebo se na něm podílejí, ale i pro ty, kteří jen souhrou času, místa i původu vůbec jen žijí v přítomnosti zla, žijí a plodí, opatrují a zachovávají své děti. To je podstata kletby: padá na hlavu těch, kteří se neprovinili. Prostě četba je i odpovědnost.

Poslání četby „přijímati vesmír a osud“ (Proust) mizí, jakmile se člověk začne četbou pouze vzdělávat. Do hry Proustových dnův četby vstoupil Ruskin a Proust shrnuje své závazky vůči anglickému mysliteli citací Descartesova výroku: „Četba všech dobrých knih je jako rozmluva s nejpočestnějšími lidmi minulých věků, kteří byli jejich autory.“ To je opravdu hlavní téma Ruskinovy první přednášky. Proust nemůže Ruskinovi odpustit, že premisy uvedené v Pokladu králů nerozvíjel dál, jako by tak zamlčel pravý smysl této činnosti. Kdyby ve svých úvahách pokračoval, „dobral by se podobného závěru jako já. Nesnažil se však zřejmě dobrati pravého jádra myšlenky o četbě“ (Dnové četby).

Ruskin tvrdil, že četba má podporovat a provokovat takovou činnost mysli, jež je určena směrem myšlenky obsažené v předčítané knize. Dále prosazoval (dnes to zní naivně), aby vydavatelé vydávali a čtenáři četli jen knihy hodnotné. Už z těchto dvou poznámek je zřejmé, co mohlo uniknout Proustovi: Ruskin pronesl přednášku u příležitosti založení jakési městské knihovny a víme, že nejen v těchto věcech vystupoval jako horlivý popularizátor, některé jeho úvahy musely být nutně usměrněny takovým záměrem; a chtěl protrhnout obludnou bariéru deformací, kterou přinášelo školství viktoriánské Anglie. Důrazem na individuální úsudek čtenáře usiloval o to, aby skutečně každý mladý muž vlastnil knihovničku dobrých knih, jež by ho posilovaly v jeho názorech a byly mu oporou ve chvílích, kdy musel čelit hrůzným nástrahám doby. Tou největší z nich byla rigidní morálka a nezvratný systém společenských zvyklostí na jedné straně, na straně druhé mravní a hodnotová relativizace spojená s industrializací Anglie devatenáctého století, bezcitnost k člověku, neúcta k tradici, chamtivost a poměřování lidských i společenských potřeb mírou společenské prospěšnosti, tedy velikostí kapitálového zisku. Trnem v oku mu byla též bohorovná přehlíživost moderní vědy. Ruskin z duše nesnášel tu dobu, v níž byl nucen žít, a vedl s ní neustálou polemiku.

Studuji-li Proustův text i Ruskinovu přednášku podrobněji, tak vidím, že mnohé názory anglického estetika jsou Proustovi blízké. Nebude to nijak překvapivé, když to, co už bylo řečeno o Proustově pohledu na četbu, konfrontujeme s pregnantní a náruživou obhajobou Ruskina, vyslovenou v Šaldově předmluvě: „Umění jest nadšení, zpěv chvály a pokory, sprostná vroucnost dětinně oddaného srdce – umění miluje a vzývá přírodu, dílo boží. Umění se uskutečňuje ne rozumem, ne bědou, ne vtipem – ale zíráním, láskou, enthusiasmem, něhou. Umění nenapodobí podle Ruskina, ono objímá, přepisuje, vykládá.“ (Sézam a lilie, s. 10) Šalda předkládá i Ruskinův text: „Jakmile umělec zapomene na svůj úkol chvály pro úkol napodobení, je ztraceno jeho umění. Jeho povoláním jest, podati jakýmikoli prostředky, třeba nedokonalými, představu krásné věci, a ne jakýmikoli prostředky, třeba dokonalými, realisaci věci ošklivé.“ (Ibid., s. 11) Není vážných pochyb o tom, že „chválou“ myslí onen postup vyvolávání cílených představ a dojmů, o němž jsme slyšeli u Prousta. Jen zasazení do celkového rámce umění je jiné. Tak Ruskin miloval především středověk a jeho ozvuky v mladších dobách, jelikož zachovával jednotu Krásy a Dobra. Neuznával anatomické studie Michelangelovy, protože na pouhém těle není, co by bylo hodno chvály. Byl pro něj důležitý prožitek, zachycení, vlastně ne, vytvoření pocitů bolesti, hrůzy, křivdy, úžasu, radosti, něhy atd. tak, aby byly čtenáři či posluchači srozumitelné a zanechaly v něm dojem, jenž by byl impulzem pro další úvahy o světě. Nicméně věřil, že takové uvažování se má opírat o autority větší a pravé, než jak je můžeme poznat v současném světě. Po dlouhých letech života a po dlouhých letech nahlížení na umění vyjádřil názor nejniternějšího přesvědčení: umění a život jedno jest. „Skutečné dílo umělecké musí být dílem celého člověka, celé duše, celého těla: hlavy, srdce, rukou.“ (Sézam a lilie, Šalda, s. 15) „Ne uměním hodiny, ani uměním života, ani uměním století, ale pomocí nesčetných duší musí býti sdělána krásná věc.“ (Sézam a lilie, Ruskin, s. 16)

Ruskinovy závěry vedly Prousta k přesvědčení, že by se s ním mohl sejít na jednom břehu. Některé soudy však byly nepřijatelné. Nechci na tomto místě suplovat scházející text Ruskinovy přednášky, jíž Proustova esej předchází. Nemohu se však nezastavit alespoň u jedné z důležitých pasáží. Ruskin několikrát vysvětluje, že čtenář má vniknout do myšlenek vynikajícího autora, nikoli v nich nalézati myšlenky vlastní. Opakuje: „Buďte jisti alespoň, že jdete k autorovi, abyste získali jeho názor a ne nalezli svůj.“ (Sézam a lilie, s. 67)

Pokusme se o vysvětlení. Již výše zmíněné důvody vedly Ruskina k tomu, aby nabubřele sebevědomému čtenáři ordinoval pokoru a úctu k velikým autorům. Mezi takové bezesporu patřil John Milton a Ruskin předkládá brilantní interpretaci jedné Miltonovy básně. Základem této interpretace je úcta k vykládanému dílu, prostě být práv autora vážených veršů. Proust o interpretaci hovoří jen zprostředkovaně v rámci úvah o četbě. Nicméně chce provokovat takovou myšlenku, která by původní text rozvíjela v jeho intencích. Proust poněkud problematizuje hlavní pravidlo interpretace: dokazovat či dokládat původním textem to, co říkáme. Postoupil dál a připouští možnost rozvíjení původních myšlenek v rámci jejich percepce (nehovoří o interpretaci). Zde už není čím dokazovat, jen vlastní myšlenkou, k níž přiložím argumentaci. A musím vycházet z toho, že autorova inspirace může být podobná mé inspiraci a že o nejsubtilnějších věcech života a smrti mohu hovořit plným právem z vlastní zkušenosti stejně jako autor. A že nemám jiného prostředku než metafory. Tak vzniká tvořivý výklad jevů, jimž nepřináleží důkaz. S jistou mírou uštěpačného sarkasmu to vyjádřil Gustav Flaubert: „Bylo by možné napsat krásnou knihu o dokazující literatuře, jakmile dokazujete, lžete. Bůh zná počátek a konec člověka; prostředí, umění, jako ono v prostoru, má se vznášeti v nekonečnu, úplné samo v sobě, nezávislé na svém tvůrci; člověk si tím připraví v životě a v umění strašná zklamání.“ (Gustav Flaubert, Rozhovory o umění, bohu, životě a lidstvu, Symposion, s. 49)

Nemyslím si ale, že by Ruskin podobný způsob četby zavrhoval nebo že by mu byla proti mysli takto založená interpretace, pokud se čtenář přidržuje pravdy uměleckého díla, tedy pokud – podobně jako u Prousta – jde v jeho intencích. Podstatnější rozdíl mezi oběma autory je v tom, že Ruskin (v přednášce Tajemství života a jeho umění) hovoří o umění a především o tvorbě, sděluje nám, co od autora očekává. A každý autor, který nehledí na umění jako na celek života, který částečkou nějakého výjevu nesměřuje k celku pravdy opravdivostí látky, je pro něj zklamáním. Proust se naproti tomu zabývá prožitkem díla, jež je mu podnětem, který v nás vzbuzuje touhu. Ale po čem? Po našem soukromém „rozjímání nad nejvyšší krásou“ (Dnové četby). Řekl bych, že cíl obou myslitelů se zpodobňuje. Jen Proust ponechává více prostoru čtenáři, četba je mu více inspirací: „Četba je na prahu duchového života; může nás do něho uváděti. Ale sama jej v sobě nemá a netvoří.“ (Dnové četby)

Z Proustových myšlenek o srovnání způsobu četby mezi učencem a vzdělancem, jenž není v stavu obohatit své nitro, neboť čte pro poučení, je nakonec zřejmé jedno: četba směřuje k pravdě, jež je za četbou skryta. Tato pravda je jen jedna, pravda zprostředkovatelná uměním a založená v umění, tedy pravda vyjevitelná jen námi a naší vnitřní samotou. Pravda, jejímž nepřímým dokladem je právě umění. Pravda, již nelze nalézt hotovou a jistou, jako není nic hotového a jistého v našem nitru, třebaže je věčné a věčnosti se dotýká. Ono je jen v nás jako odlesk toho, co je vně. My jsme povinni neustále se pokoušet znovu a znovu ji nalézat. A četba je k tomu prostředkem. Proto tolikrát zmiňuje nutnost samoty při četbě. Ticho, v němž je nutno hledat.

Podobný postup není cizí ovšem ani Ruskinovi. Jsem přesvědčen, že právě Ruskin mohl být pro Prousta onou inspirací z četby, o níž Proust hovoří. Proust ve výjimečných chvílích své četby rozbíjí, rozlouskává jádra Ruskinových myšlenek a jimi živí svou touhu po pravdě. A stejně tomu bylo i se Šaldou v naší zemi. Domnívám se, že Ruskin ovlivnil Šaldův pohled na svět umění a jeho prostřednictvím zdomácněl v části naší literární kritiky. To je nesmírná zásluha.

Vraťme se však k jádru problému a ke srovnání Prousta s Ruskinem. Šalda nám může pomoci. Ke stému výročí Ruskinova narození vydal časopisecky esej John Ruskin, kterou později zařadil do knihy úvah Časových i nadčasových. Tam píše: „Všecko velké umění jest podle Ruskina (…) lyricky přírodní, enthusiasticky přírodní; není vedeno a řízeno abstraktními pravidly a dogmaty dokonalosti, nýbrž živou láskou, zbožností a něhou a last but not least zkušeností nezevšeobecňovanou, vždy znova a znova dávající se do služeb dne a jeho potřeb.“ (Kritické projevy II, s. 47) Zde je zcela naplněn Proustův požadavek konkrétní věci. Ruskin několikrát doznává, že umění je specifické mezi jednotlivými obory lidské činnosti, protože zjevuje obecnou pravdu v konkrétních věcech a dává nám ji v nich vidět. Umění nepřipouští žádného zobecnění, protože i v přírodě není nic abstraktní. Je si prostě vědom neslučitelnosti mýtu a logu a s uměním a v debatách o umění bude stát vždy jen na straně mýtu. Je jen dílo a – podle Prousta – pocit, podle Ruskina prožitek. Dílo není stvořitelné jako všeobecnina a pocit je těžko přenosný pomocí pojmu, dá se zase jen především cítit. Proto je též velice problematické hovořit o umění v předem daných pojmech. Ruskin několikrát vyznává, kolik let se ostýchal vyjádřit svůj pocit z daného díla nebo daného uměleckého prvku, neboť věděl, že se dostává do střetu s terminologickou konvencí a naráží na bariéru unifikovaných představ.

Po tom všem, co bylo řečeno, chci nahlédnout poslední problém, kterým se zanáším. Na konci života sepsal John Ruskin knihu nazvanou Praeterita. Její rozbor se stal základem eseje Františka Chudoby Ruskinova Praeterita (Básníci, věštci, bojovníci, s. 287–323). V této knize Ruskin vzpomíná, čím byl uchvácen v mládí. Podle citátů uvedených v Chudobově práci mohu soudit, že co do významu vzpomínek na čas autorova jinošství mají Praeterita značnou podobnost s Proustovými Dny četby nebo s jeho Eseji. S jistou nostalgií Ruskin vyvolává v paměti ztracené dny mládí, ale zamýšlí se v této souvislosti i nad ztraceným světem jakési „původní bájné čistoty“. Tyto vzpomínky a úvahy mu dovolují sugestivním způsobem vyjádřit pocit, jímž, jak se domnívám, obohatil uměleckou kritiku: pocit sounáležitosti se světem, přilnutí k jeho neohebné původnosti a původní stálosti. Nejsem si jist, ale předtím snad jen básníci tak lnuli k zemi a chtěli tak vášnivě proniknout do bezpečné náruče její nepohnuté stálosti. Toto je cit a obrovská, bytostná, existenciální potřeba schoulit se u počátku života, víra ve fundamentální a vpravdě dobrý původ všeho živého, víra, jež ztracena, proměnila by život v sebevražedné gesto. Jen z takovéhoto prožitku, z takovéto zkušenosti, která nese v roli Atlanta na svých bedrech celý další život, život předků i budoucích, vyvěrá síla a energie díla. Taková zkušenost je zcela spojena se zkušeností básníka nejen co do intenzity, ale především co do plnosti a obsáhlosti vstříc zkušenosti obecné, imanentní. Ruskin je kritik, jenž dal kritice původnost básnického vidění světa a kodifikoval pro kritiku jako její limitní hranici básnický způsob vyjádření vnitřní zkušenosti. Tím přisoudil básníkovi i kritikovi jako závazné stejné pole vidění skutečnosti, cítění, myšlení a prožitku.

Je zajímavé, že se Ruskin téměř nikde nepouští do debat o metafyzice a nedává průchod řešení náboženských otázek ani nehovoří o bohu v souvislosti s celkem světa. Přesto kritikové přisuzují jeho dílu náboženskou dimenzi. Ruskin poznal obtížnost vyjádření niterného prožitku vrostlého mezi dvě nepoznatelné veličiny – člověka a boha – prožitku, jenž je uzavřen v kruhu konkrétního světa a je inspirován věčností. Jediné, co dosahuje velikosti tohoto prožitku a co nám dává možnost zakusit jej, je cit. Ale důraz na cit není výdobytkem středověku, k němuž se Ruskin upíral. Je to dědictví Pascalovo. Nechci a nemohu užít jen známého Pascalova výroku o mohutnostech srdce. Chci být konkrétnější. Pascal říká: „Kdyby nebylo temnot, člověk by necítil své pomíjejícnosti; kdyby nebylo světla, člověk by nedoufal v nápravu. Proto je nejen spravedlivo, ale i užitečno pro nás, že Bůh jest dílem skryt a dílem odkryt, neboť jest stejně nebezpečno člověku, zná-li Boha a nezná své bídy, i zná-li svou bídu a nezná Boha.“ (Myšlenky – výbor, 1973, s. 32) To je situace člověka stojícího nad uměleckým dílem. Nejde totiž jen o ně, ale o boha, jenž je v něm „dílem skryt a dílem odkryt“. Vše ostatní je už jen a jen cesta individuálního osudu.

Ruskin ví o všech omezeních této situace a zná jejich smysl. Proto se v umění upírá k faktu a jeho důraz na fakta je podepřen mravní dimenzí. Umění musí být užitečné ve smyslu dobra. Hovoří-li o Orcagnově Triumfu smrti, tvrdí, že musí zachytit fakticitu rozkladu mrtvol, aby vnímateli poskytl stejné ponaučení, kterého se dostalo králi při nahlédnutí do otevřeného hrobu. Toto se dá popsat i jinak: usiluje-li umělec o výraz, nejde vždy především o znázornění toho, co cítí on. Umění nesměřuje naše prožitky k nám samým, ale mimo nás, osvobozuje jejich smysl tak, aby bylo možné nalézt k jeho konkrétnosti odpovídající korelát v obecné rovině. Toto jsem chtěl říct. Odkazuje-li Ruskin k realismu, je to jen málo ten realismus, jak jej chápeme školsky, poučeni právě literaturou konce devatenáctého století. Je to odnož realismu středověkého. Nejdříve pojem, pak věc. Vítězství nominalismu je dosti zákeřná záležitost a Ruskin vidí tuto zákeřnost především v expanzi vědy. Protože je-li pojem toliko plod lidského rozumu, člověk jej užívá libovolně bez ohledu na věc, která ovšem existuje nezávisle na něm. Z toho plyne, že ztrácíme vztah k věcem, vše, co se s nimi děje a jak je vidíme a jak jich užíváme, je omezeno na myšlení a konání člověka.

Aby podobná situace nabyla širší platnosti, zbývá jen hrubá síla či společenský konsenzus k tomu, aby se určité vnímání a určitý způsob zacházení s věcí prostě ustanovil. Už Pascal se tomu divil: „Místo abychom pojmy přijímali od těchto pouhých věcí, obmýšlíme je svými vlastnostmi a svoji složitou bytost vtiskujeme do všech prostých věcí, o kterých uvažujeme.“ (Myšlenky, Laichter 1937, s. 42) Ruskin tušil, že vyjmeme-li pojem z lůna božího, zvrátíme svět. Proto opatrně nabádal důvěřovat středověkému realismu, jenž je v podstatě objektivní, když má konkrétní jednotlivost korektiv v neměnnosti pojmu. Od tohoto k onomu, to je i cesta umění. Valná část moderního umění mu byla čistě subjektivním výplodem deformovaných snah, vyvázaných z objektivního původu lidské existence. Spoléhat ve všem lidském konání – a v umění zvlášť – jen na člověka a činit jej kritériem posuzování věcí je podle mého názoru nejhrubší nihilismus. Proto nejde o vidění věcí, ale o způsob vidění věci. Proto Proust uvažuje o cíleném vyjádření svých představ, proto je pro něj věc inspirátorkou promítnutí myšlenky směrem k celku krásy.

Igor Fic

Za pomoc při vyhledávání některých informací srdečně děkuji paní Věře Dvořákové, překladatelce Proustových Esejí.

I. F.

Marcel Proust
Dnové četby

Překlad Miloš Hlávka

Doslov Igor Fic

Obálka Jakub Tesař s použitím volných zdrojů (obrazy van Gogha, E Maneta, van Hoogstratena) a Rawpixel.com / Shutterstock.com

Korektura Adéla Lapáčková

Technická redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4504-2 (epub)

ISBN 978-80-274-4505-9 (pdf)

ISBN 978-80-274-4506-6 (prc)