Pod Mléčným lesem

Hra pro hlasy

Dylan Thomas

Přeložil Antonín Přidal

Znění tohoto textu vychází z díla Pod Mléčným lesem tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Dilia v Praze v roce 1992.

§

Text díla (Dylan Thomas: Pod Mléčným lesem), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 4. 4. 2025.

OSOBY

PRVNÍ HLAS

DRUHÝ HLAS

KAPITÁN KOČKA

PRVNÍ UTOPENEC

DRUHÝ UTOPENEC

ROSIE PROBERTOVÁ

TŘETÍ UTOPENEC

ČTVRTÝ UTOPENEC

PÁTÝ UTOPENEC

MOG EDWARDS

MELANIE PRICEOVÁ

ŠVEC BLACKS

WALDOVA MATKA

WALDO

WALDO JAKO KLUK

WALDOVA ŽENA

ČTYŘI SOUSEDKY

MATKA MALÉ MATTI

PĚT ŽEN

KNĚZ

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ

OGMORE

PRITCHARD

GOSSAMER BEYNONOVÁ

ORGAN MORGAN

WATKINS

POLLY GARTEROVÁ

WATKINSOVÁ

MLÉKAŘ OCKY

WILLY NILLY

WILLYOVÁ NILLYOVÁ

LILY SMALLSOVÁ

MÁJA COTTAGEOVÁ

ŘEZNÍK BEYNON

BEYNONOVÁ

ELI JENKINS

PUGH

PUGHOVÁ

ORGANOVÁ MORGANOVÁ

MARIE ANNA

BOŽICHLEB

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ

CHERRY OWEN

OWENOVÁ

SINDIBÁD

DĚDEČEK

EVANS SMRTKA

RYBÁŘ

DÍTĚ

BESSIE HLAVAJDA

PIJÁK

DĚTI

POD MLÉČNÝM LESEM

PRVNÍ HLAS: Začněme od začátku:

Je jaro, je noc na malém městě, bez měsíce a bez hvězd, noc černá jako bible, dlážděné ulice jsou tiché, nahrbený les králíků a milenců se neviditelně plíží k šouravému, mourovému, mourovatě kocouřímu moři, a moře si pohrává s rybářskými čluny. Uprostřed toho ticha, u pumpy a městských hodin, jsou domy slepé jako krtci (třebaže krtci dnes v noci krásně vidí svými sametovými rypáčky) anebo slepá jako kapitán Kočka. Obchody jsou ve smutku, Besední dům ve vdovím flóru. A všichni lidé v tom městě, zkolébaném a oněmělém, všichni teď spí.

Psst, spí malé děti, spí rybáři a rolníci, spí obchodníci a důchodci, spí švec, učitel, pošťák a hostinský, spí funebrák a povětrná žena, opilec, kazatel, švadlena, krejčí, spí ucouraná prodavačka ústřic, spí čistočisté manželky. Dívenky leží na měkkém, anebo plachtí svými sny, s výbavou a prstýnky, a svatojánské mušky jsou jim družičkami pod chrámovou klenbou lesa hrajícího na varhany. Chlapci sní o nemravných věcech nebo o divoké rančerské noci nebo o moři pod vlajkou s lebkou a hnáty. A v lukách spí antracitové sochy koní a ve stájích krávy a na ucintaných dvorech psi. Kočky spí v křivých koutech, anebo kmitají jako blesky, jako jehly velemrakem střech.

Slyšíte? To padá rosa. Slyšíte? Ztichlé město dýchá. Jen vaše oči se nezamhouřily, jen vaše oči vidí, jak zčernalý ranec města pevně a pomalu spí. Jen vy slyšíte neviditelný hvězdopád, jen vy slyšíte pohyb černého moře, zroseného, plného platýzů a nejtemnějšího před úsvitem. Ta plující kyvadla na něm jsou Aretúza, Koliha a Skřivan, Zanzibar, Rhianon, Korzár, Kormorán a Hvězda Walesu.

Poslouchejte. To prochází ulicemi noc, to je velebný, pomalý, zpěvavý slaný vítr v Korunovační ulici a v Mušlové uličce. To padá rosa na Čapím kopci, to padají hvězdy, to spí ptáci v Mléčném lese.

Slyšíte? Toto je noc v mrazivé podsadité kapli, chvalozpěvná, v klobouku, s broží a smutečně černá, s vysokým límečkem, s mašličkou pod krkem, kašle jako kozy, cucá mátové pastilky, dřímá do aleluja. Noc ve výčepu je tichá jako domino. V podkroví mlékaře Ockyho je jako myš v rukavičkách. V Božichlebově pekárně létá jako černá mouka. Toto je noc v Oslí ulici, má na kopýtkách chaluhy a tichounce kluše po mušlích dlažby kolem květináčů za záclonami, kolem harmonia, posvátného příborníku, ručně malovaných akvarelů, porcelánového psa a růžové plechovky s čajem. Tato noc oslíčkuje mezi pelíšky dětí.

Vidíte? Bez hlasu, královsky se vine noc mezi třešněmi v Korunovační ulici. Prochází hřbitovem, větrné ruce v rukavičkách sepjaté, rosu setřáslou. A teď se potácí. Jde kolem hostince U Námořníka.

Čas plyne. Slyšíte? Plyne čas.

Teď pojďte blíž.

Jenom vy slyšíte, jak domy v té pomalé, hluboké, slané a tiché, černé, obvázané noci spí. Jenom vy vidíte v zatemněných ložnicích hřebeny a spodničky na židlích, džbány a umyvadla, zuby ve sklenkách, boží přikázání na stěnách a zažloutlé obrazy nebožtíků čekajících, až vyletí ptáček. Jenom vy slyšíte a vidíte za očima spících pohyby a krajiny a labyrinty a barvy a hrůzu a duhy a písně a touhy a vzlet a pád a zoufalství a veliká moře jejich snů.

Slyšíte jejich sny.

Kapitán Kočka, slepý mořský vysloužilec, spí ve svém baráku zvaném Škuner, v jeho nejlepší kabině, klenuté jako loď, na pryčně mezi mušlemi a korábem v láhvi, a dává si zdát –

DRUHÝ HLAS: – o mořích, jakým není rovno, která se valila přes jeho parník Kidwelly a teď se mu vzdouvají do peřin a vsávají ho sliznice jak medúzy do nejhlubší tmy, kde ho až do kostí oždibují ryby a lísají se k němu dávní utonulí.

PRVNÍ UTOPENEC: Pamatuješ se na mě, kapitáne?

KAPITÁN KOČKA: Ty jsi Tanečník Williams!

PRVNÍ UTOPENEC: V Nantucketu jsem dotančil.

DRUHÝ UTOPENEC: Vidíš mě, kapitáne? Tu bílou kost, co mluví? Jsem strojník Tom-Fred… měli jsme dohromady jednu holku… jmenovala se Probertová…

ŽENSKÝ HLAS: Rosie Probertová, Kachní ulička třicet tři. Pojďte dál, hoši, jsem po smrti.

TŘETÍ UTOPENEC: Podrž mě, kapitáne, jsem Jonáš Jarvis, skončil jsem špatně, ale příjemně.

ČTVRTÝ UTOPENEC: Alfred Pomeroy Jones, mořská štika, rodák z Remcalova, hlas jako konipas, korunoval jsem tě demižónem, tetovaný mořskými pannami, žíznivý jako bagr, umřel jsem na puchýře.

PRVNÍ UTOPENEC: Ta lebka u tvého ucha je –

PÁTÝ UTOPENEC: – Kudrnáč Bevan. Řekni mé tetě, že ty hodiny z kočičího zlata jsem dal do frcu já.

KAPITÁN KOČKA: Vyřídím, Kudrnáči.

DRUHÝ UTOPENEC: Řekni mé staré, že jsem nikdy –

TŘETÍ UTOPENEC: Nikdy jsem neudělal, co říkala, nikdy.

ČTVRTÝ UTOPENEC: Udělal. Oba to udělali.

PÁTÝ UTOPENEC: Kdo nosí kokosy a šátky a papoušky mé Gwenny?

PRVNÍ UTOPENEC: Jak je nahoře?

DRUHÝ UTOPENEC: Je tam rum? Jí se tam mořské řasy?

TŘETÍ UTOPENEC: Jsou tam ňadra a slavíci?

ČTVRTÝ UTOPENEC: Tahací harmoniky?

PÁTÝ UTOPENEC: Kostelní zvony?

PRVNÍ UTOPENEC: Rvačky a cibule?

DRUHÝ UTOPENEC: A vrabci a sedmikrásky?

TŘETÍ UTOPENEC: A maličké rybičky ve sklenici?

ČTVRTÝ UTOPENEC: A podmáslí? A ohaři?

PÁTÝ UTOPENEC: A hajej dadej?

PRVNÍ UTOPENEC: Prádlo na šňůře?

DRUHÝ UTOPENEC: A holky v teplíčku?

TŘETÍ UTOPENEC: Co dělají zpěváci v Dowlais?

ČTVRTÝ UTOPENEC: Kdo dojí krávy v Maesgwynu?

PÁTÝ UTOPENEC: Dělají se jí dolíčky, když se usmívá?

PRVNÍ UTOPENEC: Jak voní petržel?

KAPITÁN KOČKA: Ach, vy moji nebožtíčci!

PRVNÍ HLAS: Slyšíte? V té jarní bezměsíčné noci sní v Mušlové ulici slečna Priceová, švadlena a majitelka krámku s cukrovinkami –

DRUHÝ HLAS: – o svém milém, vysokém jako městská věž, má samsonovskou hřívu, zlatou jako sirup, mohutná stehna a žhavý dech, hromový bas a houseří hruď, hořáky očí buší do mušlí, a teď se k ní sklonil, k jejímu tělu, milujícímu a osamělému, vytápěnému termoforem.

MOG EDWARDS: Melanie Priceová!

MELANIE PRICEOVÁ: Pane Mogu Edwardsi!

MOG EDWARDS: Mám obchod s textilem a šílím láskou. Miluji vás nade všechen flanel a kaliko, froté, barchan, len a merino, hedvábí, kreton, krepon, mušelín, popelín, grádl a krepl ve všech skladištích světa. Přicházím si vás odvést do svého Domu látek na kopci, kde nad vchodem cvrká zvonkohra. Zahoďte své noční ponožtičky a pletený kabátek z velšské vlny, já vám vyhřeji postel jako elektrický opékač topinek, já spočinu po vašem boku jako nedělní pečeně.

MELANIE PRICEOVÁ: A já vám upletu peněženku z pomněnkové modři, ať se penězům dobře leží. Budu vám nahřívat srdce u krbu, a když zavřete obchod, strčíte si je pod vestu.

MOG EDWARDS: Melanie, Melanie, nežli se vám dají myši do nejspodnější zásuvky, řekněte, prosím vás –

MELANIE PRICEOVÁ: Ano, Mogu, ano, Mogu, ano, ano, ano.

MOG EDWARDS: A zvonky všech pokladen ve městě budou vyzvánět naší svatbě.

Zvoní pokladny a kostelní zvony.

PRVNÍ HLAS: A teď sem, přehoupněte se tmou přes uličku houpavou jako moře, k biblově černému, nikdy nevětranému podkroví nad dílnou ševce Blackse, kde spí bouřlivě a zcela sám švec Blacks v noční košili upevněné gumičkami ke kotníkům a sní –

DRUHÝ HLAS: – jak honí nemravné dvojice po travnaté pichlavé široké posteli lesa, jak bičuje ochmelky ležící v zaplivaném prachu, jak vyhání hanbaté nahaté holky hopsající přes čáru jeho těžkého snu.

ŠVEC BLACKS:

No pfuj!
No pfuj, pfuj, pfuj!

PRVNÍ HLAS: Evans řečený Smrtka, místní funebrák –

DRUHÝ HLAS: – piští ze spaní smíchem a zatíná prsty u nohou, když vidí, že se probouzí před padesáti lety. Za spícím domem je husí loučka, na loučce nasněženo až po pás, a máma tam dělá ze sněhu koláče. Hupky hupky z domu na louku, nakrade si tam plnou hrst sněhových vloček a rozinek, a šup s nimi do postele pod bílou teplou peřinu, tam si jimi chladí a sladí jazyk, zatímco máma tancuje sněhovou kuchyní a křičí, že se jí ztratily rozinky.

PRVNÍ HLAS: V tom růžovookém domečku vedle funebrákova domu leží sto dvacet chrápajících, křehkých kilogramů pana Walda. Pan Waldo, lovec králíků, holič, bylinkář, mastičkář a kočkolékař, má buclaté růžové ručičky uloženy dlaněmi vzhůru na strakamakaté dece, černé boty řádně srovnány v umyvadle, buřinku na hřebíku nad postelí, pod polštářem mléčné černé pivo a porci chlebového pudinku. Spí sám, a jak se pasíruje tmou, zdá se mu, že –

WALDOVA MATKA:

Tohle prasátko dostalo na vařečku
tohle prasátko dostalo na vidličku
tohle prasátko dostalo bábovčičku
a tohle prasátko nedostalo nic
a běželo běželo běželo –

WALDO JAKO KLUK: – ííí ííí ííí ííí ííí –

WALDOVA MATKA:

– a schovalo se do pelíšku –

WALDOVA ŽENA: Waldo! Wal – do!

WALDO: Co je, Blodwen, co je, lásko?

WALDOVA ŽENA: Co si řeknou sousedé, co si řeknou sousedé –

PRVNÍ SOUSEDKA: Chudák paní Waldová –

DRUHÁ SOUSEDKA: Co ta musí všechno snést –

PRVNÍ SOUSEDKA: Neměla se nikdy vdávat –

DRUHÁ SOUSEDKA: Kdyby ovšem nemusela –

PRVNÍ SOUSEDKA: Zrovna jako její matka –

DRUHÁ SOUSEDKA: To je ale pěkný manžel –

PRVNÍ SOUSEDKA: Zkažený jako jeho táta –

DRUHÁ SOUSEDKA: A víte, kde skončil –

PRVNÍ SOUSEDKA: Přece v blázinci –

DRUHÁ SOUSEDKA: Takhle brečet po mámě –

PRVNÍ SOUSEDKA: A sobotu co sobotu –

DRUHÁ SOUSEDKA: Sotva stát na nohou –

PRVNÍ SOUSEDKA: A ještě se spouštět –

DRUHÁ SOUSEDKA: S paní Betty Morrisovou –

PRVNÍ SOUSEDKA: Támhle v lomu –

DRUHÁ SOUSEDKA: Podívejte se na její dítě –

PRVNÍ SOUSEDKA: Má nos po něm –

DRUHÁ SOUSEDKA: Srdce mi nad tím krvácí –

PRVNÍ SOUSEDKA: Co ten by neudělal pro pití –

DRUHÁ SOUSEDKA: Prodal mechanické piano –

PRVNÍ SOUSEDKA: A její šicí stroj –

DRUHÁ SOUSEDKA: Válí se ve škarpách –

PRVNÍ SOUSEDKA: Mluví s kandelábrem –

DRUHÁ SOUSEDKA: A jak sprostě –

PRVNÍ SOUSEDKA: Zpívá si na záchodě –

DRUHÁ SOUSEDKA: Chudák paní Waldová –

WALDOVA ŽENA (s pláčem): – Och, Waldo, Waldo!

WALDO: Pšš, berunko, pšš. Teď jsem vdovec Waldo.

WALDOVA MATKA (křičí): Waldo, Wal – do!

WALDO: Co je, mamko?

WALDOVA MATKA: Co si řeknou sousedé, co si řeknou sousedé –

TŘETÍ SOUSEDKA: Špinavý, jako by komínem lítal –

ČTVRTÁ SOUSEDKA: Zvoní na domovní zvonky –

TŘETÍ SOUSEDKA: Dělá dorty z bláta –

ČTVRTÁ SOUSEDKA: Krade rozinky –

TŘETÍ SOUSEDKA: Píše křídou neslušná slova –

ČTVRTÁ SOUSEDKA: Viděla jsem ho v křoví –

TŘETÍ SOUSEDKA: Chodí za školu –

ČTVRTÁ SOUSEDKA: Pošlete ho spát bez večeře –

TŘETÍ SOUSEDKA: Dejte mu ricinový olej a zavřete ho do tmy –

ČTVRTÁ SOUSEDKA: Do polepšovny s ním –

TŘETÍ SOUSEDKA: Do polepšovny s ním –

OBĚ: Pětadvacet na pé er.

JINÁ MATKA (křičí): Waldo, Wal – do! Co to děláš s naší Matti?

KLUK: Matti Richardsová, dej nám pusu.

DĚVČE: Napřed mi dej penny.

WALDO: Mám jenom půlpenny.

PRVNÍ ŽENA: Pusa je za penny.

KNĚZ: Berete si zde tuto ženu, Matti Richardsovou –

DRUHÁ ŽENA: Dulcii Protherovou –

TŘETÍ ŽENA: Efii Bevanovou –

ČTVRTÁ ŽENA: Lil Gluepotovou –

PÁTÁ ŽENA: Paní Flusherovou –

WALDOVA ŽENA: Blodwen Bowenovou –

KNĚZ: Za svoji právošpatnou manželku –

KLUK (ječí): Ne, ne, ne!

PRVNÍ HLAS: A tady, v ledovcově bílé, svátostně vyprané krinolínokošili, pod ctnostnou polární přikrývkou v ulízané nablýskané prachuvzdorné ložnici noblesního penziónu na samém vršku města, leží paní Ogmorová-Pritchardová, dvojnásobná vdova, jednou po panu Ogmorovi, linoleum v. v., podruhé po panu Pritchardovi, neúspěšném majiteli sázkové kanceláře, jenž zmagořen zametáním, vytíráním a drhnutím, jakož i hučením vysavače a výpary leštěnky, polkl ironií osudu dezinfekční prostředek. Paní Ogmorová-Pritchardová se v superčistém spánku vrtí, procitá ve snu a šťouchá do žeber nebožtíka pana Ogmora a nebožtíka pana Pritcharda, kteří přízračně spočívají po jejích bocích.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Pane Ogmore!

Pane Pritcharde!

Je čas vymazat si nosy zdravotním olejem.

OGMORE: Och, paní Ogmorová!

PRITCHARD: Och, paní Pritchardová!

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: A brzy bude čas vstávat.

Hlaste mi jeden po druhém své úkoly.

OGMORE: Musím uložit své pyžama do zásuvky s nápisem „Pyžama“.

PRITCHARD: Musím se vykoupat ve studené vodě, protože mi to prospívá.

OGMORE: Musím si vzít flanelový pás, abych nedostal ischias.

PRITCHARD: Musím se obléci za závěsem a vzít si zástěru.

OGMORE: Musím se vysmrkat.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Ale na zahradě, prosím.

OGMORE: Do hedvábného papíru, který pak spálím.

PRITCHARD: Musím si vzít projímadlo, pomocníka přírody.

OGMORE: Musím si převařit pitnou vodu kvůli bacilům.

PRITCHARD: Musím si uvařit bylinkový čaj, který neobsahuje tanin.

OGMORE: A vzít si živočišné uhlí, které mi jde k duhu.

PRITCHARD: Smím vykouřit jednu dýmku astmatické směsi.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Ale v dřevníku, prosím.

PRITCHARD: A utřít prach v obývacím pokoji a vystříkat kanárka.

OGMORE: Musím si navléknout gumové rukavice a vychytat pekinéskovi blechy.

PRITCHARD: Musím oprášit rolety a pak je vytáhnout.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: A než vpustíte slunce dovnitř, dohlédnout, aby si otřelo boty.

PRVNÍ HLAS: V domě řezníka Beynona se Gossamer Beynonová, dcera a učitelka, ocitá v hlubokém snu kdesi na jatkách, kde visí kartounové záclony a stojí sedací souprava, a delikátně hledá v třepetavé hromádce kuřecího peří. Vůbec ji nepřekvapí, že tam nalézá malého nevychovaného všehoschopného mužíčka s chundelatým ocáskem rozkmitaným na papírovém podnůsku.

GOSSAMER BEYNONOVÁ: Konečně, má lásko –

PRVNÍ HLAS: – vzdychá Gossamer Beynonová. A chundelatý ocásek se drsně a ryšavě vrtí.

ORGAN MORGAN: Pomoc –

DRUHÝ HLAS: – křičí ze sna varhaník Organ Morgan –

ORGAN MORGAN: Hudební zmatek v Korunovační ulici! Všechny manželské páry kejhají jako husy a nemluvňata zpívají operu. Strážník Attila Rees vytáhl obušek a hraje u pumpy kadence, krávy ze Slunečné louky vyzvánějí jako sobi a na střeše vily Händel dusají při měsíci členky Ženského spolku oděné v reformkách.

PRVNÍ HLAS: Na přímořském konci města leží bok po boku manželé Floydovi, prodavači mušlí, a spí tak pokojně, jak se spí jen po smrti, vrásčití, bezzubí, přesolení a hnědí jako dva uzenáči v bedničce.

A vysoko nad městem, na statku zvaném Slané jezero, počítá sedlák Watkins celou noc ovce s ženskými tvářemi a ovce přeskakují ohradu na kopci a usmívají se a pletou a bečí zrovna jako paní Watkinsová.

WATKINS (zpívá): Třicet čtyři, třicet pět, třicet šest, čtyřicet osm, osmdesát devět…

WATKINSOVÁ (bečí):

Jednou hladce jednou obrace
Dvakrát hladce
přehodit…

PRVNÍ HLAS: Mlékař Ocky v Mušlové ulici vylévá v hlubinách spánku své konve do řeky Rosávky –

MLÉKAŘ OCKY (šeptá): – ať to stojí, co to stojí –

PRVNÍ HLAS: – a pláče jako funus.

DRUHÝ HLAS: V sousedním domě zvedá Cherry Owen k ústům korbel, ale nic z něj neteče. Třese korbelem. Korbel se mění v rybu. Vypije rybu.

PRVNÍ HLAS: Strážník Attila Rees vyskakuje z postele, nedbá na temné, tiché varování mlhových sirén a vytahuje zpod lůžka svou přilbu. Z nejhlubší komůrky jeho spánku však zašeptá jakýsi zákeřný hlas –

HLAS: Ráno toho budeš litovat.

PRVNÍ HLAS: – takže hej rup zpátky na kutě. Strážnická přilba plácne do tmy.

DRUHÝ HLAS: Pošťák Willy Nilly, který spí na horním konci ulice, ujde každou noc pětadvacet kilometrů při roznášce, přesně tolik jako ve dne, a zostra ťuká na svou ženu.

POŠŤÁKOVÁ: Prosím vás, nebijte mě, pane učiteli –

DRUHÝ HLAS: – kňučí manželka po jeho boku, ale co se vdala, přichází každou noc do školy pozdě. Nad výčepem hostince U Námořníka objímá hostinský Sindibád svůj zvlhlý polštář, který se tajně jmenuje Gossamer Beynonová.

V prádelně se sápe na Lily Smallsovou jakýsi potentát.

LILY SMALLSOVÁ: Óóch, ty milej potentátku!

DRUHÝ HLAS: Mája, nejstarší dcera Rózy Cottageové, ze sebe svléká růžovobílou kůži v peci ve věži v jeskyni ve vodopádu v lese a holá jako cibule tam čeká na toho pravého, až vyskočí v planoucích vysokých výtryscích listí jako napomádovaný pstruh.

MÁJA RÓZA (tiše a táhle):

Říkej mi Dolores
jako v románech.

PRVNÍ HLAS: Sama až do nejdelší smrti, Bessie Hlavajda, narozená v chudobinci a čpící kravínem, basově chrápe na slamníku v podkroví Watkinsova statku a trhá si na Nedělní louce kytičku sedmikrásek na hrob Gomera Owena, který ji jedenkrát políbil ve vepříně, když se nedívala, ale víckrát už ne, přestože se neustále dívala.

A do sna paní řezníkové Beynonové se slétají kontroloři ze Svazu pro ochranu zvířat a žalují pana Beynona za to, že prodává –

ŘEZNÍK BEYNON: – soví maso, psí oči, lidské kotlety.

DRUHÝ HLAS: Pan Beynon v zakrvácené řeznické zástěře hupká Korunovační ulicí, s prstem, ne vlastním, v ústech. S vážnou tváří si v poťouchlém spánku dělá ze svých snů dobrý den a –

ŘEZNÍK BEYNON: – cválaje na vepřovém hřbetě sestřeluje husí drůbky.

ORGAN MORGAN: Pomoc!

GOSSAMER BEYNONOVÁ: Můj lišáčku, můj miláčku.

PRVNÍ HLAS: Za očima a tajemstvími spáčů ukolébaných mořem vidíte –

DRUHÝ HLAS: – pamlsky a třeskyplesky, culíky a knoflíky, hadry a kosti, popel a slupky, lupy a chlupy, sliny a sníh, vypadané peří snů, vraky a šproty a mušle a rybí kostry, velrybí šťávu a měsíční svit a slaný potěr ze skryté mořské kuchyně.

PRVNÍ HLAS: Sovy loví. Hle, jedna houká nad hřbitovními pomníky a vrhá se k zemi a chytá myš zrovna u Hanny Reesové, milované manželky. A v Korunovační ulici, kterou vidíte jen vy, je pod nebeskou bání taková tma, že důstojný pán Eli Jenkins, básník a kazatel, se obrací v hlubokém předjitřním spánku a sní –

JENKINS: – o národopisných slavnostech v Eisteddfodau.

DRUHÝ HLAS: Kolem něj dudlají a hudlají staré velšské nástroje a on sedí celou noc v omšelém druidském rouše u výčepu pod stanem a spletitě splétá své rýmy.

PRVNÍ HLAS: Pan řídící učitel Pugh, zapadlý do závějí spánku, spánek jen předstírá, lišácky slídí kolem svého staženého čepce a psst! najednou vypískne –

PUGH: Vražda.

PRVNÍ HLAS: Paní Organová Morganová, obchod smíšeným zbožím, schoulená do šedého klubíčka jako plch, si tiskne pracičky k uším a důrazně žádá –

ORGANOVÁ MORGANOVÁ: Ticho.

DRUHÝ HLAS: Spí ve svém vlněném doupěti velmi libě a vytrubující Organ Morgan vedle nechrápe o nic hlasitěji než pavouček.

PRVNÍ HLAS: Marie Anna, babička hostinského Sindibáda, vidí ve snu –

MARIE ANNA: – rajskou zahradu.

PRVNÍ HLAS: Zamíří tam ve své kytli a dřevácích –

DRUHÝ HLAS: – vychází ze studené vydrhnuté vydlážděné kuchyně, kde na vybílené stěně visí dva obrázky a nad lavicí rolnický kalendář a ze stropu háky se šrůtky slaniny, a jde svou vypulírovanou zahrádkou, shýbá se pod prádelní šňůrou, drhne zástěrou o černý rybíz a prochází kolem fazolek a cibulek a rajčat zrajících na zídce až ke starci hrajícímu mezi stromy na harmonium a sedá si vedle něj do trávy a loupe hrášek prorůstající klínem její hazuky, která zametá rosu.

PRVNÍ HLAS: V Oslí ulici zakutané do spánku vzdychají pekař Božichleb, Polly Garterová, mladý Budižkničemu a lord Crystal a sní před svítáním –

BOŽICHLEB: O harémech –

POLLY: O děťátkách –

MLADÝ BUDIŽKNIČEMU: O ničem.

LORD CRYSTAL: O tik tak tik tak tik tak tik tak.

PRVNÍ HLAS: Čas plyne. Slyšíte? To plyne čas. Kolem hřbitova letí sova do své kapličky v dubu. A píďalčím krokem se blíží svítání.

Vzdálený úder zvonu se slabým dozníváním.

Postůjme na tomto kopci. Je to Čapí kopec, starý, jak kopce bývají, vysoký, chladivý a zelený, a od tohoto kroužku kamenů, které zde nerozmístili staří Keltové, ale řezníkův Billy, pod sebou vidíte spící město při prvním zasvítání.

Slyšíte nešťastně zamilované holuby hřivnáče blouznící ze sna. Z dalekého statku štěká pes. Město se čeří jako jezero v procitajícím oparu.

HLAS PRŮVODCE: Necelých pět set duší obývá tyto pitoreskní ulice a několik postranních uliček a roztroušených statků, jež tvoří toto malé chátrající přímořské město, ano, mohli bychom je nazvat „stojatou vodou života“, a to při vší úctě k jeho obyvatelům, kteří si dodnes uchovávají zemitý svéráz. Hlavní ulice, zvaná Korunovační, sestává povětšině ze skromných patrových domů, z nichž mnohé se snaží o jistou veselost tím, že se zdobí křiklavými barvami a nešetří růžovou, i když zde přetrvává několik stavení z osmnáctého století, honosnějších, byť vcelku žalostně sešlých. Ačkoli je zde málo atrakcí pro horolezce, lázeňské hosty, sportovce či víkendového motoristu, nalezne v těchto kostrbatých ulicích, v malém rybářském přístavu, několika kuriózních zvycích a hovoru místních „postaviček“ cosi z malebné atmosféry minulosti, která tak často schází městům a vesnicím držícím více krok s dobou. Řeka Rosávka oplývá prý pstruhy, ale též pytláky. Jediný kostel, obklopený hřbitovem, je po architektonické stránce nezajímavý.

Zakokrhá kohout.

PRVNÍ HLAS: Oblačná říše nad naším zeleným kopcem se rozsvěcuje do jarního rána ověnčeného skřivany a vranami a zvony.

Pomalé údery zvonu.

Kdo jiný by tahal za provaz radničního zvonu než kapitán Kočka? Jednoho spáče za druhým vyhání ze sna jako každého rána. V námořnické čepici a lodních škorních oznamuje ryčným budíčkem nový den a z komínů se na obrátku valí sníh, který nepadá, ale stoupá k nebi.

DRUHÝ HLAS: Důstojný pán Eli Jenkins se na faře prošmátrá z postele do černého kněžského sukna, sčeše si do týla bělostný básnický vlas, zapomene se umýt, bos ťapká ze schodů, otvírá domovní dveře, postaví se na práh, pohlédne do nového dne a vzhůru k věčnému kopci a sotva uslyší mořské vlnobití a ptačí švehol, vzpomene si na své verše a tiše je přednáší liduprázdné Korunovační ulici, která zvedá další a další rolety.

ELI JENKINS:

Můj drahý kraji! Vím, že jsou na zemi
krásnější města než to zdejší
a ladnější kopce s vyššími temeny
a háje daleko květnatější.

Vedle hor krále Artuše přec
chrabře se pnoucích k výšině
je Čapí kopec jen krtičinec,
jen trpaslík vedle obryně.

Vedle řek, ve kterých voda plyne
širokým proudem přes hlubiny,
je naše Rosávka, Hospodine,
děťátko v lůžku z rákosiny.

Mléčný les není než houštinkou pouhou
oproti hvozdům na horském čele,
však smím-li si vybrat, bude mou touhou
ach po celý život a ještě déle

toulat se pod stromy na našich nivách,
po Husí uličce, po Oslí cestě,
poslouchat celý den, jak Rosávka zpívá,
a navždycky, navždy zůstat v tom městě.

DRUHÝ HLAS: Důstojný pán Eli Jenkins zavírá domovní dveře. Jeho ranní obřad skončil.

Pomalé údery zvonu.

PRVNÍ HLAS: Budíček ospalých služtiček, co mají postavit na ranní čaj, zburcoval konečně Lily Smallsovou, takže tento poklad paní řezníkové Beynonové sestupuje do přízemí ze svého snu o členu královské rodiny, který s ní celou noc šťavnatě šprýmoval v temnotách Mléčného lesa, staví konvici na primus v kuchyni své paní, dívá se na sebe do zrcadla nad výlevkou, kde se holívá její pán, a vidí –

LILY SMALLSOVÁ:

No to je mi obličej!
Kdes přišla k těm vlasům?
U starýho kocoura.
Tak je pospěš vrátit, holka.
No to je mi trvalá!

Odkud máš ten nos, holečku?
Po tátovi, pitomečku.
Máš ho vzhůru nohama!
No to je mi raťafák!

Podívej se na tu plet.
Já ne, ty se podívej.
Chce to trochu zmalovat.
Chce to závoj.
No to je mi nádhera!

Kdes vzala ten úsměv, Lilko?
Nestarej se, kamarádko.
Nikdo tě nemá rád.
To si myslíš ty.

Kdo tě má rád, kdo?
Neřeknu ti.
No tak, Lily.
Přísaháš, že neprozradíš?
Přísahám ti.

PRVNÍ HLAS: A tichounce, s ústy skoro na skle, vydechne Lily to jméno a zamží holicí zrcadlo.

PANÍ BEYNONOVÁ (křičí shora): Lily!

LILY SMALLSOVÁ: Ano, mlospaní.

PANÍ BEYNONOVÁ: Kde je můj čaj, děvče?

LILY SMALLSOVÁ (tiše): Kde by měl bejt? V nočníku? (Nahlas.) Už ho nesu, mlospaní.

První Hlas: Naproti ve škole nese pan řídící Pugh ranní čaj paní řídící Pughové a na schodech šeptá –

PUGH:

Tady máš arzenik, drahá, a otrávený suchar.
Tvému papouškovi jsem zakroutil chřtánem.
Do všech váz jsem naplival.
Do myších děr jsem nastrkal sýr.
Tady máš…

Vrznou otvírané dveře.

                    … lahodný čaj, drahá.

PUGHOVÁ: Dal jsi do něj moc cukru.

PUGH: Ještě jsi neochutnala, drahá.

PUGHOVÁ: A moc mléka. Důstojný pán už recitoval?

PUGH: Recitoval.

PUGHOVÁ: Tak to je čas vstávat. Podej mi brýle. Ne, ne brýle na čtení. Chci se podívat ven. Chci vidět –

DRUHÝ HLAS: Lily Smallsovou, poklad paní řezníkové, jak klečí na rudých kolenou a umývá schod před domem.

PUGHOVÁ: Zastrčila si šaty do spodních kalhot – no to je mi žok!

DRUHÝ HLAS: Strážník Attila Rees, plece jako vůl, boty jako hauzbóty, dusá ze strážnice, do brunátna nasupen, do černa zamračen pod zpocenou přilbou…

PUGHOVÁ: Jde zavřít Polly Garterovou, pamatuj na má slova.

PUGH: Za co, drahá?

PUGHOVÁ: Za to, že má děti.

DRUHÝ HLAS: … dup a dup, směr nábřeží, zkontrolovat, jestli je moře na svém místě.

PRVNÍ HLAS: Babička hostinského, Marie Anna, otvírá okno své světničky nad výčepem a volá k nebesům.

MARIE ANNA: Je mi osmdesát pět let, tři měsíce a jeden den!

PUGHOVÁ: Všechna čest, ještě nikdy se nepřepočítala.

PRVNÍ HLAS: Pan varhaník Organ Morgan brnká na okenní římsu ranním rackům křičícím nad Oslí ulicí jako trhovkyně a pozoruje přitom –

BOŽICHLEB: Mě, pekaře Božichleba, jak letím do pekárny, zastrkuji si podolek, zapínám vestu frnk – a knoflík už je pryč, proč mi to pořádně nepřišijí, nemám čas na snídani, nemám co k snídani, to mám pěkné manželky.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA: Mě, paní Božichlebovou číslo jedna, v čepici, pod přehozem a bez korzetu, jak je to pěkné udělat si pohodlí, jak je to pěkné být pěkná, dupám po dlažbě a burcuju sousedku, och, paní Sáro, nemáte nazbyt bochníček, dušinko? Božichleb zapomněl na chleba. To je ale krásné ráno, co? A copak dnes vaše vředy? No to je dobrá zpráva, že pro změnu sedíte. Paní Sáro, já vám ď.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: Mě, paní Božichlebovou číslo dvě, cikánskou krasavici v hedvábné rudé sukýnce nad hezoučká špinavoučká kolena, přes látku je vidět mé tělo hnědé jako káva, střevíčky i kramflíčky, jeden kramflík pryč, v lesklých černých svůdných vlasech hřeben z želvoviny, jinak mám na sobě jen kapku voňavky, rozvaluju se ve dveřích, uhádnu vám budoucnost z čajových lístků, zapaluju si čibuk.

LORD CRYSTAL: Mě, lorda Crystala ve starém fraku po důstojném pánu Jenkinsovi a v pošťákových kalhotách z vetešnictví, jak vybíhám ze dveří a vylévám splašky – pozor, poutníče! – a znovu vbíhám do domu, tik tak.

MLADÝ BUDIŽKNIČEMU: Mě, mladého Budižkničemu v prádelně, kde jsem k ničemu.

MELANIE PRICEOVÁ: Mě, slečnu Priceovou, v hezounkém domácím kartounovém plášti, jak se čiperně točím kolem prádelní šňůry, čisťoučká jako hrdlička, a cupitám zpátky k vajíčku z kalíšku, křupavým topinkám, domácím povidlům a hroudince másla.

POLLY: Mě, Polly Garterovou, jak pod šňůrou v zahradě dávám pít svýmu milýmu zlatýmu novýmu malýmu. V naší zahradě neroste nic, jen prádlo. A mimina. A kde žijou jejich tátové, milánku? Za horama v Tramtárii. Koukáš na mě, a vím, co si myslíš, ty moje mlíčňátko nebohý. Myslíš si, jaká jsi, taková jsi, Polly, a pro mě jsi dobrá dost. Ach, není ten život strašnej, zaplaťpámbu za něj?

Dlouhý vysoký akord na strunách.

PRVNÍ HLAS: Pánve už praskají, konvice a kočky vrní. Městečko voní mořskými chaluhami a snídaní od vily Na Vyhlídce, kde paní Ogmorová-Pritchardová, v domácím rouchu a turbanu, vyzbrojená obrovským koštětem do boje s prachem, uždibuje z dietního chleba a pije čaj z citrónové kůry, až k domku zvanému Na Dně, kde pan Waldo v buřince a s ubrouskem pod bradou hltá hromádku uzenáčů s bramborovou kaší a kapustou a přihýbá si z láhve worcesteru. Sindibádova babička Marie Anna –

MARIE ANNA: – chválí Hospodina, že stvořil ovesnou kaši.

PRVNÍ HLAS: Pan řídící Pugh –

PUGH: – žongluje s omeletou a myslí na mleté sklo.

PRVNÍ HLAS: Paní řídící Pughová –

PUGHOVÁ: – sekýruje solničku.

PRVNÍ HLAS: Pošťák Willy Nilly do sebe obrací poslední vědro nechutného čaje a odškrundá se na křivoučkých nohách na kdákavý dvorek, kde slepice zběsile kvílejí po chlebu rozmočeném v čaji.

Paní Willyová Nillyová –

POŠŤÁKOVA ŽENA: – nalitá čajem až po dvoubradý okraj dumá a bublá nad čarodějnickými konvicemi na rozžhavené plotně, vždy připravena otvírat nad párou poštu.

PRVNÍ HLAS: Důstojný pán Eli Jenkins –

ELI JENKINS: – nalézá rým a namáčí pero do kakaa.

PRVNÍ HLAS: Lord Crystal ve své tikající kuchyni –

LORD CRYSTAL: – tiká od hodin k hodinám, v jedné ruce svazek hodinových klíčků, v druhé rybí hlavu –

PRVNÍ HLAS: Kapitán Kočka na své galéře –

KAPITÁN KOČKA: – slepý a jemnoprstý si pochutnává na mořské drobotině.

PRVNÍ HLAS: V Oslí ulici, v místnosti, která je pokojem, kuchyní, spíží a ložnicí, zasedá Cherry Owen s chotí ke včerejší večeři, což jsou cibule vařené ve slupce a vývar z bandor a špekové kůže a pórku a kostí.

OWENOVÁ: Vidíš ten cákanec vedle obrazu tetičky Blossomové? Tam jsi mrsknul tou zavářkou.

CHERRY OWEN se blažené chechtá.

Minuls mě jen o chlup.

OWEN: Tetičku Blossomovou taky vždycky minu.

OWENOVÁ: Víš, co se v noci dělo? Přimotal ses, kamaráde, napitý jak děkan, s kýblem piva a s rybářským košem ležáku a koukneš na mě a povídáš: „Bůh do domu!“ A potom hrc přes ten kýbl, a už jsi ležel a bečel, a na zemi flašek a úhořů jako nastláno.

OWEN: Ublížil jsem si?

OWENOVÁ: A potom jsi shodil kalhoty a povídáš: „Chce se někdo rvát?“ Ty starej opičáku.

OWEN: Dej mi pusu.

OWENOVÁ: A potom jsi zpíval „Mano nebeská“, tenorem a basem.

OWEN: Já vždycky zpívám „Mano nebeská“.

OWENOVÁ: A potom jsi tančil na stole.

OWEN: Vážně?

OWENOVÁ: Ať se propadnu!

OWEN: A co jsem dělal potom?

OWENOVÁ: Potom jsi brečel jako malý dítě a říkals, že seš opilej siroteček, kterej nemá kam jít, leda do hrobu.

OWEN: A co jsem dělal potom, brouku?

OWENOVÁ: Potom jsi znova tancoval na stole a říkals, že jsi král Šalamoun Owen a já tvoje paní Sába.

OWEN (tiše): A potom?

OWENOVÁ: A potom jsem tě dotáhla do postele a chrápals až do rána jako pivovar.

Blaženě se smějí.

PRVNÍ HLAS: Z domu řezníka Beynona v Korunovační ulici se vykrádá vůně smažených jater načichlá cibulí. A slyšíte? V kamrlíku za krámem sedí manželé Beynonovi obsluhovaní svým pokladem, mezi sousty vychutnávají svůj každoranní virvál, a paní Beynonová cvrnká tvrdší sousta pod ubrus s třásněmi své tlusté kočce.

Kočka vrní.

BEYNONOVÁ: Ty játra jí chutnají, Bene.

BEYNON: Bodejť by nechutnaly. Jsou to játra jejího bratra.

BEYNONOVÁ (ječí): Slyšíš to, Lily?

LILY SMALLSOVÁ: Ano, mlospaní.

BEYNONOVÁ: My snídáme kočičku.

LILY SMALLSOVÁ: Ano, mlospaní.

BEYNONOVÁ: Ty – ty kočkovrahu!

BEYNON: Byl to kocour. Ovšem vykastrovaný.

BEYNONOVÁ (hystericky): Co to s tím má co dělat?

BEYNON: Včera jsme měli krtka.

BEYNONOVÁ: Och Lily, Lily!

BEYNON: V pondělí vydru. V úterý rejsky.

BEYNONOVÁ ječí.

LILY SMALLSOVÁ: Ale paní Beynonová. Vždyť je to největší lhář ve městě.

BEYNONOVÁ: Takhle se o panu Beynonovi neopovažuj mluvit.

LILY SMALLSOVÁ: Vždyť to každej ví, mlospaní.

BEYNONOVÁ: Pan Beynon nikdy nelže. Že ne, Bene!

BEYNON: To víš, že ne, Bessy. A teďka pro sekáček, a hurá na jezevčíky.

BEYNONOVÁ: Och Lily, Lily!

PRVNÍ HLAS: U Námořníka točí Sindibád, vnuk Marie Anny, půllitr piva v lokále zalitém sluncem. Lodní hodiny na stěně ukazují půl dvanácté. Půl dvanácté je otvírací doba. Ručičky stojí na půl dvanácté už padesát let. U Námořníka je otvírací doba pořád.

SINDIBÁD: Tak na mě, Sindibáde.

PRVNÍ HLAS: Všichni místní kojenci a dědoušci už byli umyti, uloženi do svých rozlámaných kočárků, vyvezeni na slunnou dlažbu nebo na dvorky pod tančící spodní prádlo a ponecháni svému osudu. Nějaké dítě pláče –

DĚDOUŠEK: Já chci fajfku a ono chce dudlík.

Zvoní školní zvonek.

PRVNÍ HLAS: Nosy jsou utřeny, vši vychytány, vlasy učesány, pracky vydrhnuty, hlavy zpohlavkovány a děti vykřičeny z domu do školy.

DRUHÝ HLAS: Rybáři hudrují na sítě. Mladý Budižkničemu vyplouvá na člunu jménem Zanzibar, pokládá vesla na palubu, pomalu zajíždí do zátoky plné platýzů, ulehá na záda do nevylité vody mezi krabí nohy a zapletené šňůry a hledí do jarního nebe.

MLADÝ BUDIŽKNIČEMU (tiše, lenivě): Kdo je tam nahoře, nevím, a je mi to fuk.

PRVNÍ HLAS: Otočí hlavu a hledí na Čapí kopec a mezi zelenou pěnou stromů vidí bílé zdi roztroušených statků, kde pískají kluci, štěkají psi, bučí krávy, ale to všechno je tak daleko, že to neslyší on ani vy. A ve městě se zatím skřípavě otvírají obchody. Pan Edward s motýlím límečkem a ve slamáčku stojí ve dveřích svého Domu látek, očima bere všem kolemcourajícím míru na proužkované flanelové košile a rubáše a květované blůzičky a ve tmě za očima skučí –

MOG EDWARDS (šeptá): Miluji slečnu Priceovou.

PRVNÍ HLAS: Na poště se prodává sirup. Na trh jede vůz plný drůbeže a sedláka. Na rohu Korunovační ulice stojí jako mrňaví stříbrní strážníci mlékařské konve. A slepý kapitán Kočka usazený u svého otevřeného okna slyší to ráno od A do Z.

Školní zvonek. Dětské hlasy. Dětský dupot na dlažbě.

KAPITÁN KOČKA: To je Maggie Richardsová, Ricky Rhys, Tommy Powell, naše Sally, malá Gerwaina, Billy Swansea s tím psím hlasem, tohle bude dítě pana Walda, darebák Humphrey, usoplený Jackie… Kde je Dickův Albie? A kluci z Typantu? Možná mají zas vyrážku.

Náhlý pláč mezi dětskými hlasy.

KAPITÁN KOČKA: Někdo uhodil Maggie Richardsovou. Sázím dvě ku jedné, že to byl Billy Swansea. Klukovi, který štěká, se nedá věřit.

Výbuch štěkavého pláče.

Jasně! Byl to Billy.

PRVNÍ HLAS: A dětské hlasy odvřeští.

Vzdálené pošťákovo klepání na dveře.

KAPITÁN KOČKA (tiše pro sebe): Pošťák Willy Nilly. Klepe u vily Na Vyhlídce. Ťuky ťuk, potichounku. Na klepadle je navlečena kozinková rukavička. Kdopak to paní Ogmorové-Pritchardové píše?

Znovu vzdálené ťuky ťuk.

Opatrně. Vyblýskala schody do skleněna. Každý klouže jako mýdlo. Pozor na jedenáctky. Ta bába by navoskovala i trávník, aby to klouzalo ptákům.

WILLY NILLY: Brýtro, paní Ogmorová-Pritchardová.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Dobré jitro, pane doručovateli.

WILLY NILLY: Tady je dopis, ve kterém je frankovaná obálka na odpověď, přišel až z Builth Wellsu, nějaký pán chce studovat ptáky a zdali prý ubytování možné na dva týdny, s koupelnou, vegetarián.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Ne.

WILLY NILLY: Ani byste nevěděla, že ho máte na bytě, paní Ogmorová-Pritchardová, úderem rozbřesku by vypadl na celé dopoledne s ruksakem drobinek a malilinkým dalekohledem…

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: A vracel by se, kdy by se mu zachtělo, a celý od peří. Já nechci, aby mi někdo v mých krásných čistých pokojích dýchal na židle odshora dolů…

WILLY NILLY: Přísahám, že tenhle ani nedýchne.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: … aby mi šlapal po kobercích a kýchal na porcelán a spal v mé posteli…

WILLY NILLY: On chce spát sám, paní Ogmorová-Pritchardová.

Prásknou dveře.

KAPITÁN KOČKA (tiše): A vrátila se do kuchyně leštit brambory.

PRVNÍ HLAS: Kapitán Kočka poslouchá pošťákův dupot na daleké dlažbě.

KAPITÁN KOČKA: Jedna, dvě, tři, čtyři, pět… Teď je u domu paní Rózy Cottageové. Co je dnes? Dnes dostává dopis od sestry z Gorslasu. Co asi dvojčata? Co jejich zuby?

Zastavuje u pošty.

WILLY NILLY: Dobrý den, paní řídící. Paní Ogmorová-Pritchardová nechce vzít na byt lufťáka, protože by spal v její posteli, dvojčata od sestry paní Cottageové z Gorslasu si je musela dát vytáhnout…

PUGHOVÁ: Dejte mi ten balíček.

WILLY NILLY: Ten je pro pana řídícího, paní řídící.

PUGHOVÁ: Na tom nezáleží. Co je v něm?

WILLY NILLY: Kniha. Jmenuje se Životy velkých travičů.

KAPITÁN KOČKA: A teď je u Domu látek.

WILLY NILLY: Brýtro, pane Edwardsi, nového je dneska málo, paní Ogmorová-Pritchardová nechce mít v domě ptáky a pan řídící si koupil knihu o tom, jak oddělat paní řídící.

MOG EDWARDS: Nesete mi dopis od ní?

WILLY NILLY: Slečna Priceová vás miluje z celého srdce. Dneska voní levandulí. Došlo jí bezinkové víno, ale kdoulová marmeláda vydržela a slečna háčkuje růžičky pod vázičky. Za poslední týden prodala tři láhve cukrátek, půl kila větrovek, půl krabice žužu, šest barevných pohlednic Čapího kopce. Navždy vaše. A jedenadvacet křížků.

MOG EDWARDS: Och Willy Nilly, ona je skvost! Tady je můj dopis. Vložte jí ho do rukou.

Pomalé kroky po dlažbě, blíží se rychlé kroky.

KAPITÁN KOČKA: To je pan Waldo, pospíchá k Námořníkovi. Dá si jeden ležák s vejcem.

Kroky se zastaví.

Dnes dostane dopis.

WILLY NILLY: Pane Waldo! Další alimenty.

PRVNÍ HLAS: Rychlé kroky po dláždění a přes schody do hospody.

WALDO: Rychle, Sindibáde. Jeden ležák. Bez vejce.

KAPITÁN KOČKA: Všechny ženy jsou dnes venku, na sluníčku. Hned se pozná, že je jaro. Tamhle jde paní Cherryová, ta se pozná podle kroku, cupe zčerstva jako sedmikráska. Kdopak to mluví u pumpy? Paní Floydová a mladý Budižkničemu, a o platejzích. O těch se toho tak dá namluvit. Tohle je paní Božichlebová číslo jedna, tancuje po ulici jako rosol, co krok, to plesk plesk plesk. Kdo je tohle? Paní řezníková Beynonová se svou černou kočičkou, ta s ní chodí všude, mňau mňau a tak dál. Tamhle jde paní z třiadvacítky, důležitá osoba, slunce vychází a zapadá v jejím podbradku, když zavře oči, je noc. Teď vysoké kramflíčky, ráno neráno, nejstarší dcera Rózy Cottageové Mája, sedmnáct let a ještě nelíbaná, ha, ha, jde pod mým oknem na pastvu s kozami, plná mládí a mléka, na každém kroku se mi připomíná. Neslyším, co ty ženské u pumpy melou. To, co vždycky. Kdo bude chovat, kdo komu udělal modráka, že si Polly Garterová větrala břicho, na to by měl být zákon, že má paní řezníková nový fialový svetr, je to ten starý šedý, jen obarvený, kdo umřel, kdo umírá, jak je dnes krásně a jak strašně drahé jsou mýdlové vločky!

V dálce varhanní hudba.

Pan varhaník už na to šlápl. Hned se pozná, že je jaro.

PRVNÍ HLAS: A slyší břinkot mlékařských konví.

KAPITÁN KOČKA: Mlékař Ocky už rozváží. Jo, ten má mlíčko čerstvé jako rosa. Taky to rosa napůl je… A někdo jde. Hlasy u pumpy to slyší. Natotata ztichly! Z toho ryčného ticha se pozná, že je to Polly Garterová. (Hlasitěji.) Hej, Polly, kdo tam?

POLLY (z dálky): Já, lásko.

KAPITÁN KOČKA: Je to Polly Garterová. (Tiše.) Hej, Polly, lásko, slyšíš ten němý husí sykot, jak se paninky scukly a zobky zobky houpy houpy nesou se hned pryč? Kdopak se s tebou zas muckal? Který z těch ženatých houserů vzdychal v Mléčném lese po tvé nemravné mateřské náruči a po skříni tvého těla, lásko? Drhni podlahy v Besedním domě, ať má Spolek matek večer kde tančit, ty jediná mezi matkami nebudeš natřásat sádelnatý zadek a máselnaté nožky v posvátném kruhu snubních prstenů, ty jediná, přestože tatíky vyrvané z útulku zakouřené hospody přepadne při valčíku vztek a stesk.

Zakokrhá kohout.

Pozdě, kohoutku, pozdě –

DRUHÝ HLAS: – vždyť půl města už má ráno za sebou. A ráno je čilé jako úl.

Varhanní hudba utichá.

PRVNÍ HLAS: Ulice bzučí, slunce maže dlažbu medem, koně klapou, podkovy buší, rachotí kvákot a kdákot, švitorky sýkorky hýkají na Oslím vršku. Peče se chleba, chrochtají prasata, třaská řeznická sekerka, vyzvánějí konve s mlékem, řinčí pokladny, kašlou ovce, křičí psi, zpívají pily. Ach to jarní ržání, to ranní bučení na statcích při tanci dřeváků, ten klábos racků na řece a v moři, přelety jespáků, volání kolihy, krákání vrány, vrkání holuba, údery hodin, řev býka a gagotání zvěroblázince v obchodě paní varhaníkové Organové Morganové, kde se prodává všechno: pudink, džbery, barvy na vlasy, pasti na myši, sítě na ráčky, cukr, známky, konfety, parafin, sekyry, píšťalky.

PRVNÍ ŽENA: Paní Ogmorová Pritchardová –

DRUHÁ ŽENA: – la li da –

PRVNÍ ŽENA: – má mužského v Builth Wellsu –

TŘETÍ ŽENA: – a ten má malilinký dalekohled na ptáky –

DRUHÁ ŽENA: – říkal to Willy Nilly –

TŘETÍ ŽENA: Pamatujete jejího prvního manžela? Ten dalekohled nepotřeboval –

PRVNÍ ŽENA: – špehoval je při svlékání klíčovou dírkou –

TŘETÍ ŽENA: – a volával: „Aport! Aport!“

DRUHÁ ŽENA: – ale byl džentlmen každým coulem –

PRVNÍ ŽENA: – i když oběsil tu svou kolii.

TŘETÍ ŽENA: Viděli jste paní řezníkovou Beynonovou?

DRUHÁ ŽENA: Říkala, že její muž dává do sekané psy –

PRVNÍ ŽENA: Ale to ji jen tak tahá za nos –

TŘETÍ ŽENA: Tak tohle před ní nikdy neříkejte –

DRUHÁ ŽENA: Nebo si bude myslet, že jí ho chce utrhnout a sníst.

ČTVRTÁ ŽENA: Když se to vezme, žije tady pěkná sebranka –

PRVNÍ ŽENA: Třeba ten mladý Budižkničemu –

DRUHÁ ŽENA: – je tak líný, že si ani rypák neutře –

TŘETÍ ŽENA: – a každý den je na rybách, ale zatím chytil jen paní Samuelsovou –

PRVNÍ ŽENA: – a to byla týden ve vodě.

DRUHÁ ŽENA: Nebo ta mlékařova žena, ještě ji nikdy nikdo neviděl –

PRVNÍ ŽENA: Má ji schovanou ve skříni mezi prázdnými flaškami –

TŘETÍ ŽENA: – nebo ten Božichleb, co má dvě ženy –

DRUHÁ ŽENA: – jednu na den a druhou na noc.

ČTVRTÁ ŽENA: Muži jsou zvířata, jenže to tají.

TŘETÍ ŽENA: A jak se má pan varhaník, paní varhaníková?

PRVNÍ ŽENA: Vypadáte tak umučeně –

DRUHÁ ŽENA: – pořád hraje na ten svůj nástroj –

TŘETÍ ŽENA: – každou noc až do půlnoci.

ORGANOVÁ MORGANOVÁ: Och, já jsem mučednice hudby.

PRVNÍ HLAS: Venku seskočilo do té mely slunce. Pádí přes ploty v Husí uličce a pohlavkuje ptáky, aby zpívali. Jaro práská zeleným bičem a ulice, louky, písky a vody skáčou v mladém slunci.

DRUHÝ HLAS: Funebrák Evans řečený Smrtka si černými rukavicemi přidržuje rakev hrudníku, aby mu nevyskočilo srdce.

EVANS: Kde je tvá důstojnost. Lehni!

DRUHÝ HLAS: Učitelkou Gossamer Beynonovou vrtí jaro jako kvedlačkou.

GOSSAMER BEYNONOVÁ (plačky): Co mám dělat? Když sebou budu takhle vrtět, nebudu nikdy dokonalá dáma.

DRUHÝ HLAS: Jaro ohnivě pění v ševci Blacksovi, když spravuje střevíček paní Božichlebové číslo dvě cikánského původu, ale žene je od sebe přísně kladivem.

ŠVEC BLACKS (v rytmu kladiva): Není stehno nad tím lýtkem, není lýtko nad tím nártem, pod kterým je tenhle střevíc.

DRUHÝ HLAS: Slunce a jarní vánek se znovu opřely do mořských vzpomínek kapitána Kočky.

KAPITÁN KOČKA: Nene, ta bude moje, přísámbohu, kdo je tady kapitánem? Parlé vu tss tss, madam?

DRUHÝ HLAS: Marie Anna se dívá na Čapí kopec z okna světničky, ve které se narodila a říká si potichounku –

MARIE ANNA: Je jaro na kopci na slunci v mém stáří a toto je země zaslíbená.

Sbor dětských hlasů vytryskne jediným vysokým, radostným dlouhým tónem podobným výdechu.

PRVNÍ HLAS: Mlha, mlha, samá pára v trpasličí kuchyňce pošťáka Willyho Nillyho, kde na plotně křepčí prskavé konvice s čajem a paní pošťáková otvírá v páře dopis pana Moga Edwardse slečně Melanii Priceové a předčítá jej svému muži v jediné nitce jarního slunce, která se provlékla ucpaným uslzeným okem, a za blouznivého sténání rozcuchaných slepic sténajících na dvorku po čaji černém jako močál.

WILLYOVÁ NILLYOVÁ: Dům látek, Čapí kopec, majitel Mog Edwards, bílé zboží, galantérie, pánské a dámské krejčovství, módní negližé, luxusní prádlo, odpolední a večerní šaty, výbavy a pleny. Též konfekce pro každou příležitost. Naše specialita: úsporné úbory pro práci v zemědělství. Odkup garderóby. Spokojená klientela včetně mnoha duchovních a úředních osob. Zkoušky dle dohody. Inzerce týdně v krajském tisku. Milovaná Melanie Priceová, má nebeská nevěsto –

MOG EDWARDS: Miluji vás, dokud nás smrt nerozdělí, a pak spolu budeme na věčné časy. Dnes přišly nové stuhy ve všech barvách duhy. Jak rád bych vám uvázal do vlasů bílou, avšak to nelze. Dnešní noci se mi zdálo, že jste byla celá mokrá a seděla jste mi na klíně, zrovna když kolem šel důstojný pán. Vidím, že máte na klíně mořskou pannu, řekl a smekl. Je to pravý křesťan. Ne jako Cherry Owen, který řekl, měl byste ji hodit zpátky, řekl. Tržba je minimální. Polly Garterová si koupila dva podvazky s růžičkami, ale nikdy neměla punčochy, tak nač jí jsou. Pan Waldo mi chtěl odprodat ženskou noční košili nadměrné velikosti, prý ji našel, a víme kde. Námořník Tom si koupil balíček špendlíků na šťourání v zubech. Půjde-li to tak dál, skončím v chudobinci. Mé srdce je ve vašich prsou a vaše v mých. Bůh vás trvale ochraňuj, Melanie Priceová, a uchovej mi vás krásnou do rajských luhů. Musím končit a zůstávám navěky váš, Mog Edwards.

WILLYOVÁ NILLYOVÁ: A nakonec razítko NAKUPUJTE U EDWARDSE!!!

PRVNÍ HLAS: A pošťák Willy Nilly se s kručícími útrobami znovu přemístí na dvůr do třísedátkové boudy zvané Dolní sněmovna a obklopen plačícími slepicemi vidí v jarním světle –

DRUHÝ HLAS: – povykující racky nad přístavem, kde plivající námořníci podpírají nebe a obhlížejí modře rozkolébané moře, hlaďounké až k obzoru. Pod hladinou se proplétají modré a zelené a zlaté peníze, tabák, uzení lososi, klobouky s pérem, plechovky sardelové pasty, teplo na zimu a záblesky ryb ve studených mořských ulicích. Voda ševelí bez jediné vlnky či vrásky, ale rybáři na ni zírají, jako by chrlila kanony a draky a bušila do městečka tajfunem.

RYBÁŘ: Dneska si nezalovíme, je moc bouřlivo.

DRUHÝ HLAS: A děkují Bohu a plivají pro štěstí na racky a zvolna jako mech si to šinou od tichounkého moře k hostinci U Námořníka, právě když děti –

Školní zvonek.

PRVNÍ HLAS: – s řevem a zpěvem vystřelí ze školy na ucouraný dvůr. A kapitán Kočka u svého okna si přebroukává slova jejich písně.

KAPITÁN KOČKA (v rytmu zpěvu):

Johnny Šus a Fanča Kvítko
měli spolu v putně dítko
jeden vždycky vytáhnul je
druhý zpátky zašoupnul je
do té putny na mlíko

Teď já řekla Fanča Kvítko
vytáhnu ven z putny dítko
A teď já řek Johnny na to
a vrátil je nastojato
do té putny na mlíko

Johnny Šus a Fanča Kvítko
měli spolu v putně dítko
jeden vždycky vytáhnul je
druhý zpátky zašoupnul je
a to dítko jaktěživo
pít nesmělo nic než pivo

protože
Johnny Šus a Fanča Kvítko
říkali že každé dítko
roste když mu dáváš pivko
do putýnky na mlíko.

PRVNÍ HLAS: Nad Mléčným lesem zní zřetelně hudba sfér. Je to „Šumění jara“.

DRUHÝ HLAS: Na hřbitově zpívá pěvecký spolek, zvesela, leč tlumeně.

PRVNÍ HLAS: Nad hlavami tenorů se milují rostliny.

DRUHÝ HLAS: A psi štěkají, až z toho modrají v obličeji.

PRVNÍ HLAS: Paní Ogmorová-Pritchardová říhá do kapesníčku a honí slunce plácačkou na mouchy, ale ani ona nemůže vyhnat jaro: z jedné misky na omývání prstů vyrašil petrklíč.

DRUHÝ HLAS: Paní Božichlebová číslo jedna a paní Božichlebová číslo dvě sedí před svým domem v Oslí uličce a kvetou na svěžím, oroseném slunci, jedna snědě, druhá boubelatě. Paní Božichlebová číslo dvě se dívá do skleněné koule, kterou drží na klíně špinavé žluté sukýnky, tvrdou na tvrdých snědých stehnech.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: Dejte, dejte, podarujte, došly mi penízky na domácnost. Ooooooj!

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA: Co vidíš, beruško?

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: Vidím postel s peřinami. Tři polštáře leží na ní. Nad postelí vidím nápis. Nemůžu jej ale přečíst, plují přes něj velké mraky. Teď odpluly. Je tam psáno: Bůh je láska –

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA (šťastně): To je přece naše postel.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: A teď zmizela. Slunce se točí jako káča. Kdopak to vychází ze sluníčka? Chlupaťoučký mužíček, rty má tlusté, růžové. Jedno oko ze skla.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA: To je Boži! Božichleb!

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: Pššt! Postel znova připlouvá. Mužíček si zouvá boty. Stahuje si košili. Bije se pěstmi do prsou. Leze do postele.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA: Co dál? Co dál?

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: V posteli leží dvě ženy. Obě si prohlíží, kloní hlavu k rameni. Potichu si pohvizduje. Teď zvedá ručičky, drapne jednu do náruče.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA: Kterou? Kterou?

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: Nevidím už. Vracejí se velké mraky.

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO JEDNA: Ach ty blbé mračizny!

Dětský zpěv slábne a utichá.

PRVNÍ HLAS: Den plný zpěvu. Důstojný pán Eli Jenkins se na dopoledních pochůzkách zastavuje u Besedního domu a poslouchá Polly Garterovou, která drhne podlahy pro dnešní bál matek.

POLLY (zpívá):

Já milovala mužskýho, co jmenoval se Tendle
byl silnej jako kladivo a dlouhej jako jedle
Já milovala druhýho co jmenoval se Ten
byl statnej jak sud na pivo a dlouhej jako den
Já milovala třetího co jmenoval se Tamten
dva metry měřil určitě a byl príma amantem.
Můj nejmilejší ale chlap to pravý nebe mý
byl malej Bill a kde je teď? Dva metry pod zemí.

Jó Tendle Ten a Tamten to byli jemní páni
jakživa nepoznám takový milování
ale Bill můj malej Bill co na klín si mě bral
mali-li-li-linkej Bill byl prostě ideál.

Ze širokýho okolí teď každej mužskej blázen
se okolo mě ometá a pokládá mě na zem
Já ale už jsem taková když lásku dávám jim
ať je to tudlenc námořník či tamdlenc čeledín
že zapomenout nemohla bych ani pod amantem
jak vysokánsky urostlej byl Tendle Ten a Tamten
a nej a nejvíc vzpomínám když líbají mi líc
jak malilinkej byl můj Bill co leh a nevstal víc.

Jó Tendle Ten a Tamten to byli jemní páni
jakživa nepoznám takový milování
ale Bill můj malej Bill co na klín si mě bral
mali-li-li-linkej Bill byl prostě ideál.

ELI JENKINS: Bůh buď pochválen! Jsme muzikální národ.

DRUHÝ HLAS: A důstojný pán chvátá dál, potěšit nemocné zavařeninou a verši.

PRVNÍ HLAS: Město je tak plné jako andulčí vajíčko.

WALDO: Tamhle jde důstojný pán –

PRVNÍ HLAS: – říká si pan Waldo u dobře vyuzeného okna v hostinci –

WALDO: – a nese si paraple a básně. Nalej mi, Sindibáde, dneska mi to táhne.

DRUHÝ HLAS: Rybáři mlčky obracejí půllitry.

SINDIBÁD: Ach pane Waldo –

PRVNÍ HLAS: – vzdychá hostinský Sindibád –

SINDIBÁD: – já jsem zamilovaný do Gossamer Beynonové. Je to dáma každým coulem.

PRVNÍ HLAS: A pan Waldo, který si představuje, že má ve své výživné posteli ženu hezkou jako Eva a ostrou jako ischias, odpovídá –

WALDO: Takovou dámu jsem ještě nepoznal.

SINDIBÁD: Kdyby tak babička umřela, přísahám, že bych se vrhl na kolena, pane Waldo, a řekl, slečno Gossamer, musím vám říct –

DĚTSKÉ HLASY:

Když ptáčci zpívají hej lila lálo
panny a mládenci milují jaro…

DRUHÝ HLAS: Polly Garterová, pořád na kolenou, zpívá –

POLLY:

Jó Tendle Ten a Tamten to byli jemní páni
jakživa nepoznám –

DĚTI:

– láli lálo –

POLLY:

– takový milování.

PRVNÍ HLAS: A dopolední vyučování skončilo a kapitán Kočka u svého kajutního okna otevřeného do slunečního příboje poslouchá, jak nezvedenci skáčou o fanty na kočičích hlavách –

DĚVČATA:

Zavolej sem kluky Gwennie
jsou nějací rozjívení.

DĚVČE:

Kluci pojďte sem
něco od vás chcem.

DĚVČATA:

Kluci kluci kluci
dejte pusu Gwenny tam kde bude chtít
anebo jí dejte penny.
Gwenny řekni si.

DĚVČE:

Dej mi pusu v Husí uličce
nebo mi dej penny Billy
jestli je ti život milý.

PRVNÍ CHLAPEC:

Gwenny Gwenny
dávám ti pusu v Husí uličce
a nemusím ti dát penny.

DĚVČATA:

Kluci kluci kluci
dejte pusu Gwenny tam kde bude chtít
anebo jí dejte penny.
Gwenny řekni si.

DĚVČE:

Dej mi pusu na Čapím kopci
nebo mi dej penny.
Jak se jmenuješ?

DRUHÝ CHLAPEC:

John.

DĚVČE:

Dej mi pusu na Čapím kopci
nebo mi dej penny Johne.
Ale honem honem honem.

DRUHÝ CHLAPEC:

Gwenny Gwenny
dávám ti pusu na Čapím kopci
a nemusím ti dát penny.

DĚVČATA:

Kluci kluci kluci
dejte pusu Gwenny tam kde bude chtít
anebo jí dejte penny.
Gwenny řekni si.

DĚVČE:

Dej mi pusu v Mléčném lese
nebo mi dej penny.
Jak se jmenuješ?

TŘETÍ CHLAPEC:

Dick.

DĚVČE:

Dej mi pusu v Mléčném lese
nebo mi dej penny Dicku
ale dělej bez cavyků.

TŘETÍ CHLAPEC:

Gwenny Gwenny
nemůžu ti dát pusu v Mléčném lese.

DĚVČE:

Proč?

TŘETÍ CHLAPEC:

Protože mi to máma zakázala.

DĚVČATA:

Baba baba zbabělá
hned dej penny naší Gwenny.

DĚVČE:

Dej mi penny.

TŘETÍ CHLAPEC:

Nemám Gwenny.

DĚVČATA:

Hrr s ním do vody
namoč ho až po zuby
Dick Dick Dick holomek
ulomíme rebarboru
nařežem mu na zadek.
Ííííí!
Kššš!

PRVNÍ HLAS: A všechny vřeštivky se do něho dávají lokty, pěstmi, dlaněmi a prsty a on brečí a běží z kopce a záplatované kalhoty mu padají a tváře mu žhnou pod vodopádem slz a polednice jásají nad knoflíky ve svých pařátech a hejkalové za ním hejkají o hanbě jeho mámy a o zkaženosti jeho táty, který prý hřeší s bosými divoženkami z kopců. Jsou to samé nesmysly, a kluk, bulící po své mamince, po jejím podmáslí a mléku a teplém dechu a koláčích a tlustých peřinách vonících narozením a po měsíčné kuchyni její náruče, do smrti nezapomene, jak poslepu pajdal dolů slzavým údolím světa. Jeho mučitelé se poperou a utíkají do obchůdku v Mušlové ulici, ke slečně Melanii Priceové, která je pyšná a ulízaná jako nafouknutá drozdice a zadeček má napnutý jako klíště, koupit si za medově lepkavé drobné něco na zub, duhové špalky velké jako vole, rumové pralinky, vínové žužú, stovky a tisíce sladkostí, lékořici sladkou k umření, červený nugát, který se dá natáhnout jako nový jazyk, žvýkačku do holčičích vlasů, rudé pastilky proti kašli, po kterých se plivá krev, zmrzlinu v kornoutě, malinovku, třešňovku, pampeliškovku, lopuchovku a hopsavku a vítr.

DRUHÝ HLAS: Vysoké podpatky vynášejí Gossamer Beynonovou ze školy. Slunce jí probzučí vlněnými květy na šatech až do srdce, zavrní tam do medu a rozvalí se jí opile v ňadru s červenou bobulkou. Ze stromů a oken přilétají oči a syčí „Gossamer“ a svlékají ji až do bradavek a včel. Ohnivě nahá jde kolem hostince U Námořníka, jediná žena na Adamově planetě. Na její stehna, dosud orosená první ptákorodou zahradou světa, pokládá zbožně své ruce kozobradý Sindibád.

GOSSAMER BEYNONOVÁ: Co na tom, že je obyčejný –

DRUHÝ HLAS: – šeptá Gossamer svému pučícímu já –

GOSSAMER BEYNONOVÁ: – já ho chci celého sníst. Co na tom že nemluví spisovně –

DRUHÝ HLAS: – říká svlečenému a pramateřsky širokobokému jaru ve svém srdci –

GOSSAMER BEYNONOVÁ: – jen když je samá ruka, samé kopyto.

DRUHÝ HLAS: Sindibád ji pozoruje, cudnou a pyšnou a kantorskou pod šustivými kvítkovými šaty a pod kloboukem proti slunci, pannu, která se nikdy nepodívá, neohlédne, nezavrtí, řezníkovu ledovou nerozpustnou dceru, navždycky zakrytou jeho lačným očím.

SINDIBÁD: Ach, Gossamer Beynonová, proč jste tak hrdá?

DRUHÝ HLAS: – naříká nad půllitry piva –

SINDIBÁD: – och krásná, krásná Gossamer Bé, já toužím, toužím, abyste patřila mně. A nebyla tak vzdělaná.

DRUHÝ HLAS: Gossamer cítí, jak ji jeho kozí brada šimrá až uprostřed světa jako trs planoucích drátů a uprostřed děsivé slasti se odvrací od jeho bičů a vousatého žáru a usedá v kuchyni k talíři vrchovatě naloženému jehněčími ledvinkami a smaženými brambůrkami.

PRVNÍ HLAS: Za staženými roletami ve škole, v hrobově temné a prašné a dunivé jídelně, mlčí manželé Pughovi nad studenou šedou sekanou. Pan řídící napichuje umrlčí maso a čte si Životy velkých travičů. Zabalil si je do obyčejného balicího papíru. Mezi sousty kradmo sleduje paní řídící, tráví ji jedovatým pohledem a znovu pokračuje v četbě. Některé řádky si podtrhuje a potají se usmívá.

PUGHOVÁ: Slušně vychovaní lidé při jídle nečtou –

PRVNÍ HLAS: – říká paní řídící. Polyká zažívací tabletu zvíci koňské pilulky a zapíjí ji kalným hráškovým odvarem.

Pauza.

PUGHOVÁ: Někteří lidé byli vychováni v prasečím chlívku.

PUGH: Prasata, drahá, při jídle nečtou.

PRVNÍ HLAS: Paní řídící vztekle třepe puklou solničkou. Prach se z ní snáší na sekanou jako hejno komárů.

PUGH: Prasata, drahá, neumějí číst.

PUGHOVÁ: Vím o jednom, které umí.

PRVNÍ HLAS: V syčivé laboratoři své tajné touhy cupitá pan řídící mezi káděmi a demižony, dupitá houštím smrtonosných bylin a míchá speciální jedovatou kaši, toxikologiím dosud neznámou. Ta prožahne jeho ženu tak, že jí odpadnou uši jako fíky, prsty u nohou se jí nafouknou jako černé balóny a z pupku jí bude pištět pára.

PUGH: Ty víš všechno nejlíp, drahá –

PRVNÍ HLAS: – říká pan řídící a bleskurychle ji potápí do krysí polévky.

PUGHOVÁ: Co to máš za knihu u toho koryta?

PUGH: Bohoslovecký spis, drahá. Životy velkých světců.

PRVNÍ HLAS: Paní řídící se usměje. V mrazivém vzduchu jídelní hrobky vyrůstá rampouch.

PUGHOVÁ: Ráno jsem tě viděla, jak mluvíš s jednou svatou. Svatou Polly Garterovou. V noci na dnešek byla znovu na mučidlech. Paní varhaníková ji viděla s funebrákem.

ORGANOVÁ MORGANOVÁ: A když mě uviděli, dělali, že hledají ptačí hnízda –

DRUHÝ HLAS: – řekla manželovi paní varhaníková, ústa plná ryb jako pelikán.

ORGANOVÁ MORGANOVÁ: Ale na hnízda se přece nechodí v podvlékačkách, řekla jsem si, a v šatech přetažených málem přes hlavu. Och, mě neoblafnou.

DRUHÝ HLAS: Jedno velké ptačí polknutí a platýs je ten tam. Paní varhaníková si olízne rty a nabodne dalšího.

ORGANOVÁ MORGANOVÁ: A když si pomyslím, kolik má dětí, mohu říct jen tolik, že by měla nechat hnízda na pokoji, víc na to opravdu říct nemohu. Tohle rozhodně není vhodný koníček pro ženu, která nedovede říct ne ani zakrslíkům. Pamatuješ Boba Spita? Nebyl větší než dítě a udělal jí dvě. Ale jsou to moc pěkní hoši, Fred a Arthur, to musím říct. Někdy se mi nejvíc líbí Fred a někdy Arthur. Kdo se líbí nejvíc tobě?

ORGAN MORGAN: Mně? Mně vždycky Bach. Moje, to je Bach.

ORGANOVÁ MORGANOVÁ: Ty mě vůbec neposloucháš. Ty máš pořád varhany a varhany…

PRVNÍ HLAS: A propuká v pláč a uprostřed slaného vytí nabodne čile malého platejska a zhltne ho jako pelikán.

ORGAN MORGAN: A potom Palestrina –

DRUHÝ HLAS: – říká pan varhaník Organ Morgan.

PRVNÍ HLAS: Lord Crystal sedí sám ve své kuchyni plné času, na bobku u psí misky s kropenatými rybími zbytky a nápisem Frido. Naslouchá hlasům svých šedesáti šesti hodin – každé znamenají jeden rok jeho potrhlého života – a s láskou sleduje černobílé měsíce jejich číselníků odtikávající běh země: pomalé hodiny, rychlé hodiny, pendlovky bušící jako srdce, porcelánové hodiny, vysoké stojací, budíky, kukačky ve tvaru bzučící Noemovy archy, hodiny zurčící v mramorových lodích, hodiny v lůnech skleněných žen, přesýpací se zvonkem, pískací, hrací, sopečné chrlící lávu, niagarské s tikajícím vodopádem, hodiny ronící čas jako slzy, hodiny bez ručiček, které čas odbubnují, aniž vědí kolik je. Každý z jeho šedesáti šesti zpěváků je nařízen na jiný čas. Lord Crystal žije v obklíčení. Každičké chvíle, každého temného dne se mohou přihnat z kopce neznámí nepřátelé a drancovat a plenit, on však tu chvíli nezaspí. Šedesát šest různých časů v jeho kuchyni oslzlé rybami cinká, bije, tiká, zvoní a cvaká.

DRUHÝ HLAS: Touha a rytmus a pěna a smaragdový vánek a praskot ptačího chvalozpěvu a tělo jara s prsy plnými májového mléka neříkají tomu urozenému oždibovači rybích hlav nic než to, že se poznovu přiblížily hordy a flotily soudného dne, které se propálí a prorabují do jeho zaprášené rezavé tikavé na dva zámky zamknuté chatrče na dně městečka, zamilovaného až po zvonky na věži.

POLLY: Jaktěživ nepoznám takový milování –

DRUHÝ HLAS: – brouká a touží hezká Polly –

POLLY (zpívá):

Až o prvním dnu trhovým venkovští chasníci
sem z kopců přijdou popíjet a něco užít si
než slunce zajde obejmu je jako každej rok
ty dobrý špatný kluky mý přitáhlý ze samot

a pokaždý když ocitnu se s nima v peřinách
mě hlavou projde malej Bill co je z něj prach, prach, prach.

PRVNÍ HLAS: Loudavé odpoledne zívá a mžourá ospalým městem. Moře šplouchá a bloumá se spícími rybami v klíně. Louky nedělně ztichly, otřapcovaní býci sklapli oči, stráně bílé kozami a sedmikráskami šťastně a lenivě klímají. Oněmělé kachní rybníky podřimují. Mraky nad kopcem tloustnou a peřinovatí. Vepříci v bahništi s úsměvem chrochtají ze sna. Zdá se jim o pomyjích tohoto světa, ve kterých plavou žaludy, o vyhrabávaných lanýžích, o dudlavých cecících maminky svině, o prasnicích, co kvikají v blátě své ano. Rochní se na slunci, které má vepře rádo. Ocásky se jim kroutí. Skotačí a slintají a prochrochtávají se pomyjemi k hlubokému, lahodnému spánku.

PUGHOVÁ: Kdo má slušné vychování –

DRUHÝ HLAS: – vyštěkne paní řídící Pughová –

PUGHOVÁ: – netluče u stolu špačky.

PRVNÍ HLAS: Pan řídící Pugh se poslušně probouzí. Nasadí cukerínový úsměv, smutný a šedivý pod smutečním, žloutkově nikotinovým mrožím knírem, který si nechal narůst na paměť slavného vraha žen, popraveného počátkem století.

PUGHOVÁ: S tím počkej až do svého chlívka –

DRUHÝ HLAS: – říká paní řídící sladce jako břitva. Podlézavý čtvrtúsměv mu zamrzá na rtech. Tiše a potměšile se odplíží do svého chemického doupěte a tam, v kruhu syčících ampulek a kotlů s morem a neštovicemi kuchtí pyré ze smrtícího blínu, nikotinu, vařené žáby, cyankali a netopýřích slin pro svou ježipaní.

PUGH: Jak si přeješ, drahá –

DRUHÝ HLAS: – šeptá lichometně.

PRVNÍ HLAS: Kapitán Kočka sedí u okna otevřeného do slunce a zbrázděných moří, po kterých se plavil, když míval modré a jasné oči, v uších mu zvoní a hučí, na břiše má vytetováno Miluju tě Rosie Probertová, a hádá se s rozbitými lahvemi v prachu a řevu temných krčem, popásá stádo veselých kravek v kdejakém nemravném přístavu a potápí se zapleten do rozevlátých utopenců. Pláče ze spaní a z dálek.

DRUHÝ HLAS: Jak ho sen táhne ke dnu, vzpomíná nejraději na jeden ženský hlas. To jasně blízko mluví z lůžka svého prachu dávná Rosie, co nerada vstávala a mívala lněné vlasy, dělil se o ni se strojníkem Tomfredem a spoustou dalších. V tom zálivu a přístavu jich na jednu malou rajskou noc kotvily tucty, ona však mluví jen s ním, jen s dřímajícím kapitánem Kočkou. Paní Probertová…

ROSIE PROBERTOVÁ: – z Kachní uličky. Dvakrát zakvákej a ptej se na Rosie –

DRUHÝ HLAS: … jediná láska jeho mořského života, ve kterém bylo žen jako sardinek.

ROSIE PROBERTOVÁ (tiše):

Jaká moře viděl jsi
Tome Kočko, Tome Kočko,
za těch dávných, dávných dní,
když ses plavil sem a tam?
Jaké mořské obludy
ve vlnivé zeleni,
když jsi byl můj kapitán?

KAPITÁN KOČKA:

Povím ti to podle pravdy.
Zelená a modrá moře
štěkající jako tuleň,
moře plná mořských panen,
úhořů a velryb.

ROSIE PROBERTOVÁ:

Po jakých ses plavil mořích,
ty můj starý velrybáři,
když jsi na těch vzdutých vlnách
mezi Walesem a San Friskem
bývával můj loďmistr?

KAPITÁN KOČKA:

Jako že jsem tady
ty Kočkova kočko
suchozemská myško Rosie
ty má milá sladká
lehounká tak lehká
moje lásko věrná
zelená jak brčál byla
moře která houpala se
s labutěmi pod měsícem
štěkajícím jako tuleň.

ROSIE PROBERTOVÁ:

Jaká moře kolébala
mého plavčíka
mého ze všech nejdražšího manžela
ve škorních a hladového
mého velrybáře mého kačírka
mého tátu mého ženicha
námořníka slaďounkého
co má na břiše mé jméno
tenkrát dávno dávno
když byl mladý hoch?

KAPITÁN KOČKA:

Nebudu ti lhát.
Viděl jsem jen jedno moře,
jenom jedno houpalo mě
a po něm jsi plula ty.
Lehni si a klidně spi.
Já ztroskotám na tvých stehnech.

ROSIE PROBERTOVÁ:

Dvakrát zaklepej, Jacku,
na dveře jejího hrobu
a ptej se na Rosie.

KAPITÁN KOČKA:

Rosie Probertová.

ROSIE PROBERTOVÁ:

Vzpomeň si na ni.
Ona zapomíná.
Ztrácí se už
i hlína z jejích úst.
Vzpomeň si na mě.
Já na tebe zapomínám.
Odcházím navždy do tmy tmoucí.
Zapomněla jsem, že jsem se narodila.

DÍTĚ: Podívej –

PRVNÍ HLAS: – říká dítě matce, když jdou kolem kapitánova okna –

DÍTĚ: Kapitán Kočka brečí –

PRVNÍ HLAS: Kapitán Kočka brečí –

KAPITÁN KOČKA: Vrať se, vrať se –

PRVNÍ HLAS: – do ticha a ozvěn věčné noci –

DÍTĚ: Brečí, div mu nos neupadne –

PRVNÍ HLAS: – říká dítě. A jde s matkou dál po ulici.

DÍTĚ: Má nos jak jahodu –

PRVNÍ HLAS: – říká dítě. A potom na něho zapomene taky. Uprostřed blankytné zátoky vidí mladého Budižkničemu, jak chytá z paluby Zanzibaru ryby.

DÍTĚ: Mladý Budižkničemu mi včera dával tři penny, ale já jsem nechtěl –

PRVNÍ HLAS: – říká dítě matce.

DRUHÝ HLAS: Budižkničemu vyloví velrybí kostici s korzetem. Jediný úlovek za celý den.

BUDIŽKNIČEMU: No to je divná ryba!

DRUHÝ HLAS: V líné hlavě se mu po cikánsku zjeví paní Božichlebová číslo dvě, která na sobě nemá nic než náramek.

BUDIŽKNIČEMU: Tohle je její noční košile. (Prosebně.) Nechtěla byste ten krásný mokrý korzetek, paní Božichlebová číslo dvě?

BOŽICHLEBOVÁ ČÍSLO DVĚ: Nenene!

BUDIŽKNIČEMU: A kousnout si z mého jablíčka?

DRUHÝ HLAS: – nabízí beze vší naděje.

PRVNÍ HLAS: Kráska zavrtí mosaznou noční košilí a mladý Budižkničemu ji vyhání ze své hlavy. A když se po větru vrací, v rozpálené hlavě se mu zubí gejša a klaní se v kimonu z jedlého papíru.

BUDIŽKNIČEMU: Chci být Budižkněčemu, a nikdo mě nenechá.

PRVNÍ HLAS: – vzdychne, když se mu gejša zdvořile vykroutí. Krajina se zamží, moře odlétá. A teplým bílým mrakem, kam ulehl, zacinká orientální hudba, hedvábná a napjatá. Než bys řekl „Japonec“, dočista ho odrovná.

DRUHÝ HLAS: Jako lenivé včely kolem květin bzučí teď odpoledne kolem Cottageovic Máji, která v polosnu leží na louce mezi kozami trkajícími do slunce a fouká do odkvetlé pampelišky.

MÁJA:

Má mě rád
nemá mě rád
má mě rád
nemá mě rád
má mě rád – pitomec pitomá!

DRUHÝ HLAS: Sama samotinká se povaluje v jeteli, do kterého, ač sedmnáctiletá, nebyla ještě nikdy povalena, ha, ha.

PRVNÍ HLAS: Důstojný pán Eli Jenkins, celý od inkoustu, sedí ve stinném zátiší své básnické pracovny a píše pravdu, pravdu, nic než pravdu do svého životního díla o populaci, průmyslu, lodní dopravě, historii, topografii, flóře a fauně městečka, které zbožňuje. Je to Bílá kniha Čapího kopce. Na stěnách visí portréty slavných bardů a kazatelů, vedle nich se bledě zelenají dámsky křehké akvarely Mléčného lesa, podobné vadnoucímu salátu. Jeho matka, podepřená květináčem s palmou, stažená v pase jakoby do snubního prstenu a nad pasem černá jak černě prostřený jídelní stůl, trpí ve šněrovačce.

ELI JENKINS: Och andělé boží, opatrně tam s vidličkami a noži –

PRVNÍ HLAS: – modlí se kněz. Podoba jeho otce Ezaua doložena není. Kvůli jisté slabosti byl zbaven kněžské hodnosti a posléze omylem požat o žních, když vinou téže slabosti usnul v obilí. Ztratil veškerou ctižádost a zemřel jednonohý.

ELI JENKINS: Chudák tatínek –

DRUHÝ HLAS: – truchlí důstojný pán Jenkins –

ELI JENKINS: – zabilo ho pití a zemědělství.

DRUHÝ HLAS: Na statku zvaném Solné jezero nenávistně shání sedlák Watkins své stádo k dojení.

WATKINS: Krávy kravské zkravené jordánské! Krávy kravské zkravené jordánské!

DRUHÝ HLAS: Jedna ho políbí.

WATKINS: Ukousej ji, roztrhej ji, hned!

DRUHÝ HLAS: – křičí na svého hluchého psa, který se usmívá a líže si tlapy.

WATKINS: Propíchni ho, sedni na něj, Kraseno!

DRUHÝ HLAS: – řve na krávu a ta ho obtáhne ostnatým jazykem a zabučí něžná slůvka. Sedlák běsní a tančí mezi svými horkodechými otrokyněmi kráčejícími baletním krokem ke statku. V jezerech jejich velikých očí už se odráží sklonek jarního dne. Bessie Hlavajda je zdraví jmény, která jim dala, když byly ještě panny.

BESSIE HLAVAJDA:

Andulko, Vendulko, Pampeliško, Majdo,
Fanynko ze zámku,
Teodozie a Kraseno.

DRUHÝ HLAS: Krávy se uklánějí.

PRVNÍ HLAS: Když nalistujete Bessie Hlavajdu v Bílé knize Čapího kopce, najdete pár starých hadříků a ubohou třpytivou nitku jejího osudu, to vše vloženo mezi stránky s takovou láskou a péčí jako kadeř první nešťastné lásky. Počata v Mléčném lese, porozena ve stodole, zavinuta do papíru, odložena u cizích dveří, obdařena velkou hlavou a hlubokým basem, vyrůstala v tmách, až ji jednoho dne, když se nedívala, políbil Gomer Owen oslněný sluncem a dnes už dávno mrtvý. Od té doby pracuje ve světle, zpívá, dojí krávy, oslovuje je něžnými jmény a spí, dokud z ní noc nevysaje duši a nevyplivne ji na oblohu. V celoživotním světle lásky dojí jezerooké krávy, zatímco soumrak zvolna prší na kravín, moře a město.

Na dvoře Watkins proklíná tahouna –

WATKINS: Hni sebou, pospěš, mrzáku mrzácká!

PRVNÍ HLAS: – a statný kůň tiše zaržá, jako by dostal kousek cukru.

Ve městě se smráká. Šedě sněží noc. Po první kapce šera utěsní paní Ogmorová-Pritchardová všechny své dveře s vyhlídkou na moře, stáhne bacilů prosté rolety a vztyčena jako neslušný sen usedá do hygienického křesla a silou vůle rychle usíná. Najednou – či nadvakrát – se s nesmělým povzdechem vkrádají do jejího čistého domu pan Ogmore a pan Pritchard, dva duchové, kteří celý den repetili v dřevníku, osnujíce nelítostnou zkázu své slaměnkové vdovy.

PRITCHARD: Až po vás, pane Ogmore.

OGMORE: Až po vás, pane Pritcharde.

PRITCHARD: Ne, ne, pane Ogmore. Vy jste jí odešel na věčnost první.

PRVNÍ HLAS: A s bručením prosakují klíčovou dírkou, namísto očí jen slzy.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Manželé!

PRVNÍ HLAS: – praví paní Ogmorová-Pritchardová ze spánku. A v hlase jí kyše láska k jednomu z těch dvou šouravých přízraků. Pan Ogmore doufá, že ne k němu. Pan Pritchard taktéž.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Miluji vás oba –

OGMORE (s hrůzou): Och, paní Ogmorová.

PRITCHARD (s děsem): Och, paní Pritchardová.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ: Je čas jít do postele. Hlaste mi jeden po druhém své úkoly.

OGMORE a PRITCHARD: Máme si obléknout pyžama ze šuplíku s nápisem pyžama.

PANÍ OGMOROVÁ-PRITCHARDOVÁ (chladně): A potom si je svléknout.

DRUHÝ HLAS: Mája Cottageová leží pořád v jeteli, poslouchá, jak kozičky přežvykují, a kreslí si rtěnkou kroužky kolem bradavek.

MÁJA: Jsem mravně zkažená. Jsem špatná ženská. Bůh mě zabije bleskem. Je mi sedmnáct. Přijdu do pekla –

DRUHÝ HLAS: – říká kozám.

MÁJA: Jen počkejte. Já budu hřešit, až prasknu!

DRUHÝ HLAS: Bez hnutí leží a čeká na nejhorší. Kozy chroustají a šklebí se.

PRVNÍ HLAS: Důstojný pán Eli Jenkins stojí ve dveřích svého domu a recituje Mléčnému lesu svou večerní báseň.

ELI JENKINS:

Ráno co ráno když probudím se,
k tobě, ó Pane, pomodlím se:
Rač laskavým okem shlížeti
na ty, kdož rodí se ke smrti.

Večer co večer když slunce se ztrácí
prosím tě za místní populaci.
Neboť zda přečkáme noc,
je jisté spíš málo než moc.

Pod Mléčným lesem my kmotry a kmotři
nejsme tak úplně zlí ani dobří.
A ty nám jistě udělíš známku
za naši lepší, ne horší stránku.

Dej, ať se dočkáme dalšího rána,
ať je nám tato noc požehnána,
abychom na slunce mohli teď nakrásně
zvolati: „Sbohem buď – ale jen dočasně!“

PRVNÍ HLAS: Švec Blacks se připravuje na další lesní utkání se Satanem. Skřípe nočními zuby, souká se do svých pobožných kalhot, jejichž poklopec má zašit ševcovskou dratví, a ozbrojen baterkou a biblí, vykročí s hrůzou a radostí do šera, kde se už začíná hřešit.

ŠVEC BLACKS: Vzhůru do Gomory!

DRUHÝ HLAS: A Lily Smallsová se v prádelně vrhá na mladého Budižkničemu.

PRVNÍ HLAS: A Cherry Owen, střízlivý jako mnich (což bývá den co den) a šťastný jako blecha, se spěchá namazat jako děkan (což dělá večer co večer).

CHERRY OWEN: Já jí vždycky říkám, ty máš dva manžely. Jednoho opilýho a druhýho střízlivýho.

PRVNÍ HLAS: A paní Owenová říká prostě –

OWENOVÁ: A nejsem já šťastná ženská? Dyť mám ráda oba dva.

SINDIBÁD: Brejvečír, Cherry.

CHERRY OWEN: Brejvečír, Sindibáde.

SINDIBÁD: Co si dáte?

CHERRY OWEN: Pořádně do nosu.

SINDIBÁD: Moje hospoda je náruč otevřená –

PRVNÍ HLAS: – trpí tiše nešťastný milovník Sindibád –

SINDIBÁD: – ach Gossamer, proč ji neotvíráte vy!

PRVNÍ HLAS: Soumrak je odplaven navždy, navždy do zítřka. Z ničeho nic je noc. Z větrného městečka je náhle kopec oken a lampy za okny svítí v bičovaných vlnách a volají zpátky den a mrtvé, kteří utekli do moře. Všude v té volající tmě leží děti a starci, které je třeba uplatit a ukolébat.

PRVNÍ ŽENA: Pšš, pšš. Když nezavřeš oči, přijde skřítek a nasype ti do nich písek.

DRUHÁ ŽENA (zpívá):

Houpy hou, houpy hou,
děda stojí pod lipou,
leze na ni s kolíbkou,
když větýrek fouká,
kolíbka se houpá,
když větývka praskne,
kolíbka z ní spadne,
a dědeček s ní,
s fousama a vším.

PRVNÍ HLAS: Dcery přikrývají vytřeštěné staříky jako papoušky, a staříci leží ve své malé tmě v osvětlených a rušných mladých kuchyních, oči vykulené jako korálky, a celou dlouhou noc nespí, aby je smrt nepřepadla ve spánku.

DRUHÝ HLAS: Neprovdané dívky, osamělé ve svých tajných svatebních ložnicích, se pudrují a ondulují na Velký bál světa.

V dálce harmonika.

Dělají do zrcadla pyšné nebo vyzývavé obličeje na mládence, kteří stojí venku na ulici, ve světle nárožních lamp, a čekají na poryv větru, aby mohli hvízdat a výt.

Harmonika se přiblíží a vzdálí.

PRVNÍ HLAS: Kumpáni U Námořníka pijí na to, aby se dnešní bál nevydařil.

PIJÁK: Pryč s tancem! Pryč s hopsáním!

CHERRY OWEN: Tanec je proti přírodě –

PRVNÍ HLAS: – říká ctnostně Cherry Owen, který právě dorazil sedmnáctý půllitr prázdného, teplého, řídkého, hořkého velšského piva.

DRUHÝ HLAS: Na kterémsi statku bliká lucerna, jiskra na svahu Čapího kopce.

Harmonika utichá.

PRVNÍ HLAS: Čapí kopec, píše důstojný pán Eli Jenkins ve své básnické pracovně –

ELI JENKINS: – Čapí kopec, tato tajemná mohyla, tento památník lidu, jenž zde přebýval, než Keltové odešli ze Země léta, kde si staří čarodějové kouzlili manželky z květin.

DRUHÝ HLAS: Pan Waldo prozpěvuje ve svém koutě U Námořníka:

Když jsem se já v mládí učil
kominíkem v Pembroku
dostával jsem za to tejdně
jeden šesťák na ruku.
Prachstudenej jeden šesťák,
o nic víc a o nic míň,
stačil mi tak na řeřichu
a na celerovej džin.
Nemusel jsem mívat příbor
a servítek na břichu,
na to, abych povečeřel
džbán džinu a řeřichu.
Živil se kdy takhle chlapec,
ze kterýho roste chlap?
Planým žvancem, špatným chlastem,
kterej umí rozplakat?
A tak sem se bosej v zimě
proplakával Pembrokem,
až se jedna mladá paní
slitovala nad klukem.
Prej chudáčku kominíčku,
seš jak eso pikový,
nemá mi kdo vymíst komín,
manžel zmizel za hory.
Tak přijď mi vymíst komín,
tak přijď mi vymíst komín,
vzdychla rudá jako mák,
tak přijď mi vymíst komín
a nezapomeň vymeták!

PRVNÍ HLAS: Slepý kapitán Kočka se šplhá na svou pryčnu. Vidí i ve tmě, jako kočka. Pluje po vlnách slz, podívat se na nebožtíky.

KAPITÁN KOČKA: Je tady Tanečník Williams?

PRVNÍ UTOPENEC: Pořád v kole.

KAPITÁN KOČKA: A Jonáš Jarvis?

TŘETÍ UTOPENEC: Jako vždycky.

PRVNÍ UTOPENEC: Zde je lebka Kudrnáče Bevana.

ROSIE PROBERTOVÁ: A Rosie, na věčnosti. Zapomněla, jak se umírá.

PRVNÍ HLAS: Nebožtíci odplouvají ve svém nejsvátečnějším oblečení.

DRUHÝ HLAS: Slyšíte? Noc puká.

PRVNÍ HLAS: Organ Morgan jde do kaple hrát na varhany. Na jedné hrobce vidí ležet Bacha.

ORGAN MORGAN: Johann Sebastian!

CHERRY OWEN (opile): Kdo?

ORGAN MORGAN: Veliký Johann Sebastian. Ach Bach!

CHERRY OWEN: Polib mi šos –

PRVNÍ HLAS: – říká Cherry Owen, který na hrobce odpočívá cestou z hospody. Pan Mog Edwards a slečna Melanie Priceová, šťastně od sebe odloučeni, píší na protilehlých koncích ulice své každodenní dopisy o lásce a touze. V Bílé knize Čapího kopce jsou na malých mapách zakresleny ostrovy jejich spokojenosti.

MELANIE PRICEOVÁ: Ach, můj Mogu, jsem navěky Vaše –

PRVNÍ HLAS: – a rozhlíží se s požitkem po úchvatné klícce svého pokoje, kam pan Mog Edwards nikdy nevkročí.

MOG EDWARDS: Pojďte na mou hruď, Melanie!

PRVNÍ HLAS: – a tiskne si k srdci své rozkošné peníze.

A v temnotách lesa objímá opilý pan Waldo svou rozkošnou Polly Garterovou před očima a neúnavnými jazyky sousedů a ptáků, ale je mu to jedno. Mlaská čilými rudými rty.

Polly, ležící pod dubem a oplácející jeho lásku, však nešeptá jeho jméno. Jméno, které zpívá, je dva metry pod zemí.

POLLY (zpívá):

A pokaždý když ocitnu se s nima v peřinách
mě hlavou projde malej Bill co je z něj prach, prach, prach.

PRVNÍ HLAS: Řídká noc houstne. Vánek ze zvrásněného moře sfoukává ulice pod ochranu Mléčného lesa. A les, kde zuřiví lovci milenců vidí pod každým kmenem rozeklané kopyto, les, ve kterém Marie Anna vidí boží zahradu, protože ví, že nebe je na zemi a vyvolený lid pod Čapím kopcem, les, který je čeledínům o trhovém dni bohapustou kaplí plnou svatebních postelí a důstojnému pánu Jenkinsovi zelenolistým kázáním o lidské nevinnosti, tento les, rozezmítaný náhle větrem, se skokem probouzí ze tmy, už po druhé v tomto jedinkém jarním dni.

KONEC

Dylan Thomas
Pod Mléčným lesem

Hra pro hlasy

Edice Drama

Překlad Antonín Přidal

Ilustrace na obálce Kaspone/Shutterstock.com

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 4. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4516-5 (epub)

ISBN 978-80-274-4517-2 (pdf)

ISBN 978-80-274-4518-9 (prc)