Silou psů

Miroslav Černý

Znění tohoto textu vychází z díla Silou psů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Perplex v Opavě v roce 2017.

§

Text díla (Miroslav Černý: Silou psů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 3. 2025.

Snad vyschnou v dechu spáčů do rána
žalostné svršky, zmapované potem,
mohyly na kost promoklé, obzor jak membrána,
rumiště mýtů za svaleným plotem.

Antonín Brousek

Jeskyně

milosrdná

bělmo hromad kostí
hostíš v břiše

ze známosti
v sedimentech
pod nánosy

mrtvý
je kříšen

Trilobit

v každém člověku přítomnosti
je obrovský kus pravěkého pnutí
úlomek obsidiánového kopí
žmolek mamutích chlupů
dinosauři srůsty

každému z nás zdobí hrudník
pruhovaný trilobit

Na břehu moře

ve skautské příručce
návodů nenajdeš

nad mělkými hroby listuješ
v kamenných kruzích
holý hladem ohmatáváš
pásovité vrstvy chladu

tupou stranou nože
požíráš západy slunce

stejně jako římský legionář
na Hadriánově valu
toužíš po severu
jenže neumíš překonat strach

na pusté pláži tedy alespoň
rozděláš oheň

potom rozmrazíš ryby
nakrmíš psy
usušíš náklad
moc toho není a k čemu taky?
stačí že tam jsi

některé světy
vnímáš jen na rozhraní světů
poslední a rozleptaný solí

živly boří
živly tvoří
v samotě i součinnosti
která hroby vynásobí

Logistika

přečkat noc
na ničem jiném nezáleží

infinitivem ubránit
podíly na zisku
pádem odzbrojit samotu
když budeš chtít
založíš novou dynastii

v imanentním modu to znamená
že svého syna připravíš na válku

a kdo ví
třeba právě tím
bude spasena zem

Rituály

ten soustředěný knír
jí vykreslila stínohra
vržená obživlým parafínem

když se předklonila
proťala nosní přepážku
takže vypadala jako indián
od řeky Xingú

zimní zahrada
byla studená tak akorát
jen ratanové křeslo se choulilo
pod pokrývkou s egyptskými motivy

na zdi masajský bojovník
v zapadajícím slunci
nedobrovolně zarámovaný
jako ta zahrada
a žena v ní

šalvějový parfém
se korálek po korálku
ledabyle vytrácel škvírami
v netěsnících oknech

k tomu hudba a věty
které myslíváme vážně
teprve až je rozporcujeme
na mikročástice
a pak se z nich snažíme vytvořit
něco svatého
nebo bezprávného

vězte že vlasy
vysoko vyčesané do drdolu
brunetkám nesluší

Chaos

na počátku i konci
údajně panuje chaos
a společně s ním
tvrzení matematiků
že je součástí řádu
na vyšší úrovni
nám dosud ne
dostupné

Poslední soud

odrané sosny
odrané mraky
odraný ty

a v tobě čas
sypký jako přechozená
chřipka

uděláš stojku
z vlasů vytřepeš
hrst lupů

a sny o sněhu
necháš
zcepenět

Poušť

světloplachá

od úsvitu dějin bolavá
a často o holi

kdo
tenkrát
splatil dluh?

komu
se podvolíš?

Artéské studny

nosíme si v sobě staré
artéské studny

až tady zemřeme žízní
zafouká chamsín
a kudrnatý mladík od sousedů
dá vědět našim smrtelným

zbyde jim po nás
písek v plicích
a hluboká
jáma v zemi

Ponorné řeky

všechno vědí

jsou jako houby nasáklé
spečenými informacemi
které k nim propadávají

pavučinami zeminy a jílu
kořínky uhynulých travin
sněží laskonky z popela
krém nekrém

podzemní voda je taví
a noří se s nimi hlouběji
dokud je nezastaví skála
(anebo něco jako skála)

v dutinách nerostných těl
šumí a nezapomínají

na ponížené štíty vln
slisované při útěku z vany
na dva plastové parníky
co uvízly na souši

Středobody

všechno důležité po ruce
být středobodem známého vesmíru
uzamknutý v dešti
užitečný

obloha je ale vymetená
jako špajz po svátcích

za zády poloprázdné koryto řeky
všude kolem suchopárný vzduch

do lulky sypu přesušený tabák

vrzavé škrtnutí sirkou
a dým putuje opačným směrem
než déšť
který ne a ne přijít

nikdy jsem nerozuměl
kroužkům z dýmu
ovšem tady
v tom soběstojném kraji
se daří

být kouřem
ne vodou

Hřbitovy

navštěvoval to tam jenom jednou do roka zato hned několikrát v rozmezí pár hodin pokaždé podstoupil vyčerpávající šustivé utkání s neposedným soupeřem v zrzavém kimonu své dočasné vítězství pak oslavil sírou a ohněm který rozmístil do čtyř koutů žulového tatami po posledním mači něco zašeptal větru a doma v hluchém bezvětří neúčastně zapálil ušní svíci na vlastním hrobě

Pláž

rovnomocná

hranice vyhloubená
aktéry potopy

navzdory
vesmíru
a jeho manýrám

v písku
dvě stopy

Silou psů

naskicovat mapu
cíl označit křížem

namísto legendy
inventář k přežití

a potom po stopě
jak lovci v červené

patami do slabin
tesákem pod žebra

Někdy stačí

navlíct si kabát vyuzený kouřem
v kapse nahmatat kus keprnické ruly
promnout ji v dlani
potěžkat a několikrát vyhodit
proti slunci

mhouřit při tom oči
a pojídat vítr jako by to byla
ovocná roláda

někdy úplně stačí šourat se
ospalými Oderskými vrchy

s sebou jenom slaninu a zavírací nůž
kterým kdysi děda rouboval třešně

myslet na to
že stromy se rýmují s promiň
a že některé štěpy
jednoduše nevzejdou

tu se najde povolená laťka v plotu
tu přítel
co pomůže označkovat
nový claim

někdy to může i stačit

* * *

nikdy nepřestali čekat
na osudovou cestu
která všechno změní
jeho — ji
i svět kolem nich

byli už snad úplně všude
single — s kdekým
pěšky i na koňském hřbetu
ale návraty
byly příliš snadné

a lze vlastně poznat
ryzí — opravdové?
odkud čerpat onu jistotu
že už nejsme jako dřív
mělcí a neúplní?

Odpočet

zase jedno dobrodružství v temném lese
hovory o dvou světech či vesmírech
kdeže nesouměřitelných
psychologické poučky k výstavbě chrámu
a relativní vzdálenosti sloupů dórského řádu
které drží jeho klenbu
život jako peloponéské války

nebesa jsou však daleko
a šance že se jich společně dotknou
stejná jako tenkrát před lety
kdy z mraků prýštily růžové girlandy
co je pak posbírali během povánočního úklidu
v marketu za městem při cestě
k nesmrtelnosti

průvodcem jim byla láska
zpuchřelá Mona Lisa kterou vykostili
až z ní zůstal jen lingam a jóni
a když pak jakoby na povel
klubko šakalů uhasilo svými ohony oheň
a poušť na dvě vteřiny ztmavla
to byl ten moment

je to tak snadné říkají údajní svatí
vezmi svou nahrubo tesanou vězeňskou lavici
opři ji o těžké železné pruty
a prudkým smýknutím vyhodíš mříže z pantů
nazvi to třeba naukou
nebo duchovním vytržením
a budeš spasen

Na útěku

„jednou jsem kráčel cestou přes pole
kde smečka kořist krutě hnala“

země i obloha páchly shnilými bramborami
byly černé a lačné
jako všežraví sudokopytníci
co už se spolu stihli vyválet
a v záblescích zduřelé tapisérie
právě hodují

studený lijavec bez skrupulí znásilňoval
bezbrannou hlínu
zabodával se do ní
co pět sekund prudce přirazil
nebral ohledy na škrob
ani její mazlavé šestinedělí

tlapy se do těch sténajících zvuků
bořily a vilně mlaskaly
kdo upadl už nevstal
jako by všichni zapomněli
že s rovností se to nemá
přehánět

vlastně ani nevím
jak dlouho jsem se tou podívanou ukájel

stačilo několik dravčích skoků
byl jsem taky
na útěku

Tenkrát na západě

kdesi nad ránem koleje
na kolejích chlap

tělem požehná pražci
prackami sevře povolené šrouby
do ucha ho zastudí cinkot
a chvění

z kopřiv vše pozoruje brzdař
ve zlatém pyžamu

„některé národy věří
že mysl nesídlí v hlavě ale v trupu“
ušklíbá se

naposledy to zaškube
vzpomínkami

všechny poledníky mu jdou vstříc
načež společně někam
ústí ústí ústí

Selva

nemotorná

propocená deko
od rovníku

zdobí tě
bujný dekolt
a tetování

od pasu
ke kotníkům

Vzpomínka

jako když se rozestoupí mlha
a do očí vstoupí západ
takové to bylo

přístav páchl po rybí moučce
blátem odlivu se brodili
žoldáci pelikáni

a ve slévárně slunce zrovna
odlili poslední
genitivní metaforu dne

Erebus

narodil se
a všichni věděli
co je zač

ledová tvář
v šatně
třírohý klobouk

když v pravý čas
dospěl
na ono místo

byl to pořád on
zakotvený
v mrazu

v očích
černý příval
bez konce

Dire straits

může to být pravda

ano znám ten samostříl
i tu flotilu co kotví u břehu
a rychle nabírá vodu

možná jsme pouhé terče
v něčích plánech

hroty šípů jsou kameny
na hracím poli
a život po smrti není
než další mělčina

na obzoru

Divočina

divočina není vrchol hory po kolizi s mrakem ani podzemními šťávami nacucané koryto řeky není to slepý průjezd městskými vnitrobloky nebo snad domov ve dvou někde na samotě ani společenství nomádů není dostatečně divé ať už v pralese či buši či za polárním kruhem že by tedy alespoň poušť za písečných bouří? ale kdepak nic z toho divočina není — divočina je osobní vnitrozemí

Hranice

nepoznal jsem větší útěchy

vědomí že je co změnit
překročit posunout překonat
a zanechat tak ve vesmíru
trvalý otisk
nelze ničím nahradit

chce to jen přijmout fakt
že průzor hranice
nikdy nebude možné opustit
musí to být navždy

pachová stopa vyvane
sádrový odlitek
se drolí

Mýtus

byla to neděle
o jedenácté dopolední

na opuštěném nároží
v tříčtvrťových kalhotách
bílém tílku
a slunečních brýlích
bez přítomnosti svědků
se mu přihodil
mýtus

v úmrtní zprávě
to popletli a napsali
IKTUS

Step

zadýchaná

za soumraků
střídáš vůdce stád

za rozbřesku
vytepaná
těla

necháš
vykuchat

H + H

není nad to vybrat si
příhodné místo k životu
i k smrti

není nad to obydlovat
prostor mezi hospodou
a hřbitovem

Ve znamení kříže

kateřinské stohy slámy se tyčí
jako hrady
na Předním východě

každé volné odpoledne
je berete ztečí

štěrbiny mezi balíky
bývají úzké
jako čepel saracénského meče

někdy se rozevřou
a to pak můžete rabovat

jindy sevřou něčí srdce
a vaše křížová výprava počítá
ztráty na životech

Dům U Halánků

narodit se jako Pražák
studoval bych etnografii
a žil v domě U Halánků

přes den bych se zamykal
v místnostech s africkými
a americkými sbírkami

večer hrál s Holubem vrhcáby
nebo si povídal
s Wünschem o Kurdistánu

Červíčka bych bral na pivo
a utopence do pohostinství
na rohu Betlémské kaple

zároveň u stejného stolu
neúspěšně usmiřoval
A. V. Friče s Dlouhým lovcem

narodit se jako Pražák
navíc ve správný čas
věděl bych přesně co se životem

místo toho teď kupuju
v Hamburku lodní lístek
a nezeptal jsem se kam

Na výzvědách

jakási páteř
jakési prozření
stojaté vody

šmejdíš

Průvodci

jsou dva
jeden pro časy míru
druhý v dobách války

oba němí
žijí spolu u mě doma

doprovázejí mě do práce
z práce
spoléhám na ně
na trampu světem

každé ráno vídávám v zrcadle
černý knírek
a kamennou tvář

prý umí křísit mrtvé

když jsem ale v koncích
a labyrint kolem se hroutí
stejně padám na kolena
a modlím se
k muži
co bydlí o patro výš

v hodinách ve věži
s kloboukem
ze slámy

Slovní zásoba

ta knihovnička pro syna mi dala opravdu zabrat postupoval jsem přesně podle přiloženého plánu jenže i tak mi v ruce zůstaly dva zbytečné šrouby a matka nakonec stojí a bez cizí pomoci nespadne

vkládám do ní knížku po knížce naději za nadějí nakonec  — jakmile je překližkové břicho syté  — ještě jednou pozorně procházím všechny hřbety po letech si opakuju základní slovní zásobu

Jak dlouho ještě

dosud nevzaly zasvé
sny o dalekých plavbách
a horských průsmycích
o práci v parku Serengeti
nebo Etosha

stále ještě živím šanci
na život ve Whitehorse
a píšu dopisy s prosbou
o přijetí za člena kanadské
jízdní policie

u britského námořnictva
registrují mé přihlášky
k antarktickým výpravám
mířícím dobýt točnu
starým způsobem

a americká lesní správa
pacifického severozápadu
dobře ví že ve mně má
dobrovolníka na pozici
požární hlídky

pořád ještě sním o tom
že v převlečení za Araba
navštívím proslavenou
knihovnu v Timbuktu
a budu v ní sám

že jako první rozluštím
písmo rongorongo
a objevím dosud neznámé
kresby Aboridžinců
v Arnhemské zemi

dosud…

Z dubna 2016

Tomáši Tranströmerovi

unaven všemi co přicházejí s obrazy
obrazy ale ne slovy
odjel jsem na ostrov pokrytý blátem
civilizace nemá žádná slova
hluchoněmé snímky se šíří všemi směry!
bosý v blátě zaslechnu vlky
obrazy a přitom slova

Řeka

černočerná

mým jménem jsi
jménem mého města

v transformaci
v bílou
křísíš noci

a nedokážeš
přestat

Dobrá zpráva

prý se z hory
nedá spadnout

tak proč raději
chodíme v jejím stínu
a předstíráme
že tu není

ten stín
ta hora
ta pověst

Bez diskuse

jeho poslední slova byla
„Ježíš loves jalapeños“
čímž definitivně ukončil debatu
o tom jestli existuje Bůh
jakým jazykem hovořil Adam
a proč důležité okamžiky
vždycky pálí dvakrát

Orbis pictus

když jedno horké indické léto promluvily pod chilskými sopkami papyry a na dvoře šáha šáhů zrovna vystavovali zlaté netopýry a růžové holuby přijeli starou cestou bílým tichem odněkud z pouště blázniví motoristé jako trosečníci z vlastní vůle protrpěli opičí rok na kanadské vsi a poté v uniformách lodních lékařů napříč střechou světa putovali za lovci lebek mezi přílivem a odlivem hodovali zelený ráj u nejmenších lidí světa jen aby chvíli nato v zemi královny Sáby rozdělili latifundie a dali hlasovat o zoologické zahradě boha Ra

Proměny

dojít na konec světa
z toho co zbylo
uplácat sněhovou kouli
svrhnout ji přes okraj
a doufat
že někde tam dole
jsou jiné světy
houštiny sítí
a těhotných forem
které zachytí smotek
zamrzlé vody
a pak jej na dně
promění v bláto
slovem vyzvané
zpět nahoru k hladině
k té černé hladině
za níž
vždyť víš…

Propast

pravověrná

hlubina tvého nitra
skrývá grál

a její dno
biskupská mitra
je obrácená

klenba
katedrál

K cestám Miroslava Černého

Výprava. Útěk. Let. Průnik. Běh. Jízda. Ponor. Chůze. Vpád. Plavba. Pochod. Pouť… Jde o jedinou cestu, ať už tam nebo zpátky. Vracíme se odjezdem, odjíždíme návratem. Mířit můžeme sebedál, schopni jsme jen „nepatrných kroků“. Každá cesta je za poznáním. Všechny spějí k domovu, skutečnému domovu mysli a srdce, který lze nalézt pouze pobýváním mezi konkrétními místy.

Cesta hodná toho jména je výpravou do neznáma ve vlastním nitru. Jednou nohou vždy jdeme po vnitřní stezce. Překračujeme mezi konkrétním místem ve světě i jeho niterným prožitkem. V protětí světla světa a světla mysli může připravený cestovatel spatřit cosi odvěkého a posvátného. Co se zde ukazuje, nelze popsat, pouze prožít, případně zpřítomnit v básni.

Teprve cestou poznáváme své kořeny; stojíme-li na místě, zůstávají skryté, jsme-li v pohybu, rozněcují se vlastním vnitřním světlem. Někdo najde pružný stvol, jiný smuteční pásku, další dvě vlákna: stříbrné vedoucí v zem, zlaté k nebi. Můžeme sledovat jejich chvění a napínání, které ukazuje, jak jsou naše kořeny vpleteny do sítě světa.

Tradičně cesta znamená přerod, proto obnáší ničení i tvoření, zapomínání i objevování, oběť i dar. Jejím cílem je poznání vlastního já, které je (jako každý přirozený jev) v neustávající proměně, „já“ nelze zachytit, v tomto ohledu je každá cesta marná, je ovšem možné ho na ní prožít jako vlastní proměnu.

Takové cesty evokují básně Miroslava Černého. Zachycují konkrétní životní zkušenost, hledání zdrojů autentického duchovna. Hledání svízelného a mnohdy bolestivého, bez opory náboženských systémů, navzdory všudypřítomné profanisaci. I v moderním světě se  – za příznivé souhry místa, času a osobnosti  – cestovatelovo srdce rozbuší odvěkým rytmem a on náhle rozpozná mytický základ života, každého života. Možno namítnout, že moderní mýtus je protimluv; rozumový protimluv ovšem zní řečí mýtu.

Jakub Guziur

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text sbírky Silou psů tak, jak byla vydána nakladatelstvím Perplex v Opavě v roce 2017 (ediční příprava Olga Stehlíková). Kromě vlastního textu díla a doslovu Jakuba Guziura jsou součástí tištěné předlohy též ilustrace Jana Gřeška, které do e-knihy nepřejímáme z licenčních důvodů. Ke knize je připojena též ediční poznámka, kterou zde v úplnosti citujeme:

„Tato sbírka vznikala v letech 2014–2017. Některé ze zařazených básní byly již dříve publikovány v časopisech Tvar, UNI, Partonyma a v internetových magazínech Ravt, Literární.cz a iLeGaLiT. První dva verše básně ‚Na útěku‘ pocházejí z písně ‚Hunting Girl‘ skupiny Jethro Tull (přeložil Vladimír Řepík). Báseň ‚Z dubna 2016‘ je variací na báseň Tomáše Tranströmera ‚Z března 1979‘ (přeložili Milan Richter a Vít Janota).“

Redakce MKP

Miroslav Černý
Silou psů

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Kokuloku Studio / Shutterstock.com

Doslov Jakub Guziur

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4513-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4514-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4515-8 (prc)