Silou psů

Miroslav Černý

Znění tohoto textu vychází z díla Silou psů tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Perplex v Opavě v roce 2017.

§

Text díla (Miroslav Černý: Silou psů), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 28. 3. 2025.

Snad vyschnou v dechu spáčů do rána

žalostné svršky, zmapované potem,

mohyly na kost promoklé, obzor jak membrána,

rumiště mýtů za svaleným plotem.

Antonín Brousek

Jeskyně

milosrdná

bělmo hromad kostí

hostíš v břiše

ze známosti

v sedimentech

pod nánosy

mrtvý

je kříšen

Trilobit

v každém člověku přítomnosti

je obrovský kus pravěkého pnutí

úlomek obsidiánového kopí

žmolek mamutích chlupů

dinosauři srůsty

každému z nás zdobí hrudník

pruhovaný trilobit

Na břehu moře

ve skautské příručce

návodů nenajdeš

nad mělkými hroby listuješ

v kamenných kruzích

holý hladem ohmatáváš

pásovité vrstvy chladu

tupou stranou nože

požíráš západy slunce

stejně jako římský legionář

na Hadriánově valu

toužíš po severu

jenže neumíš překonat strach

na pusté pláži tedy alespoň

rozděláš oheň

potom rozmrazíš ryby

nakrmíš psy

usušíš náklad

moc toho není a k čemu taky?

stačí že tam jsi

některé světy

vnímáš jen na rozhraní světů

poslední a rozleptaný solí

živly boří

živly tvoří

v samotě i součinnosti

která hroby vynásobí

Logistika

přečkat noc

na ničem jiném nezáleží

infinitivem ubránit

podíly na zisku

pádem odzbrojit samotu

když budeš chtít

založíš novou dynastii

v imanentním modu to znamená

že svého syna připravíš na válku

a kdo ví

třeba právě tím

bude spasena zem

Rituály

ten soustředěný knír

jí vykreslila stínohra

vržená obživlým parafínem

když se předklonila

proťala nosní přepážku

takže vypadala jako indián

od řeky Xingú

zimní zahrada

byla studená tak akorát

jen ratanové křeslo se choulilo

pod pokrývkou s egyptskými motivy

na zdi masajský bojovník

v zapadajícím slunci

nedobrovolně zarámovaný

jako ta zahrada

a žena v ní

šalvějový parfém

se korálek po korálku

ledabyle vytrácel škvírami

v netěsnících oknech

k tomu hudba a věty

které myslíváme vážně

teprve až je rozporcujeme

na mikročástice

a pak se z nich snažíme vytvořit

něco svatého

nebo bezprávného

vězte že vlasy

vysoko vyčesané do drdolu

brunetkám nesluší

Chaos

na počátku i konci

údajně panuje chaos

a společně s ním

tvrzení matematiků

že je součástí řádu

na vyšší úrovni

nám dosud ne

dostupné

Poslední soud

odrané sosny

odrané mraky

odraný ty

a v tobě čas

sypký jako přechozená

chřipka

uděláš stojku

z vlasů vytřepeš

hrst lupů

a sny o sněhu

necháš

zcepenět

Poušť

světloplachá

od úsvitu dějin bolavá

a často o holi

kdo

tenkrát

splatil dluh?

komu

se podvolíš?

Artéské studny

nosíme si v sobě staré

artéské studny

až tady zemřeme žízní

zafouká chamsín

a kudrnatý mladík od sousedů

dá vědět našim smrtelným

zbyde jim po nás

písek v plicích

a hluboká

jáma v zemi

Ponorné řeky

všechno vědí

jsou jako houby nasáklé

spečenými informacemi

které k nim propadávají

pavučinami zeminy a jílu

kořínky uhynulých travin

sněží laskonky z popela

krém nekrém

podzemní voda je taví

a noří se s nimi hlouběji

dokud je nezastaví skála

(anebo něco jako skála)

v dutinách nerostných těl

šumí a nezapomínají

na ponížené štíty vln

slisované při útěku z vany

na dva plastové parníky

co uvízly na souši

Středobody

všechno důležité po ruce

být středobodem známého vesmíru

uzamknutý v dešti

užitečný

obloha je ale vymetená

jako špajz po svátcích

za zády poloprázdné koryto řeky

všude kolem suchopárný vzduch

do lulky sypu přesušený tabák

vrzavé škrtnutí sirkou

a dým putuje opačným směrem

než déšť

který ne a ne přijít

nikdy jsem nerozuměl

kroužkům z dýmu

ovšem tady

v tom soběstojném kraji

se daří

být kouřem

ne vodou

Hřbitovy

navštěvoval to tam jenom jednou do roka zato hned několikrát v rozmezí pár hodin pokaždé podstoupil vyčerpávající šustivé utkání s neposedným soupeřem v zrzavém kimonu své dočasné vítězství pak oslavil sírou a ohněm který rozmístil do čtyř koutů žulového tatami po posledním mači něco zašeptal větru a doma v hluchém bezvětří neúčastně zapálil ušní svíci na vlastním hrobě

Pláž

rovnomocná

hranice vyhloubená

aktéry potopy

navzdory

vesmíru

a jeho manýrám

v písku

dvě stopy

Silou psů

naskicovat mapu

cíl označit křížem

namísto legendy

inventář k přežití

a potom po stopě

jak lovci v červené

patami do slabin

tesákem pod žebra

Někdy stačí

navlíct si kabát vyuzený kouřem

v kapse nahmatat kus keprnické ruly

promnout ji v dlani

potěžkat a několikrát vyhodit

proti slunci

mhouřit při tom oči

a pojídat vítr jako by to byla

ovocná roláda

někdy úplně stačí šourat se

ospalými Oderskými vrchy

s sebou jenom slaninu a zavírací nůž

kterým kdysi děda rouboval třešně

myslet na to

že stromy se rýmují s promiň

a že některé štěpy

jednoduše nevzejdou

tu se najde povolená laťka v plotu

tu přítel

co pomůže označkovat

nový claim

někdy to může i stačit

* * *

nikdy nepřestali čekat

na osudovou cestu

která všechno změní

jeho — ji

i svět kolem nich

byli už snad úplně všude

single — s kdekým

pěšky i na koňském hřbetu

ale návraty

byly příliš snadné

a lze vlastně poznat

ryzí — opravdové?

odkud čerpat onu jistotu

že už nejsme jako dřív

mělcí a neúplní?

Odpočet

zase jedno dobrodružství v temném lese

hovory o dvou světech či vesmírech

kdeže nesouměřitelných

psychologické poučky k výstavbě chrámu

a relativní vzdálenosti sloupů dórského řádu

které drží jeho klenbu

život jako peloponéské války

nebesa jsou však daleko

a šance že se jich společně dotknou

stejná jako tenkrát před lety

kdy z mraků prýštily růžové girlandy

co je pak posbírali během povánočního úklidu

v marketu za městem při cestě

k nesmrtelnosti

průvodcem jim byla láska

zpuchřelá Mona Lisa kterou vykostili

až z ní zůstal jen lingam a jóni

a když pak jakoby na povel

klubko šakalů uhasilo svými ohony oheň

a poušť na dvě vteřiny ztmavla

to byl ten moment

je to tak snadné říkají údajní svatí

vezmi svou nahrubo tesanou vězeňskou lavici

opři ji o těžké železné pruty

a prudkým smýknutím vyhodíš mříže z pantů

nazvi to třeba naukou

nebo duchovním vytržením

a budeš spasen

Na útěku

„jednou jsem kráčel cestou přes pole

kde smečka kořist krutě hnala“

země i obloha páchly shnilými bramborami

byly černé a lačné

jako všežraví sudokopytníci

co už se spolu stihli vyválet

a v záblescích zduřelé tapisérie

právě hodují

studený lijavec bez skrupulí znásilňoval

bezbrannou hlínu

zabodával se do ní

co pět sekund prudce přirazil

nebral ohledy na škrob

ani její mazlavé šestinedělí

tlapy se do těch sténajících zvuků

bořily a vilně mlaskaly

kdo upadl už nevstal

jako by všichni zapomněli

že s rovností se to nemá

přehánět

vlastně ani nevím

jak dlouho jsem se tou podívanou ukájel

stačilo několik dravčích skoků

byl jsem taky

na útěku

Tenkrát na západě

kdesi nad ránem koleje

na kolejích chlap

tělem požehná pražci

prackami sevře povolené šrouby

do ucha ho zastudí cinkot

a chvění

z kopřiv vše pozoruje brzdař

ve zlatém pyžamu

„některé národy věří

že mysl nesídlí v hlavě ale v trupu“

ušklíbá se

naposledy to zaškube

vzpomínkami

všechny poledníky mu jdou vstříc

načež společně někam

ústí ústí ústí

Selva

nemotorná

propocená deko

od rovníku

zdobí tě

bujný dekolt

a tetování

od pasu

ke kotníkům

Vzpomínka

jako když se rozestoupí mlha

a do očí vstoupí západ

takové to bylo

přístav páchl po rybí moučce

blátem odlivu se brodili

žoldáci pelikáni

a ve slévárně slunce zrovna

odlili poslední

genitivní metaforu dne

Erebus

narodil se

a všichni věděli

co je zač

ledová tvář

v šatně

třírohý klobouk

když v pravý čas

dospěl

na ono místo

byl to pořád on

zakotvený

v mrazu

v očích

černý příval

bez konce

Dire straits

může to být pravda

ano znám ten samostříl

i tu flotilu co kotví u břehu

a rychle nabírá vodu

možná jsme pouhé terče

v něčích plánech

hroty šípů jsou kameny

na hracím poli

a život po smrti není

než další mělčina

na obzoru

Divočina

divočina není vrchol hory po kolizi s mrakem ani podzemními šťávami nacucané koryto řeky není to slepý průjezd městskými vnitrobloky nebo snad domov ve dvou někde na samotě ani společenství nomádů není dostatečně divé ať už v pralese či buši či za polárním kruhem že by tedy alespoň poušť za písečných bouří? ale kdepak nic z toho divočina není — divočina je osobní vnitrozemí

Hranice

nepoznal jsem větší útěchy

vědomí že je co změnit

překročit posunout překonat

a zanechat tak ve vesmíru

trvalý otisk

nelze ničím nahradit

chce to jen přijmout fakt

že průzor hranice

nikdy nebude možné opustit

musí to být navždy

pachová stopa vyvane

sádrový odlitek

se drolí

Mýtus

byla to neděle

o jedenácté dopolední

na opuštěném nároží

v tříčtvrťových kalhotách

bílém tílku

a slunečních brýlích

bez přítomnosti svědků

se mu přihodil

mýtus

v úmrtní zprávě

to popletli a napsali

IKTUS

Step

zadýchaná

za soumraků

střídáš vůdce stád

za rozbřesku

vytepaná

těla

necháš

vykuchat

H + H

není nad to vybrat si

příhodné místo k životu

i k smrti

není nad to obydlovat

prostor mezi hospodou

a hřbitovem

Ve znamení kříže

kateřinské stohy slámy se tyčí

jako hrady

na Předním východě

každé volné odpoledne

je berete ztečí

štěrbiny mezi balíky

bývají úzké

jako čepel saracénského meče

někdy se rozevřou

a to pak můžete rabovat

jindy sevřou něčí srdce

a vaše křížová výprava počítá

ztráty na životech

Dům U Halánků

narodit se jako Pražák

studoval bych etnografii

a žil v domě U Halánků

přes den bych se zamykal

v místnostech s africkými

a americkými sbírkami

večer hrál s Holubem vrhcáby

nebo si povídal

s Wünschem o Kurdistánu

Červíčka bych bral na pivo

a utopence do pohostinství

na rohu Betlémské kaple

zároveň u stejného stolu

neúspěšně usmiřoval

A. V. Friče s Dlouhým lovcem

narodit se jako Pražák

navíc ve správný čas

věděl bych přesně co se životem

místo toho teď kupuju

v Hamburku lodní lístek

a nezeptal jsem se kam

Na výzvědách

jakási páteř

jakési prozření

stojaté vody

šmejdíš

Průvodci

jsou dva

jeden pro časy míru

druhý v dobách války

oba němí

žijí spolu u mě doma

doprovázejí mě do práce

z práce

spoléhám na ně

na trampu světem

každé ráno vídávám v zrcadle

černý knírek

a kamennou tvář

prý umí křísit mrtvé

když jsem ale v koncích

a labyrint kolem se hroutí

stejně padám na kolena

a modlím se

k muži

co bydlí o patro výš

v hodinách ve věži

s kloboukem

ze slámy

Slovní zásoba

ta knihovnička pro syna mi dala opravdu zabrat postupoval jsem přesně podle přiloženého plánu jenže i tak mi v ruce zůstaly dva zbytečné šrouby a matka nakonec stojí a bez cizí pomoci nespadne

vkládám do ní knížku po knížce naději za nadějí nakonec  — jakmile je překližkové břicho syté  — ještě jednou pozorně procházím všechny hřbety po letech si opakuju základní slovní zásobu

Jak dlouho ještě

dosud nevzaly zasvé

sny o dalekých plavbách

a horských průsmycích

o práci v parku Serengeti

nebo Etosha

stále ještě živím šanci

na život ve Whitehorse

a píšu dopisy s prosbou

o přijetí za člena kanadské

jízdní policie

u britského námořnictva

registrují mé přihlášky

k antarktickým výpravám

mířícím dobýt točnu

starým způsobem

a americká lesní správa

pacifického severozápadu

dobře ví že ve mně má

dobrovolníka na pozici

požární hlídky

pořád ještě sním o tom

že v převlečení za Araba

navštívím proslavenou

knihovnu v Timbuktu

a budu v ní sám

že jako první rozluštím

písmo rongorongo

a objevím dosud neznámé

kresby Aboridžinců

v Arnhemské zemi

dosud…

Z dubna 2016

Tomáši Tranströmerovi

unaven všemi co přicházejí s obrazy

obrazy ale ne slovy

odjel jsem na ostrov pokrytý blátem

civilizace nemá žádná slova

hluchoněmé snímky se šíří všemi směry!

bosý v blátě zaslechnu vlky

obrazy a přitom slova

Řeka

černočerná

mým jménem jsi

jménem mého města

v transformaci

v bílou

křísíš noci

a nedokážeš

přestat

Dobrá zpráva

prý se z hory

nedá spadnout

tak proč raději

chodíme v jejím stínu

a předstíráme

že tu není

ten stín

ta hora

ta pověst

Bez diskuse

jeho poslední slova byla

„Ježíš loves jalapeños“

čímž definitivně ukončil debatu

o tom jestli existuje Bůh

jakým jazykem hovořil Adam

a proč důležité okamžiky

vždycky pálí dvakrát

Orbis pictus

když jedno horké indické léto promluvily pod chilskými sopkami papyry a na dvoře šáha šáhů zrovna vystavovali zlaté netopýry a růžové holuby přijeli starou cestou bílým tichem odněkud z pouště blázniví motoristé jako trosečníci z vlastní vůle protrpěli opičí rok na kanadské vsi a poté v uniformách lodních lékařů napříč střechou světa putovali za lovci lebek mezi přílivem a odlivem hodovali zelený ráj u nejmenších lidí světa jen aby chvíli nato v zemi královny Sáby rozdělili latifundie a dali hlasovat o zoologické zahradě boha Ra

Proměny

dojít na konec světa

z toho co zbylo

uplácat sněhovou kouli

svrhnout ji přes okraj

a doufat

že někde tam dole

jsou jiné světy

houštiny sítí

a těhotných forem

které zachytí smotek

zamrzlé vody

a pak jej na dně

promění v bláto

slovem vyzvané

zpět nahoru k hladině

k té černé hladině

za níž

vždyť víš…

Propast

pravověrná

hlubina tvého nitra

skrývá grál

a její dno

biskupská mitra

je obrácená

klenba

katedrál

K cestám Miroslava Černého

Výprava. Útěk. Let. Průnik. Běh. Jízda. Ponor. Chůze. Vpád. Plavba. Pochod. Pouť… Jde o jedinou cestu, ať už tam nebo zpátky. Vracíme se odjezdem, odjíždíme návratem. Mířit můžeme sebedál, schopni jsme jen „nepatrných kroků“. Každá cesta je za poznáním. Všechny spějí k domovu, skutečnému domovu mysli a srdce, který lze nalézt pouze pobýváním mezi konkrétními místy.

Cesta hodná toho jména je výpravou do neznáma ve vlastním nitru. Jednou nohou vždy jdeme po vnitřní stezce. Překračujeme mezi konkrétním místem ve světě i jeho niterným prožitkem. V protětí světla světa a světla mysli může připravený cestovatel spatřit cosi odvěkého a posvátného. Co se zde ukazuje, nelze popsat, pouze prožít, případně zpřítomnit v básni.

Teprve cestou poznáváme své kořeny; stojíme-li na místě, zůstávají skryté, jsme-li v pohybu, rozněcují se vlastním vnitřním světlem. Někdo najde pružný stvol, jiný smuteční pásku, další dvě vlákna: stříbrné vedoucí v zem, zlaté k nebi. Můžeme sledovat jejich chvění a napínání, které ukazuje, jak jsou naše kořeny vpleteny do sítě světa.

Tradičně cesta znamená přerod, proto obnáší ničení i tvoření, zapomínání i objevování, oběť i dar. Jejím cílem je poznání vlastního já, které je (jako každý přirozený jev) v neustávající proměně, „já“ nelze zachytit, v tomto ohledu je každá cesta marná, je ovšem možné ho na ní prožít jako vlastní proměnu.

Takové cesty evokují básně Miroslava Černého. Zachycují konkrétní životní zkušenost, hledání zdrojů autentického duchovna. Hledání svízelného a mnohdy bolestivého, bez opory náboženských systémů, navzdory všudypřítomné profanisaci. I v moderním světě se  – za příznivé souhry místa, času a osobnosti  – cestovatelovo srdce rozbuší odvěkým rytmem a on náhle rozpozná mytický základ života, každého života. Možno namítnout, že moderní mýtus je protimluv; rozumový protimluv ovšem zní řečí mýtu.

Jakub Guziur

Ediční poznámka

Tato e-kniha přejímá text sbírky Silou psů tak, jak byla vydána nakladatelstvím Perplex v Opavě v roce 2017 (ediční příprava Olga Stehlíková). Kromě vlastního textu díla a doslovu Jakuba Guziura jsou součástí tištěné předlohy též ilustrace Jana Gřeška, které do e-knihy nepřejímáme z licenčních důvodů. Ke knize je připojena též ediční poznámka, kterou zde v úplnosti citujeme:

„Tato sbírka vznikala v letech 2014–2017. Některé ze zařazených básní byly již dříve publikovány v časopisech Tvar, UNI, Partonyma a v internetových magazínech Ravt, Literární.cz a iLeGaLiT. První dva verše básně ‚Na útěku‘ pocházejí z písně ‚Hunting Girl‘ skupiny Jethro Tull (přeložil Vladimír Řepík). Báseň ‚Z dubna 2016‘ je variací na báseň Tomáše Tranströmera ‚Z března 1979‘ (přeložili Milan Richter a Vít Janota).“

Redakce MKP

Miroslav Černý

Silou psů

Edice Poezie

Ilustrace na obálce Kokuloku Studio / Shutterstock.com

Doslov Jakub Guziur

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 28. 3. 2025

ISBN 978-80-274-4513-4 (epub)

ISBN 978-80-274-4514-1 (pdf)

ISBN 978-80-274-4515-8 (prc)

Table of Contents

Jeskyně

Trilobit

Na břehu moře

Logistika

Rituály

Chaos

Poslední soud

Poušť

Artéské studny

Ponorné řeky

Středobody

Hřbitovy

Pláž

Silou psů

Někdy stačí

Nikdy nepřestali čekat...

Odpočet

Na útěku

Tenkrát na západě

Selva

Vzpomínka

Erebus

Dire straits

Divočina

Hranice

Mýtus

Step

H + H

Ve znamení kříže

Dům U Halánků

Na výzvědách

Průvodci

Slovní zásoba

Jak dlouho ještě

Z dubna 2016

Řeka

Dobrá zpráva

Bez diskuse

Orbis pictus

Proměny

Propast

K cestám Miroslava Černého

Ediční poznámka