Karavansaraj

Miroslav Černý

Znění tohoto textu vychází z díla Karavansaraj tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Plot v Praze v roce 2014.

§

Text díla (Miroslav Černý: Karavansaraj), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 21. 3. 2025.

Petře, Vojtovi

ZASE DOMA

Už brzy

některé noci se nikdy

neomrzí.

Jako každý

Den jako každý jiný.

Flanelová košile ti padne,

na ulicích kaluže a střepy,

obzoru nedohlédneš.

Myšlenkami uspáváš

lidi na křižovatkách

a přechodech,

jenže nikdo tě neslyší.

Nemůžeš popadnout dech,

docházejí ti sliny.

Mraky jsou těžítka

ze slonoviny.

Opava—Bruntál

I dnes je Opava utopená

v třaskavé směsi kouře a mlhy

pokolikáté už?

Kdysi bílé město

vyvěsilo červené vlajky

a kolem šíje ovinulo

hranostajové boa

v barvě cínu

Vůbec ale nechutná

po hermelínu

Mezi zuby prosívá

plankton písku

a omývá se

ledkem

Smirkovým papírem dře

zkrabatělou kůži

na tváři

škrabošku

místo mokasínů

španělská bota

Za začouzeným sklem

vidím druhý

Bruntál

Špinavou prdel

s krásným okolím

Jeseníky

Ty hory nejsou pro každého

a nikomu pro legraci.

Přežít tam chce mít tu správnou náturu.

Lesy jsou těžké, vlhké chlupy,

které se při poryvech větru o sebe otírají

a čvachtají tak,

že jen otrlí se z toho nezblázní.

Pokud si nezlomíte na bahnitých stráních vaz,

utopíte se v mokřadech

nebo vás zastřelí novodobí werewolfové.

Čas tam běží neurvale pozpátku

a jako kotník vyvrtnutý z dráhy kosti

kříží dráhy hvězd.

Každá vesnice má svého Láďu,

ztracence, co bloudí v krocích měsíční chůze,

na sobě plandavý hubertus,

kolem krku náhrdelník z kapradin.

Přes den v kaňonech rýžuje rudu,

po večerech na kopcích zakládá ohně.

Zpitý a zjizvený,

s hlínou za nehty i v černých plících.

Z rozviklaných úst se mu line zápach peprmintu,

vyplázlý jazyk je sedřený do krve,

to jak neustále olizuje mízu borovic.

V kapsách mu cinkají

nábojnice z války.

V tom kraji se nezapomíná

a jeho krutost kvete.

Na křivých větvích zplanělých třešní

zahnívají roztřepené konce provazů,

jimž někdo neobratně odřízl smyčku.

V klidnějších zátočinách splašených potoků

se už dávno neusazuje pouze písek

a splaveniny z kopců.

Pokud máte štěstí,

najdou po vás alespoň boty

nebo něco jiného k užitku.

Méně šťastným vytesají karikaturu tváře

do židle na Rejvízu.

Ty hory nejsou pro každého

a žít zde chce mít tu správnou náturu.

Domek koupíte levně, ale o práci nezavadíte,

snad ještě na pile anebo u koní.

Do školy daleko,

i když vzdělání je stejně ku škodě —

akorát dostanete v hospodě přes hubu.

Sami si nezvyknete, možná teprve ti,

co přijdou po vás, tu naleznou klid.

Až oklepou starou omítku,

osadí nová okna

a koryto řeky zpevní čistým kusem

vyvřeliny.

Z pohraničí I

Vybrané zprávy za minulý rok:

— — — — — —

V Hrozové objevili unikátní

románské fresky.

Zemřela poslední mluvčí

pavlovického dialektu.

Největší sedlák v kraji oznámil ztrátu

několika kusů dobytka.

Někdo pomaloval úzkokolejnou trať

hanbatými obrázky.

V Německu našli anděla z vyrabovaného pitárenského kostela.

Osoblažsko poobědvalo hovězí vývar

a krvavý steak.

Provoz ukončilo pět hospod

a padesát manželství.

Pracovní smlouvu podepsalo

slovy nula osob.

Na fulštejnské zřícenině přespalo pět

trampů a byli střízliví.

Starostka z Vysoké založila stranu

weras under wolcnum.

Petr Hapka koupil chalupu v Biskupicích.

Řecká menšina protestovala proti písni

Dívám se, dívám…

Rudoltický písmák zjistil, že Voltaire byl

ve skutečnosti žena.

Z dřevěné liptáňské rozhledny se zhoupl

další král obětník.

V ulicích Damašku se střílelo.

— — — — — —

„Zdali, až jednou blýskne se

a vítr liják přinese…“

Z pohraničí II

Aneb recept na nesmrtelnost:

— — — — — —

Vezmi dívku k zatopenému lomu u Vápenné.

Odtud zamiřte k úpatí Rychlebských kopců.

Na vrcholu Borůvkové hory se s(z) ní nadýchni.

Seběhněte k rozvalinám Hraniček

a jejich loukám.

V Nýznerovských vodopádech rozpusťte

bolest a strach.

Pak se divoce milujte ve Venušiných miskách.

Nakonec — už sám — skoč

z Čertových kazatelen.

Stříbrný potok vše marné odplaví.

Jeskyně Na Pomezí zataví.

— — — — — —

P.S. Opatrně — bezútěšné dny tím neskončí.

Pouštění draků

Záclony šedé.

Sklíčené životy se lámou

jako špejle na pouti —

za příplatek.

Držíš ze všech sil,

ale pak to od Kobyly zašeptá,

papírová symfonie ztaje

a nad hlavami zbude

potrhaný tér.

… ulepeným nebem

promáchla křídla plná křivd…

V harmonice

po Němcích klíčí jinotaje,

zpovzdálí šilhá

drak solitér.

Podzim

Čas

dešťových stěn

zbabělých káňat

slisovaných polí

Čas

keltských obětišť

šibenic na kopcích

hřbitovů pro cokoli

Čas

shnilých padavčat

podomní kořalky

kulek do pistolí

Otázky a odpovědi

Víš, na co se mě muži

nejčastěji ptají?

Jak zabít ženu

v tomto vykotlaném kraji.

A jakéže jsou nejčastější

dotazy u žen?

Jak v tomto vykotlaném kraji

zabít muže.

Zase doma

Kuchyňská židle,

paže tmavooké ženy,

na klíně dítě, ona

před mnoha lety.

Odbíjí poledne.

Naliješ révu a mošt,

za oknem větev ořešáku,

v talířích po babičce

kaštanový krém.

Před domem zahrada,

na studni gramofon

s Ellingtonem.

NA LOVU VELRYB

Snow Don’t Fall

(Podle písně T. Van Zandta)

Za letních dnů sníh neděsí

podmořský svět bezvětří zná

má láska spí na nebesích

čeká až vzdám se vteřinám

Smích v očích má ústa jí zní

stehna jak had mě provází

vlasy jsou len snít pomýlen

stesk krápníků bdí nad hrází

I kdybych vstal smrt vylekal

jen s ní jsem chtěl jít do léta

Za letních dnů sníh neděsí

podmořský svět bezvětří zná

má láska spí na nebesích

čeká až vzdám se vteřinám

Ve snech I

Možná, že láska

není nic než spánek,

možná, že vůbec

nemá cenu bdít.

Možná, že pouze

ve snech prožíváme,

co snažíme si

pro den vymodlit.

Ve snech II

Zdává se mi o čase chlapců.

O tom, že cesta je jen paměť

a dospělost se přežít dá.

Stačí ji naroubovat odkazy

na minulá stání,

na všechna ta němá příkoří,

bezpohlavní stud,

uloupené tužby a city

parazity.

Žádný z těch dopisů nesmí

zůstat zapomenut.

Naopak: ať zakřičí v prime time!

Ti druzí to nejspíš zažili jinak,

ale to nevadí.

Jde přece o příběhy

a v nich má každý právo

na nejvlastnější verzi událostí,

obsílek a složek.

Dospělost se přežít dá,

ale nejdříve se musí dostat ke slovu

tvá balada, ten synek v tobě,

nebo spíš to, co z něj po letech

oblékání zbylo.

Zdává se mi o čase chlapců,

ještě ne mužů.

Ve snech III

Často ve snech vídávám strom

ověšený useknutými pažemi.

Visí ledabyle,

jako by šlo o papírové fangle.

Vítr s nimi pohupuje,

takže obnažené údy do sebe narážejí

a občas se zaháknou ztuhlými prsty —

poslední podání ruky,

než se kůže a svaly promění

v nelidský ornament.

Bledý strom je celý zrosený krví,

krev stéká po uzlech větví

a plní polní brázdy.

Prší, je mlha, v koruně hnízdí

noci a ptáci.

Malá noční můra

Někteří tomu říkají malá

noční můra.

Jenže nebýt dětských

pěstí bušících do pelesti

a neznámého jazyka,

kterým zpívá skrze naše těla,

nikdy bychom nepoznali,

jaké to je,

když v podhrudí praskne

hmyzí kokon

a blanitá křídla rozpaží

rusý tvor.

Ráno si nic nepamatuje,

spokojeně snídá

a my s ním.

Jako larvy zpocení,

nedočkavě zapouzdření

až běda.

Pia isan nahupia

Pia isam peentsi

Pentan kasin katsunka

U piyaatehki

Piyaatehki

Piyaatehki

Piyaattua noote

Piayaatehki

Piyaattua noote

Haiya wainna

Stezky za obzor

— vypálený kruh — uprostřed města — vypálená cesta — vede k němu z hor — vypálený cejch — je jako ze sna — vypálené stigma — na stezce za obzor — tou stezkou kráčí muž — po jeho boku žena — on zcela nahý — v ruce bič — ona jen v srsti zahalena — žena a muž — dvě temná vlčí těla — s přerostlými nehty — s tváří archanděla — všichni jsme vlci — žijeme ve smečkách — vyjeme na měsíc — jeden jako druhý — všichni jsme kořist — běháme dokola — kdo prolomí ty kruhy — putovat nocí — hodovat s dravci — zbavit se tenat — vzpírat se živlům — mít sílu zabít — v krajině beze jména — všichni jsme vlci — žijeme ve smečkách — vyjeme na hvězdy — jeden jako druhý — všichni jsme lovci — běháme dokola — kdo prolomí ty kruhy — dva páry očí — dvě vlčí těla — plameny v srdci — pleť od popela — vypálený kruh — uprostřed města — vypálená cesta — vede k němu z hor — vypálený cejch — uprostřed světa — vypálené stigma — na stezkách za obzor —

Na lovu velryb

1/

Vypluli jsme v červnu

z přístavu New Bedford

nálada posádky dobrá

zásob dostatek

2/

Brzy jsme chytili

severní vítr

šalupa září novotou

moře je klidné

3/

Jako modré přízraky

prostořecí delfíni

roztínají páteř vlny

na pravoboku

4/

První hejno velryb

zmizelo nedaleko Islandu

rozčarování zaháníme

klením a rumem

5/

V zátoce Zmaru

jsme harpunovali

dva mrože a narvala

pochvala kapitána

6/

Stále plujeme na sever

i když plachtoví trpí

poryvy orkánu

na kýlu sliz

7/

V lanoví terejové

suchá sprcha broků

zmrzačená těla bubnují

do měsíc nemyté paluby

8/

Za polárním kruhem

se příď obalila ledem

pravidelné hlídky

zvýšený příděl tabáku

9/

Polovina plavby

za námi před námi

kolébá se ledovec

jak špunt

10/

Konečně pořádné stádo

do rukou háky a pily

zapomenout na ty

co se utopili

11/

Na ledu zaschlá krev

kuchař nalévá poslední kávu

sněžná slepota spermacet

návrat do přístavu

Rio Bravo

Jako kluk

jsi nejraději koukal

na westerny.

Pak ti někdo

z dospělých řekl, že je to

mrtvý žánr.

Poslednímu

z těch slov jsi tehdy

nerozuměl.

Dnes už o něm

povědomí máš, i když

nevalné.

Navzdory věku

na oblíbené westerny

koukáš dál.

Hlavně v noci,

v čase vyprávění mýtů,

a nikdy sám.

Vždycky jste

u toho tři: your rifle,

pony and thee.

Epitaf

Napište,

že srdce zvadlé

oživují za zrcadlem.

SLOVEM SVĚT

Předjaří

A znovu po roce

v mém potoce roztávají ledy

a hadi

vylézají z děr.

Navinulé listí zanedlouho

pohltí voda,

obnažená žebra

Morany

propláchne jíl.

Ve vzduchu hlad

předjaří.

Na podemletém břehu

tři muži v kápích

obcují s dívkou

ze Samaří.

Mytologická I

Kdysi žil jeden muž, který zešílel a pravil:

„Naše země nevoní dobře, všechno tu smrdí,

měli bychom vytvořit novou zem.“

Když v noci všichni spali, dal se do zpěvu.

Prosil, aby přišla velká voda, a velká voda přišla.

Všechno si vzala a vyčistila celou zemi,

spláchla i vysoká pohoří.

Lidé vyšplhali na nejvyšší horu a zůstali tam,

dokud voda neopadla. Stalo se to, co si ten muž

přál, aby se stalo.

Když voda opadla, byla země a všechno na ní

znovu dokonalé a čisté.

Mytologická II

Souhvězdí Velkého vozu —

to je Kojot při kladení pastí.

Je to jeho síť na králíky.

Když kořist vytáhl ze sítě,

zapálil oheň a začal ji opékat.

Zaslechl přicházet neznámé lidi.

Pak je uviděl.

Ti lidé se také vraceli z lovu.

Kojotovi se však pranic nelíbili,

vzal proto své králíky z plamenů,

dal je do pytle a utekl dříve,

než ho mohli spatřit.

Dodnes můžete vidět na obloze

rozžhavené uhlíky z Kojotova ohně,

proměnily se v sedm malých

zaprášených hvězd.

Souhvězdí Velkého vozu —

to je Kojotí muž a jeho síť.

Utekl, protože měl strach z lidí,

kteří přicházeli.

Ti lidé vypadali jako straky,

vlhovci a vrány, jako jestřábi,

hadi a žáby.

Mytologická III

Nejčastěji ji nazývají Matka mrožů,

jenom někdy, když si myslí, že neposlouchá,

o ní hovoří jako o „Té, která se ráda páří“.

Na zemi je nejstarší a svět si ještě pamatuje

projasněný a plný měsíčních příslibů, poddajný

jako mokrá hrnčířská hlína.

Je poslední, kdo mluví pradávným jazykem,

kterému lidé již tisíce let nerozumějí a mají ho

za melodie kalných vln a větrů od pólů.

Všude je doma, i když leckdy na zapřenou,

v přestrojení navštěvuje příbytky lidí i zvířat

a uzavírá mezi nimi křivá spojenectví.

Muži se bojí, že je umiluje prudkostí malströmu,

ženy čekají, až jim bezprstou rukou prohmatá rodidla

a poté vyplivne slaný ortel.

Na dně nejhlubších oceánů zpívá o lásce,

ze spodních proudů nenávisti splétá naše osudy,

někde tam prostě je — v temnotě panuje.

Mytologická IV

Jakubu Guziurovi

„Na slovech záleží,“ povídá stařec

a pak vypráví obludný příběh o sově,

která lidi i zvířata zabíjí tak, že je osloví

jejich pravým jménem.

Jen co své vyprávění skončí,

sfoukne svíčku a pošle nás spát.

Jenže než zaklapnou dveře, vidíme,

jak si přes ramena přehazuje plášť z peří

a s tlumeným zahoukáním

odchází do tmy.

Na zdi ještě chvíli ulpívá mastný stín

ve tvaru zobáku.

Slovem svět

Slova.

Slova a světy.

Světy a slova.

Slova ve světě.

Světy ve slově.

Slovem svět.

Slova v pravdě

a pravda za slovy.

Slova vědomá

a v bezvědomí.

Vážná

a na pováženou.

Slova ženy.

Slova stromu.

Slova boha.

Slova v písku,

kamení a řece.

V kříži.

Slova beze slov

a bez rozpaků.

Tu máš,

chytej!

Slovo-chtíč,

slovo-můžeš,

slovo-nemít,

slovo-pohleď.

Se slovy

přežívat i žít.

Pochybovat

a trnout.

Znásilňovat je

a přátelit se s nimi.

Znát jejich styky

a zvyky.

Dej mi slovo

a já ti řeknu,

jaký nejsi.

Mramor a mříž.

Soumrak a prsten.

Kotva a lože.

Nestůj!

Cestuj v zásloví!

Hoduj!

Teď!

Opěšalý.

Polonahý.

Jako by sám.

Jako by s někým.

Dlouhověkým.

Prorostlý sluncem…

Prorostlý světlem…

Prorostlý slovem…

Etymologická

Řeholnice reguluje erekci regimentu

Arogantní roajalista zrychtoval rychtáře

Mahárádža adresoval Regině direkt

Rektor diriguje eskortu dresinku

Režisér koriguje režim rigolem

Regulační dres regálu říše

Milostná

No vidíš

tak ses dočkala

konečně je to tady

po všech těch letech

jsem ti napsal

milostnou báseň

alespoň podle názvu

Pistolník

Každý správný bůh je pistolník,

je štíhlý, s pohyby a pudy ženy.

Každý pořádný bůh má kníra

jako Wyatt Earp a je postižený.

Každý bůh má předkus, pleš a

pod širokou krempou oční stíny.

Každý živý bůh nakonec umře,

buďto na lásku, či na souchotiny.

Modlitba

Dej, abys úzkosti

i všechny svoje viny

bělobou přemostil

a vklínil do krajiny.

KARAVANSARAJ

Arktis

Jako první si toho všimli

dobyvatelé arktických moří.

Čas od času se stávalo,

že někdo z posádky zkontroloval kompas,

setřel z vousů zbytky tuleního tuku,

aniž by se rozloučil, sešplhal

na stříbrnou vrzající kru

narážející do boku kotvící brigy

a odešel přímo na sever.

Jedno v jakém počasí,

zda ve dne či v noci.

Prostě jenom tak,

bez zásob a bez vybavení.

Zkušení námořníci říkali,

že postižené přepadla

polární vášeň.

Nikdo z nich se nikdy

nevrátil a údajně to neměl

ani v plánu.

Za sklem I

Přicházejí tam každý den. Jako v mrákotách,

osiřelí i ti opuštění pouze naoko nebo nevědoucí,

na nároží dvou bezohledných ulic, jaké najdete

v každém větším městě, netečném až k zalknutí,

v obstarožných čepicích z plsti.

Přicházejí a zírají do dřevěného rámu,

pomalu s ním stárnou a nikdy jich neubývá.

Ti v první řadě občas rukávem přetřou šmouhu

uprostřed vsazeného skla, ale i tak jsou slova

za ním rozmazané mapy a z té nečitelnosti

vane chlad.

Přitom skutečná jména nejsou důležitá.

Co všechny na tom studeném místě přitahuje

a mění v jalové schránky, je nezamrzající pramen

nepřiznané útěchy a stěží potlačovaná radost,

že ačkoli si smrt jednou přijde pro každého z nich,

protentokrát byli ještě ušetřeni.

Přicházejí tam každý den, pouze o nedělích ne.

To zaklínají hůlky s runami a vykřikují na měsíc

krvácející modlitby, jen aby jim následujícího rána

nedoručili černou známku a té s kosou se nástroj

zapříčil v hrdle někoho jiného.

Nepotrvá to dlouho a také já si nasadím klobouk

po předcích a vykolíkuji svou tupě rozostřenou chvíli.

Dosud ne mrtvý, ale již na půli cesty. Nemyslím si,

že by to mohlo dopadnout jinak.

Sázka do loterie

Vánoce jsou nejistá sázka do loterie.

Ty dny radosti a chtěné apatie jsou jako

politické strany. Nabídnou jak střepy,

tak obroušené hrany, ohňostroj v krbu

i zradu na varhany. Naději nešikovně

vysekanou z knih.

A těžký sníh je nepokojná milenka,

co teče, kdy se jí zachce. A donutit ji

v kleče udělat, co a jak se patří, je běh

na dlouhou trať. Přespolní levirát se

zvrtnul a traperské pasti padají prudce

do propasti.

Vzpomínka na ramínka dětství tak

ztuhne v jeho tlustém břiše. Opavská

abatyše se tiše usměje, všem požehná

a směle označí ty, kdo svá svatá těla

již nikdy nesmí vpustit do kostela.

A sdělí jim to mírně.

Ruce, které křižovaly

Několik hodin před tím, než zemřela,

se mi zjevila ve snu.

Tehdy jsem poprvé uvěřil, že se blíží konec.

Že to teplé pečující tělo a prsty,

které křižovaly moje čelo,

odejdou a zbude fyzické prázdno.

Už žádné doteky a nestrojená slova,

jenom zimostráz.

Pouze dvakrát jsem ji viděl plakat.

Jednou tam, kde byla doma —

tehdy jsme nevěděli, že jí to zlomilo

pánev, a ta nikdy správně nesrostla.

Podruhé tam, kde jí bylo dáno zemřít.

Z naší vůle, na bílých prostěradlech,

v závanech žluklého vzduchu

z opotřebovaných a podebraných uzlin,

z posledních sil vzdorujících

krabím krokům.

Její oči prosily, ale my jsme nemohli

a nechtěli rozumět.

Vyslovit naději je o tolik snazší.

To jenom ruce si vedou svou

a neumdlévají.

Utržený práh

Myslel jsem si, že po její smrti přijde změna,

ale on si nadále před světem zakrýval vodnaté oči

a s chutí mu nadával do bezvěrců.

Přesazený do neznámých osidel panelového

domu, odsouzený trpět společností odcizených

příbuzných, jim bezostyšně vyčítal svůj úděl.

Čím pro něj byla? Těch několik něžných chvil,

jichž jsem byl svědkem jako chlapec, pokřivila

paměť, které nevěřím — a chtěl bych.

Po celý život nosil v kapse slunečnicového svetru

veliký železný zámek, a tím zamykal sebe i ostatní

do neprůchodných pokojů.

V tom svém v zimě vyráběl tvaroh, vařil šípkový čaj

a podestýlal si senem jako osamělý pastevec

z rumunského Bihoru.

Sladkokyselá vůně prosakovala utrženým prahem

do dalších místností a tvořila osu našich životů.

Milovali jsme ji.

Přes zapečetěné dveře jsme diskutovali o blízkosti,

i když ani jeden z nás nevěděl, kolik jí vlastně unese

a kolik si jí vůbec přát.

Kousání nehtů

Není nic bizarnějšího

než manželé,

živící líté souboje

rozdílů, neúcty a pokoření,

kteří odvedou své vystrašené dítě

na vyšetření psyché,

vystoupají s ním po zasněžených schodech

anonymní vily,

někde na Kylešovském kopci,

nedaleko domova staroby,

vejdou do bledé haly

plné skla,

ozvuky prvorepublikových dlaždic

nelze oslyšet,

křičí, žadoní, bolí,

jsou plné válečného ryku

a tichých masakrů

u Sand Creeku,

zaklepou na těžkotonážní dveře,

vlastně spíš vrata,

ale ještě před tím jej instruují,

aby tvrdilo, že vztah rodičů

je sladká harmonie,

ne pohlazení

stahujících se smyček…

Vždyť jde pouze o kousání nehtů

a turbulenci víček.

Operace očí

Vážně pomýšlím na operaci očí,

a ne ledajakou. Nespokojím se hned tak s něčím.

Žádný laser na vetchozrakost, ani jiná udělátka.

Chce to starou školu. Pořádný ruční nástroj.

Něco masivního a studeného, třeba nůž

anebo kladivo. A hlavně žádný transplantát.

Jen ať si pěkně vystačí s tím, co mi bylo dáno.

Cizí rohovky neberu a ta jejich anestetika taky ne.

Ať to klidně zabolí. Kdysi jsem viděl, fakt!

Je to sice dávno, dávno před tím, co mi v mládí

nasadili první obroučky. Ale není boha,

aby to nešlo znovu. Jednou se mi přece musí

rozbřesknout. A pokud má světlonoše přivolat

křísnutí bac hamru o obočí nebo řezná rána

v očním důlku, tak prosím. Už mě nebaví

čistit si každé ráno skla, a přitom s nimi

i bez nich vidět svět zdálky a rozmazaný.

Je čas upřít mu osobní prostor. Prohlédnout.

Chytit ho pod krkem a pohmatem

se ujistit, zda vůbec ještě je.

Signály zimy

Sněží a svět je bílá uskřinutá kýla.

Membrána podzimu praskla a usadila se

v ní promrzlá voda.

Syn vzadu na saních uděluje hlasité povely

a já jako eskymácký pes, s ojíněným knírem

a jazykem na anoraku, razím cestu vpřed

hlubokými závějemi.

Ledová krusta pokryla holé stromy

a hltavě okusuje štíhlé šlahouny bříz.

Přichází soumrak.

Morseovka vraních stop vyťukává

––../../...–/–––/–

Nebe křižuje telegrafní drát.

Solnohrad

Vesmíru navzdory

měsíc jako přeslazená

Mozartova koule

Doma

Dřevěný stůl,

tvář tmavovlasé ženy,

na klíně chlapec, ty

před mnoha lety.

Přichází podvečer.

Zakrojím teplý chléb,

za oknem voní bazalka

a z hrnku po dědovi

diviznový čaj.

Na dosah police s knihami,

roztopená kamna, slezský

karavansaraj.

Poznámka

Dodatečným pátráním jsem zjistil, že nápěv „Pia isan nahupia“ pochází z jazyka Šošonů a jde o tzv. Vlčí píseň, v níž obrovská chlupatá šelma unese na svém ocasu zlobivé dítě.

Báseň Etymologická je sestavena výhradně ze slov, na jejichž počátku stál praindoevropský kořen *h3reg- s významem „přímo namířit, natáhnout, vystrčit“. Česká slova nejsou ovšem přímým pokračovatelem tohoto kořene; do češtiny pronikla zpravidla z latiny, často prostřednictvím germánských a románských jazyků. Čerpal jsem z informací Petra Vavrouška z Ústavu srovnávací jazykovědy FF UK v Praze.

Několik básní sbírky bylo již dříve otištěno v Britských listech, Kulturních novinách, Divokém vínu, Protimluvu, na Dobré adrese a internetovém portálu Literární.cz.

- mč -

Ediční poznámka

Součástí tištěné předlohy této e-knihy jsou kromě vlastního textu díla také ilustrace Rostislava Hermanna, které do e-knižní verze nepřejímáme z licenčních důvodů.

Redakce MKP

Miroslav Černý

Karavansaraj

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Kokuloku Studio / Shutterstock.com

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 21. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4507-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4508-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4509-7 (prc)

Table of Contents

ZASE DOMA

Už brzy

Jako každý

Opava—Bruntál

Jeseníky

Z pohraničí I

Z pohraničí II

Pouštění draků

Podzim

Otázky a odpovědi

Zase doma

NA LOVU VELRYB

Ve snech I

Ve snech II

Ve snech III

Malá noční můra

Pia isan nahupia

Stezky za obzor

Na lovu velryb

Rio Bravo

Epitaf

SLOVEM SVĚT

Předjaří

Mytologická I

Mytologická II

Mytologická III

Slovem svět

Etymologická

Milostná

Pistolník

Modlitba

KARAVANSARAJ

Arktis

Za sklem I

Sázka do loterie

Ruce, které křižovaly

Utržený práh

Kousání nehtů

Operace očí

Signály zimy

Solnohrad

Doma

Poznámka

Ediční poznámka