Krajina v samotách slova

Miroslav Černý

Znění tohoto textu vychází z díla Krajina v samotách slova tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Literature & Sciences v Opavě v roce 2005.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

§

Text díla (Miroslav Černý: Krajina v samotách slova), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 21. 3. 2025.

Věnuji

babičce, mamince a Petře

třem ženám mého života

Zdivočelým cípem země

Hledám slova — beznadějně

Neznámý autor, 17. století

KRAJINA

Vysočina

Do hřbitovní branky se opřelo slunce.

Dřevěný Ježíš si setřel pot s čela,

říhl si a rozverným hlasem zašeptal:

„Pozdrav mi Demla, rošťáku!“

Říje

Zikmundu Rachnovi

Na rozcestí pod Kaltenštejnem

před deštěm se schovám

do opuštěných stájí.

Rozprostřu pod sebe

zbytky vlhké slámy a pak

bezelstně vyruším Jeleny z Říje.

Kalvárie

Ožehlé haluze kaštanů

připomínají křížovou cestu.

Nemocný vítr si s nimi povídá.

Bezděčně — samotou líná.

V bezzubých ústech žvýká větu:

„TREU VEREINT IM TODE WIE IM LEBEN.“

V Pitárné

Paličatý podvečer

Liptáňský kopec v zádech

K večeři

kousek po kousku

ochutnávám potměšilost

z bochníku svědomí

Potok si se mnou nezadá

Pelhřimovy

Před barokním kostelem sv. Jiří,

přikryti zbytky podzimního listí, se krčí

žena a muž.

Pomalým foukáním si zahřívají

zkřehlé dlaně.

Už nikam nespěchají.

Hermine Salinger a Robert Schöfer.

Dva kamenné pomníky,

dvě skvrny na žule.

Rudoltice

Albertu H. z H.

„Quare tu solus

& nullus tecum?“

Obživlou alejí

stařec prochází sám.

Stromořadím z šepotů

nikým nepoznán.

Racibórz

Příjezd. Dva na dva.

Korková idyla.

Osmahlá očekávání.

Noc poetów.

Poezie pozbývání.

Naposledy se projdu

kolem modré Odry a

ve stánku na Głównym rynku

nechám si navážit

20 dkg něhy.

22.–27. 9. 2003

Hora křížů

S přítelem v litevském područí

okrádáme bolest o samotu

poznání.

Kořeny

Roverům

Vpíjí se do země

do hloubky bezedné

Prchají ve větru

oblohou zšeřenou

Pahýly vrásčité

rozpuklou hladinou

vpíjí se do země

vpíjí se do sebe

(Co takhle do nebe?)

V SAMOTÁCH

Laštovičky

Dědovi

Syrovým večerem obnažen, beze slov ponořen v zákoutí sadu. Špičkami prstů si vtírám prach pod kůži, zjizvenou časem, co žebral a bral. Černý pták posměvák, na větvi při zemi, křídly mi maluje vousiska pod nosem. Kdy konečně dospěješ, princátko naivní, kdy konečně budeš všech Slezanů král.

Dolní Povelice

Klidně vám teď a tady odpřísáhnu, že ještě před deseti lety byste v jedné malé vesnici českého Slezska našli nejméně dvě polodospělé děti, které se nestihly naučit mluvit. Opravdu. Věřte mi — jsou na to svědci. Kromě mě další dva opavští etnovědci.

Travná

Od božích muk štěká pes. Nahrbený kněz plouživě se vrací do puklého chrámu. Ještě než překročí práh, naposledy zvedne zrak k Rychlebským horám za vsí. Nikdo ho čeká, nečeká, a přeci: nahota prastaré zahrady.

Chtěl jsem…

Chtěl jsem být lovcem v lesích na severu. Chtěl jsem se procházet zarostlými stezkami s rozmoklým listím a pozorovat svůj zlomený stín. Magické tance mě měly provázet všedními dny, pohřbená těla tušenou budoucností. Jednoho říjnového rána jsem však na břehu řeky našel v rákosí loďku z kůry a v ní starou fotografii. Zažloutlými okraji připomínala fotky z minulého století a obličej na ní měl nádech bezbřehosti. Vycházející slunce tehdy zahořelo jako hranice a panenský les vyzpíval tajemný žalm existence. Bylo v tom zvláštní prokletí — na moment obětí v objetí.

Zastávka

Byla to jen taková malá zastávka někde v severním Polsku. Úplně obyčejná. Nejobyčejnější ze všech. Kašuby napravo, Mazury v dáli, Balt stále kupředu. Chtěli jsme, ale nepřespali. Byla nenechavá… Močila nám u hlav, posedávala na kolenou, drze si vynucovala pozornost. Že prý má známou někde u Poznaně. Nebo snad bratra v štětínské továrně? Vlhce, ale sterilně prosila o něžnost. Byla nenechavá…

Karpatská

Karpatská noc je divoce bezbřehá jako rusínská dívka, co si rozplétá vlasy. Jak dvě zubří mláďata ve smrkovčí skrytá. Vousatý pop, když boha odmítá. Dobytčí stezka přes horský masív.

Strimba

Ivanu Olbrachtovi

Na vrcholu Tvé hory plápolají ohně. Odrazem plamenů se dotýkají planet. První na ráně je Venuše, pak Merkur, Jupiter, Mars. Kterou by sis vybral? Vždycky jsi měl slabost pro divoké kopce, pohoří bez mechu a rozvrásněné dlaně. Že by tedy Pluto, co natahuje paže po huculské panně?

Mitropa

Rumunský balík, řekl by jeden. Pobuda z Balkánu, Drákula z Karpat. Zavšivenec, nalezenec, omezenec. Bez vzdělání, bez nadání. Je prostě k popukání, křičí dav. Pro mě však Roland, Beowulf, transylvánský vlkodav.

Barokiana

Marioneta Panna odhazuje šál a zhlíží se v rozbitém zrcadle. Neposedný Nazaret jí nejapně nakukuje přes rameno, ale po chvíli se opět vyšplhá na polorozpadlé jeviště opavského amfiteátru, odkud zasáhl skleněnou tabulku, a pokolikáté už roztančí svůj tanec smrti?

SLOVA

Vrány

Obinadlem sněhu klovou z ran

Tvář prostřenou na jílci meče

Ostří je holé, horizont svlečen

Obličej křiví výkřik vran… kamenován

Heretik

Slepý bludný kámen v poli

Pohanský les, ohně, křik

Oběti nahé se tu koupou

Osahávám je, jsem heretik!

Barnov

Se svahů stéká sněhová zahrada

Ze země stoupá sopečný prach

Sama se svléká studená přehrada

Stydlivě skrytá v ledových nosítkách

Kraj

Oproštěn bloudím krajem

Nazrzlým jak irský mnich

Slezsku se to nepodobá, i když?

Hory tu jezdí na koních!

Kříže

Žulové kříže na obzoru

Dlaně z oceli u vrat domů

Otisky v slídě z kamenolomu

Rozsochy prázdných rozhovorů

Plachá

Tápavě plachá

V odstínech ticha

Mělce se brodíš

Kam nepospíchám?

Noc

S navyklým gestem

Plivla na svítání

Před hodinou havran

Teď vrabčí zmrtvýchvstání

Samota

Babičce

Nesnaž se nadechnout

Nech vodu hladit Tvoje vlasy

Pod černou hladinou

Ponoř se do bezčasí

Pustina

Vzpíná se ve mně jediná

Až na kost zjitřená pustina

Vzpíná se, občas proklíná

Že končím, kde ona počíná

Vyměnil bych všechny básně

Za malý podíl v místní masně

Neznámý autor, 21. století

Ediční poznámka

Součástí tištěné předlohy této e-knihy jsou kromě vlastního textu díla též ilustrace Rostislava Herrmanna, které nepřejímáme z licenčních důvodů, a dále ediční poznámka (autor neuveden) s informacemi o předchozím publikování básní, kterou zde citujeme:

„Většina básní obsažených v této sbírce byla již dříve zveřejněna v časopisech, antologiích, sbornících a almanaších Host (Brno, 2003, č. 5), Od słowa ke slovu (RCK, Racibórz 2003), Netřesk (Masarykova univerzita, Brno 2003), Opava-Ratiboř zpáteční (Soukromý tisk, Opava 2003), Cestou (Weles, Brno 2003), Opava city / poezie v otevřeném prostoru (Bludný kámen, Opava 2004), Plama. Pismo artystyczne (Rybník, 2004, č. 2).“

Redakce MKP

Miroslav Černý

Krajina v samotách slova

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Kokuloku Studio / Shutterstock.com

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 21. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4510-3 (epub)

ISBN 978-80-274-4511-0 (pdf)

ISBN 978-80-274-4512-7 (prc)

Table of Contents

KRAJINA

Vysočina

Říje

Kalvárie

V Pitárné

Pelhřimovy

Rudoltice

Racibórz

Hora křížů

Kořeny

V SAMOTÁCH

Laštovičky

Dolní Povelice

Travná

Chtěl jsem…

Zastávka

Karpatská

Strimba

Mitropa

Barokiana

SLOVA

Vrány

Heretik

Barnov

Kraj

Kříže

Plachá

Noc

Samota

Pustina

Ediční poznámka