Čtení o staré Praze

Karel Hádek

Znění tohoto textu vychází z díla Čtení o staré Praze tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Česká grafická unie v Praze v roce 1948.

Text díla (Karel Hádek: Čtení o staré Praze), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 11. 4. 2025.

Až budu umírat, až moje oko spatří

tajemnou nádheru, až nepomyslím na nic,

až s kůry andělů, bídný prach, v chorál splynu,

opěvat budu dál svou krásnou domovinu,

neb není druhých Čech, a není druhé Prahy.

— Z básně Františka Nechvátala

Památce

dr. Jana Matznera

O kapli Betlémské

Také prosím Vás zvláště, Pražané, aby ste na Betlém, na to miesto poctivé a Pánu Bohu milé, laskavi byli, dokudž Pán Bóh všemohúcí popřeje, aby v něm slovo Božie kázali. Pro to miesto ďábel se

rozhněval a proti němu farářóv a kanovníkóv popudil,

spatřiv, že jeho královstvie v tom miestě sě rušilo.

Úfámť Pánu Bohu, žeť to miesto zachová do své svaté vóle

a učiní v něm prospěch většie skrze jiné, než jest

skrze mě nestatečného učinil.

— HUSŮV LIST Z KOSTNICE 10. ČERVNA 1415

Každý dobrý Čech vzpomene rád kaple Betlémské, poněvadž v ní mistr Jan Hus kázal, k ní přilnul srdcem, o ni otcovsky pečoval a vzpomínal jí před svou mučednickou smrtí i v těžkém žaláři kostnickém.

Kapli založil roku 1391 rytíř Hanuš z Milheimu, rada a dvořan krále Václava IV., aby v ní vynikající kazatelé hlásali slovo Boží českým jazykem. Kramář Kříž, bohatý pražský měšťan, věnoval pro kapli část svých pozemků. Milheim stanovil, že kazatelem kaple má být světský kněz, jenž má při ní bydleti. Podací právo vyhradil třem nejstarším profesorům Karlovy univerzity v dorozumění se staroměstským primasem. Jako první kazatel byl ke kapli dosazen Jan Protiva z Nové Vsi. Základní kámen kaple položil pražský arcibiskup Jan z Jenštejna. 25. října 1394 vysvětil ji kanovník svatovítské kapituly Václav na paměť a jméno svatých Mláďátek, povražděných v Betlémě. Odtud si lid navykl jmenovati kapli Betlémem. Neměla práv farního chrámu a nesloužila jiným bohoslužbám než kázání. Nebyla to však kaple v našem smyslu, nýbrž kostel, a to dosti široký. Měl čtyři lodě, oddělené vzájemně sloupy, a rovný strop. Na severní straně měl kulatou studni s výbornou vodou. Ke kapli přiléhala dvě křídla Křížova domu (lépe soudomí), obě čelem na dnešní Betlémské náměstí. Jedno věnoval Kříž již za svého života pro obydlí kazatelovo (tzv. „dům kněžský“), druhé odkázal v poslední vůli za „burzu“ (bydliště) univerzitních studentů, kteří zde bydlili pod dozorem kazatelovým. O kněžském domě víme, že se do něho chodilo po schodech vedoucích na kazatelnu. Z ní vedly schody přímo do bytu kazatelova. Při kapli byl směrem do nynějšího náměstí hřbitůvek. Pochovávali se zde univerzitní studenti, kdežto významní profesoři – Matouš Kolín z Chotěřiny, Adam Zalužanský ze Zalužan, Šimon Skála Klatovský, Jan Zahrádka – byli pohřbeni přímo v kapli. Vedle nich tu odpočíval zakladatel kaple Jan z Milheimu a Jiří starší z Melantrichu, vynikající knihtiskař, kromě jiných významných mužů našeho národa. Záhy přihlásili se též dárci a příznivci. První z nich byla jakási Alžběta svíčnice, která odkázala Betlému celé své jmění, aby „se to dielo a ten duom předse ve jmeno Božie dělal a konal“.

Kříž zřídil kapli druhého kněze – oltářníka, jenž měl před kázáním sloužiti mši svatou. Připomíná se Jan Štěkna, kaplan polské královny Hedviky, znamenitý a oblíbený kazatel, jenž byl v kárání zlořádů přímým předchůdcem Jana Husa.

Proslulosti dosáhla kaple Betlémská již za nástupce Protivova, vlasteneckého kněze Štěpána z Kolína, předního mistra pražské univerzity a kanovníka u Všech svatých na hradě Pražském. Tehdy stala se prvním chrámem kazatelským v celé střední Evropě a vzorem pozdějších evangelických chrámů vůbec.

Vrcholu slávy dosáhla však v době, kdy byl při ní kazatelem mistr Jan Hus. Univerzita Karlova, jež byla podle vůle obou zakladatelů patronkou kaple, dosadila jej jako svého profesora na kazatelství roku 1402 a mistr setrval v tomto úřadě jedenáct let, až do doby, kdy byl donucen opustit Prahu. O jeho kazatelském působení napsal Palacký: „Mnohaleté působení tohoto skutečně výtečného kazatele v kapli Betlémské na Starém Městě pražském náleží mezi nejdůležitější zjevy věku onoho. Byv méně hrubým v řečech než někdy Kunrát Waldhauser a méně blouznivým v myšlenkách než Milič, nerozbuřoval také posluchačů v té míře jako tito jeho předchůdcové: zato ale oučinek jeho kázání byl trvalejší. Mluvívalť zajisté především k rozumu, vodil ku přemýšlení a poučiv i přesvědčiv dříve, potom teprve užíval slov dojímavých a pronikavých. Bystrota a jasnost mysli jeho, způsobilost zvláštní uhoditi všude do jádra věci a rozvinouti je před očima jednoho každého, neobyčejná zběhlost ve knihách vůbec, a zvláště v Písmu svatém, rázné i důsledné hájení celé soustavy článků učebných – to vše dávalo mu patrnou převahu nad druhy a vrstevníky jeho. K tomu pojila se přísná opravdovost ve všem jednání, mysl nábožná, víra živá i pevná, obcování i dle soudu nepřátel bezouhonné, cit něžný ku přátelům, horlivá snaha o ušlechtění národu a opravení všeho, co v církvi tehdá porušeno bylo, ale spolu také neobyčejná smělost, neústupnost a nešetrnost proti nepřátelům, do oka padající chtivost po lásce u lidu a po cti a slávě, ale slávě takové, která vrch svůj nalézá v koruně mučennické. Pobožné horlení jeho, směřující zjevně jen k nápravě mravů a ke zrušení opravdu mrzkých neřádův, získalo mu nejen velikou lásku v obyvatelstvu pražském, ale i zvláštní vážnost u tiché a pobožné královny Sofie, která i zvolila sobě jeho za zpovědníka.“

Hus se stal opravdu miláčkem pražského lidu. Při jeho kázáních byl v prostorné kapli takový nával a takové nadšení, že lid navštěvoval kapli i v době, kdy arcibiskup hrozil jejím uzavřením, i potom, kdy byl Hus v klatbě. Tehdy docházel do kaple jako zvěd bývalý kazatel Jan Protiva, jenž pak vystoupil proti Husovi na sněmu kostnickém jako svědek. Roku 1412 byli v Betlémské kapli pochováni „tři mládenci“ – Martin, Jan a Stašek –, kteří byli na rozkaz německých konšelů sťati na Staroměstském náměstí, protože odporovali kupčení s odpustky. Univerzita i lid pochovaly je s velikým nářkem za zpěvu písně „Tito jsou svatí“. I když byla vydána nová bula, nařizující, aby Betlémská kaple byla zbořena a srovnána se zemí, kázal zde Hus jako dříve, ač byl vydán různým ústrkům a pronásledování, a to do té doby, než se odebral na venkov, kde si vyhledal útočiště.

Po mistrově smrti stal se v Betlémě kazatelem jeho přítel, mistr Jakoubek ze Stříbra, jenž zde prvně podával svátost oltářní pod obojí způsobou. Od kazatelství byl však vzdalován horlivou činností nábožensko-politickou. Po něm vystřídala se dlouhá řada kazatelů různých kvalit i náboženských odstínů, mezi nimi mistr Jan Příbram, horlitel o smíření husitů s katolíky.

Z dalších osudů kaple víme, že „Léta Božieho 1446 ve středu na den svatého Václava v noci zhořal jest duom kněžský u Betléma skrze nešetrnost kněze-hostinského, kterýžto zle uhasil světlo sviečky a hodil ji mezi šaty, a potom zapálila se prostěradla, a tak zhořala větší strana domu. Aby železnými dveřmi nebylo zavřino, kudy chodí se v kostel, veškeren kostel by byl zhořal.“

Luterství zde hlásal prvně kněz Martínek.

Roku 1609 odevzdala univerzita kapli do správy Jednotě českých bratří. Patronát si však ponechala. Téhož roku byl uveden do kaple ve slavném průvodu bratrský biskup Matěj Cyrus. Pro dobu, těsně předcházející dobu temna, je charakteristická žádost královny Anny, aby jí bylo darováno „svaté tělo zcela nevinného dítěte“, které prý je v Betlémské kapli a o němž se tvrdilo, že je pozůstatkem jednoho z neviňátek, zavražděných v Betlémě Herodem. Skutečně jí byla věnována rakvička s jakousi ztvrdlou hmotou.

Bitva na Bílé hoře změnila mnoho v českém národě i zemi. Kapli koupili i s přilehlými kolejemi – Nazaretskou i Loudovou – od univerzity jezuité a konali v ní bohoslužby pro své chovance blízkého konviktu svatého Václava. Přilehlý farní dům – kdysi majetek Anežky ze Štítného, pozdější sídlo bekyň (jeptišek) a konečně nemocnici – prodali soukromníkovi, kapli samu pokatoličtili a zbarokizovali. Předně zahladili v ní jezuité všechny upomínky na Husa a jeho dobu. Zabílili znak doktora Jesenia a kapitoly o šesti bludech, které dal napsati na stěny mistr Hus. Na krásně řezané kazatelně, z níž mistr kázal, zamalovali obrazovou výzdobu, později ji změnili vůbec. Ale lid si z ní bral stále třísky na památku (jezuité, aby setřeli pietní účel, rozšířili v lidu pověru, že úlomky pomáhají při bolestech zubů). Do kaple docházeli v době temna houfně dělníci z pražských vinic, tajní kacíři, z důvodů ovšem jiných, než se domnívali velební otcové Tovaryšstva Ježíšova.

Kromě kazatelny bylo v kapli 9 barokních oltářů, dvě skříně a na kůru větší varhany. Když byl jezuitský řád roku 1773 zrušen, stal se osud kaple, prodlením věků velmi zchátralé, nejistým. Po dvanácti letech nato byla zrušena, odsvěcena a uzavřena. Poslední bohoslužby konal zde exjezuita Jan Hirnšal. Jak hluboko poklesla úcta Pražanů k místu, kde kázal mistr, o tom svědčí žádost měšťana Michala Komma, aby mu gubernium prodalo prostoru bývalého chrámu s přilehlým hřbitůvkem – k provozování živnosti kamenické. Poslední hodina udeřila kapli roku následujícího, kdy rozkázal císař Josef na návrh profesora inženýra Hergeta, aby byla i s přilehlými budovami zbořena a místa použito za skládku materiálu stavebních hmot. Vlastenecký „c. k. hýtman neb setník“ Jan Jeník rytíř z Bratřic, jenž jako bývalý chovanec svatováclavského konviktu Betlémskou kapli dobře znal, zaznamenal ve svých pamětech[1]:

„Přesmutný začátek bourání našeho milého, nejvzácnějšího kostela Betlehemského, kterého mistr Jan Hus svaté paměti v své duchovní správě míval. Až do té doby nalézala se tam ještě dobře zachovalá kazatelnice, z kteréž mistr Hus slovo Boží po několik let hlásil a horlivě kázal. Všichni obyvatelé měst pražských truchlili nad touto ztrátou nenabytou. Ano i sám císař Josef rozhněval se tuze, že se Mu o tomto tak pamětihodném kostelu známost nedala – sic že by byl nikdy nedopustil takový mnohovážný monument dát zbořiti. Mimo tohoto přenešťastného v nic uvedení téhož pro Čechy nejvzácnějšího chrámu Páně, taky se ještě přes tu nešlechtilost – ve velkém počtu velké hrobní kameny mramorové s nápisy též památnými zrušily, s kterýmiž byli hrobové a krypty našich nejvznešenějších vlastencův kryté – s těmato, bohužel, monumenty dal jest se, hanebně, pražský most po stranách dlaždit.

Tento tak vysoce vzácný – tak obzvláštně pamětihodný kostel Betlehem bylť jest bohužel leta 1786 dne 16. srpna, ach, nastojte, zbořen a napotom docela demolirován…“

Boření kaple, jemuž předcházela dražba na chudý kostelní inventář, bylo vykonáno způsobem vpravdě barbarským.

Po zboření zbylo z kaple jen dvojité sklepení bývalé sakristie. Městiště bylo užito za skládku stavebního materiálu. Roku 1802 bylo místo, na kterém stávala zvonice, prodáno obci na rozšíření dosavadní Betlémské ulice v náměstí. Ostatní plocha byla prodána soukromníkům na stavbu domů. K ní, zejména stavbě domu čp. 255, jenž stojí na místě vlastní kaple, bylo použito převážně kamenů, povalujících se plných padesát let na staveništi a pocházejících z kaple. Dodnes se zachovaly jen tři zdi kromě několika zazděných ostění gotických dveří a oken. Kromě toho dva náhrobní kameny, uložené v Národním muzeu. A tak připomíná nám slavnou kapli jen několik obrázků, které však spočívají spíše na fantazii pozdních kreslířů než na skutečnosti.

Větší hodnotu má láska našeho národa k památce mistrově a místu, kde kázal. Betlémská kaple má býti zrekonstruována nebo alespoň její skromné zbytky zabezpečeny a lépe zpřístupněny, aby paměť mistrova byla v našem národě stále slavná a živá.

Kaple Betlémská

1 „Bohemica“ z r. 1838. Líčení není však úplně správné ani historicky věrné.

Slavnost v Kanálské zahradě

V druhé polovině XVIII. století stával se vyšším vrstvám společenským život v Praze, uzavřené ze všech stran hradbami, příliš těsným. Šlechta – ať rodová, nebo plutokratická – toužila po výboji na venkov, prostírající se hned za hradebními příkopy. Chvalitebné přitom bylo, že tento výboj se nedál zakládáním nových předměstí, nýbrž zahrad, v nichž se vyskytovaly letohrádky s altány, diskrétně ukrytými v zeleni mohutných stromů, jen ojediněle. Protagonistou neboli prvním byl v tomto podnikání hrabě Josef Canal de Malabaila, zámožný šlechtic původu sice italského, avšak již dokonale naturalizovaný Rakušan. Zahrada při paláci v Hybernské ulici dávno již nestačila jeho touze po vybudování skvělého libosadu podle anglických vzorů. Kromě snah rázu estetického a hédonického nutil ho k tomu i vysoce vyvinutý smysl hospodářský a vědecko-botanický. Části parku, určeného pro potěchu srdce a k obveselení aristokratických společností, hodlal hrabě použíti k založení vzorného hospodářství s pokusnou stanicí zemědělsko-rostlinopisnou.

Veliká zahrada, mající jeho jméno, prostírala se po severní straně silnice strašnické, dnešní třídy Stalinovy[2], asi od nynější Italské ulice na konec náměstí Krále Jiřího. Nad rozlehlost vynikala spíše půvaby vnitřními. Byla to zahrada typicky šlechtická, jedinečné dílo architektonické, zejména široká chaussée táhnoucí se od přepychové hlavní brány a lemovaná duby, kaštany a břízami. Kromě vlastního anglického parku byla zde stromová a květinová zátiší, posetá kašnami a vodotrysky, miniaturními chrámky antických bohů, dále rozária a oranžerie, čínské pavilonky a mostky, voliéry s exotickým ptactvem, zoologická zahrada, umělá jezírka s ostrůvky, pověstná poustevna, krátce všechny ty věci a věcičky, které žádala a vyhledávala doba zhýčkaného rokoka. A všechny aleje, cesty a stezičky mířily jako paprsky k středu zahradního díla, pískovcovému pomníčku, na němž byl německý nápis: Nejněžnější choti, matce a lidumilce.

Zprvu byl sad volně otevřen dychtivým očím a vnímavým srdcím Pražanů, pouze byl vstup zakázán „židům a psům“.[3] Později byl dovolen jen na vstupenky, snad že majitel udělal s pražským obecenstvem špatnou zkušenost nebo že chtěl zahradu vyhraditi slavnostem, které pořádal svým přátelům.

Nejskvělejší slavnost uspořádal v den zasnoubení své jediné dcery Josefy s hrabětem Janem Pachtou z Rájova 25. července 1786. Slavnost shromáždila na 500 vybraných hostí vyšší společnosti. Počala se taneční zábavou, t. ř. „Assemblée dansante“, k níž vyhrávaly ve třech sálech zahradního pavilonu vojenské kapely. S večerem rozzářila se nádherně ozdobená zahrada tisíci světel, umístěných nejen v girlandách mezi vysokými stromy, ale i v jednotlivých záhonech a květinách.

Před schodištěm letohrádku byl postaven slavnostní portál s květinami malovanými na pergamenu, jež večer prosvíceny, zahořely různými barvami. Na vrchu pylonu byly průzračné siluety svatebčanů a pod nimi dvě rudě zářící srdce s nápisem „Věčně a čistě“. Ostatně celá zahrada byla osvětlena světly a lampiony, že působila v teplé letní noci pod modrou klenbou hvězdnaté oblohy dojmem pravé benátské slavnosti.

O desáté hodině ustal na chvíli tanec, aby shromáždění hosté vzdali hold šťastným snoubencům, vystoupivším na balkon pavilonu. Pět kapel zahrálo jásavý tuš, jemuž hudebníci, skrytí v houštinách sadu, odpovídali táhlým echem na lesní rohy. Před odjezdem panstva – o půlnoci – předcházela hudební promenáda zahradou, po odjezdu bylo ve veselí pokračováno až do časného rána.

Manželství, zahájené vylíčenou slavností, bylo velmi šťastné. Méně šťastný byl již další osud zahrady, v níž byla konána zásnubní slavnost.

Hrabě Canal udržoval zahradu, svou radost, chloubu a reprezentaci, pokud mu to finanční možnosti dovolovaly. Sem zval členy panovnických domů, například císařovnu Marii Louisu, vysokou aristokracii a vynikající umělce a spisovatele (Mozarta, Paganiniho a Irwinga Washingtona). Větší zájem věnoval však vzornému hospodářství švýcarského vzoru, umístěnému v zadní části zahrady, a botanickému výzkumnému ústavu. V něm pracovali vědci evropské pověsti. Posledním z nich byl náš slavný Karel Bořivoj Presl. Roku 1787 konal se v Kanálské zahradě mezi hrabětem Valanovem a hrabětem Pasqualem souboj, jemuž padl poslední za oběť. K souboji došlo prý proto, že Pasqual pohaněl divadelní hru, kterou napsal Valanov. Událost rozrušila celou Prahu.

Hraběnka Pachtová, dcera a dědička Canalova, a další majetník Kanálky, hrabě Buquoy, přepychový park již neudrželi. V třicátých letech koupil jej – zdá se, že ze spekulačních důvodů – bankéř a velkoobchodník Moric Zdekauer, povýšený později do stavu šlechtického. Kusy zahrady odprodal, zbytek nechal svému osudu. Zásluhu získal si však tím, že park, dosud vyhrazený vyšší společnosti, otevřel obecenstvu. Od té doby stala se stará zahrada s mohutnými stromy a přívětivým hostincem oblíbeným výletním místem všech Pražanů. Zejména lákala milence neproniknutelnými houštinami a neschůdnými pěšinami. Tak nám Kanálku zvěčnil Karel Hynek Mácha v povídce Marinka.

Narychlo upravuje se Kanálka – vlastně pouhý její střed – pro návštěvu císaře Františka Josefa a jeho mladistvé choti roku 1854. Po návštěvě nechávají ji Zdekauerové dále nelítostnému osudu. Mizí letohrádek a s ním četné chrámky, pavilony a sochy, hynou záhony a býlím zarůstají promenády v alejích košatých stromů. Celek zničí zub času stejně jako lidská zlomyslnost. Jen v zadní části umírající zahrady pořádají se ze zvyku a setrvačnosti každoročně – ó, té ironie osudu – trhy na dobytek!

Konečně v osmdesátých letech je Kanálka rozparcelována a na jejím místě vyrůstají rychle celé domovní bloky nového předměstí Královských Vinohradů. Na přelomu století mizí Kanálka úplně a beze stop.

Autor této knihy pamatuje ze svého nejranějšího dětství poslední a nejbědnější trosky této kdysi nejkrásnější pražské zahrady. Byly hluboko pod úrovní navezených ulic; v houštinách se povalovaly zurážené sochy a na vršku se tyčil smutně oprýskaný gloriet…

A. Pucherna, Kanálka (1820)

2 Dnešní Vinohradská. Pozn. red.

3 K nápisu vyprovokovali Canala, jinak svobodomyslného muže, lichvářští a hrabiví židé, přivádějící finanční politikou tehdejší Evropu na kraj záhuby. Za nápis mstili se postižení vtipem: „Zahrada je sice krásná, ale kanál tam smrdí.“

O tandlmarku

Správněji tandlmarky čili krátce tármarky. Byly totiž dva. „Křesťanský“ v Havelské ulici (tehdy značně širší) a jejích podloubích. „Židovský“ v druhé části této ulice před kostelem sv. Havla. Zabíhal též do ulice Sirkové (Melantrichovy) a před Karolinum. Ve spojení s blízkým Uhelným trhem, kde se obchodovalo drůbeží, máslem a vejci, jakož i se sousedními Kotci, tvořil veliké tržiště, pražskou pozoruhodnost, kterou neopomněl navštíviti žádný cizinec.

Byl by však omyl, kdyby se vážený čtenář domníval, že „křesťanský“ tandlmark byl v rukou ryzích křesťanů. Bůh uchovej! Staropražané – většinou řemeslníci, živnostníci a úředníci – neměli k obchodu ani chuti, ani nadání. I křesťanský tandlmark byl vlastně v rukou židovských, pouze s tím rozdílem, že zde hospodařili t. ř. „neofyté“ (novokřtěnci), tj. židé, kteří se dali pokřtíti z vypočítavosti nebo donucení. A protože hranice obou tandlmarků splývaly, můžeme mluviti toliko o tržišti jediném. Byl to veletrh, který předčil vyhlášené tandlmarky říšských měst, jako bylo Lipsko, Frankfurt a Vídeň. Prodávalo se tu všechno možné, nové věci i veteš: oděv, prádlo, kožišiny, boty, nábytek, domácí a polnohospodářské potřeby, drobné zvířectvo včetně kanárů a papoušků, zlaté a stříbrné mince (též z doby pohanské a římské), hodiny, klobouky, kordy, vzácné i bezcenné obrazy, staré bible, inkunábule, rukopisy, knihy atd. Občas přicházeli na tandlmark jezuité, hledajíce kacířské knihy, které bez milosti konfiskovali a ničili. Ve dvacátých letech minulého století byl u židovských bukinistů denním hostem otrhaný učenec dr. Uhl, kdysi univerzitní profesor, zbavený katedry pro pomatenost. Chuďas, jenž byl vášnivým alchymistou, stal se později obětí svého koníčku, neboť uhořel při alchymistickém pokusu. Slavný Norbert Grund prodával v podloubí své graciózní obrázky po zlatce. Byl-li příliš trápen dnou, zastupovala ho služka. Sem docházel i proslulý Karel Dietz, herec Stavovského divadla, aby okoukal židovské typy a gesta pro své jevištní postavy, a populární probuzenský lékař dr. Jan Theobald Held, jenž mínil život tandlmarku zpracovati na libreto.

K občerstvení obchodníků i kupců byly postaveny u pilířů podloubí četné pojízdné kuchyně a kotlíky, z nichž prodávaly t. ř. „pratlářky“ polévku, vepřové a smažené maso, ale také třeba jen maštěný hrách nebo bramborovou kaši, něco „za pac na pac“ (za krejcar na dlaň) – jak říkal tehdejší lid – „něco za dva, tři i dráže“.

Vedle pratlářek seděly „chlebařky“ a pecnářky s vdolky s povidly a syrečkem. Nechyběli ani malvazníci, vinaři a vinopalové, čepující své nektary přímo ze sudů. Mezi promenujícím davem lovily povětrné dívky, a že často honili policajti nějakého malého pobertu nebo velkého zloděje, netřeba zvláště podotýkati. Za francouzské okupace r. 1742 byla dokonce na Koňském trhu oběšena těhotná židovka Saka, která ukradla na tandlmarku francouzské markytánce z kapsy peníze, přesto, že je včas poškozené vrátila. Tklivě působí zpráva dějepiscova, že zatím, kdy vedli Saku na šibenici, plakaly úpěnlivě její malé děti u hrobu předků na starém hřbitově, prosíce vroucně Boha o pomoc matce…

Tandlmark býval však též dějištěm různých bitek mezi křesťany a židy, často řádili tu vojáci a opilci. Divně však působí zpráva, že ještě roku 1711 vybili tandlmark „z bujnosti“ univerzitní studenti, tedy občané akademičtí.

Na některé předměty byly pořádány týdně dražby „en gross“ i „en detail“. Havelská ulice slula již za středověku „v tandléřích“. Židy však zde usadil císařský místodržitel Karel z Liechtensteina až po Bílé hoře, zakoupiv a částečně zkonfiskovav pro tandlmark řadu domů, jež byly dány drobným šlechticům. Právně ustaven byl tandlmark až dvorním reskriptem z r. 1749. Jeho největší rozkvět spadá do druhé polovice XVIII. století a ještě kraj věku následujícího. Poslyšme některé hlasy pamětníků podle časového pořadí:

Nejstarší zpráva o pražském tandlmarku je z roku 1670. Angličan Edward Brown zmiňuje se v ní zejména o neslýchaném bohatství židovských klenotníků. Relace staroměstského magistrátu z r. 1677 mluví o provokacích usedlých měšťanů bohatými obchodníky na tandlmarku. Konečně r. 1715 stěžoval si pražský arcibiskup guberniu, že židé vytlačili křesťanské prodavače, sedající u dveří svatohavelského chrámu, že si počínají hrubě a nestydatě a křikem ruší pobožnosti. V jejich boudách provozují prý své řemeslo nevěstky. Redl v „Pamětihodnostech Prahy“ (1729) praví, že na tandlmarku možno obdržeti všechny věci, na které si kdo vzpomene a jichž potřebuje. Podobně mluví i Schönfeld v „Popise města Prahy“ z roku 1787. Ba Griesel jde ve svém plastickém popise trhu (1825) ještě dále: „Tisíc očí vybízí, tisíc očí volá, tisíc rukou se napřahuje po bezstarostném prochazeči. Je zde takové množství prodavačů chtivých obchodu, že se člověk jimi prodírá jen s největší námahou.“ K tomuto líčení podotýká případně Schottky v „Praze, jaká byla a jest“ (1835): „Můžeme však míti za zlé jedinci, jenž se musí ustavičně báti tisíceré soutěže vlastních souvěrců, že jest dotěrným, nemá-li jiného prostředku k obživě než maloobchod?“ Asi z těchže let pocházejí „Upomínky“ naší Karoliny Světlé, která zaznamenala o tandlmarku: „Bylo to skutečné lidské mraveniště, čítající na 300 větších a 600 menších krámků, postavených do ulice, kde se to jen hemžilo lidmi, nejen kupujícími, ale i prodávajícími. Mezi ně se mísili židé (někdy celé rodiny), kteří chytali, lákali a tahali každého, aby se šel podívat na zboží. Říkalo se jim ‚hausjudi‘. Podívaná na tento ruch byla zvyšována i zvláštními židovskými kroji, a hlavně ženy byly nápadny bohatě vyšívanými zlatými čepci s tuhými krajkami kolem obličeje a několika sametovými stužkami přes čelo. Slušely jim výborně, činíce jejich výrazné tváře ještě zajímavějšími.“

Podobně líčí – s tendencí antisemitskou – tandlmark K. L. Zap. První vědecký národohospodář univerzitní profesor rytíř Kopetz uvádí v knize o živnostenském zákonodárství, že židovský tandlmark sestává z pevného počtu domů Starého Města. Bylo v nich podle odhadu pražského magistrátu roku 1811, kdy nejen ghetto, nýbrž i tandlmark byl místně rozšířen, 277 „sklepů“ (krámů), 577 „krámů“ (výkladců) a „stolic“. Tyto sklepy čili kvelby zajistili si usedlí židé (tj. majitelé domů v ghettu) právem dědičným od majitelů havelských domů na věčné časy a platí z nich roční nezvyšitelnou činži. Majiteli krámů i zboží jsou však domácí páni, kteří ručí za své nájemníky úřadům i obecenstvu. Živnosti jsou zapsány v městské pozemkové knize a dozorem nad tandlmarkem jsou pověřeni židovští „inspektoři tandlmarku“. Dozor ten byl chabý a přátelský, takže se nešvary a výstupy na tržišti povážlivě množily. Proto vydalo r. 1816 zemské gubernium nový a přísný tržní řád, pověřilo dozorem zvláštního komisaře a na trh vyslalo policejní patroly, vybavené právem exekučním. Žid přistižený při nepleše byl nejen pokutován a nemilosrdně zavřen do vězení židovské radnice („katzele“ z lat. carcer), ale i navždy vykázán z tandlmarku. To byl trest velmi krutý, neboť vlastní Židovské Město obživy neposkytovalo. Neusedlí židé na tandlmark zprvu připuštěni nebyli. Později směli tam míti pouze výkladce, nikoli krámy. Jejich bohatství bylo trnem v oku křesťanskému obyvatelstvu. Židé musili snášeti mnoho příkoří, a to nejen od chátry a vojska (poslední velký pogrom byl r. 1744), ale i od vyšších stavů. Slíbená ochrana králů a jejich vlád zůstávala často jen na papíře. Židé nebyli ovšem při obchodování pranic sentimentální, naopak byli věřitelé nemilosrdní a tuhým kartelem znemožňovali jakoukoli soutěž křesťanů. Kromě pogromů přicházely na tandlmark občasně i jiné svízele. Třicetiletá válka zeslabila obchod až na nejmenší míru, a ustal úplně, když Marie Terezie, známá antisemitka na trůně, vypověděla r. 1745 židy z Prahy. Za krátký čas směli se židé do Prahy sice navrátit, ale císařovna omezila tandlmark na podloubí, nařídivši, aby bylo opatřeno dřevěným mřížovím, za nímž se pohybovali židé jako zvířata v kleci. Ani toto opatření nemělo však dlouhého trvání.

Při revoluci r. 1848 bylo použito krámků a bud tandlmarku k stavbě barikád. Trh sám odpočíval.

Tandlmark musel vynášeti na krutě vysoké daně a dávky, které byly židům ukládány pod různými záminkami. Nejtěžší z nich byla daň „perdonová“, na vydržování t. ř. „zemské hotovosti“, půjčky panovníkům a rozličné dary mocným osobnostem. Židé přesto bohatli z čilého obchodování vůčihledě a zisk z tandlmarku byl základem jmění staropražských židovských rodin.

Sláva tandlmarku pohasínala od roku 1849, kdy bylo židům dovoleno stěhovati se z ghetta a zakupovati se i v jiných čtvrtích města. Tržiště od těch dob sláblo, živořilo, až někdy v sedmdesátých letech zaniklo nadobro.

Snad se ještě nejstarší ze starých Pražanů pamatují na jeho poslední zbytky.

Tandlmark v době Marie Terezie

původní domy židovského tandlmarku

domy připojené r. 1811

Ž. T. židovský tandlmark

K. T. křesťanský tandlmark

Plán tandlmarku a okolí

(kresba dr. Hádka)

Pověsti o Staronové škole

Staronová škola[4] je vedle věkopamátného židovského hřbitova nejstarším a nejvýznamnějším svědkem života pražského židovstva. Nízká tato synagoga v dnešní Pařížské třídě bývala nejen polohovým, ale i kulturním střediskem zaniklého ghetta, nejpřednějším židovským chrámem a útočištěm celé izraelské obce v dobách válek, pronásledování a pogromů. Vystavěna byla v raně gotickém slohu v XIII. nebo XIV. století. Pro tento starobylý původ a význam, který měla v životě a osudech obce, byla obestřena odedávna věncem zkazek a pověstí, sahajících zhusta až do mytických dob.

Tak již o vzniku Staronové školy tradovaly se dvě pověsti. První pravila, že na místě jejím stával kdysi v mlžinách dávnověku nízký kopec. Děti, hrající si na něm, objevily v zemi hlavice sloupů a svitky Písma. Přivolaly lidi, kteří pak odkryli celý chrám.

Druhá pověst je již duchaplnější a spočívá na podkladě náboženském (víře v anděly). Je zřejmým ohlasem křesťanské legendy o přenesení příbytku Panny Marie z Nazareta do Lorety. Také pražskou synagogu, jež byla částí rozbořeného chrámu Šalamounova, přenesli prý andělé z Jeruzaléma do Prahy a zároveň nařídili, aby na ní nikdo pod trestem smrti ničeho neměnil. Z víry v andělské přikázání bránili se skutečně starší obce jakýmkoli změnám v synagoze, zejména přemalování stěn, na nichž bylo napsáno jméno Boží (jiná verze pravila, že z úcty k mučedníkům zabitým v chrámě při pogromu r. 1389, jejichž krev lpěla na stěnách). Andělé, kteří chrám do Prahy přenesli, zůstali jeho strážci i nadále. Při hrozném požáru r. 1559, kdy vyhořelo celé Židovské Město i s radnicí, sběhli se hořekující věřící do svého chrámu, jenž měl tvar kamenné, náspem obehnané tvrze, vroucně prosíce Hospodina o pomoc. A ejhle, dva andělé v podobách holubic snesli se na střechu chrámu a oheň v tu chvíli uhasl! Tuto pověst zaznamenal kronikář Beckovský.

Mnohomluvný a nevěrohodný dějepisec Hájek znal opět jinou pověst:

Když se přestěhovali židé z Újezda, kde prý byla původní obec, na pravý břeh řeky Vltavy, neměli peněz na zbudování synagogy. Objevil se neznámý stařec a poradil jim, aby kopali na místě, které ukázal. Stalo se a vykopali celou synagogu. Proto prý je položena níže než ostatní město. Tato pověst souvisí zřejmě s pověstí o objevu domu Božího dětmi. Kosmas zaznamenal ve své kronice při roce 1124 trochu zmatenou a nevěrohodnou pověst o židu Jakubovi, jenž, dav se pokřtíti, dosáhl u knížete Vladislava takové přízně, že si mohl postaviti křesťanský chrám. Sveden ďáblem, odpadl opět od křesťanství, rozbil v noci oltář a svaté ostatky z něho naházel na hnůj. Myslím, že to byla jedna z pověstí, které za středověku a hluboko do novověku jitřily mysli křesťanů proti židům. Nejvýznamnější a nejznámější pověstí pražského ghetta byla o Golemovi. Zatím, kdy ostatní zkazky, zaznamenané v staré sbírce pamětihodností pražského židovstva „Sippurim“, nepřekročily hranic Židovského Města, stala se pověst o Golemovi obecně známou a v poslední době – zásluhou Meyrinkova románu a jeho filmového zpracování – i světovou.

Dobou vzniku není však stará, neboť souvisí s kabalou[5], která kvetla počátkem XVIII. století. Pověst vypravuje, že vysoký rabbi, Jehúda ben Bezalel Löw, řečený „lev náboženské obce“ (XVI. stol.), udělal se svými rabíny za ustavičných modliteb z hlíny ohromnou postavu muže, které vdechl život tím, že jí vložil do úst „šém“, lístek s jménem Božím. Dal jí jméno Golem („hliněný člověk“). Oživlá figura mu vykonávala po šest dnů v týdnu nejtěžší práce. V sobotu, kdy je zakázána židům jakákoli činnost, odpočívala. Rabbi musil však Golemovi vyjmouti včas „šém“. Jednoho předvečera, kdy se zdržel u lůžka choré dcery, opomněl veliký rabbi vyjmouti čarovný lístek z úst netvora, jak jindy činíval, aby odňal Golemovi na sváteční den život. Hliněný sluha, dočkav se při životě sobotního jitra, byl uchvácen zuřivostí a počal řádit. Nejprve rozbil svou světnici na padrť, pak nesmírnou silou pobořil zdi domu a strhl z něho střechu. Nato vyřítil se na ulici, aby rozmetal ghetto. Obyvatelé prchali zděšeně do svých příbytků a trnouce hrůzou očekávali svou zkázu. Rabbi Löw, zpraven o řádění Golemově, spěchal nejprve do Staronové školy, kde zastavil zpěv sobotního žalmu, po jehož dozpívání začal sabat. Měl svrchovaný čas. Kdyby se byl zpozdil jen o chvíli, byl by žalm dozpíván, nastal by posvátný den, který by nesměl porušit ani rabbi nějakou prací, tedy ani odkouzlením Golema. Teprve potom, když vyjmul sluhovi „šém“ z úst a obr se svalil proklet na zem jako nehybná hmota, vrátil se Löw do synagogy a s věřícími znovu zapěl sobotní žalm.

Podle nařízení rabbiho Löwa z r. 1591 zpívá se tento žalm v Staronové škole dodnes dvakrát, v jiných synagogách pouze jednou. Někteří spojovali tento předpis s pověstí o Golemovi. Mylně. Löw chtěl sjednotiti počátek šábesu v celé Praze, a proto nařídil, aby se ostatní synagogy řídily Staronovou školou. Žalm zpívá se v ní proto dvakrát, aby mohla zpráva o počátku svátečního dne dojíti včas do jiných modliteben. Ještě před nějakými šedesáti lety – kdy nebylo v Praze telefonního spojení – postávali šámesové (kostelníci) u vrat Staronové školy, a jakmile počal v ní zpěv sobotního žalmu, běželi se zprávou do své synagogy.

Než vraťme se k svému vypravování. Dlouho se bájilo, že hliněné pozůstatky Golemovy byly odklizeny na půdu Staronové školy a že přinášejí kruté neštěstí tomu, kdo by je chtěl třeba pouhým pohledem rušiti v klidu. Sám učený vrchní rabín Ezechiel Landau (žil v 2. pol. XVIII. stol.) odstonal prý svou zvědavost smrtelnou hrůzou a strachem. Pravda to asi nebyla, ale židé věřili pověře pevně a zabraňovali v přístupu na půdu synagogy každému, byť i byl rabín neb učenec.

Ale nová doba nezná pověr ani pověstí. Tak se stalo, že při poslední důkladné opravě Staronové školy (1926) odvážili se stavitelé spolu s několika členy náboženské obce na půdu synagogy. Pod silnou vrstvou špíny a prachu objevili všemožné haraburdí, staré truhly, chrámové lavice, knihy, prapory a svícny, jen po Golemovi, praotci všech dnešních robotů, ani stopy…

Golem, z něhož byla klatba sňata, byl již opravdu mrtev. Stejně jako jeho bezděčný tvůrce, veliký rabbi Löw, jenž odpočívá dlouhá staletí na starém židovském hřbitově.

J. Mánes, Vnitřek Staronové školy

4 Původně se jmenovala „Nová“. Po zániku „Staré“ (v nynější Dušní ulici) přejala její účel a slula od té doby „Staronová“. Rovněž název „škola“ je původní a správnější než „synagoga“. Kladl totiž důraz na to, že v prostorách chrámových se učilo Písmu.

5 „Kabala“ byla tajná nauka, snažící se o sestavení klíče, kterým by se otevřely pravdy do knih Mojžíšových prý vložené, ale prostému čtenáři skryté a nesrozumitelné.

Barvířský ostrov

Zikmund Winter učinil v románu „Mistr Kampanus“ dějištěm slavnosti „střílení ku ptáku“ Barvířský ostrov. Krásné toto vypravování je však anachronismem, dovoleným pouze obrazotvornosti romanopiscově. V prvních letech XVII. století byl totiž dosud bezejmenný ostrov jen nizoučkým nánosem písku a bláta, lidské noze neschůdným. Skutečným ostrovem stal se až po velké povodni r. 1784, kdy byl též zabezpečen nízkou hrází a kdy bylo mezi divoce rostoucí křoviny zasazeno několik ovocných stromků. Barvířským ostrovem neboli krátce Barvířkou byl nazván po barvířích koží, kteří se naň nastěhovali se svým zapáchajícím řemeslem z Nového Města. Roku 1817 vznikl vedle jejich chatrčí dřevěný hostinec a primitivní lázně. A sotva povyrostly křoviny a stromy, již se na ostrůvek (řečený též „Andělský“) dávali pramicí od staré solnice převážeti milenci, toužící po klidu nerušené přírody.

Druhá doba ostrova nastala po roce 1836, kdy jej koupil zámožný mlynář Václav Novotný a vybudoval na něm místo sešlého baráku reprezentační stavbu s přepychovým sálem. Zároveň dal změniti divoce porostlý ostrov v ladný a pečlivě pěstěný sad se záhony a pískem sypanými cestičkami. Ostrov vroubily vysoké topoly, stromy tehdy módní. V jejich stínu byla postavena na severním konci ostrova plovárna, rovněž zařízení v té době neobvyklé. Barvířský ostrov stal se společenským střediskem tehdejší „zlaté“ mládeže, a jak uslyšíme, zůstal jím až do první světové války. „V neděli a ve svátek,“ vypravuje Karel Ladislav Zap, „je tu výběr pražských krasotinek, ale také rejdiště větroplachů a ztřeštěnců. Zvučná hudba rozléhá se mezi hustolistými stromy. V dlouhém salonu hrají billiard, tamo na kuželníku, zdeť opět se obveselují děti na koníčkách dokola se točících. Všude hlučný život a šumný rozhovor hostů.“ Jediné, co vadilo poezii krásného zákoutí, byla bělidla kartounového zboží, která sem umístila – ze svého stanoviska vhodně – střízlivá a obchodně založená doba. Pohled na takové bělidlo byl sice příjemný a dobově idylický, ale „utrejchový“ (chlorový) zápach prý nesnesitelný. Na jiných pražských ostrovech nebylo tomu lépe.

Přednosti Barvířky vypočetl J. K. Tyl v humoristické básničce „Naše Barvířka“, otištěné r. 1838 v Hlasech z Prahy:

Primo loco stojí ovšem Barvířka,

či bych raději řek Malířka,

neboť jako malíř nad barvíře

vyniká též v míře,

toto místo nad jiné se povzneslo,

„noblesse“ vyvěsilo za heslo.

Skvostný sál a pěkné lázně,

obsloužení plno kázně,

stromořadí, stezky, křoviny,

sedátka i květiny,

zvučná hudba vojenského pluku,

chechtot šviháků a podivného hluku,

ba i krásných panen pohled jiskrný –

to vše vidět, slyšet za groš stříbrný.

Vlastníka to arci něco „málo“,

tuším osmdesát tisíc stálo,

jeť však za to Novotného ostrůvek

pro vybrané hosti plný pohůvek.

Tyl však nepohlížel na ostrov jen jako místo radovánek a milostných dobrodružství. V nedokončeném článku „Praha roku 1837“ přál si ho míti střediskem české národní společnosti bez rozdílu tříd a majetnosti.

Z dlouhé řady básnických i prozaických tirád, které byly v té době na půvab ostrova spáchány, zacitujme ještě hlas dnes už neznámého cizince, jenž napsal:

Hleď, jak hrouží se večer stinný,

tichý, milý v rouše stříbrném,

mohutné ty proudy Vltaviny,

zeleň Barvířky se stává snem.

Bárky lehce ke ostrovu plují,

zasněný zní zvonů svatý hlas,

modravé se proudy rozčeřují,

vzchází sladký večer plný krás.

Aby nemusily bárky s hosty k ostrovu tiše plouti, spojil záhy Novotný svou ostrovní říši s „kontinentem“ dřevěným můstkem.

Krajinnou stafáží a odloučeností od vlastního města stal se ostrov zamilovaným místem zábavy, lásky i snění biedermeierské Prahy. Veselou náladu zanášely na ostrov i pravidelné koncerty různých orchestrů, zejména vojenských. Velký úspěch měla ruská kapela Morozovova. Populární kapelník 28. pěšího pluku Emil Tittl provozoval zde ukázky nejnovějších skladeb domácích i cizích. Podle vkusu doby hrál různá mozartiana, náladové skladby, „echa“, polky a pochody, ale i (prvně v Praze) díla Berliozova, Mendelssohnova, Schubertova aj. Koncertům, jež se staly kulturní potřebou hudbymilovných Pražanů, naslouchával pravidelně a dychtivě mladý student Bedřich Smetana a mnohý jejich ohlas zazněl později v jeho geniálním díle. Zde se též Smetana rozhodl, že se cele věnuje hudbě.

V letech čtyřicátých obdržel ostrov nové jméno „Žofín“ podle matky císaře Františka Josefa, arcikněžny Žofie, která tehdy navštívila Prahu. Jméno znělo Pražanům vznešeně, a proto rychle a nevděčně zapomněli na ovšednělou „Barvířku“. S novým jménem byla spojena i nová doba ostrova, tentokráte taneční. Podnětem byl skvělý, zlatem, mramorem a draperiemi hýřící sál, jakoby stvořený pro společenské réuniony. Z dlouhé řady skvělých plesů v něm pořádaných byla „Slovanská beseda“ prvním plesem ryze českým, slovanským, tendenčně vlasteneckým, reprezentačním podnikem celého národa. Zúčastnil se jí kromě představitelů nejvyšších úřadů státních a zemských (přítomen byl dokonce i kníže Windischgrätz, záhy nato smutně proslulý pokořitel Prahy) i výkvět generace buditelské s Palackým, Tylem a Havlíčkem v čele. Mezi dámami budila obecnou pozornost ztepilá krasavice Honoráta z Wiszniowskich-Zapová, oděná v polský národní kroj s konfederatkou na hlavě. Ples byl konán 10. června 1848, tedy v samý předvečer revolučních událostí, jichž byl jakýmsi úvodem. Další „Slovanské besedy“ změnily název v „Národní“.

Kromě kulturní a vlastenecké společnosti účastnila se jich v pozdějších letech i nově vzniklá česká plutokracie, která nakonec „Národní besedy“ ovládla. V prvních letech našeho století byly skvělé plesy přeneseny z nevyhovující již dvorany žofínské do nově vybudovaného Obecního domu. Zato hudební a společenská pověst zůstala našemu ostrovu až do světové války. V restaurační zahradě, jíž dodávaly světelné ampule pod rozložitými kaštany mondénního rázu, střídaly se za letních podvečerů koncerty České filharmonie s vojenskými. Prostor, uzavřený ze všech stran nízkými budovami, dýchal půvabem intimnosti, právě tak jako protilehlý cíp ostrova, jenž byl za hvězdných podletních nocí dostaveníčkem milenců, jako kdysi za doby Lenek, Mín, Amálek a Karolín. V nedělních dopolednech přeneseno bylo na Žofín městské korzo.

Po převratu, kdy byla z Prahy odstraněna dynastická jména, nazván byl ostrov „Slovanským“ na paměť různých politických (Ľ. Štúr r. 1848) i kulturních projevů, které byly na něm učiněny ve prospěch Slovanstva a jeho soudržnosti. Týmž – ba větším – právem mohl ostrov býti nazván Smetanovým. Zde se formovala r. 1918 dobrovolnická setnina, která přispěla účinně k vítězství domácího odboje.

Nastalo třetí období ostrovní říše. Zbořením starých nevkusných budov a různých přístavků rozšířil ostrov svou zeleň až k ostrohu, na němž stojí ve stínu Šítkovské věže budova Mánesa. S poslední ranou krumpáče zmizel však z něho „genius loci“. Střední část ostrova byla nešetrně odhalena zvědavým zrakům protějšího nábřeží a rozbit byl též charakter intimně uzavřeného prostředí.

Praha má ve svých zelených ostrovech, jakoby plynoucích v širokém řečišti Vltavině, veliký půvab, jehož ostatní evropská města postrádají.

Z nich je Slovanský ostrov, ležící v srdci metropole, těsně vedle nádherné stavby Národního divadla, nejkrásnějším.

Richter, Promenáda na Barvířském ostrově

Zahrady za Koňskou branou

Občana barokní doby nenapadlo ani ve snu, že by si mohl vyjíti na procházku za brány rodného města. Nebylo to zvykem a krajina za hradbami, většinou pole s rozježděnými cestami a neschůdnými pěšinami, ani k tomu příliš nevábila. Tehdejší Pražan spokojoval se nenáročnými procházkami po hrbolatém dláždění svého města, a zatoužil-li již po přírodě, nacházel ji na vltavských ostrovech, jež byly tehdy ve stavu hodně divokém a neupraveném.

Touha po přírodě, prostírající se za městskými hradbami, ozvala se v pražském obyvateli až v letech dvacátých minulého století, v době, jíž se podle panujícího slohu říkalo „empírová“. Za Koňskou branou vznikly tři krásné zahrady, jež byly otevřeny širšímu obecenstvu a svou polohou k návštěvě přímo vybízely: Pštrossova, Kanálská a Wimmerova. Staropražan miloval výlety též do jiných končin pražského okolí, do Královské obory, letohrádku Hvězdy, Divoké Šárky, svatoprokopského údolí – ale tyto tři zahrady za Koňskou branou mu v pravém slova smyslu učarovaly. Každou neděli valily se po poledni mohutné zástupy Pražanů bez rozdílu věku a společenského postavení, aby se nadýchaly čerstvého vzduchu pod košatými stromy mezi pestrými záhony květin a pokochaly se pohledy ze zahradních vyhlídek na své starobylé město. Bývaly to procházky veselé. Táhlo se zpravidla v hloučcích, za zpěvu a hry na oblíbené kytary.

První zahrada byla „na ráně“ – sotva 500 kroků od brány – malá, ale velmi úpravná. Patřila staropražské rodině Pštrossově. Prostírala se od kraje dnešní třídy Stalinovy asi po ulici Italskou. Zahrada měla mnoho krásných skupin stromů a velké plochy trávníkové. Proslulá byla však spíše jako zahrada květinová. Pískem vysypané cesty byly vroubeny nesčetnými keři, zejména růžovými, a nekonečnými řadami jiřin, tulipánů, kosatců, hyacintů a macešek. V letních večerech vanul zde teplý, květy provoněný vzduch jako nikde jinde. Kolem roku 1830 proměnili majitelé zahradu okrasnou v lázeňskou tím, že uprostřed ní postavili budovu empírového slohu a do ní umístili léčebné lázně, parní i vodové. Pro Prahu byla to úplná novinka, zejména četné sprchy, jimiž stříkala voda různě zahřátá. V přilehlém sloupoví (kolonádě) vyvěral léčebný pramen – pití minerálních vod bylo tehdy ve velké módě. Léčebný účinek pramene byl velmi chválen. Známý romantický spisovatel Herlossohn (Herloš) děkoval prý jí za uzdravení. Po koupeli mohli hosté odpočívati v připravených kabinách, užívati pohodlí přepychově vypravené lázeňské restaurace nebo pozorovati pestrý život z laviček okrouhlého chrámku. Stál na umělém kopečku a jeho střechu nesly štíhlé sloupy iónského slohu. V téže době byla Pštrossova zahrada střediskem pražské společnosti a mnoha osob, zotavujících se po nemoci. Její sláva trvala až do let padesátých, kdy bylo zahrady použito za staveniště divadelní arény. Pštrosska sousedila se zahradou hraběte Canala, a kdo nechtěl do této zahrady jíti prašnou silnicí k hlavnímu vchodu, mohl vstoupiti vrátky ve zdi, dělícími oba sady.[6]

Třetí ze zahrad, prostírající se kdysi na území dnešních Královských Vinohradů, ba zabírající jejich převážnou část, byly Wimmerovy sady. Jakub Wimmer byl pražský rodák (narodil se r. 1754), ale Pražané jej poznali až na samém sklonku století, kdy se vrátil domů jako plukovník, šlechtic a velkostatkář. Wimmer nabyl na tehdejší dobu pohádkového jmění jako stavitel pevnosti Terezína a generální zásobovatel armády za dob francouzských válek. Patřilo mu pět velkostatků a několik pražských domů, zejména proslulý „Platýz“ v Nových alejích, o němž se říkalo, že vynáší každý den dukát. Ke cti Wimmerově nutno uvésti, že neseděl na žocích rychle získaných peněz a neužíval jich k osobnímu blahu a pohodlí. Jsa odchovancem osvícenství, byl štědrým podporovatelem všech osvětných snah, mecenášem chudiny a zaníceným okrašlovatelem rodného města v míře dosud neznámé. Hlavním jeho dílem k zvelebení Prahy byly rozsáhlé sady za Žitnou branou. Byl to velkolepý čin, ba skoro zázrak, vykouzliti z pusté, suchopárné a hrbolovité krajiny malý ráj na zemi, sady dýchající svěží slunečnou náladou a rozmanitě členěnou krásou. Zahrada byla určena vnímavým srdcím a zrakům širokého obecenstva bez rozdílu společenských tříd a přihrádek. Byl to typicky občanský sad oné třídy obyvatelstva, v níž se počátkem minulého století, tedy v prvních dobách rozkvětu novodobého průmyslu a obchodu, snoubil prvek blahobytné spokojenosti s vlohami pro duševní i vnější ušlechtilost.

Uprostřed sadů na jejich nejvyšším místě (za dnešním vinohradským kostelem) byl hostinec Kravín, obklopený mohutnými stromy. Směrem k Nuslím vedly skvostné a na jaře vonící Růžové aleje, jež byly Pražany vyhledávány zejména v květnu a červnu. Všechny cesty byly lemovány stromovím, ať již topoly, lípami, kaštany, nebo ovocnými štěpy, a to tak, že mezi nimi střídaly se vonné šeříky se stolistými růžemi. Ba i hradební příkopy byly osázeny morušovými keři. Anglická, pečlivě pěstěná zahrada měnila se v obrovské plochy trávníků a v hájky listnaté i jehličnaté. A právě toto pestré střídání různých zahradních slohů, rovin s úbočími, širokých cest s úzkými serpentinami vtiskovalo sadům ráz skutečné přírody. Zvědavým zrakům naskytovaly se nečekaně krásné pohledy na Prahu z různých míst, zejména vyhlídkové terasy nad strašnickou silnicí. „Tisíciletá Praha zde na blízku rozkládá před námi své mohutné oudy a královský, nade vše strmící hrad s tmavozeleným Petřínem vážně zezadu zrak náš obmezuje. Obrátíce se kolem, oko naše spočívá na utěšené vůkolní krajině, letohrádky poseté a stromořadím sem tam posázené,“ vypravuje nadšeně K. L. Zap ve svém „Průvodci“.

Wimmerovy sady, největší a nejlépe pěstěná zahrada za pražskými hradbami, tvořila s Kanálkou, již předčila svou jedinečně krásnou polohou, a jinými menšími zahradami zelený pás na jihovýchodní straně města. Bohužel vzala i tato přírodní krása za své brzo po smrti svého tvůrce, populárního a všeobecně ctěného „pana obršta“ (r. 1822). Vinu na zkáze jedinečného díla neměli ani tak Wimmerovi dědici, jako spíše nějaké nezaplacené pohledávky z doby Wimmerovy vojenské činnosti. Byla to částka tak značná, že dědici museli prodati celé sady i s přilehlými vinicemi, aby je mohli zaplatit. Wimmerovy sady byly rozprodány kolem roku 1840. Jak jsem se již zmínil, stojí dnes na jejich místě značná část Královských Vinohradů.

Z cílevědomého úsilí velkodušného muže nezbyla ani památka, ba ani sebemenší tabulka nehlásá nikde jméno ve své době nejznámějšího Pražana. A přece jedna drobnůstka zbyla po „panu obrštovi“: empírová fontánka, kterou kdysi věnoval své Praze jako ozdobu Nových alejí. Fontánka znázorňuje nějakou selanku: chlapec a žena pod stylizovanou korunou palmy, mezi nimi kohout. Na vrcholu stromu sedí pták, jemuž tryská ze zobáku voda, a rozrážejíc se o okraj koruny, padá do kašny. Fontánka, dílo pražského sochaře F. X. Lederera, je umístěna ve Vrchlického sadech (naproti budově Autoklubu) jako skromná připomínka idylických dob uprostřed překotného tempa dnešního života.

A. Pucherna, Z Wimmerových sadů (1820)

6 Viz náš článek Slavnost v Kanálské zahradě.

O Valdštejnském paláci

„Jeho Excelence pan generál našeho vojska je zde. Dvůr zahrnuje ho poctami jako nějaké božstvo. Každý, kdo se jen domnívá, že zavadil o jeho pohled nebo stín, pokládá si to za štěstí. Množství s ohnutými hřbety tlačí se v předpokoji a ušoupává si paty, ač on jim ukazuje záda.“

— H. Z QUESTENBERKA, 1628

Pražský palác budoval Albrecht z Valdštejna v letech 1622 až 1629, v době, kdy stál na vrcholu slávy politické i vojevůdcovské. Tehdy byl již říšským knížetem, vévodou frýdlantským, titulárním vévodou meklenburským, zaháňským, hlohovským a „severních moří“, císařským polním maršálem a vítězoslavným generalissimem. Kromě toho nesmírným boháčem. Bohatství záleželo v celých územích – jako bylo panství jičínské, frýdlantské a moravské – a v pohádkových částkách peněz, jež měl Valdštejn uloženy u benátských a antverpských bankéřů; mluvilo se o šesti milionech říšských tolarů. Jmění nabyl veliký kondotiér XVII. věku nejen z císařské přízně, nýbrž i vlastním důmyslem, ať jím byl výhodný sňatek s obstarožní šlechtičnou, anebo neostyšný nákup statků konfiskovaných majitelům po Bílé hoře. Valdštejn zaplatil je – pokud je zaplatil vůbec – tzv. „dlouhou“ (znehodnocenou) mincí. Je pochopitelno, že tento velmož, majetkem daleko předstihující samotného císaře a mocí mu téměř rovný, přál si míti v hlavním městě království sídlo, které by ho reprezentovalo a bylo přesvědčivým dokladem jeho významu a mohovitosti.

Za tím účelem koupil vévoda na „píseckém“ městišti Menšího Města pražského asi 20 domů měšťanských a několik desítek domků drobného lidu, aby učinily místo stavbě paláce.

Bájilo se, že palác bude kopií římského paláce Julia Caesara a zbudován v antickém slohu. Nestalo se tak. Jediné, co upomínalo na antiku, byl půdorys stavby a přilehlé zahrady. Naopak, zevní sloh paláce byl úplně nový, v Praze dosud nevídaný: barok, ovšem ještě se znaky italské renesance, který vstoupil prvně na pražskou půdu, aby záhy nato dal vyrůsti kamenné pohádce Prahy a vtiskl jí nevyhladitelně svůj ráz. Palác měl sahati původně až k svatotomášskému kostelu, jenž měl býti vévodovým dvorním chrámem, a na druhé straně až k Vltavě. Oba plány zhatila prý neústupnost sousedů.

Kdo byl vlastním stavitelem paláce, nevíme. Projektanty byli slavní Italové Giovanni Marini z Milána, Andrea Spezza (vystavěl sala terrenu) a Jan Pieroni. Na výzdobě pracovala celá legie italských mistrů. Zvláštní důraz kladl vévoda na průčelí, jež hledělo hrdě na královský hrad. V hlavní budově, vlastním bytu majitelově, byl a je dosud nejskvělejší prostorou „velký sál“. Baccio Bianco ozdobil jej mohutnou nástropní freskou, na níž zvěčnil vévodu jako antického boha války. Byl to prostor reprezentační. Menším společnostem sloužila „anticamera“, zdobená benátskými zrcadly a lustry, ručně malovanými tapetami a španělským nábytkem. Dnes nachází se tu Kaulferschův portrét frýdlantského vévody a jeho důkladný cestovní kufr, práce benátská. Z anticamery přichází se do gobelínového salonku s podobiznou Ferdinanda II., Valdštejnova pána a vraha. Dále se jde do vévodovy pracovny, naplněné nyní památkami na vévodu. Původní vybavení této místnosti, z níž měl býti řízen osud Evropy, ani si již neumíme dobře představit. Architektovou pýchou byla zajisté skvělá „sala terrena“ mantovského vzoru, nesená graciézními sloupy a zdobená mohutnými sochami na mytologické náměty. Velká většina jich byla uloupena Švédy. Sala, otevřená do zahrady, byla útočištěm společnosti v době nepohody. Na protilehlé straně zahrady byl celý shluk staveb, sloužících za zbrojnici, jízdárnu, konírny, skladiště a obydlí četného služebnictva.

Působí-li ještě dnes tento kamenný masiv, zbavený života a vnitřní nádhery, na naše oko vznešeným dojmem, jak asi působil na duši lidí v době raného baroka, a to nejen domácích, ale i cizinců, kteří před ním stanuli v úžasu! Z jejich zpráv můžeme si – i když leccos přičteme nekritičnosti a fantazii divákově – učiniti aspoň matný obraz života a nádhery sídla vpravdě panovnického.

Nejstarší hlas je z roku 1634, kdy byl Valdštejn zabit, a náleží Tomáši Carvemu, původem Irovi, polnímu kaplanu v setnině Walthera Deverouxe, hlavního z vrahů vévodových.

Ten, touže po císařově odměně, poslal již předem svého služebníka na zvědy. Přitom musíme poznamenati, že palác zůstal i po smrti vévodově císařovou milostí pozůstalým nadále a přešel v majetek bratrance vévodova Maxmiliána. Deveroux byl odměněn jinak: hodností plukovníka a statky na Čáslavsku. Zpráva Carveho vpadá po licoměrné tirádě: „Ó, jak šťasten mohl být Albrecht…“ in medias res:

„Pražský dům Valdštejnův má šest velkých bran, kterými se vchází a vychází a jež jsou prostranné a zařízeny královsky. Vnější sál je vysoký, široký a bohatě vymalován. Z něho přichází se do úplně pozlacené předsíně a dále do osobní jizby, o níž nelze toho ani dost vyprávěti. Před touto jizbou stávalo na stráži – nepočítáme-li čtyři olivrejované lokaje – padesát knížecky vystrojených vojínů anebo trabantů. Uvnitř byli čtyři šlechtici, kteří se příchozích tázali, odkud přicházejí a čeho si přejí. Deset jiných trabantů přecházelo ulicí a náměstím, aby zabránilo sebemenšímu hluku nebo křiku. Je až ku podivu, že tento člověk nesnesl nejmenšího hluku ani hlasitého křiku vrabců. K jeho osobní službě stálo denně šest baronů, šest rytířů a šedesát pážat, poslaných sem rodiči, aby se naučila dvorskému životu a mravům. Přitom se nezmiňuji o četných a vznešených dámách ve službách kněžniných. Vyjíždělo se padesáti kočáry, každý o šesti koních, jež vesměs náležely Valdštejnovi, ani jeden nebyl snad cizí. Padesát vozů o čtyřech koních vozívalo spíž. Dvůr jezdil v deseti navlas stejných kočárech, šestispřežních, se zasklenými okny. Na dalších padesáti pěkných ořích jeli sluhové, z nichž každý vedl ke knížecí službě na uzdě dalšího bujného oře, pokrytého nádhernou přikrývkou. Vévodští koňové stáli v báječně zařízených stájích, žlaby byly z mramoru a do nich tekla z chrličů čistá studniční voda k napájení. Poblíže paláce spatřoval se ozdobný park, plný soch a vodotrysků a na konci ptačinec, osazený různými druhy ptactva, volně hnízdícího na stromech a křovinách, neboť ptačinec byl opleten tenkým železným drátem, aby žádný pták neuletěl. Uprostřed zahrady byl rybník s různými druhy ryb. O ozdobnosti knížecí tabule svědčilo, že se nesmělo používati nevypraných ubrusů a ubrousků –“ atd.

Kratší zprávu podává v cestopise z let 1668–1673 Angličan Edward Brown. Nad jiné paláce chválí Valdštejnův:

„Tento palác vystavěn je na tak krásném místě jako žádný jiný. Má velký sál a též prostranný dvůr, na jehož jedné straně je dráha pro jízdu koňmo, konírna a koupadlo koní. Jinde vidíme vedle ovocné zahrady hezký ptačinec, který možno přirovnati k voliéře prince Dorie z Janova, dlouhé 80 a široké 18 kroků. Tamtéž jest ohromná a spatření hodná stáj pro koně. Koně jsou tam odděleni mramorovými sloupy, žlaby mají též z mramoru a uzdy, jimiž jsou přivázáni ke zdi, z ocele.

Na stropě je vyobrazen každý kůň v živé velikosti a vedle je připsáno jméno a původ. Zapamatoval jsem si, že jeden z ořů slul ‚Monte d’oro‘ čili ‚Zlatý vrch‘, klisna však ‚Belladonna‘ aneb ‚Krasavice‘, jiná ‚Espagnoletta‘ čili ‚Malá Španělka‘ a oř, z něhož se vévoda nejvíce radoval, ‚Masquerido‘ aneb ‚Miláček‘.“

Konečně třetí líceň je z roku 1688. Otištěna byla v pražských novinách „Pro Čechy o Čechách“ r. 1794. Napsal ji „cestující Švéd“. Jmény cestujících cizinců kryli se obyčejně lidé domácí, doufajíce, že tak bude jejich zprávám spíše uvěřeno. „Pod zámkem,“ praví se v ní, „leží frýdlantský anebo valdštejnský dům, vystavěný starým Valdštejnem, jenž pak hned byl zavražděn. Stavba (machina) jest ukrutně velká, s třemi dvory vedle sebe, bohatě zdobenými, ale malými a špatně položenými. Zahrada, prostírající se za nimi, je veliká, ale nepravidelná. Stával v ní bronzový Herkules, který je nyní v Drottingholmu. (Pan hrabě Joachim ze Šternberku viděl ho tam loni, roku 1793.) Pozorunejhodnější je velká loggie pod domem, obrácená arkádami do zahrady. Na pravé straně zahrady v rohu je dobře spořádaný dům pro ptáky. Má groteskní oblouky, spojené mřížovým. Dále je dlouhá zeď téže práce, kterou jsem již popsal. Je vysoká 16 loket a působí mezi stromy bizarním dojmem. Na některých místech je proděravělá a uprostřed tvoří jeskyni. (Následuje velmi podrobný popis.) … Je to nejkrásnější rokelná bizarrerie v celé Evropě. Na konci zahrady je velká ‚pieçe d’eau‘ a za ní krásná jízdárna s jízdní drahou. Stáj je velmi vysoká a nádherná…“ (Opět následuje detailní popis.) Pro rychlý úpadek slávy paláce je zajímavé, že první pozorovatel popisuje život na Valdštejnově dvoře. Druzí dva spokojují se popisem mrtvého inventáře. Za jejich doby byl již dům zbaven života a opuštěn.

Valdštejn sám paláce mnoho neužil. Sotva bylo sídlo dostavěno, uchýlil se vévoda, zbaven byv císařem velitelství armády, na své moravské statky. Druhý jeho generalát byl vyplněn válkou a nemocí. A pak už přišla jen chvíle, kdy „zemřel jako zrádce ten, který mohl zemříti jako český král“.

Lange, Sala terrena Valdštejnského paláce

Valdštejn

Pražské Jezulátko

Budujíce někdy kolem roku 1610 jednoduchou modlitebnu pozdně renesančního slohu, jistě si nepomyslili malostranští protestanté německého jazyka, že na jejím místě vznikne za pár let mohutný chrám náboženských protivníků a že na ně samé přikvačí krutá pohroma, při níž budou donuceni opustiti navždy Prahu i české království.

Na místě věnovaném císařem Ferdinandem II. vyrostl v letech 1636–1644 barokní chrám zasvěcený Panně Marii Vítězné, té Matce Boží, jež dopomohla císaři a katolíkům k bělohorskému vítězství nad kacířskými a rebelantskými Čechy. Ale nejen jí, nýbrž i válečnému triumfu byl věnován chrám, zdobený obrazem pověstného mnicha Dominika à Jesu, císařovými orly a emblémy jeho moci. K stavbě chrámové byli povoláni karmelité, němečtí mniši španělské oboedience. Řád bosých karmelitánů byl však chudý a nebyl s to vystavěti vznosný chrám v intencích dárcových a jeho myšlenky. Dostalo se mu však vydatné pomoci různých habsburských šlechticů, zejména cizinců, jež k nám zavála válečná doba. Předním donátorem a ochráncem chrámu byl císařský generál a místodržitel don Baltazar de Marradas, původem Španěl, jenž kromě svého znaku s pochlebnou dedikací na průčelí kostela zanechal po sobě v českých dějinách pověst surového, hrabivého a krvelačného vojáka.

Ačkoli je chrám zdvižen schodištěm a balustrádou vysoko nad úroveň ulice a má vkusné průčelí, zakončené nad středním rizalitem stylově řešeným štítem, sevřeným volutami, nevyrovnal by se ani stavbou, ani interiérem pompézním klenotům barokní epochy pražské – vzpomeňme obou svatých Mikulášů, sv. Klimenta a sv. Ignáce –, kdyby nebyl zajímavý tím, že je – jediný z pražských kostelů – typem španělského chrámu v pravém slova smyslu. Askeze smíšená s náboženskou senzitivností jeví se na černých, zlatem lemovaných oltářích, z nichž na nás přísně shlížejí ponuří světci a světice hodné štětce Goyova nebo Riberova. Vysoká je klenba nad úzkým prostorem chrámu a prosté, až rigorózně studené jest i nitro celku, sladěného duchem protireformačního baroka. Mystika, exaltace, fantazie a senzitivnost volají na nás z úhlů chrámu.[7]

Největší jeho ozdoba, soška božského Jezulátka, je rovněž původu španělského. Byla k nám přivezena v druhé polovici XVI. století, době španělsko-italské módy v kruzích vyšší české šlechty. Módou bylo nejen cizí umění, kroj a zvyky, nýbrž i sňatky. Víme, že se český pán Vratislav z Pernštejna oženil s doňou Marií Manrique de Lara, Adam z Ditrichštejna s Marií de Cordona, a naopak se zase provdávaly české šlechtičny za španělské caballeros. Jiní potomci starodávných rodů, Heřman Černín z Chudenic, Albrecht z Valdštejna a Vilém Slavata z Chlumu a Košumberka přiváželi cizí kulturu z italských univerzit. Vlašsko-hispánský duch připravoval v domácí šlechtě živnou půdu k nastávajícímu náboženskému převratu. „Španělem patosem víry“ byl již král Ferdinand I., internacionálem se sklony důvěrného přátelství k románským cizincům uměnímilovný melancholik Rudolf II. Pražskou společnost prostupovali hispánští dvořané, důstojníci, vyslanci, umělci a kupci s početnými suitami a služebníky. Španěl – učený Roderigo Arriaga – byl dokonce rektorem univerzity.

Sošku Jezulátka přivezla již zmíněná Maria Manrique de Lara jako vzpomínku na svou slunnou vlast za Pyrenejemi a předmět každodenní adorace. Její dcera Polyxena z Lobkovic, známá ochránkyně defenestrovaných císařských místodržitelů, nelpěla již na památce osobně a r. 1628, v úmrtní rok svého chotě Zdeňka Vojtěcha z Lobkovic, věnovala posvátnou sošku řádu bosých karmelitánů při malostranském chrámě. Za bouřlivých dob třicetileté války netěšila se, jak se zdá, soška Ježíškova zvláštní pozornosti klášterních bratří. Zurážena (prý od nepřátelských vojáků) ležela plných pět let nepovšimnuta v haraburdí za hlavním oltářem.

Sošku nalezl a kult malého Ježíška založil až r. 1636 bratr konventu P. Cyril od Matky Boží, vlastním jménem Mikuláš Schockwilerg. Povzbuzen viděním ve snu, dal sošku pomocí dobrodinců opraviti.

V té době se již rozhlásily první zázraky Jezulátka, zatím v kruzích mocných nového světa. Zachráněn byl jím vojenský komisař Daniel Wolf z Argentara, děti nejvyššího komoří hraběte Kolovrata Libštejnského, hraběnky Buquoyové a sám převor karmelitského řádu.

Na zprávu o tom počala se katolická šlechta skládati na ozdobu božského Dítka, vznikala „vota“ neboli podmínečné sliby. Ježíšek zbožným prosbám svých věrných vyhovoval radostně. Jinak by byla nedala Febronie z Pernštejna vydlážditi presbytář, Anna Polyxena Slavatová zříditi jeden zlatem se lesknoucí dřevěný oltář, a pan apelační rada Kropf druhý. Jimi nebyla ovšem řada štědrých dárců ani zdaleka uzavřena.

Nával Švédů přečkala zázračná soška dobře. Kardinál Harrach mohl ještě ve válečném roce 1648 posvětiti v chrámu kapli, věnovanou výhradně úctě Jezulátka, a o šest let později uvítati před Jeho tváří ctihodnou matku Marii Elektu, jejíž neporušené tělo odpočívá u hradčanských barnabitek. Věříme-li pověsti, navštívil sošku, o níž tolik slyšel, sám slavný vojevůdce protestantské Ligy, Gustav Adolf, potomní švédský král. Roku 1655 korunuje sošku v zastoupení arcibiskupa světící biskup Josef de Corti zlatou, perlami a drahokamy posázenou korunou, darem Bernarda Hynka z Martinic. Koncem století Jezulátko přeneseno do vlastního chrámu na jeho levou (epištolní) stranu, kde pro ni zřídila měšťanská rodina Talmberků oltář s nádhernou výzdobou.

Zázračná soška přestává býti výhradním vlastnictvím církve a šlechty a stává se duševním majetkem početné obce ctitelů z kruhů zámožných patriciů a měšťanstva vůbec. K ní berou útočiště urození i neurození za dob krutého moru, do konventu bratří, skrytého před petřínským vrchem, utíkají se též za dob častých válek s celým svým jměním pod ochrannou ručku božského Jezulátka. V jeho blízkosti, klášterní kryptě pod chrámem (dosud známých „katakombách“), přejí si býti pohřbeni po boku prostých bratří muži, vynikající rodem i bohatstvím.

Neboť druhá část XVII. věku je nejen vrcholem náboženské exaltace, ale též rozkvětu kultu posvátné sošky. Nábožnými knížkami, modlitbami, písněmi, medailonky a obrázky proniká její známost do katolické ciziny, jež se odvděčuje zprávami o nových zázracích, například o zachránění P. Ildefonse na rozbouřeném Středozemním moři. Na důkaz své záchrany přímluvou Pražského Jezulátka přiváží generál karmelitánů Ildefons od dravých vln uchráněný misál a ukládá ho do knihovny Strahovského kláštera.

Za své korunovace českou královnou r. 1734 obchází Marie Terezie pražské kostely. Navštíví též Pražské Jezulátko a obdarovává je zeleným sametovým rouchem a ornátem téže barvy, zlatem bohatě vyšitým. Je to jeden z oblečků, do nichž bývá Jezulátko převlékáno podle té které církevní doby.

R. 1776 dostává Ježíšek místo na novém mramorovém oltáři se sochami Panny Marie a sv. Josefa, díly oblíbeného barokního sochaře Petra Prachnera. Zároveň zlatou skřínku s křišťálovým sklem. A když vyměnilo alonžovou paručku rokokového princátka za prostý účes měšťanského děcka, dostalo se mu podoby, v jaké je spatřujeme dnes.

Osvícený císař Josef II. neměl již náboženského cítění svých předků. Mezi četnými řády zrušil i malostranské karmelitány. Současně vyvlastnil klášteru i nesmírný poklad, nashromážděný ze staleté úcty k zázračné sošce.

Horší než ztráta peněz byl zjevný úpadek úcty k malému Ježíškovi, jenž trval, ba ještě více klesl v minulém století. Dnes omezuje se kult na kruh ctitelů, sdružených v bratrstvo. V katolické cizině – zejména Španělsku a Latinské Jižní Americe – jest uctívání Pražského Jezulátka stále živé. Spíše se dovíte o posvátné sošce od španělského neb indiánského děcka než od rozeného Pražana. Tam nabylo i milostné Jezulátko svého pravého a původního jména „Niño Jesús“, přičemž ovšem dodatek „de Praga“ je spíše přívlastkem zázračné sošky než pojmem zeměpisným.

A tak stojí Pražský Ježíšek, dřevěná, voskem potažená soška, na pompézním oltáři, který mu zbudovala bigotní doba, obklopen zlatou svatozáří, andílky a jasem oltářních svící. Na hlavě má korunu a v ruce královské jablko, odznaky své moci, na prsou zlatý kříž s různými devocionáliemi. Pravou ručkou žehná nepočetnému hloučku svých věrných, odvraceje se očima snědé, výrazné jižní tváře od nevděčného cizího lidu, jemuž tolik dobra prokázal, jenž však k němu nepřilnul srdcem.

Pražské Jezulátko

7 Za zmínku stojí, že při chrámu býval kostelníkem otec Zikmunda Wintra. Jako student vykonával náš slavný historický spisovatel zvonické práce za mzdu 20 zlatých ročně.

Paladium země České

Na hlavním oltáři starobylého poutnického chrámu P. Marie ve Staré Boleslavi jest umístěn ve stříbrné skřínce malý obrázek, kovový, tence pozlacený reliéf Matky Boží.

Legenda o něm praví, že je prací byzantskou a že jej přinesl svatý věrozvěst Metoděj svaté Ludmile darem. Po zavraždění sv. Václava zakopal prý jej jeho služebník Podiven do země, z níž jej vyoral po dlouhé době nějaký rolník – nález obrazu bývá zpravidla pod ním zobrazován – a odevzdal staroboleslavskému chrámu. Tolik zbožná pověst. Pozorujeme-li zasmušilý a středověce strohý výraz tváře Matky Boží, živě připomínající mariánský obraz Zlaté Koruny, klademe vznik posvátného obrazu spíše do století XII. až XIII., kdy byl též vystavěn staroboleslavský kostel. Nezáleží však tolik na době vzniku ani uměleckém ocenění milostného obrazu jako spíše na vylíčení vzniku a rozšíření jeho úcty, která povýšila ikonu na skutečné „paladium České země“.

Uctívání staroboleslavského zázračného obrazu spadá do nejtemnějších a nejtruchlivějších dob naší vlasti, do období třicetileté války, a řekněme ještě přesněji do roku 1632, kdy se zmocnili posvátného obrazu dva důstojníci nepřátelského vojska saského, Jan Tonner a Oldřich Hrbovatý z Říčan – druhý byl český protestantský emigrant –, aby jej odevzdali saskému podveliteli, baronu Vavřincovi z Hofkirchu. Tehdy se ocitl milostný obraz v Praze poprvé. Pověst, jíž však věřiti nemusíme, praví, že Hofkirch dal obraz na potupu postaviti pod šibenici na Staroměstském náměstí na dvě staré židle ve stín pyramidy pušek a mušket a dal jej opatřiti nápisem „Propter correspondentiam cum caesareanis“ (Pro spojenectví s císařskými). Jisto jest, že obraz byl uschován v domě šlechtice Antonia Binaga, rodem Itala, jenž byl císařským komorním radou. Jinak by nemohl býti dům téhož pána[8] – rovněž na rynku Staroměstském – později opatřen zamřížovanou kopií posvátného obrazu a latinským nápisem „Hac captiva fui, qua sum modo sede Patrona. Hostis me famulam fecerat, hospes Heram“. (Zde jsem byla já, ustavičná ochránkyně, zajata. Nepřítel učinil mne služkou, hostitel Herou [královnou nebes].)

Kněžna Benigna Kateřina Lobkovicová učinila sbírku, aby obraz byl od Hofkircha vykoupen. Když se tak stalo, byl přenesen v slavném procesí do Staré Boleslavě. Jak slavné to bylo procesí, dovedeme si představiti z toho, že se průvodu zúčastnilo 30 000 lidí, tedy polovina všeho pražského obyvatelstva.

Za zvuku všech pražských zvonů vyšel o 11. hodině z hradčanské Lorety. V čele kráčelo veškeré duchovenstvo s arcibiskupem kardinálem Harrachem. Pak nesli čtyři zemští preláti na trůnu posetém zlatem, drahokamy a perlami milostný obraz, za nímž kráčel sám císař Ferdinand III. – jak ještě uslyšíme, zvláštní ctitel obrazu – s dvorní družinou, šlechtou a vojskem. U zámecké obory uděleno bylo dvoru i lidu u improvizovaného oltáře arcibiskupské požehnání.

Průvod ubíral se pak celou Prahou, až dorazil kolem 2. hodiny k Poříčské bráně. Tam vsedl císař do kočáru a jel se svou družinou a vzácnými hosty za milostným obrazem do Boleslavě.

Druhá návštěva zázračné ikony v Praze byla tichá a tajná. Bylo to následujícího roku, kdy ze strachu před Švédy, vniknuvšími do Čech, odnesl obraz staroboleslavský děkan Jiří Bílek osvědčené již ctitelce obrazu, paní Lobkovicové, která ho poslala rychlým kurýrem císaři do Vídně. Odtud jej přivezl císař roku 1646 – kdy bylo nebezpečí švédské zdánlivě zažehnáno – osobně do Prahy. Obraz, chovaný ve Svatovítském chrámu, stal se středem úcty všech zbožných Pražanů. Konány k němu rozličné pouti a t. ř. „svatá noc“, jak bylo zvykem v době jeho pobytu ve Staré Boleslavi.

Klid a mír byl však jen zdánlivý. Roku 1648 vtrhli Švédové do země opětně a podobně jako předtím Sasové zajali posvátný obraz ve Svatovítském chrámu. Tentokrát nebyl obraz tupen a nebylo ani třeba jej vykupovati. Švédský princ a vojevůdce Karel Gustav věnoval jej ze společenské zdvořilosti nepřítelovy k rovnorodé dámě, císařovně Marii Leopoldě, jež byla – jako její choť Ferdinand III. – nadšenou ctitelkou milostného obrazu. A když zemřela, byl císařem vrácen do Prahy. Ač byla Česká země vysílena dlouho trvající válkou, zubožena, zpustošena a na obyvatelstvu zdecimována, dál se převoz zázračného obrazu z politických důvodů a rozkazu císařova s nesmírnou nádherou a pompou. Vojensko-církevní průvod dorazil v sobotu 20. srpna 1649 na Vyšehrad, kde byl obraz uložen přes noc v kostele sv. Petra a Pavla. Teprve ráno byl dopraven do katedrály k veřejnému uctívání. Dne 6. září v předvečer svátku Narození Panny Marie byla přenesena posvátná ikona podobně jako před lety z Prahy do Staré Boleslavě. Průvod byl neméně početný jako tenkrát, jen méně slavný. Rovněž obřady jej provázející byly jednodušší. Omezily se na jedinou „svatou noc“ ve staroměstském chrámu sv. Benedikta.

Od té doby zůstává zázračný obraz Madonin, paladium země České, nepřetržitě v místě svého původu, Staré Boleslavi, jež je jeho kultem prodchnuto, a naopak jeho zásluhou význačným poutnickým místem.[9] Mučednická smrt svatého Václava a zázračný obraz Panny Marie splynuly dlouhou dobou s naší představou Staré Boleslavě, právě tak jako obrys Hradčan s představou Prahy. A poněvadž Němci byli již z naší země vyhnáni, nejsou a sotva kdy budou nepřátelé, kteří by loupili a znesvěcovali svaté předměty. Zůstane tedy posvátná tvář Panny Marie se svým městem spojena nerozlučně, k veliké závisti Prahy, jež má sice četné milostné obrazy vlastní, ale v níž byl tento, ze všech nejslavnější, pouhým hostem.

Paladium země České

8 Na severní straně náměstí (čp. 934-I), zbořen r. 1896 při asanaci. Později náležel koželuhu Englovi (jenž přišel z Nizozemí a zbohatl neznámou dosud výrobou koží na podešve), majiteli zámku Skalky u Mníšku.

9 V září 1938 a 1945 bylo paladium, jež je nyní státním majetkem, přeneseno na několik dnů do Prahy.

Dva starobylé domy malostranské

SMIŘICKÝCH ANEB U MONTÁGŮ

Severní straně Malostranského náměstí vévodí mohutný masiv domu Smiřických, obecně známý jako dům U Montágů (čp. 6-III, 19 n.).

Západní frontou jest obrácen do úzké ulice Sněmovní, severní hledí na rozšířený prostor téže ulice při uličce Thunovské. Se sousedním palácem Šternberským a sgrafitovým domem na nároží ulice Tomášské tvoří typickou skupinu starobylých domů malostranských.

Montágovský dům, založený za Karla IV. na místě, kde stávaly tři domy drobných měšťanů, dostal se do majetku mocného staročeského domu Smiřických ze Smiřic, jichž byl domem svěřenským, na rozhraní století XVI. a XVII. Zikmund Smiřický koupil dům řečený Chlupovský (nynější zadní křídlo montágovského domu) za 10 000 míšeňských kop. Spojiv oba domy v celek, dal jej přestavěti vlašským architektem de la Scallou v rázovité renesanci počátku XVI. století. Smiřičtí nezažili ve svém přepychovém domě mnoho dobrého. Jeden z nich skonal zde raněn mrtvicí ve chvíli, kdy se z okna díval na řádění Pasovských na malostranském rynku, jinému – Albrechtu Janu, rozstonavšímu se na zimnici v táboře před Plzní – byl odtud vypraven slavný pohřeb. Jeho mrtvola, ležící v drahocenné rakvi, byla ozdobena perlovým věncem a zlatým řetězem s obrazem jeho nevěsty Amalie Alžběty z Münsterberku, blízké příbuzné zimního krále Bedřicha Falckého.[10] O tomto Smiřickém se tvrdilo, že je tichým nápadníkem českého trůnu. Zda právem či neprávem, nelze již zjistiti. Rozhodně byl jedním z nejbohatších velmožů českých. Albrecht Smiřický byl vlastně posledním svého rodu. Poněvadž byl v očích císařových „rebelem“, bylo dědictví po něm zkonfiskováno a dům odevzdán spolu s podílem blbého Jindřicha Jiřího císařskému generálu Albrechtu z Valdštejna. Krátký čas držel dům Vratislav z Pernštejna, nejvyšší komoří krále Ferdinanda III. Když padl ve švédských válkách, zdědila dům slabomyslná a modlivá jeho sestra Trebonie. Ta jej odkázala karmelitkám u sv. Josefa, které jej záhy prodaly do dalších rukou. Od té doby vystřídal dům mnoho šlechtických i měšťanských majitelů. (Nyní je majetkem země České.)

Také nazýval se dům jeden čas „zinzendorfským“ podle majitelů, říšských hrabat ze Zinzendorfu, od roku 1763 sluje až podnes montágovským. Toho roku koupil jej totiž Jan Pavel Montag, zámožný a vážený měšťan, povýšený záhy nato do stavu šlechtického. Soudomí – totiž dům Smiřických a Chlupovský – rozšířil o dům třetí, čelem do ulice Thunovské, kdysi majetek slavného malíře karlštejnského, Mistra Teodorika. Významný architekt tyrolského původu Josef Jäger spojil všechny tři domy v harmonický celek. Hlavní z nich s čelem do náměstí, kde bydlel a měl reprezentační místnosti majitel, opatřil Jäger nádhernou fasádou, přidav k renesančnímu základu nevtíravě barokizující prvky. Zvýšil dům o čtvrté patro a zároveň vyvedl oba postranní hranolové arkýře, pro celek charakteristické, až do výše novostavby. Dům zakončil barokním štítem a na atiku dal postaviti čtyři sochy proslulého Ignáce Františka Platzera. Později – neví se kdy – sochy zmizely. Dům má dodnes zevnějšek, jaký mu dal Jäger. Rovněž půdorysně se již nezměnil. Původní stav čistě renesanční je zachován na dvorní frontě s arkádovou chodbou, jež se bohužel zachovala pouze v prvním poschodí. Renesance je zachována též na portálu (původní vstup do domu, dnes do hostince), štítech, klenbách, leckde s figurálními klenáky. Pozoruhodné jsou i detaily: dvojí železné mřížoví na kraji schodiště, jež postupuje se schody nahoru, kámen se čtyřmi jamkami (v průjezdu), v nichž zhasínali světlonoši pochodně, ojedinělé ukázky zasklívání oken, pocházející z dob baroka a typické pro staré paláce. Poetickým dojmem starých, dávno minulých časů působí krucifix na schodišti, plápolá-li před ním večer malé mihotavé světélko. Nedávný objev dřevěných, krásně malovaných stropů svědčí o mohovitosti dávných majetníků domů, dvojí hluboké podsklepení o solidním základu hradového masivu o dvou nádvorních křídlech s délkou front 42, 39 a 33 metrů a celkové ploše 1630 m^2. Dům má 245 místností.

Nejvýznamnější historii – bohužel pro náš národ smutnou – má nádvorní čtyřhranná věž domu, v níž jest od doby Jägrovy přestavby schodiště. Za doby Smiřických byl zde společenský pokoj, svědek četných schůzek pánů strany podobojí, kteří přicházeli k Albrechtu Smiřickému, aby se s ním radili o politice stavů vůči císaři a jeho místodržícím. Zde se shromáždili páni stavové pod obojí 23. května 1618, aby odtud táhli se svým lidem, čekajícím na dvoře domu, na hrad. Co z toho vzešlo, je známo: svržení nenáviděných místodržících a jejich sekretáře z oken Pražského hradu, Bílá hora s popravou na Staroměstském náměstí a pronásledováním nekatolíků a konečně třicetiletá válka, jež ochudila téměř celou Evropu, ale našemu národu dala vypíti kalich utrpení až na dno. S touto vzpomínkou na tři sta let habsburské tyranie je spjat dům Smiřických nerozlučně jako ohnisko prohrané války a obrovského požáru, jenž po ní následoval. Cesta na Bílou horu vedla přímo z tohoto staročeského domu. Význam její hlásá na domě nepatrná a špatně čitelná tabulka jako skromná náhražka desky, která byla r. 1870 na dům upevněna, ale nejbližší noci byla c. k. úřady odstraněna.

A přece měla by zde býti deska velká, odpovídající významu místa, ne snad pro cizince s baedekry, zajímající se o pouhou dějinnou událost, jako spíše pro nás. Historie jest anebo má být učitelkou. Mluví k živým, učí, varuje a ukazuje.

Sousední dům, čp. 7-III, 20 n., je

PALÁC ŠTERNBERSKÝ,

„nejkrásnější dům obytný na Malostranském náměstí vlichocuje se ve svém květném, girlandovém baroku rozkošnou nepravidelností a vesele hledící vzácností do duše jako roztomilost vznešené krásné dámy ve středu ji obklopujících starých pánů.“ (Jaroslav Kamper)

Část přiléhající k Montágům má prostornou terasu s balustrádou. Vlastní dům ustupuje mírně do pozadí. Druhý díl domu vyniká tím nápadněji bohatým členěním fasády s květnatými vlysy kolem oken a drobnou skulpturální výzdobou nad nimi, pestře členěným rizalitem a skvělým zarámováním svatého obrazu na průčelí.

Přes stejnost fasády poznává znalecké oko, že celek sestává z dvou domů – t. ř. „Bašty“ a domu fuxovského, nepočítáme-li zadní křídlo do uličky Thunovské, jež bylo kdysi farou sv. Mikuláše.

Z dlouhé řady majitelů domu „Bašty“ významný je Mikuláš Hyzrle z Chodova, jenž při obnově středověké stavby renesančním slohem dal dům opatřiti loubím. Toto loubí stalo se pro Malou Stranu typickým a bylo hojně napodobováno.

Z „Bašty“ vznikl r. 1541 obrovský požár, jenž zničil valnou část města a zachvátil i královský hrad, kde shořely zemské desky. Červeného kohouta, pobíhajícího po šindelové střeše domu, spatřili prvně pokrývači, pracující na střeše blízké radnice. Učinili poplach, sběhnuvší se lid nebyl však služebníky tehdejšího domácího pána, Ludvíka hraběte Gutštejna, vpuštěn do paláce. Sluhové volali za zavřenými vraty, že uhasí požár sami. Brzy však chytily veliké zásoby sena a slámy, požár se šířil bleskurychle na okolní střechy – vesměs šindelové – a z nich se plazil po vyschlých travnatých valech na Hradčany. Lid si tehdy vyprávěl, že požár dal založiti král Ferdinand I., jemuž prý záleželo na zničení zápisu v zemských deskách, že je českým králem ze svobodné volby stavů, a nikoli právem dědičným. Skutečně bylo pak v Obnoveném řízení zemském zapsáno, jak si král přál. Zdá se, že pověst usuzovala z výsledku na příčinu.

Roku 1562 byl na „Baště“ ubytován vůdce tureckého poselstva k císaři, Ibrahim paša. Přijel s velmi četným komonstvem a šesti velbloudy, zvířaty dotud v Praze neviděnými. O třináct let později bydlel zde jiný vyslanec sultána Murada, Mehmed-beg, veliký paša budínský. Přivezl Maxmiliánovi mnoho cenných a vzácných darů a vyjednával s ním rovněž o mír. Paša, jenž vedl přepychový dům, zemřel v paláci za měsíc po svém příjezdu. Jeho mrtvola byla převezena ve skvělém průvodu do Budína (Budapešti), města jsoucího tehdy v moci Turků.

Za českého povstání vlastnil dům malostranský lékárník Enrich Erndtl, vyznáním protestant. Jeho vdova musila se vystěhovati pro víru ze země. Než tak učinila, prodala dům bohatému měšťanu a kupci cizího původu, Janu de Witte z Lilienthalu, neblaze proslulému členu lichvářského konsorcia Valdštejnova.

Druhý dům, z něhož palác vznikl, byl fuxovský, nazvaný tak podle majitele z doby velikého požáru. Po něm náležel dvorskému místosudímu a významnému humanistovi Vítu Flavínovi z Rottenfeldu. Další pan domácí, Augustin Vitali, aby osvědčil zjevně katolickou víru, dal na dům připevniti krásný obraz Bohorodičky. Měl býti „salva quardia“[11] před plenícím císařským vojskem, když do města vtrhlo z Bílé hory. Později dal Vitali obraz, na zdi prostě přibitý, nádherně zarámovat a obtočit umným vlysem. Před něj dal zhotoviti lucernu, v noci svítící červeně, na ozdobném kovovém rameni. Obraz Matky Boží byl považován za posvátný a podle usnesení magistrátu z r. 1754 má býti dodnes opatrován péčí a nákladem města.

Jiným majitelem domu byl doktor lékařství Mikuláš Franchimont šlechtic z Francenfeldu. Cizinec rodem z Lutychu, ale vzdělán na jezuitské univerzitě Karlo-Ferdinandově. Byl věrným synem své doby: zpola voják, zpola lékař, univerzitní profesor a rektor, dvorní lékař a při tom všem velká huba a šarlatán. Měl ohromnou klientelu a zbohatl nadmíru.

Stojí snad za zmínku, že v přízemí domu měl jakýsi Jan Křtitel Mazar druhou kavárnu v Praze. Také on zbohatl přičiněním mlsných jazýčků aristokratických dam a stal se usedlým pražským měšťanem.

Sláva domu vzešla roku 1684, kdy jej koupil od synů Franchimontových za 4000 rýnských zlatých Oldřich Adolf Vratislav ze Šternberka. Spojiv oba domy („Baštu“ a fuxovský) v celek, přestavěl je do dnešní barokní podoby. Renesanční základ prozrazují však sdružená okna. Na průčelí i nad vraty (s krásným klepadlem) spatřujeme šternberskou šesticípou hvězdu. Šternberkové, šlechta staročeského původu, byl rod osvícený, věd a uměnímilovný. V tom směru vynikli zejména bratři hrabě František Kristian, majorátní pán, a dobře známý Kašpar Maria ze Šternberka (1761–1838). První založil ve svém paláci (1796) soukromou společnost nauk. Druhý Šternberk, katolický kněz, byl přírodozpytcem a mecenášem. Jeho dílem je České museum (1818), jemuž daroval svou bohatou knihovnu. V salonech Šternberků – podobně jako u blízkých Nosticů – shromažďovali se vynikající vědci a intelektuálové Born, Dobrovský, Dobner, Pelcl, Clam-Martinic a mladý Palacký. V paláci zrodila se pod bohatě štukovanými (dosud uchovanými) stropy i Společnost vlasteneckých přátel umění, z ní opět Akademie výtvarných umění a první galerie obrazů.

Po smrti uměnímilovných bratří pohasl význam domu jako společenského střediska. Šternberkové, sídlící většinu roku ve Vídni, přestali se zajímati o svůj palác. Obrazárna však, základ naší státní galerie, měla v něm útulek až do roku 1884. Jako kustodové působili v ní dva muži zvučných jmen: rytec K. Würbs a malíř Viktor Barvitius. Mánesové – zejména Quido – bývali zde častými hosty.

10 Smiřický hodlal jí poslati jako svatební dar tři tuny dukátů a skvostů. Ohromný poklad „zabavil“ však císař.

11 Ochranou.

Židovský průvod

Hanaaste Meansche Khélile Kedoscha

Ihr Wéem L’Israel Prag L’Chwod Lédoth.

Staří pražští židé byli dynastii velmi oddáni. Příčinou toho bylo jednak vědomí osobního poddanství – je známo, že židé byli již majetkem starých českých králů –, jednak ochrana, kterou panovníci občasně poskytovali židovstvu proti výbuchům nepřátelství ze strany křesťanů. Někdy též hleděli usmířiti hněv nebo nenávist protižidovsky založených císařů loajálními projevy, ať již rázu světského, nebo náboženského. Nejokázalejší takový projev oddanosti byl veliký a nádherný průvod, který uspořádala náboženská obec 13. dubna 1716 (velkého židovského letopočtu 5476). Zúčastnili se ho všichni pražští a mnoho venkovských židů bez rozdílu věku a pohlaví. Příčinou nevídané slávy bylo narození korunního prince Leopolda, syna císařských manželů Karla VI. a Alžběty (princ zemřel v dětském věku). Průvod byl pečlivě připravován několik měsíců předem, takže mohl býti již uskutečněn za pouhých pět dnů po princově zrození.

Uspořádali jej za patronance židovských starších radní písař Wolf Seeling a malíř Meyer. První byl režisérem, druhý výtvarníkem. Jak obrovskou práci měli s uspořádáním slavnostního tažení, poznáme z jeho vylíčení. Ač se průvod konal až v odpoledních hodinách – dopoledne byly slavnostní bohoslužby v Staronové škole –, hrnuly se od časného rána slavobranou ze strany Staroměstského náměstí do Židovského Města nepřehledné zástupy Pražanů a také cizinců, kteří nelitovali na skvělou podívanou často úmorné cesty.

Ghetto bylo pečlivě vyčištěno a přední domy nově natřeny barvou. Z vikýřů vlály černožluté prapory, domy byly ozdobeny chvojím a z oken spuštěny drahocenné koberce a gobelíny. Před synagogou v Belleleské ulici (jinak na Dřevním plácku) byla zbudována pro vzácné hosty krytá tribuna. Na rozích ulic byly rozestaveny hudby. V poledne připochodovaly do ghetta dvě setniny mušketýrů a obsadily význačná místa. Panstvo počalo přijížděti ve skvělých karosách v časných hodinách odpoledních: generálové, důstojníci, šlechta, duchovenstvo, magistráty v čele se svými primasy, úředníci i měšťané. Příjezd nejvznešenějších dvou hostů – arcibiskupa a místodržitele, kteří byli uvítáni židovskými staršími ve slavobráně a vedeni za hřmění hmoždířů na tribunu, znamenal začátek vlastní slavnosti.

Zahájení průvodu, jenž kráčel podle slavnostní tribuny a potom se vinul všemi uličkami ghetta, oznamovali běžci anebo „laufři“, nesoucí v jedné ruce poutnickou hůl a v druhé psaní se šťastnou zprávou o princově narození. Za nimi pochodovali chrámoví hudebníci, troubící na křídlovky a pozouny, a kantoři. Pak následovala „oficiální“ část průvodu. Členové náboženské i světské obce v čele s primasem Samuelem Sachslem – všichni s odznaky svých hodností a důstojností. Za nimi se ubíraly židovské cechy – rovněž krojované a s odznaky svých řemesel. Řezníkům byla kromě toho zapůjčena obrovská korouhev z Maiselovy synagogy, kterou dal zhotoviti znamenitý židovský primas Mordechaj Maisel na výslovné povolení císaře Rudolfa II.[12] Při slavnosti ji neslo dvacet silných řezníků. Byla tak mohutná, že na její špici mohl seděti drobný židáček, Juda ben Israel, krátce zvaný Iserles. Procházejíce nízkými branami ghetta, musili nosiči prapor skláněti, takže Iserles ustavičně seskakoval a opět naskakoval (jako by tančil), což vzbudilo hlučnou veselost. Místo na žerdi praporu uchoval si Iserles i při dalších průvodech. Na konci oficiální části kráčela židovská inteligence, školy, písaři a hejduci čili obecní strážníci.

Druhá část slavnostního pochodu byla maškarní. Kolem táhli židé přestrojení za postiliony, harlekýny, blázny, satyry, skřítky, lesní muže, vinaře (s Bacchem na obrovském sudě), mnohožrouty, pštrosy, velbloudy, indiány, báby nesoucí své muže v nůši, a každý dělal něco podle své masky k obveselení diváků. Za nimi šel sbor hudebníků v krojích španělských židů a jely dva alegorické vozy. Na prvním tyčily se obrovské sochy z lepenky představující Mojžíše a Arona v bílých rubáších a vysokých mitrách v kruhu starozákonních kněží. Na druhém jela krásná židovka jako nádherně oděná perská kněžna, obklopená dvorními dámami. Nakonec výskala a tančila selská svatba za zvuků dud, píšťal, houslí a lyr, opět s celou řadou k ní náležejících figur. Velké veselí vzbudilo náhlé vypřáhnutí koní, táhnoucích žebřiňák se svatebčany. Zatímco se po slavnosti panstvo občerstvovalo v domě židovského primasa Sachsla, vrhl se lid obou náboženských vyznání solidárně na kašny, kterými toho dne teklo víno a „košerované“ pivo. Hlídala ho celá policejní pohotovost pražská, aby snad v opojení nenabili hosté svým hostitelům. Když vycházeli vznešení účastníci slavnosti z večeřadla, zazářilo náhle celé ghetto skvělým osvětlením svíček, pochodní a bengálských ohňů, „jako by hořelo celé město“ – podotýká současník. Z ohnivého moře vynikaly zejména transparenty a hořící iniciály princova jména. Byla to krátce podívaná jedinečná a dlouho jí bylo v Praze vzpomínáno úslovím: „Je to jako o židovských maškarádách.“

Jeden z cizozemských účastníků, Jan Jakub Schudt, rektor gymnázia ve Frankfurtě nad Mohanem, napsal dokonce o slavnosti, kterou jsme vylíčili jen v hrubých rysech, celou knihu. Její titul, ovšem německý, zněl: „Nová zpráva o židovském průvodě, uspořádaném muži svatého shromáždění města Prahy, matky v Izraeli (Bůh budiž s nimi), k poctě narození prince Leopolda, syna slavného císaře Karla (Bůh povyš jeho vznešenost a rozmnož jeho říši, Amen), jenž se narodil v měsíci květnu 5476 po stvoření světa, podle letopočtu národů 1716.“ Podtitul měla hebrejský. Uvádíme jej latinkou v záhlaví svého článku. Kniha, vydaná nákladem pražské židovské obce, tištěna byla ve Vídni a patří dnes ke knižním vzácnostem. Rektor Schudt opomněl však v ní zaznamenati dohru velkolepé slavnosti, totiž klatbu, vyřčenou hned příštího roku ve Staronové škole, ač byla s nádherným průvodem v přímé spojitosti.

Loajální sláva stála totiž značné jmění, asi 600 000 našich Kčs. Náklad na ni měli zaplatiti solidárně všichni zletilí židé, a to ve formě jednak dobrovolných příspěvků, jednak náboženské daně. Než groše padaly do velikých pokladnic, t. ř. „perdonových“, v předsíni Staronové školy velmi liknavě a hrozilo nebezpečí, že tak velký dluh nebude umořen a dojde k exekucím. Když nepomáhaly prosby ani upomínky, nezbylo než použíti krajního, na cit věřících jedině působícího prostředku, a to za okolností velmi efektních. Ve Staronové škole shromáždili se všichni rabíni, starší náboženské i světské obce, židovští právníci, vrchní i nižší, a zejména celá obec věřících. Vrata přeplněného chrámu byla uzamčena, horní okénka zastřena, světla zhašena, na hakodeši (svatostánku) rozsvíceny černé svíce a desatero Božích přikázání (tóra) vystaveno na odiv. Potom zazněly třikrát temné fanfáry, andělé poprošeni o pomoc a vrchní rabbi, spolu primas, přečetl tuto velikou klatbu:

Rozkazem Boha všemohoucího, který stvořil celé nebe, zemi, stromy, rostliny a všechno živočišstvo, který vyvedl z Egypta lid svůj izraelský a dal deset přikázání na hoře Sinai, rozkazem soudu na nebi a židovského na zemi, proklínám a zatracuji všechny osoby mužské i ženské – které by nesložily uložené příspěvky na slavnost –, tak jako zatratil a proklel Izákův syn město Gerechu 613 klatbami. Kdo by se cítil zdaněn málo a měl špatné svědomí, nechť vhodí do pokladnice peníz větší.

To vše se staniž pod vyhlášenou těžkou klatbou a trestem všech prokletí, jež jsou obsažena v pěti knihách Mojžíšových. Kdo by – ať muž či žena – učinil jinak, budiž proklet a zatracen a zemí pohlcen jako Korach, Dathan a Abiron. Boží trest – malomocenství – nechť pronikne jejich srdce jako ostrý šíp. Všemohoucí Bůh rač smazati jejich jména na zemi, nechť jsou vyvrženi z národa izraelského k ďáblům. Bůh račiž je navštíviti těžkým žalem a zkrátiti život a zdraví jim, jejich ženám a dětem. Ti vyvolení však, kteří poslechnou, buďtež ochráněni a ostříháni všeho zlého, i této klatby. Bůh všemohoucí dej jim své požehnání, jak stojí psáno v pěti knihách Mojžíšových. Rač dáti jim, jejich ženám a dětem dlouhý život a zdraví. Kéž jsou šťastni! Bůh rač jim přáti všeho dobrého!

AMEN.

Staronová škola v letech třicátých min. století

12 Prapor je nyní uložen v Muzeu hl. města Prahy.

Pražské písně lidu vojenského

Do ovzduší staropražské vojenské písničky dostáváme se pouličním popěvkem:

Na Marjánce, na Marjánce

tam se tancuje…

neboť Marjánka, hospoda na kraji Břevnova, byla tančírnou vysloveně vojenskou. Civilní páni, kteří nechtěli uposlechnouti výzvy:

Vy civilní páni, když vy byste rádi

s hezkými děvčaty špacírovali,

dejte se na vojnu, máte jich tam dost…,

byli zde nevítanými hosty a musili být z Marjánky vypuzováni prostředky velmi nespolečenskými. Často se dostali do sebe také udatní synové Martovi a pak zápolila bodla c. k. infanterie se „svatojanskými chleby“ c. k. dělostřelců.

Oba tyto druhy zbraní byly totiž od pradávna domovem na Hradčanech a Malé Straně, jako byl vůbec levý břeh Vltavin jádrem posádky.

Blízko hradu byly Černínské kasárny v mohutném paláci, z jehož skvělých sálů byly zřízeny konírny a světnice mužstva. Pod hradem byly opět kasárny v Brusce s ambity podobnými španělským klášterům. U Újezdské brány stály na náspu kasárny Újezdské, podobné mohutnému hradu nebo aspoň tvrzi. Když se v nich narodil Jan Neruda, byly obydleny dělostřelci, ale později, když zde sloužil u maďarského pluku Mamulova Mikuláš Aleš, pěšáky. Středem pyšné vojenské moci bylo sborové velitelství na horním Malostranském náměstí s hlavní stráží. Připočteme-li k tomu ještě kadetku, četnické kasárny, různé vojenské nemocnice, pekárny, skladiště a ústavy, musíme uznati, že Malá Strana byla čtvrtí převážně vojenskou a duchem c. k. armády napojenou.

Z oken ponurých Černínských kasáren viděl náš vojáček, odsouzený k vojenskému řemeslu na pěknou řadu let (zprvu 16, pak postupně 12, 8, 6 a 3), věž loretánského kostela s hodinami a zvonkovou hrou, jejíž pravidelné vyzvánění vdechlo mu písničku:

Hradčanské hodiny smutně bijou

ty mne s mou milenkou rozlučujou

a zároveň radostné očekávání blížícího se civilního života:

Rozlučujou, nebojím se.

Přijde má hodina, ožením se.

To myslivci (později zeměbranci), usídlení na Pohořelci, měli jinou písničku, sentimentálnější a tahavější:

U Strahovské brány

stojejí (!) dvě panny.

Volají myslivci,

volají do zbraní.

(Strahovskou branou není míněna „ta strahovská brána, pěkně malovaná“, která viděla slavný příjezd zimního krále Bedřicha Falckého a o rok později zoufalý útěk jeho vojska z bělohorského bojiště, nýbrž její nástupkyně, „říšská brána strahovská“, zbudovaná roku 1657.)

Vojín garnizonovaný v Újezdských kasárnách myslil při komisárku, černé kávě a dýmce hrubého tabáku na svět volnosti, prostírající se za hradbami, a na milou, kterou zanechal někde v hradeckém nebo prácheňském kraji. Měl vážné důvody ke skeptickým úvahám o její věrnosti, a proto si notoval furiantskou:

Až pomašírujem Újezdskou branou ven,

vzkažte tam mé milé pozdravení,

aby se vdávala, na mne nečekala,

že jsem si namluvil holku jinou.

To holku takovou, šavli ocelovou,

ta bude rukovat všude se mnou.

To jeho druh z Králodvorských kasáren zpíval si již veseleji:

Do Prahy je cesta dlouhá,

stromkama je sázená,

sázela je moje znejmilejší,

když tam za mnou chodila.

Nové Město mělo též tančírny převážně vojenské (U Města Slaného, U Bucků, U Slepé brány aj.). A mělo také své vojenské písničky, jako třeba tuto:

U Zvonu je cándrbál,

tam je holek plnej sál,

tam jde pěšák, myslivec –

jó! – u Zvonu je správnej hec!

Starou vojenskou písní byla:

Když jsem v bílém kabátku

u šildrhauzu stál,

tak jsem na svou milenku

stále vzpomínal…

Starou proto, že určitě vznikla před rokem 1866. Po nešťastné válce byly totiž bílé kabáty c. k. pěchoty odstraněny. Beztak měly na svědomí mnohý život českého vojáčka!

Také války přišly se svými písněmi: italské s písničkou o bitvě u Solferina, kde bylo „krve po kolena“. Když píseň vypočetla hrůzy válečné („jedna noha uražená, druhá noha uťatá“), končila refrénem:

Pojď, má milá,

pojď a podívej se,

jaká je ta vojna zlá.

Bitva u Hradce Králové (1866) zanechala památku v známé písničce o udatném kanonýru Jabůrkovi: „… a u kanonu stál, pořád ládo-, ládo-, ládo-, u kanonu stál, pořád ládoval.“

Dobrovolníci z dobrodružného tažení císaře Maxmiliána do Mexika přinesli při svém truchlivém návratu domů taneční melodii La Paloma, kterou zesmutnili změnou rytmu ve znárodněnou píseň Hřbitove, hřbitove, zahrado zelená… Starý maršál Radecký žil také dlouho v paměti účastníků válek v Itálii. Jeho postavy zmocnil se hrubý vojenský humor, který podložil melodii známého pochodu Radeckého (složil jej král vídeňských valčíků J. Strauss st.) slovy:

Tatíček Radecký – to byl velký pán,

chleba dal vojákům, maso sežral sám…

A neřekli byste, že naivňoučká, dětským říkánkám se blížící písnička:

Když jsem šel do Prahy pro jelita,

potkal jsem na mostě tajtrlíka.

To nebyl tajtrlík, to byl profous,

kdybych byl neutek, byl by mne kous,

byla původně vojenskou písničkou! Vypravuje totiž o vojáčku, který šel přes zákaz po mostě na Staré Město, k svému neštěstí však potkal vězeňského šikovatele. Aby se vyhnul trestu, šikovateli prostě utekl.

Podobná – stejně prostá – je písnička „Šel voják, šel voják, šel vojáček pro tabáček za čtyráček“, prozrazující nenáročnou vášeň Martova syna.

Chloubou a ozdobou Prahy byl domácí pluk č. 28. Vyznamenával se tak dlouho na různých bojištích, až za první světové války ukázal „milovanému mocnáři a nejvyššímu veliteli“ záda. V době hlubokého míru přál si ze sobeckých důvodů každý pražský synek, aby v něm mohl sloužit. Plukovní pochod osmadvacátníků se jmenoval „Castaldo“, podle oblíbeného velitele v letech osmdesátých, barona Castalda. Byl to nejříznější a zároveň nejmelodičtější pochod, jaký rakouská armáda měla; vždyť ho složil český vojenský kapelník Nováček.

My jsme ta pražská pára, nás zná už celá Praha…

Na plukovníka Castalda vzpomínaly „Pražské děti“ i jinou typicky vojenskou písničkou:

Himlhergot sakrament,

Castaldo má regiment…,

jež z bouřlivého fortissima přecházela do pianissima refrénu:

Osmadvacátá chasa,

panebože, to je krása,

pan obršt má regiment!

Krása to opravdu byla, zejména spustila-li vojenská hudba, pražským slengem zvaná „kutálkou“ aneb „řachandou“. Pražský lid obého pohlaví, doprovázející kapelu na pochodu – prim měli bodří plavci z Podskalí –, tonul nad touto krásou v nadšení.

Stará vojenská poezie neobešla se bez odrhovaček, například pochodové písničky:

Já mám holku v Karlíně,

sedává mi na klíně…

nebo polky

Když jsem šel pražskejma uličkama,

potkal jsem děvčátko s kozičkama…,

ukazující, že pražský vojáček myslil také na jiné věci než jen slzy a loučení s rodiči a milými.

Zde však jsme již na hranicích písně „sprostonárodní“, druhu kdysi v c. a k. armádě oblíbeného. Proto zanechme raději pokračování a obraťme list.

Černínský palác (před adaptací)

Mikoláš Aleš u Mamulů

O domě vusínském aneb redutním

Dům čp. 620-I v Dlouhé třídě[13] náležel kdysi patricijské rodině Vusínů, od poloviny XVIII. století byl majetkem Jana Friedricha šl. z Friedenbergu, posledního staroměstského primátora před spojením pražských měst (1784). Na domě, jenž se vyznačoval přepychovým sálem, nejkrásnějším v Praze, lpělo privilegium pořádání t. ř. „redut“, maškarních plesů podle italského vzoru.

Tyto plesy, říkalo se jim „společenské“, nebyly však přístupny širšímu obecenstvu, nýbrž toliko šlechtě, c. k. radům a důstojníkům od setníka výše. Později byl přístup ještě zpřísněn a vyhrazen toliko vyšší šlechtě. Oprávnění návštěvníci musili si koupiti vstupenku předem u městského hejtmana, a šlo-li o důstojníka, u velícího generála. Vstupné bylo na tehdejší dobu značné: osm sedmnáctníků a devátý jako příspěvek na podporu hedvábnického průmyslu, později na chudé. Zato měla „vznešená noblesa“ zaručenu zábavu rovnorodou, intimní, při uzavřených dveřích. Plesy hýřily leskem a přepychem, kromě hedvábných krinolín vyrukovaly fráčky poseté řády a pestré stejnokroje důstojníků. Erby a korunky všude: na kapesnících, prstenech i podvazcích rokokových dam a pánů. Zábavy – ke každé byl sál velkým nákladem nově upravován – konaly se dvakrát i třikrát do týdne od 6 hodin večer do 2 po půlnoci. Jinde se v Praze maškarní zábavy jako výlučný druh šlechtických radovánek konati nesměly a obyčejné taneční zábavy musily končiti pod přísnými tresty o 11. hodině.

Aristokratům, shromažďujícím se k maškarním zábavám ve Friedrichově domě, jemuž se říkalo též stručně „v Redutě“, nedá se upříti vkus a originálnost při volbě námětů. Roku 1792 pořádali v masopustě „čínský večer“. Sál byl vyčalouněn žlutým hedvábím, osvětlen lampiony, panstvo bylo ustrojeno do čínských krojů (velká švanda prý byla, spadl-li některý kavalír z chůd nebo zvrtla-li se některá sličná „mandarínka“ na vysokých podpatcích). Zábava byla doprovázena čínskou hudbou. O rok později – 20. ledna – uspořádali si stavové „selskou svatbu“. Ženichem byl hrabě František Desfours, nevěstou komtesa Isabella Kounicová. Šlechta byla ustrojena v selských šatech, tančila při skutečné selské muzice národní tance a – hovořila prý výhradně česky. Z toho měli naši vlastenci velikou radost, a Vavák si dokonce zarýmoval:

… všichni spolu

krásně hezky, stále česky jsou mluvili, veselili,

hrát dávali, tancovali, české verše rozdávali.[14]

Z toho všeho my sedláci můžeme radost míti,

k pánům stavům v každé práci vždycky upřímní býti.

„Společenské plesy“ začínaly zpravidla majestátní polonézou, pak bylo v každém ze dvou oddělení po menuetu, skotské, contredanse, čtverylce, kvapíku, někdy také mazurce a starší gavotě. Na ukončení přidával se cotillion. Valčík, ač byl již koncem XVIII. století na světě, byl dvorským reskriptem přísně zakázán jako tanec nemravný a zdraví škodlivý. Má tedy pikantní příchuť zpráva o tom, že urozená společnost pořádala roku 1801 – zajisté že s výjimečným svolením nejv. zemského gubernia – valčíkový večer. Pronikavý úspěch vynutil si jeho opakování.

Přísná uzavřenost a intimnost šlechtických „assemblées“ vyvolala nejen zaobalenou narážku spisovatele Arnolda, že společenské plesy jsou asi „velmi zábavné“, nýbrž i dva pamflety, jež kolovaly v opisech. Starší z r. 1803 – jmenoval se „Společenský ples v Praze roku 1803 v kukátku“ – byl velmi zlomyslný, sprostý a samozřejmě anonymní.[15] Z dokonalé znalosti prostředí a přesných charakteristik jednotlivců můžeme souditi, že pachatel hanopisu pocházel z kruhů vyšší buržoazie, se šlechtou rivalizující, nebyl-li dokonce sám jedním z účastníků. Pamflet pranýřuje hrubým způsobem frivolnost a milostné pletky aristokratických tanečnic a tanečníků ve slohu pouťových vyvolavačů.

Podobný pamflet z roku 1804 je značně slušnější, ač rovněž z hlediska sociologického velmi zajímavý. Zaznamenal ho v „Zápiskách“ (sv. V) Jan Jeník rytíř z Bratřic.[16]

Tím právě, že účast na maškarádách byla omezena na kroužek vyvolenců a dále vstupným, které bylo zvýšeno na 2 zl. 40 kr. za osobu, nebyl spokojen obchodně založený c. k. privilegovaný podnikatel.

Komise, která byla zvlášť ustanovena, aby odstranila příčinu nářku páně primátorova, musila učiniti značné ústupky ve prospěch jeho kapsy a prohlásiti taneční privilegium za dědičné v jeho rodě bez ohledu na držbu vusínského domu. Mocný primátor, jenž si obě tato práva prostě nadiktoval, dal si je ihned vtěliti do městských knih.

Přes tyto úlevy se šlechtické maškarní plesy neudržely. Kroužek tanečníků se rok od roku zužoval a nestačil hraditi náklady společenských salonů. Nad drobnou a střední šlechtou nabývala převahy bohatnoucí vrstva měšťanská, jež si vynutila své maškarní zábavy a plesy, které konala v nových sálech, jako byl Platýz, Konvikt, Lázně a později Žofín. Plesovým řádem, který vydalo zemské gubernium roku 1803, byla návštěva maškarních plesů dovolena i vrstvám nešlechtickým. Tím bylo bytí Vusínského sálu na nějaký čas zachráněno. Ne však na dlouho. Roku 1824 koupila dům česká zemská komora pro účely zástavního a půjčovního úřadu. Když přesídlil do vlastní budovy, sloužil bývalý redutní dům různým účelům a byl často přestavován.

13 Nyní Masný trh č. 8 n.

14 První příležitostný tisk v Čechách!

15 Viz Jiráskův F. L. Věk IV, kap. 7.

16 Novotný se domnívá, že autorem pamfletu byl MUDr. J. Th. Held.

Papouškové lázně

O veřejných lázních a životě v nich v pozdním středověku a raném novověku poučili nás velmi podrobně a zajímavě Zikmund Winter a Josef Svátek. Podle nich sloužily lázně předně k účelům očistným – koupelím vodním i parním, lékařským – lazebníci a bradýři prováděli zde různé zákroky chirurgické – a konečně zábavním. Při každé lázni byl hostinec čili mázhaus, kde chutnalo po lázeňské proceduře popití dobrého malvazu. Jím rozjaření hosté sváděli pak často hned na místě všelijaké boje a klání, při nichž zhusta tekla i krev. V lázních mívala obětiště i Venuše, neboť tam, kde obnažená těla různých pohlaví byla vzájemně oddělena jen tenkou zástěnou, nebylo o námluvy nouze. Zbytečně nečteme v lázeňském řádu z roku 1561, že se mají lázeňští tovaryši chovati k ženám cudně a čestně, varovati se neslušných řečí a posunků a míti kolem beder zástěru, obsluhují-li osoby ženské. Doktor Guarinoni, osobní lékař Rudolfa II., prý viděl, jak mladá děvčata šla za bílého dne do lázně, přikryta jen krátkou a k tomu roztrhanou košilí. Odmyslíme-li si konkurenční zaujetí lékařovo proti řemeslným ranhojičům, musíme doznati, že se v staropražských lázních holdovalo stejně Hygieie a Aesculapovi, jako Bacchovi a Venuši, zcela podle soudobého bonmotu, vyjádřeného verši

Balnea, vina, Venus – corrumpunt corpora nostra,

restituunt eadem balnea, vina, Venus.[17]

Nejznamenitější pražské lázně byly malostranské („V lázních“), ze staroměstských Jandovy, stávající při Vltavě za Židovským Městem, a papouškové. O nich tu bude řeč.

Byly směrem od Karlova mostu za staroměstskými mlýny, přímo nad Vltavou. Jejich vznik je spojen s pověstí o zachránění krále Václava IV. ze zajetí na Staroměstské radnici lazebnicí Zuzankou, udánlivě roku 1394. Král požádal prý Staroměstské, aby ho pustili na krátký čas ze zajetí, že se půjde vykoupati do lázně. Lazebnice Zuzanka použila příležitosti a převezla svého krále v člunu na druhý břeh, jemu věrný. Stručnou pověst zaznamenal prvně německý kronikář Lambecius. Otec vší historické nepravosti, kronikář Hájek, ozdobil ji dlouhým říkáním o tom, jak se Václav IV. své zachránkyni odměnil. Učinil – samo sebou se rozumí – nejprve Zuzanu svou milostnicí („dal zavolati Zuzanu, která se od té doby na hradě Žebráce stále u něho zdržovala“), daroval jí hrad Žebrák a roční příjem dvaceti kop grošů z vesnice Borovnice, řka přitom pateticky, jak se slušelo na středověkého krále:

„Milá Zuzanko, to vše darujeme tobě za tvou věrnost, kterou jsi nám osvědčila v těžkých dobách tím, že jsi nás vysvobodila z vězení. Neboť tak se hodláme zachovávati vůči poddaným, kteří nám věrně slouží.“

Král asi litoval, že nemohl darovati hned Zuzance celé království, které mu beztak přinášelo jen starosti, a Zuzanka snad nebyla též spokojena pouhým hradem a ročním důchodem. Nechtěla býti jen milenkou královou, nýbrž chtěla býti samostatnou, výdělečně činnou ženou. Proto dal Václav IV. strhnouti dosavadní sešlou lázeň, nařídiv vystavěti na témž místě novou a nádhernou, kterou daroval Zuzance, bývalé lazebnici. Od té chvíle sluly lázně Zuzančinými a na domě čtla se slova, hlásající, že

Zuzana dala králi svobodu,

ne však mír svému národu.

Lazebníky a bradýře, dosud povolání opovržené, povýšil Václav IV. na počestný cech, nadav je znakem, v němž vynikal zelený papoušek.

Nemusím snad zvláště podotýkati, že šlo o pouhou romantickou pověst, jakých se o dobrém, ale prchlivém králi-pijáku vynořilo více. Již Pelcl dokázal, že Václav IV. byl sice zajat dvakrát, nikoli však Staroměstskými. Palacký neví rovněž nic o tomto zajetí a dobrodružném zachránění lehkomyslného krále. K. V. Zap je v „Českomoravské kronice“ kompromisní. Neví sice o pražském zajetí Václavově ani jeho osvobození, ale Zuzanku zná jako královu milostnici: „Jmenovitě byla jeho láska k Zuzaně, krásné lazebnici, městům pražským zřejma, jíž k vůli řemeslo lazebnické za poctivé vyhlásil a všelikými výsadami obdařil. Nynější Královská lázeň vedle mostu na Starém Městě pražském od krále Václava tím jménem se honosí.“

Jisto jest, že se lázním říkalo podle uvedeného dvouverší nad vchodem Zuzančiny, někdy královy,[18] ale nejčastěji „papouškové“ (Papperlbad, lidově „Paprlapá“) podle zeleného papouška, jenž byl na domě namalován podle vzoru bradýřského cechovního znaku. Býval to červeně sgrafitovaný dům uprostřed s freskou, představující útěk králův přes Vltavu. Václav IV., prostovlasý ve vlajícím plášti, hleděl úzkostlivě zpět, kyprá Zuzanka veslovala statečně rozbouřenými vlnami. V pozadí byly obrysy Hradčan. Sgrafita i freska, původem zřejmě z doby české renesance, byly později velmi zhrublé, špatně viditelné a častými neumělými opravami pokažené. V XVIII. století zmizela sgrafita z jednopatrového domu, krytého šindelovou střechou barokního tvaru, úplně. Dům již nebyl lázněmi, nýbrž oblíbeným hostincem.[19] Stál na nízkém břehu v místech dnešního domu Bellevue přímo nad hladinou Vltavinou, tedy v místě jedinečně krásném. Z hostinské terasy přistavěné k domu zdál se říční kout u mlýnů malým jezerním zálivem. V jeho sousedství tříštily se vlny o vysoký jez. V prospektu míhal se rušný život Karlova mostu a nad tichou Malou Stranou rýsoval se velebný obraz Hradčan. Není divu, že hostinská terasa byla vyhledávána společností biedermeierské doby za teplých letních večerů, kdy bývala ozářena různobarevnými lampiony. Zde byl vypit nejeden pohár na počest vína milovného krále a lazebnice Zuzanky, zapěna nejedna veselá studentská píseň a vykouřena nejedna dlouhá dýmka vonného tabáku.

A ještě jedna vzpomínka:

Když byl mladý Mánes žákem malířské Akademie, maloval z terasy Papouškových lázní panorama Hradčan. Přistoupil k němu v té době slavný básník Ebert a mlčky sledoval jeho práci. Pak mu poklepal na rameno: „Josefe, pamatujte si, co říkám. Vy budete jednou chloubou nás Čechů.“ Toto proroctví se splnilo do posledního písmene.

Ale všeho do času. Když stavěl nejvyšší purkrabí Karel hrabě Chotek v letech čtyřicátých nábřeží (tehdy Františkovo, nyní Masarykovo), bylo v cestě stojícímu hostinci odzvoněno.

Na Morstadtově rytině Starého Města z roku 1840 se již nespatřuje.

J. Berka, Nábřeží (v místech Papouškových lázní)

17 Lázně, vína a Venuše ničí naše těla, posilují je tytéž lázně, vína, Venuše.

18 Nyní nesprávně Karlovy.

19 Koncem XVIII. stol. bydlil v domě magistrátní rada Lískovec, který nakoupil při dražbě rudolfínských sbírek (1782) takové množství starých zbraní a rytířských brnění, že se tíhou prolomila podlaha. Roku 1825 bydlil zde mladý Palacký.

Dopis z roku 1819

My dear friend,

jsa kvetoucím jinochem opustil jsem dobré otcovské město, abych hledal v dáli to, co člověk nenachází ve svém nejbližším okolí. Vrátil jsem se jako muž čtyřiačtyřicetiletý a našel jsem, co jsem nikdy nehledal – a hledal, co jsem nikdy nenašel. Je to zvláštní pocit, když se člověk vrátí po pětadvaceti letech na místo, jež mu bylo tak v mnohém ohledu milým, ba svatým! Člověk nemusí spáti celých sedm století jako Epimédés, aby se octl v novém a zcela změněném světě. Čtvrt století dovede změniti lidi a věci tak dokonale, že si člověk myslí úzkostlivě a s tísnivým pocitem, že byl přenesen do jiných dob cizích generací.

Nebudeš jistě považovati za projev nějakého místního vlastenectví, pravím-li Ti, milý Willy, že jsem v žádném městě světa nespatřil tolik důkazů zkrásnění a přerodu jako v našem rodišti a jeho okolí. To Ti ostatně poví další obsah mého dopisu. Víš, že mi vždycky chyběl architektonický smysl, totiž záliba pro nádherné stavby. Viděl jsem Vídeň a Berlín, Řím a Neapol, Paříž a Londýn. Nepokojný duch, jenž ve mně sídlí, pudil mne dokonce až do Petrohradu. Nikde však jsem nepocítil takový mocný dojem, jaký ve mně zanechal italský ráj, švýcarské hory, rýnské nížiny a milá labská údolí vlasti. Proto i teď si uspořím popis vnitřního města a jeho domů a začnu raději malbou nejbližšího okolí:

Špitálská brána[20], poblíže níž bydlím, propustila mne ze zajetí vily. S tlukoucím srdcem jsem kráčel mimo městský příkop k ostrovu, řečenému Velké Benátky čili Štvanice, chtěje pozdraviti napřed dějiště dětských radovánek ve vodě. Šel jsem po mostě přes první rameno řeky Vltavy, po témž mostě, jenž mne nosil jako chlapce a jinocha. Převozník z třetího ramene zmizel. Na jeho místě pne se dřevěný, lehce prohnutý můstek. Byl jsem překvapen, že zmizel i těsný domeček z pohádky, jenž nás hostíval po koupeli. Na jeho místě tyčí se veliká, prostorná, ba možno říci impozantní budova. Právě byla neděle. Ve velkém a pěkně vyzdobeném sále viděl jsem přípravy na ples a zavzdychal se svým Yorickem: „Happy people, that once a weak at least are sure to lay down your cares together!“[21]

Prošel jsem domem vypadajícím rovněž mohutně a pohodlně a vstoupil do třešňové aleje, jež mne oblažovala jako chlapce vonnými květy a sladkými plody. Zde jsem se opět vzpamatoval. Známé šplouchání a šumot Vltavin vyvolal ve mne staré vzpomínky, takže jsem odcházel s vlhkýma očima. Cirkus, v němž byl kdysi štván ubohý, starý, osleplý a bezbranný medvěd, aby dělal publiku žerty, již neexistuje. Vše osázeno je třešňovými stromy, jen k čtvrtému rameni řeky vede úzká písčitá cesta. Ze starého altánu, jenž byl sešlý již za dob našeho chlapectví, a přece drží v sousedství známého kuželníku, ohlédl jsem se po našem obvyklém koupališti. Malá poušť, „Sahara“, jak jsme jí říkali, zmizela, aby ustoupila pěknému křovitému paloučku.

Dal jsem se převézti do Buben. I tato vesnička odložila svůj nepříjemný zevnějšek. Vystoupil jsem na mírný vršek, stanuv v krásné veliké aleji. Před zraky se křižovalo mnoho jiných. Spěchal jsem do Bubenče pěkně se zelenajícími poli obilí a brambor. Lovecký zámeček v novém rouše učinil na mne podivuhodným sladěním staré architektury s módními okrasami podivuhodný dojem. Široký, dříve pustý dvůr je nyní přeměněn v květinovou zahradu, nízký domek myslivcův ustoupil krásnému domu, při němž je malý skleník. S tlukoucím srdcem kráčel jsem dále. Ach, jaký to pohled!

Jak víš, byla za našich mladých let ponechána péče o tu nádhernou zahradu (Stromovku[22]) převážně milé přírodě. Teď stojíš v sadě seřízeném s neobyčejným vkusem a pořádkem. Ten pohled na vzdálený Prosek, na nesčetné vily, jež mi svítily vstříc zcela jinak než při pohledu z kopce. Na Troju, tak přívětivě položenou. Ó, vyvolej si jej v duši sám, neodvažuji se jej popisovati! Velikým a temným stromořadím lip (dosud stojí ty dobré staré lípy, které nám přály co chlapcům přívětivé ochlazení) ubíral jsem se k Císařskému mlýnu. Zde bojuje vzájemně starý a nový vkus zvláštním způsobem. Musil jsem se usmáti medicejské Venuši, nabarvené do hněda a zírající právě v místo, odkud byl vyváděn dobytek. Starý sál, který již za našich časů plnil „happy people“ každou neděli, vzdoroval statečně všem proměnám. Dosud stojí sošky pidimužíků, s nimiž jsme tropívali tolik žertů a neplech.

Pěknou mlýnskou budovou dostal jsem se do sadu pana z Bučků. Je veskrze roztomilý a poskytuje vše, co možno očekávat od tak malého kousku země. Krátce, původní nehostinná rovina je změněna v malý ráj.

Nechci Tě, my dear friend, unavovati líčením cesty, již jsem podnikl kamennými lomy nad vrchem Sionem čili Strahovem mezi vinicemi, které se už dnes zcela jinak reprezentují, na Smíchov za Újezdskou branou. Nejprve pozdravil jsem zahradu zvanou Kounickou. Starý nízký domek jest u ní nezměněn. V zahradě shledal jsem uspořádání a čistotu, jež mne opravdu potěšila.

Starý Eggenberg jsem minul velmi rychle, neboť bubnování a jekot trubek mi ohlásily, že se i zde obveseluje „šťastný lid“ svým způsobem. Spatřil jsem též četné kuchyňské grácie, pobíhající s planoucíma očima a brunátnými tvářemi mezi stromovím.

Podle mlýnů jsem se blížil po krásné Císařské louce tiše před velebnou tváří starodávného Vyšehradu k vltavskému břehu proti vesničce Podolí. Převážel mne starý opálený muž. Bože můj, vždyť jsem ho znal jako chlapec! Nepřenesl jsem přes srdce, abych se ho nezeptal, jak dlouho tu již převáží. Obec sama stala se čistší a příjemnější, většina domků je natřena bíle, okna a dveře barevně. To však se nedá říci o místním hostinci. Byl též slabě navštíven.

Po půlhodince odpočinku a mírného občerstvení pokračoval jsem v cestě. Musil jsem vystoupati touž nemilosrdnou a krkolomnou cestu (ráno silně pršelo), kterou jsme často proklínali. Vyšehradskými branami dospěl jsem na návrší nad rozkošným nuselským údolím. Jak příjemné překvapení! Kopce naproti, dřív odsouzené k neplodnosti, jsou nyní osázeny, pokud zrak sahá, překrásnými vinicemi. Rovinu vyplňují krásné louky a pole a na vršku, z něhož je viděti věže starého Strahova, rozkládá se příjemný parčík. Zdá se, že mu krajané říkají „Louisenlust“[23] anebo po staru „Libušina lázeň“. To vše dříve nebývalo a jak vidno, vládne tu duch dobrý a láskyplný.

Odtud jsem spěchal do zahrady nuselského zámku. Stál jsem uprostřed ní, a přece jsem ji nepoznával. Nádherné aleje jilmů již není. Slyšel jsem, že dříve než jim podepsali ortel smrti, trápili dobré staroušky výrobou cukru. Kdyby bývali naši předkové takto hospodařili, byli bychom dnes v Čechách jako na druhé svaté Heleně. Jistě to byly podle Yoricka „clay cold lips“[24], jež nechaly nádherné stromy tak nemilosrdně zahynouti. Svěsil jsem hlavu a nabral svěžího dechu teprve na území opravdu ušlechtilého barona Wimmera. Jeho nádherně se zelenajícími požehnanými vinohrady dospěl jsem na pustý kopec a z něho do tak řečených sadů, jež mají jméno rozšafného a lidumilného barona. Poslyš, bratře! To je pohled, který bys mi opravdu záviděl. Když jsme sem chodili před dvaceti a pěti lety, civěla na nás vyschlá a neútěšná pustina, prokletá k věčné neplodnosti a rozbrázděná hlubokými, kamenitými průrvami. Nyní stojíš na rozkošné rovině, pokryté krásnou zahradou a osetými poli a rozdělené krásnými chaussée a zraku milými stromořadími. Na t. ř. „Baalu“ nebo „Bálu“ je na místě ubohého dvorce nová mohutná stavba. V blízkosti malý hostinec s dobrým výběrem jídel a nápojů.

Krásnou štěpnicí nejvzácnějšího zdejšího i cizozemského ovoce kráčel jsem, upíraje zrak na nesmírné bohatství květin, z Wimmerova nádherného díla do zahrady hraběte Canala, zřízené podle anglického vkusu. Až na malé výjimky, vesměs příznivé, je v témž stavu, v jakém jsme ji kdysi opustili.

Odtud odebral jsem se na Cikánku – Tobě známou alespoň podle jména – a na Vyšinku. Z jejího vrcholu, tváří obrácen k hradebnímu příkopu Nové brány, pozoroval jsem nádherný západ slunce. Podél brány šel jsem stínem moruší do Karlína, zcela nového předměstí za Špitálskou branou, kde bylo za našich dob jen několik ubohých domků.

Překrásný večer plný hvězd mne svedl, ač jsem byl velmi unaven, na poeticky krásný ostrov Rottenhahnovský, nyní Köppelovský[25], kde jsem naslouchal podle starého zvyku asi půl hodiny klokotu slavíků.

Potom vrátil jsem se touž branou, jíž jsem ráno vyšel, do své dobrovolné vazby. Tak jsem obešel v šesti hodinách naše drahé rodné město[26] s turistickou vášní Brita.

Doufám, my dear Willy, že jsem Ti vypsal vše, co jsem měl na srdci a na mysli. Kéž bys i Ty se stal záhy očitým svědkem rozvoje a podivuhodného zkrásnění města, jež oba tak vroucně milujeme!

Good luck!

Tvůj starý přítel John

Psáno v Praze dne 25. června l. P. 1819

Tento článek není soukromým dopisem, nýbrž jeho formou – jak bylo tehdy zvykem – psaným popisem. Proto mísí se v něm poetické úvahy a apostrofy s reálným zjištěním. Cenným přínosem do pražské cestopisné a místopisné literatury bylo, že si všímal nikoli vnitřního města, nýbrž okolí, rok od roku stále zvelebovaného a pro empírovou Prahu příznačného. Již pouhá zpráva, že na vltavských ostrovech tloukli slavíci, hradební valy byly plny moruší, z bran vybíhaly aleje starých stromů do zelených zahrad a vinohradů, a konečně že obvod města bylo možno projíti za pouhých šest hodin, poví nám o kráse a idyle města za františkovské éry více než celé svazky přesných a nudných popisů. Z článku vane bezstarostný klid a šťastná pohoda biedermeierské doby. – Stať byla tištěna pod názvem „Praha dříve a nyní. Dopis navrátivšího se Čecha krajanu v cizině“.

20 Později Poříčská, na kraji Karlína.

21 „Šťastní lidé, kteří odloží alespoň jednou za týden všechny své starosti!“

22 Královská obora.

23 Sad s vilou náležel Louise Schusterové (dceři univ. profesora a přítelkyni básníka K. E. Eberta), později provdané Haenleinové, vynikající pěvkyni.

24 „Rty mrtvolně studené“.

25 Později Rohanský ostrov, nyní část Velkých Benátek (Štvanice).

26 Obvod města byl tehdy 18 km. Urazil tedy náš milý Jan za hodinu pouhé 3 km.

Panna Maria kontra Jiří z Poděbrad

Na Týnu kalich ještě dnes

ho chválí, v slávě nepokles,

není, kdo by ho hanil.

— Z LETÁKU TIŠTĚNÉHO R. 1619 VE ŠTRASBURKU

Na průčelí chrámu Matky Boží před Týnem – hlavního a nejtypičtějšího kostela vnitropražského – spatřujeme na lodním štítu mezi oběma gotickými věžemi sochu Panny Marie s Ježíškem ve svatozáři zlatých, daleko vybíhajících paprsků. Pod ní je ještě nad balustrádou v čelné zdi prázdný výklenek. V něm stávala kdysi socha našeho krále Jiřího Poděbradského, slavné paměti.

Jiří, jenž měl k chrámu i jeho blízkému okolí osobní vzpomínky, dal tam postaviti svou sochu roku 1462, tedy čtyři léta po tom, kdy byl zvolen za krále českého v protější Staroměstské radnici. Popud k postavení sochy dal králi jeho důvěrný přítel, ctihodný mistr Jan z Rokycan, tehdy utrakvistický arcibiskup pražský. Socha, tesaná z pískovce, zobrazovala krále v nadživotní velikosti. Pozlacený meč v Jiříkově ruce měl naznačovati, že král hodlá brániti svobodu vlasti i víry proti komukoliv. Nad sochou – v místech dnešní statue mariánské – vznášel se obrovský zlatý kalich, symbol víry husitského panovníka a valné většiny jeho národa. Oba zlaté předměty – meč i kalich – viditelné v záři sluneční na velikou vzdálenost, byly již tehdy trnem v oku mocné menšiny katolické. Tomu svědčí pověst, že roku 1607 byl meč na návod jezuitů postavě odňat a na místo vrácen teprv o rok později na rozkaz arciknížete Matyáše, potomního českého krále. Nenávistná zloba protivné strany náboženské soustřeďovala se však na kalich. Též o něm vznikla řada nejapných povídaček, jako ta, kterou zaznamenal vratislavský městský písař Petr Eschenloer. V kalichu, na němž se četlo Jiřího heslo „Veritas vincit“ (Pravda vítězí) a jehož obsah stačil prý na čtvrtni piva, usídlila se čapí rodina. Nanesla do kalichu takovou hojnost „žab, zmijí, hadů, želv a jiných jedovatých zvířat, že všechnu tu havěť nemohl kalich pojmouti. Vylézala a padala živá do ulice a rozlézala se do jiných ulic, a to v takovém množství, že to vzbudilo v pražských Češích velké zděšení. Byli by kalich rádi sňali, ale nemohli pro stud. Proto dal Rokycana na kalich vylézti a přikrýti ho tak, aby na něm nemohl žádný čáp seděti a v něm hnízditi. Zajisté to byl trest Boží, z něhož mohli Češi jasně poznati, že jejich kalich obsahoval jed, upustiti od něho a s jinými křesťany se ve víře shodnouti“ atd.

Cizí kronikáři věděli toho o soše králově a zejména o kalichu velmi mnoho, ale málo pravdivého a podstatného. Jeden tvrdil, že králova postava má v jedné ruce meč a v druhé kalich, jiný viděl zlatý meč položený přes kalich a podobně. Socha hleděla však dále ze svého vysokého místa na pražská města, přečkala bělohorskou pohromu se všemi důsledky politickými i náboženskými a viděla i hroznou exekuci svých věrných na Staroměstském rynku 21. června smutného roku 1621.

A přece neunikla svému osudu. V noci na 28. leden 1623 shodili ji žáci jezuitské koleje sv. Václava na návod svého vůdce, kněze Jiřího Plachého, a týnského faráře Ctibora Kotvy. Pískovcová socha se pádem úplně rozbila. Zároveň odstranili katoličtí studenti z průčelí rekatolizovaného chrámu i kalich. Na prázdné místo královy sochy hodlal staroměstský magistrát postaviti podobný pomník bělohorskému vítězi Ferdinandu II. Nedostatek peněžních prostředků a nemilostivá odpověď z Vídně zmařily však tento záměr. Proto, nemohli-li pokatoličtění Pražané dáti průchod novotnému cítění dynastickému, dali aspoň náboženskému. Na místě kalicha postavili krásnou sochu Panny Marie s Ježíškem. Zlatnického mistra a staroměstského měšťana Melichara Barthela pak pověřili, aby sochu královny nebes ozdobil zlatou korunou, žezlem a rouchem po krajích zlaceným, malého Ježíška svatozáří a zlatým jablkem. Dále aby rozprostřel kolem sochy sluneční a měsíční svit a do něho vetkal hvězdy. K tomu všemu bylo použito zlata husitského kalicha, jenž byl roztaven. Práci vykonal Barthel za odměnu jednoho sta kop míšeňských grošů. Od té doby hledí na nás z průčelí chrámu Panna Maria, držíc v náručí Ježíška a obklopena kromě odznaků svého postavení na nebesích i architektonickými ozdobami čili „ciráty“.

Místo Jiřího z Poděbrad zůstalo do dnešního dne prázdné. Královna nebe zvítězila nad králem pozemským, a nadto ještě kacířem. Ale vzpomínka na sochu zůstávala dále v pražském lidu. Ale nejen v lidu, nýbrž i v literatuře. Ještě roku 1729 – tedy více než po stu letech od jejího odstranění – viděl ji Redel (ve svém popisu Prahy), a to vedle sochy mariánské, a neznámý rytec nakreslil ji dokonce ještě roku 1744 na prospektu znázorňujícím korunovační průvod císařovny Marie Terezie.

Autor této knihy vidí pomník ještě dnes, kdykoli jde po Staroměstském náměstí a zdvihne zrak k prázdnému výklenku na průčelí velebného chrámu.

Ano, vidí ji. Sochu Jiřího z Poděbrad, spravedlivého a hrdinného vládce. Našeho národního krále.

Štít Týnského chrámu

(uprostřed prázdný výklenek po soše Jiřího z Poděbrad)

Nejkrásnější knihovna světa

Ač krutě vyrabována roku 1648 Švédy, vzkvetla knihovna strahovského kláštera za další století tak, že počet knih dostoupil roku 1780 úctyhodného čísla 48 000. Pro takový knižní poklad nestačila ovšem jediná nerozměrná síň,[27] v níž ve skříních se tísnily vzácné tisky třemi řadami.

Tehdejší opat Václav Meyer měl – ač byl rodem Němec – velké porozumění pro českou kulturu a nesl těžce nedůstojný stav knihovny. Proto se rozhodl roku 1782 pro stavbu nového sálu v převorské zahradě, jenž by byl se starou síní spojen chodbou a tvořil s ní půdorysný čtverec. Zvěděv o zrušení premonstrátského kláštera v Loukách u Znojma, přál si, aby nový sál byl vybaven přesně tak, jako byla knihovna tohoto kláštera, totiž týmiž freskami a skříněmi. Skříně, jež zhotovil truhlářský mistr Lahofer, nebyly obyčejnou řemeslnou prací, nýbrž pravým skvostem vyspělého umění řezbářského, z vlašského ořechu, s řezbami bohatě vykládanými dukátovým zlatem. Vysoké byly přes 10 metrů. Kdo jich neviděl, učiní si slabou představu tím, že je dopravilo z Moravy na Strahov sto plných vozů a že jejich kupní cena činila s rozebráním a znovupostavením přes 4000 zlatých. Na stavbě skříní pracoval Lahofer plná tři léta. Kromě bytu a stravy pro něho i jeho choť přiznal mu opat po zdárném dokončení práce odměnu další, takže cena skříní dostoupila posléze 6138 zlatých 11 a ½ krejcaru, tedy částku, za niž by se mohl postaviti menší palác.

Zároveň povolal Meyer do Prahy tvůrce fresek kláštera louckého, profesora vídeňské akademie malířské Františka Maulbertsche[28], proslulého mistra v malířství na omítkách. Maulbertsch přijel do Prahy 17. března 1794 s žákem a pomocníkem Martinem Michelem. Oba byli ubytováni na Strahově. Přesto, že byl smluvně zavázán, aby za odměnu 3000 rýnských zlatých vymaloval sál ve čtrnácti měsících, dokončil sedmdesátiletý na slovo vzatý mistr práci již za půl roku a vrátil se se svým žákem 14. října téhož roku do Vídně. Pohlížíme-li ještě dnes, po sto padesáti letech, na obrovité Maulbertschovo dílo v nejkrásnějším sále strahovského kláštera, t. ř. sále „filozofickém“, neubráníme se podivu nad jeho velkolepostí, kompozicí, plastičností, svěžestí a přitom nevtíravostí barev a takřka mladickou lehkostí provedení. Rovněž tomu, jak dovedně, ba přímo vypočítavě bylo využito všech ploch a plošek stropní klenby, jež je sice obrovská, ale k vytvoření grandiózního eposu o životě lidstva od prarodičů Adama a Evy až po tehdejší současníky přece jen zdánlivě malá.

Vůdčí myšlenkou Maulbertschovou bylo znázorniti, jak se prodlením věků zdokonalovaly filozofie, náboženství a věda, až vyspěly ke křesťanství – zdroji Věčné Moudrosti. Na užší klenbu severní strany vymaloval mistr obraz Starého zákona ve stínu archy úmluvy. Protějškem obrazu je znázornění Nového zákona na straně protilehlé. Svatý Pavel káže tam ze stupňů antického oltáře Athéňanům o „neznámém Bohu“. Vrcholem malebné skladby je ve středu klenby obraz Věčné Moudrosti jako královny nebes s početným kůrem andělů, géniů a zosobněných ctností. Tyto základní výjevy obklopuje pásmo dějinných událostí, na němž se střídají v samostatných skupinách, charakterizovaných v pozadí dějiště, představitelé filozofie řecké s mudrci a mágy egyptskými, postavy biblické s prvními křesťany, antičtí bohové a hrdinové se světci a učiteli církevními – všichni s odznaky svého důstojenství a symboly povolání, jež představovali. Mezi vousatými tvářemi mudrců, rouchy velekněží, mitrami biskupů a skvělými oružími bojovníků probleskují nahá těla charitek, bujné vnady ztepilých dívek a bílá roucha vestálek jako elementy ženství, lásky, rozkoše a ctnosti.

Kromě dějinné stránky má freska i zajímavost místní a časovou. V pozadí českých patronů – sv. Metoděje, Ludmily, Václava, Norberta a Jana Nepomuckého – vymaloval mistr budovatele sálu opata Meyera. Slávu strahovského kláštera zvěčnil znakem a prapory opatství na západní straně klenby. Tam skví se na podstavci oltáře zlatými písmeny: Wenceslaus Secundus, hic Primus.[29]

Tehdy novou filozofii francouzských encyklopedistů, jež byla v příkrém rozporu s církevní filozofií dogmatickou, znázornil Maulbertsch velmi nelichotivě: tři učenci třesou se před blesky a balvany letícími z nebe. Jejich odznaky jsou pavučina, zrcadlo, v němž zhlíží se ohavná ropucha, škraboška, péro a inkoust, znázorňující nástrahy nepravé filozofie, její ošklivost, licoměrnost, jízlivost a planou psavost.

Freska jest obtočena umně vyřezávaným věncovím (girlandami) a závěsy (festony), vázami i reliéfy a každý detail – například slepé dveře ve stěnách, maskované hřbety knih – je promyšlen, aby celek splýval v jedinou harmonii vkusu, nádhery a krásy. Sál je z východní strany jasně osvětlen dvěma řadami velkých oken nad sebou a jeho stěny pokryty až k fresce nádhernými skříněmi, jež chovají t. č. 32 000 knih.

Kromě Maulbertschovy fresky, jež činí filozofický sál tím, čím jest, poutá příchozí nádherná, perletí vykládaná skříň velmi cenného obsahu. Je to deset skvostně vázaných francouzských knih velkého foliového formátu, dar francouzské císařovny Marie Luisy, choti Napoleonovy.[30] Šest z nich je vědecké dílo o liliových rostlinách („Les Liliacées“), další čtyři – „Le Musée Français“ – popisují umělecké poklady Louvru. Skvěle ilustrované dílo jest unikátní,[31] a proto nesmírně cenné. Na skříni je Ledererova busta císaře Františka I. z českého a kararského mramoru a za ní sádrový medailon louckého opata Lamberka.

Přes všechnu božskou krásu není přepychový sál ani celá strahovská knihovna dílem božským, nýbrž pilných rukou a hlav lidských. Zasloužila se o ně celá řada strahovských opatů – nezapomínejme, že premonstráti jsou řádem odedávna věd a umění milovným – a zejména knihovníků, jejichž byla zhusta dílem celého života. Jmenujeme aspoň dva nejpřednější. Jana Bohumíra Dlabače[32], autora prvního životopisného slovníku českých spisovatelů a umělců, organizátora a zakladatele knihovny v pravém slova smyslu, a dále jeho úctyhodného následovníka Antonína Cyrila Straku[33]. Jak se zasloužil převor Straka o svou knihovnu, pozná zájemce z četných monografií; jak ji miloval, z jeho vlastních slov:

„Jedním ze skvostů, jimiž se může honositi slovanská Praha před cizinou, je světoznámý filozofický sál na Strahově. Zdá se, že to zní příliš chlubně, dí-li se, že tento sál jest nejkrásnější knihovnou světa, ale slyšíte-li znovu a opět, ano stokrát do roka z úst návštěvníků a cestovatelů, přicházejících z různých končin světa a znajících z vlastního názoru celé řady proslulých knihoven, že tak skvostné knihovny ještě nikdy neviděli, poddáte se tak samoděk a rádi jejich úsudku. Hřejivé teplo rozlije se naším nitrem, že naše vlast, naše drahá zlatá Praha může se pochlubiti něčím, co metropole světovládných říší nám mohou přímo záviděti.“

Filozofický sál knihovny na Strahově

Strahovská knihovna (sál bohoslovecký)

27 Dnešní sál bohoslovecký. Ač méně honosný než sál filozofický, obsahuje kromě řady portrétů a památkových předmětů velmi vzácné rukopisy, prvotisky a knihy.

28 Nesprávně Maulpertsch, 1724–1796, byl rodilý Jihoněmec. Nejvíce jeho prací je ve Vídni, na Moravě a v Maďarsku.

29 (Tam) Václav II. (český král), zde (Václav) první (opat Meyer).

30 Knihovna, jíž prováděl Marii Louisu i jejího otce cís. Františka I. knihovník Dlabač, učinila na francouzskou císařovnu mohutný dojem.

31 Napoleon dal prý ostatní výtisky zničiti, poněvadž obsahovaly četné zmínky o tom, že poklady chované v Louvru byly uloupeny francouzským vojskem v Itálii.

32 Dlabač se narodil r. 1758 v Cerhonicích u Mirovic, zemřel r. 1820 a je pohřben v Úhonicích u Prahy. Byl jedním z národních buditelů, kteří se u něho na Strahově scházívali. Jeho přičiněním dosáhl strahovský opat Milo Grün, jenž byl ředitelem univerzitní fakulty filozofické, na guberniu povolení k vyučování češtině na všech školách a rovnosti naší řeči s němčinou nejen na školách (včetně univerzity), nýbrž i v úřadech. – Památku Dlabačovu uctila Praha pojmenováním jedné z hradčanských ulic „Dlabačovem“.

33 Nar. r. 1868 v Milevsku, zemřel r. 1927, pohřben v Nebušicích. Katalogizací celé strahovské knihovny, mající 103 000 knih, učinil ji přístupnou modernímu vědeckému bádání. Jeho hlavním literárním dílem je Soupis literatury o přenesení ostatků sv. Norberta, zakladatele řádu premonstrátského, r. 1627 z Magdeburku do Prahy.

Jak byl obnovován magistrát

O tom se dočítáme v XIX. knize na stránce 213 městského památníku „Liber rerum memorabilium consilii magni Veteris urbis Pragensis“. Úctyhodná ta sbírka, obrazící věrně život a osudy města, chována je v archivu hl. města Prahy jako vzácná památka dávných dob a nevysychající pramen jejich poznání.[34] Německý zápis zní v překladě asi takto:

„Roku 1678, 9. února na svatou Apolonii, obnoven byl magistrát tří měst pražských za těchto ceremonií:

Předem shromáždila se na radnici celá obec v 7 hodin německého času podle rozkazu Jejich Excelencí a Milostí pánů královských místodržitelů. Potom zúčastnili se Jejich hraběcí Excelence níže jmenovaní páni královští místodržitelé, jakož i páni hejtmani tří pražských měst mše svaté sloužené na svátek sv. Apolonie u ctihodných otců Tovaryšstva Ježíšova u sv. Salvátora. Po bohoslužbách odejel průvod k radnici v tomto pořádku:

1. prázdná karosa Jeho Milosti pana malostranského hejtmana Ferdinanda ze Schleidernu, tažená šestí koňmi,

2. podobný kočár pana novoměstského hejtmana Václava Čabelického,

3. karosa Jeho hraběcí Milosti pana staroměstského hejtmana Jana Václava Novohradského, kterou táhlo 6 koní a seděl v ní po pravé straně vysokorodá Excelence, pan nejvyšší purkrabí, vedle J. E. pan Albrecht Krakovský z Kolovratů, nejvyšší zemský dvormistr, pak J. E. pan hrabě Slavata, nejvyšší lenní sudí, kromě J. E. pana apelačního viceprezidenta, pana hraběte Wirbena a na kozlíku J. M. pan František ze Schleiderů, nejvyšší zemský písař. Následovaly prázdné karosy jmenovaných pánů.

Když dojel kočár s pány k staroměstské radnici, pomohl pan staroměstský hejtman Jejich Excelencím z vozu a vedl je do horního velkého sálu radnice, kde čekal již seřazený magistrát. Tam usedli páni kolem císařského trůnu, kdežto páni hejtmani, pan sekretář Smolík, staroměstský císařský rychtář a radní páni zůstali stát v pořadí svých hodností.

Nato řečnil za magistrát vážený pán Matyáš Macht z Löwenmachtu, doktor obojího práva, dosud městský kancléř a na budoucno primátor, za obec pan Jakub Štika.

Pan purkmistr Jan Petr Dresler odevzdal J. E. panu nejvyššímu purkrabí městskou pečeť, zabalenou v novém černém sametu 1 a ½ lokte dlouhém, a převázanou zlatou šňůrou. Pan nejvyšší purkrabí zprostil starý magistrát jeho úřadu a radní páni odebrali se za pažení, odkud vyvolával pan sekretář Smolík ty, jejichž funkce byly obnoveny. Dále přečetl J. E. pan nejvyšší purkrabí nejmilostivější rozkaz Jeho císařské Majestátnosti a odevzdal panu primasovi městskou pečeť. Všichni páni radní složili stojíce iuramentum consulare (přísahu radních), kterou předčítal pan Smolík. Potom učinili, počínajíc panem primasem, J. E. pánům místodržícím poklonu, podavše jim předem ruku. Pak se odebrali Jejich Excelence s novou radou do radniční kaple, a to v témž pořádku jako shora. Páni radní složili tam klečíce professio fidei (vyznání víry), předčítané panem Smolíkem. Konečně přísahali na misál, jejž držel pan nejvyšší purkrabí, sedě na křesle. Magistrát vyprovodil Jejich Excelence až k vratům radnice, pan primas až ke karose, do níž usedli páni v pořádku dříve vylíčeném.

Následovala ji karosa pana malostranského hejtmana, kdežto novoměstský pan hejtman odejel ulicí Železnou. Potom nasedl pan staroměstský hejtman a za ním odejely prázdné kočáry pánů nejvyšších úředníků zemských. Toliko magistrát, v čele s panem primasem a císařským rychtářem, šel pěšky na mši svatou do Týnského chrámu a po ní jel v kočárech do domu páně primátorova na hostinu.

Na Staroměstském náměstí hráli městští trubači a pozounéři intrády. Ozbrojené měšťanstvo, jehož jedna setnina stála u solního úřadu a druhá u městské strážnice, vzdávala novému primátoru a radě čest zbraní.

Zatím byly podobným způsobem obnoveny rady Menšího a Nového Města a poté sjeli se hodnostáři k slavnostní hostině v bytě primasa Machta. Byly prostřeny tři stoly: pro panstvo, primátora s císařským rychtářem a pro radu včetně magistrátního úřednictva. Tomuto stolu předsedal pan sekretář Smolík.

K tabuli vyhrávala městská hudba na pozouny, trubky, harfy, housle a jiné strunné nástroje. Vše minulo šťastně až do konce.“

Tento zápis pamětní knihy podepsali všichni účastníci slavnosti.

Podobným způsobem, někdy více, jindy méně honosným – byl potom obnovován pražský magistrát až do roku 1784. Toho roku na jaře byla totiž spojena dosud samostatná města pražská, Staré, Nové, Menší a Hradčany v obec jednu. A když byl zvolen purkmistr – apelační rada JUDr. Bernard Záhořanský z Vorlíku –, místopurkmistři, magistrátní radové a měšťanský výbor, zahájena byla činnost nové městské správy 9. srpna 1784 prostou a intimní slavností na Staroměstské radnici.

Zahájil ji purkmistr díkem císaři Josefu II. za osvícený čin a slibem řádného plnění povinností. Jemu odpověděl obdobným způsobem univerzitní profesor JUDr. Josef Antonín Schuster, jenž blahopřál zároveň zvoleným hodnostářům. Vlastní řeč pronesl však jménem celé, nyní jednotné obce sedmdesátiletý měšťan novoměstský Jan Tadeáš Habřina. Mluvil opravdu od srdce a radostně, když děkoval osvícenému mocnáři, obrácen jsa k jeho obrazu, slovy plnými nikoli snad patosu, nýbrž básnických přirovnání, dávaje plně průchod citům, naplňujícím mysli všech občanů:

„Na den tento slavný k posazení se v tomto vznešeném místě na stolici soudnou Jejich cís. král. Milosti městské rady dovol, JOSEFE II., mocnáři celému světu divný, říci: panování Tvé budiž na věky! Ty jsi, kterýž pro zachování církve Kristovy nepohnutedlně meč v rukách Tvých držíc, ze sínce jejího vykouzlé neduživosti vyčišťuješ, vroucnost v lidu vzbuzuješ, duchovního umění stejnost veřejnou uvádíš, pastýře její rozmnožuješ, proto spravedlivě Tobě dáno jméno král apoštolský. Ty jsi, který celému světu prostředkem nesčíslného vojska svého a zbraně dlouhých po mořském nebezpečenství vlnobití cest pro uvedení dobrého přátelstva pokoj vyhledáváš, z toho Tobě otomanská říše a po tomto okršlku země mocnářové hlavy své skloňují. Ty jsi, který v království Tvém českém hlavním tomto městě Praze a jinde z nejvyšší osvícenosti Tvé královských pokutných rychtářů, jací na zlehčení měšťanstva v radách svá místa měli, nejenom jsi zbavil, ale co divnějšího jest a k důkazu Tvé lásky světlejšího, na vyvolení císařskokrálovské slavné městské rady v hlavním tomto městě Praze království českého právo, jaké v Tvých rukách jsi měl, v ruce měšťanstva skrz volence od urozenosti, neurozenosti, od vysokého umění, neumění ze srdce Svého dal a udělil. Z toho Tobě nejenom tato celá obec měšťanstva, že otec Svých národů svatý jsi, s nesmírně velikou a radostí přivlastňuje, ale také i jinší národové tuto slavnou chválu v Tvých velikomyslných skutcích za ozdobu celýho europejskýho dílu světa Tebe uznávajíc, rozhlašují…“

Přítomným hodnostářům i posluchačům byla pak rozdávána příležitostná báseň malostranského tiskaře Jana Tomáše Vysokovršného, počínající slovy:

Poskoč, Praho, pražské hory poskakujte!

A vy, věže čtyř měst, se radujte!

A vy, vlny v řece, jim zahrejte!

A vy, lidé v Praze, zavejskejte!

Ejhle! Domy čtyř měst v jedno splynou,

v jednom magistrátu se obvinou…

Pak ještě byli do přísahy vzati nižší magistrátní úředníci a tichá slavnost byla skončena bez barokní pompy a dříve nezbytné hostiny, bohoslužeb a parád. Šlo se do práce.

Morstadt, Staroměstská radnice (kolem roku 1840)

Staroměstská radnice v XVII. století

34 Zrušena cís. Josefem II. r. 1784.

O nebožce lotynce

Staré Rakousko mělo dvě loterní hry: loterii velkou neboli třídní, jež byla totožnou s naší třídní loterií a celkem nepopulární, a pak loterii malou, „lotto“, v ústech lidu lutrii nebo lotynku. Tato hra o peníze byla velmi oblíbenou. Jak svědčí její názvosloví, přišla k nám z Itálie, naopak zase v Itálii hrálo se v ní systémem francouzským: nikdo není doma prorokem. Přivezli ji jacísi šlechtici, od nichž ji odkoupil roku 1787 stát, když viděl, jak podnikatelé bohatnou. Podmínky a způsob hry byl stanoven loterním patentem z roku 1813.

Kromě lákavé nabídky rychlého a lehkého zbohatnutí skrývala v sobě lotynka něco tajuplného a magického. Uhodnouti čísla, jež by vyhrávala mnohonásobek vkladu, nebylo možno prostým rozumem. Bylo k tomu třeba vnuknutí buď přirozeného, totiž pramenícího z nějaké náhody, anebo nadpřirozeného, nejčastěji ve snu. Proto byly snáře, zpravidla „persko-chaldejsko-egyptské“, které k nám přišly již v polovině XVI. století, nejvítanější pomůckou při výkladu snů a zároveň klíčem k zjištění šťastných čísel. Jednotlivé děje byly totiž očíslovány podobně jako osoby, zvířata a věci, ve snu vystupující.[35] Scéna, kdy naše babička nebo prababička se probouzí ze sna a rozsvěcuje svíčku, aby si rychle zapsala „numera“ snů, byla v starší literatuře a na žánrových obrázcích vylíčena nesčetněkrát. Jedno z nejkrásnějších vylíčení podal nám Neruda ve svých Malostranských povídkách:

„Nikdo by neuvěřil, jak rozsáhlých je třeba příprav, než se jednou jedenkráte může najisto do lutrie vsadit! Dobré numero vypočteš chladným rozumem svým, aniž se ti zjeví bleskem, ledaže velkou náhodou, jížto nikdo rozvážný dbáti nebude; dobré numero není žádnou matematickou veličinou, aniž jakousi netělesnou vidinou, nevyrůstá ani z rozumu, ani z obrazotvornosti a přirovnal bych je květině nebo ještě spíše křišťálu, jenž potřebuje času na rozkvět a dozrání, jenž potřebuje také pevnou půdu pod sebou a tou půdou je numeru lidské srdce. Ano, srdce je vlastní numera, a jakož srdce lidské souvisí s celým světem ostatním, jakož na srdce to působí i nejvzdálenější hvězda magnetickou silou svou, takž souvisí také numero se světem celým. Pro ten původ svůj je také numero nepopiratelným majetkem pohlaví ženského, a kdykoli se muž do toho vplete, přijde ihned na scestí, zabředne i utone v bahně rozumového vypočítávání.

Všeho toho, třeba by nedovedla se rovněž krásně vysloviti jako my, byla sobě Bavorová plně vědoma. Pěstovala numera, jako zahradník pěstuje ze semene květiny své, byla stejně vzdálena nahodilé hry s ‚trhačkami‘ u kupců vyvěšenými i výpočtů zapletených, i základem obsáhlých její operac byl snář ‚kumbrlík‘.

Mystické to zajisté jméno, mystické při pouhé své tradicionálnosti jako celý tištěný nápis vzácného toho spisu, jenž zní: ‚Výklady o důmělém zdání snů některých přirozeností, které od rozličných příčin snův plémě se vykládají, a numera, která dle vyznamenání snův do loterie sázeti se můžou.‘ Úvod cituje některé staré mudrce, mluví o Aristotelu i manželce Hektorově, o Severovi a matce Virgiliově, o žebříku Jakobově i kravách faraonových, o snu tří králů na východě i Nabuchodonozora v Babylonu, a o všem tom tímtéž jasným slohem, jaký ve sděleném nápisu, slohem, jehož pouhý rozum nepronikne, jemuž ale cit rozumí.

Správný výklad snů je základem lutrie a výkladu tomu slouží ‚kumbrlík‘. Avšak každý sen se nehodí k výkladu. Jsou zajisté měsícové, kteří mají jen málo dnů k výkladu šťastných, tyto jsou každé zkušené pěstitelce dobře známy, neboť jsou to ‚důměnlivosti od starých hvězdářů vyznamenané, avšak od řiditele nejvyššího všech planet potvrzené‘. Šťastný den nerodí ale také hned perlu svou, neboť jen nezkušenec neví, že je osm rozdílných ‚plemen‘ snů a z těch že je jen páté plémě to pravé. Nejdřív sluší vyloučiti z luterního výkladu všechny sny, které pocházejí od zlého ducha (plémě osmé), jakož i ty, které se lidem bohumilým udělují co přímá zjevení (plémě sedmé). Snové, ‚kteří pocházejí od kmene nějaké nemoce‘, z horkosti krve a myšlení, z vody v játrech neb plících, nemají taktéž váhy. Plémě páté ale rodí se těm, ‚kteří na noc málo nebo žádných pokrmů nepožívají a přitom také zdravé a uspokojené mysli jsou.‘[36] Lutristka spravedlivá musí sobě tedy zřídit zvláštní způsob života k vůli plemenění snů a Bavorová sobě jej zřídila.

K povedenému takto snu dává potřebné numerové výklady tedy kumbrlík (jsou sice ještě mnohé jiné druhy snářů, mezi nimi i obrázkové, avšak, ač každý má cenu svou, vyniká kumbrlík přece nad snáře jako Sněžka nad hory). Vybraná tato numera nejsou sice nade všechnu pochybnost vznešena, ale vsadí se jednou přece pro tah nejbližší, jaksi aby se pec prohodila. Vyjdou-li hned, dobrá, nevyjdou-li, neškodí, reškonda se nezahodí, nýbrž dobře schová. Majíť totiž lutristky rozdělenu dobu snů na čtyři časové díly, každou po třech hodinách, sedmá hodina večerní je jim hodinou první, což má arciť ráz poněkud starobylý. Dle toho ale, v kterém časovém dílu sen se zrodil, ví se zas najisto, kdy lze ve vyplnění doufati, zda do osmi dnů nebo do třetího tahu, do tří měsíců, do tří let, ano až i do dvanácti let. Je tedy velmi důležito, aby lutristka měla svou pečlivě pořádanou sbírku reškond vyprubovaných.

Tím arciť není řada pomůcek lutristčiných ještě v konci. Bavorová sice nedbala podobných hloupostí, jaká je například ta, když si dá někdo devadesát nastříhaných čísel do sklenice a k nim velkého křížového pavouka, aby je pavučinami svými vytáh – na to byla příliš rozumna, měla ale dlouhý plátěný sáček a v něm devadesát kuliček a z těch tahala sama každého dne pravou rukou tři a levou tři. Vytažená takto čísla psala se zaznamenáním dne pečlivě na zvláštní archy a připsala k nim ‚já‘, protože dávala také denně tahat muži a synovi, jakož i jiným jí sympatickým lidem, vše vytažené zapisovala a ke každé řádce jméno toho kterého připisovala. Čísla v tazích veřejných vyšlá zapisovala zase na jiný arch, neboť seznam takový má svou důležitost, nelze sic s určitostí vyslovit zákon, dle kterého se tažená čísla opakují, avšak když v určitých dobách seznamy přehlížíš, trhne to s tebou najednou u jisté řádky, a to je vnuknutí. A konečně když přijde ta doba, kdy vyložený sen dobrého dne a plemene dojíti má svého vyplnění, když pak v době té zároveň se tatáž čísla tahají pravou a levou, když k tomu připojuje se také ještě to vnuknutí, nuže, pak jdi a vsaď, neboť není již pražádné pochybnosti o jisté výhře! Dle toho všeho řídila se Bavorová, vsadila si řádku dle svého nezměněnou, vsadila ji v plné jistotě své bez amba – a také vyhrála…“

O inspiračním problému sázky do loterie jsme již dostatečně poučeni z těchto humoristicky míněných, ale podle skutečnosti přesně podaných řádek velkého romanciéra. Zbývá nám několik slov o reální hře, neboť loterie byla ve skutečnosti velmi střízlivá a matematicky přesná, neodchylujíc se nikdy a nikde od pevných zásad a herního plánu. K různým číselným výkladům snů a symbolickým číslům bývala někdy nemilosrdně tvrdou. Ze statistiky čísel tažených v období 1840 až 1845 vidíme, že nejvíce výher připadlo na bezvýznamné číslo 16, zatímco symbolické cifry 3, 7 a 9 nevykázaly se zvláštním úspěchem.

Tahy konaly se jednou za měsíc u loterních ředitelství v jednotlivých hlavních městech rakouských korunních zemí. U nás se přirozeně hrálo nejvíce na „Prahu“, ale též na „Brno“ a na „Linec“. Z důvodu státního monopolu – mimochodem vynesl v roce 1914 ryzích 20 mil. K – byla přísně zakázána a jako důchodkový přečin stíhána hra v loteriích zahraničních (ba i uherských), ač i tam se tajně a pokoutně hrávalo. Sázky se přijímaly v t. ř. „kolekturách“, malých krámcích v zastrčených uličkách. Někdy byla taková kolektura totožná s krámem místního kupce. Hned zrána po tahu vyvěsil kolektant vyšlých pět čísel v povědomém podélném zarámování. Červená čísla znamenala tah pražský, modrá brněnský a černá linecký.

Až do jednoho dukátu vyplácely se výhry na místě, pro výhru větší musil si dojíti šťastný výherce do loterního ředitelství.

Před krámkem bývalo zrána po tahu jako v úle. Ti, kdož nevyhráli, nesli svůj osud podle temperamentu: buď se stoickým klidem, aneb s kritikou, ne-li láním. Výherci se samozřejmě radovali – nebylť řídký případ, že za pár krejcarů získali malé jmění. Sedmiletý Mikoláš Aleš psal rozradostněn bratrovi do Písku: „Milý Honzíčku, dostaneš novej kabátek. Tatínek vsadil do lutrie ambo a vyhrál sedmdesát zlatejch. Už je po nouzi, po nouzi…“

A nyní přistoupíme k otázce, jak se v lotynce hrávalo.

V loterii bylo devadesát čísel od 1–90 a na každé bylo možno vsaditi. Výhry byly zlatkové, sázely se krejcary, nejméně však tři. Nebo byly výhry dukátové, sázely se zlatky. Princip však byl u obou her týž. Dukátové výhry nebyly obvyklé, neboť sázející obecenstvo rekrutovalo se valnou většinou z drobných, málo majetných vrstev. Obě hry dělily se opět na pět různých způsobů:

1. na tah neurčitý („per estratto ordinario“),

2. na tah určitý – lidově „na kouli“[37] („per estratto determinate“),

3. na uhodnutí dvou čísel („ambo sólo“),

4. na uhodnutí tří čísel („terno secco“),

5. na spojení dvou předcházejících způsobů („ambo terno“).

V loterní teorii byly ještě hry „kvaterna“ a „kvinterna“, ale tyto sázky nebyly v Rakousku přijímány – snad aby výherce „nestrhl“ státní pokladnu. I takto byly výhry v poměru k vložené částce značné.

V případě 1. (tah neurčitý) vyplácel se vklad částkou čtrnáctinásobnou, v případě 2. sedmdesátinásobnou, za jedno ambo dvěstěčtyřicetinásobnou, a za terno dokonce již čtyřitisíceosmdesátinásobnou. Kromě způsobu 2. (na tah určitý) vyhrávalo každé vsazené číslo, ovšem jen dílem na ně připadajícím, tj. pětinou celé výhry. Kdo hrál „ambo sólo“ a vsadil alespoň na dvě čísla, vyhrál, uhodl-li je. Třemi uhodnutými tři amba, čtyřmi již 10 amb.

Aby se hráč nemusil zdržovati únavnými výpočty, kolik amb a teren lze složiti z jednotlivých čísel, byly k tomu účelu sestaveny tzv. „základní tabulky“. Z nich zvěděl, že dvě čísla dávají jedno ambo, tři čísla 3 amba a jedno terno, čtyři čísla 6 amb a 4 terna, pět čísel 10 amb a 10 teren a tak dále, až devadesáté číslo dávalo nejvyšší možný počet 4005 amb čili 117 480 teren.

Kdo spěl k vyšším metám a hrál na výhru jednoho dukátu, musil vsaditi tolik krejcarů, kolik se dalo složiti z počtu sázených čísel amb.

Například někdo vsadil číslo 26, aby vyhrál dukát. Poněvadž číslo 26 dávalo 325 amb, musil vsaditi 3 zlaté 25 krejcarů. Totéž platilo o ternech, hrál-li někdo na výhru dvaceti dukátů. Opět příklad: někdo vsadil číslo 26, aby vyhrál 20 dukátů. Číslo 26 dávalo 2600 teren. Musil tedy vsaditi 26 zlatých. U vysokých čísel docházelo k závěrům krkolomným. Například: číslo 88 dávalo 109 736 teren. Podle toho by byl musil vsaditi hráč s nadějí na výhru 20 dukátů – 1097 zlatých 36 krejcarů! Naštěstí nikdo tak vysokou hru nehrál a vsázel-li již na dukáty, tedy držel se „při zemi“, nejvýše tak do čísla 20. Nejen každý způsob hry, nýbrž i každý druh v jednotlivém způsobu zahrnutý měl svoje přehledné tabulky, t. ř. „ukazatele“. Příkladem otiskujeme výherní sazebník hry nejobvyklejší, na tah neurčitý (estratto ordinario):

Sázka

Výhra

Sázka

Výhra

Sázka

Výhra

Sázka

Výhra

kr.

zl.

kr.

kr.

zl.

kr.

kr.

zl.

kr.

kr.

zl.

kr.

1

–

24

4

2

48

7

4

54

10

7

–

2

1

24

5

3

30

8

5

36

11

7

42

3

2

06

6

4

12

9

6

18

12

8

24

Malá loterie zanikla s koncem Rakouska. Zvítězila totiž zásada, v daném případě ne zcela přiléhavá, že není důstojné státu obohacovati se na úkor vrstev nejchudších. Náhradou lotynky stala se třídní loterie, která je k své předchůdkyni v témž poměru jako fádní a přihlouplá dcera k duchaplné a temperamentní matce.

Morstadt, Praha v letech čtyřicátých

35 Například: někomu se zdálo, že viděl hbitě rozmlouvajícího žida a židovku. Vsadil čísla 5 (židovka), 7 (žid) a 54 (mnoho řečí). Tento děj bylo možno libovolně rozšiřovati. Mnohomluvní židovští manželé vycházeli z domu (číslo 14), když svítilo slunce (číslo 1), atd.

36 Římský básník P. Ovidius Naso pravil, že „na počátku dne jsou sny nejpravdivější, protože v té době není duch rušen zažíváním“.

37 „Koule“ říkalo se číslu.

Vánoce! Vánoce!

Nejkrásnější svátky roku byly ve staré Praze slaveny mnohem poetičtěji a procítěněji než dnes. Město bylo malé, sousedské a pevně sevřeno hradbami. Vřelé náboženské cítění lidu dodávalo svátkům velebného rázu náboženských slavností, zejména ony slavné půlnoční mše, na něž putoval každý člověk, ať šlechtic, měšťan, nebo podruh. A což teprve „hrubé“ mše svaté o Božím hodu, trvající od 9. hodiny ranní až do poledne! Slavná byla zejména v katedrále Svatovítské, kde ji sloužil sám arcibiskup se sborem kanovníků „vždy věrné“ kapituly metropolitní za přítomnosti aristokracie, nejvyšších úředníků a generality. Celý rok připravovali ředitelé chrámového kůru – namátkou jmenujeme slavná jména Brixiho, Koželuha, Vitáska a Škroupa – hudbu a sbory k této slavnostní a posvátné příležitosti.

Úvodem Vánoc býval mikulášský trh na Staroměstském náměstí, jehož starodávný ráz zachytila Karolina Světlá ve svých „Vzpomínkách“. V městském muzeu visí Korunův obraz tohoto trhu z let čtyřicátých nebo o málo pozdějších. V přítmí sněživého zimního večera září náměstí množstvím malých světélek plátěných stánků a bud, kolem nichž se hemží na čerstvě napadlém sněhu množství starodávných lidiček. V pozadí ční v temnotách velebně přísné obrysy radniční věže.

Kdysi – v XVII. a následujícím století – zahajoval vánoční týden průvod pražských židů, vezoucích na Hradčany hodnostářům dary – husy a cizokrajné plodiny –, později průvod pekařského cechu s obrovskou „štědrovkou“, kterou neslo na ramenou šest tovaryšů. Průvod byl provázen hudbou a přirozeně obrovským sběhem zevlounů a zvědavců. Štědrý den býval ve znamení úplného klidu řemesel a kanceláří, jen obchodníci prodávali ještě dopoledne opozdilcům. Úředníci a měšťané rádi zapadali do kaváren a vináren – doma bylo totiž mnoho práce s přípravami a kuchtěním. Kromě toho držel se přísný půst.

Se slavnostní večeří začínalo se velmi záhy, o šesté, nejpozději sedmé hodině. To proto, aby bylo po ní dost času na besedování. Po jedenácté končilo, neboť se šlo na půlnoční.

Prostí Pražané – většina obyvatelstva – přišli zpravidla z českého venkova, proto zachovávali venkovské obyčeje i v městě. Jako na venku sestávala i zde štědrovečerní hostina z polévky, pečené husy a „sejrového“, tj. tvarohového koláče. Ryba – losos, candát, pstruh, štika, sumec, úhoř (zvláštní pochoutkou byly t. ř. „bobří ocasy“) – byla jídlem šlechtickým. V těchto kruzích byla ovšem po francouzském zvyku pouhým předkrmem, po němž následovala jídla další, zejména nadívaný krocan – pak opulentní hostina zalévala se „paterem vín“. Po šlechtě se odjakživa opičilo měšťáctvo s tím rozdílem, že rybu – tradičního kapra – učinilo pokrmem hlavním. Rychtář Vavák rýmuje roku 1793 ve svých „Pamětech“, že „Monžůr“ (Monsieur, francouzskou módou posedlý měšťan) o Štědrý den

w huse widiel cžeskau chybu

po fransku chtiel wzácnau rybu.

Náš venkovan jistě kroutil nad tak podivným přáním hlavou – vždyť naše rybníky a řeky oplývaly takovým množstvím ryb, že se musila nutiti i chasa, aby je jedla.

A jsme-li již u toho štědrovečerního kapra, vnucuje se nám neodbytná vzpomínka na bratry Mánesy, kterak si koupili na Štědrý den kapra, pak se jim ho zželelo, neměli odvahy zvíře zabíti, až konečně se vytratili z domova a milému kapru dali svobodu ve Vltavě. Vzpomínku zvěčnil humoristicky Jakub Arbes. Symbolem staropražských Vánoc byl betlém s vyřezávanými figurkami, hvězdou a nápisem „Sláva na výsostech Bohu a na zemi pokoj lidem dobré vůle“, jaký dodnes vídáme v pražských kostelích, ovšem v daleko větším měřítku. Každá rodina měla betlém svůj, děděný z pokolení na pokolení. Tklivě a srdečně vzpomínal Neruda na betlém svého dětství. První stromeček postavil roku 1820 ve svém libeňském zámečku zasloužilý ředitel Stavovského divadla Liebich, zvaný pro svou dobrosrdečnou povahu „papá Liebich“. Za mlada viděl za své herecké pouti severský zvyk v Německu. Nebyl to ještě stromeček náš, se svíčkami, ozdobami a cukrovinkami, nýbrž prostá jedle, postavená na jídelním stole. Vybraná společnost Liebichova byla prý stromkem překvapena. Více byl však překvapen sám hostitel, když našel pod ním – svazeček svých vlastních směnek, které jeho urození přátelé od židů vykoupili, aby mu usnadnili další umělecké podnikání… „Ustrojený“ stromeček zazářil až roku 1840 v domě univerzitních profesorů, t. ř. „Starém Štokhause“ v Celetné ulici. Trvalo však dalších dvacet let, než se „Tanebóm“ vžil. Jiné odznaky štěstí: jmelí, podkovy, čtyřlístky, prasátka aj. bývaly u nás neznámy. Přivandrovaly z ciziny až později. Dárky bývaly i v lepších rodinách dosti skromné: tabatěrky, dýmky, šle a pantofle pro otce, látka na šaty, kanafasy, ubrusy, rukávníky obecně zvané „štucly“, zástěrky pro matky a dcery. Snoubenci si vyměňovali před stromečkem prstýnky, milenci jiného druhu věnovávali si s oblibou knížečky básní. A děti? Však to víte – barvičky, kružítka, pera, nějakou tu loupežnickou nebo dobrodružnou knížku (nezapomeňme na „Robinsona Crusoe“ a ještě lepšího „Miloslava Vlnovského“, brémského kormidelníka!) anebo jen ovoce, v zámožnějších rodinách jižní. (Ještě roku 1870 inzeroval lahůdkář Švertásek, že na Vánoce obstaral vzácné „pommes d’orange“ – naše pomeranče.) Hračky patřily dlouho jen do šlechtických rodin.

Po večeři se lilo olovo a hrály společenské hry. Dámské – sekretář a patience – byly nevinné, horší to bylo s mužskými. Muži hrávali v karty, a to náruživě a o velké částky. Nadarmo nehřímal v Emauzích roku 1873 páter Eustach, že muži hanobí posvátnost večera hanebným karbanem… Nebylo ovšem dopřáno všem lidem, aby se měli o svatvečer dobře, ba ani aby se dosyta najedli. V životopise Boženy Němcové čteme, že o Vánocích roku 1859 „neměla více než pět zlatých, které jí poslala paní Palacká z Itálie, a že nemohla na Štědrý den dát svým dětem více než po malém kousku ryby a jednom jablíčku. Po této večeři hrály děti o tři ořechy a Němcová spravovala Jaroušovi kalhoty…“.

Do klidu Vánoc vpadla někdy nepříjemná zvěst o neštěstích, úmrtích a vraždách. O Vánocích 1815 vyvraždil zločinec Masson rodinu krčmáře Hofmanna, den před Štědrým večerem 1835 uprchl z vězení Novoměstské radnice „strašný lesů pán“ Babinský, roku 1904 zemřel F. F. Šamberk a o šest let později udála se hrozná železniční katastrofa u Uherska. Takové příběhy působívaly na slavnostně naladěné mysli zvlášť tíživě. K vzrušení myslí přispěl roku 1799 příjezd slavného ruského vojevůdce Suvorova nebo 1846 první spiritistická seance.

Na sv. Štěpána se chodilo po domech s koledou. Za dávných časů chodili s ní dokonce pražští faráři, doprovázeni kantory a kostelníky, později byly tyto koledy, mající příchuť žebrání, konzistoří přísně zakázány. Povánoční týden byl vyhrazen účtování s mizejícím rokem, uzávěrkou v obchodech a úklidem v domácnostech. V poslední den roku účtovalo se i s vlastním svědomím v šeru pražských chrámů a večer se chodilo na „silvestra“, jenž býval v starých zlatých časech mnohem veselejší a bujnější nežli dnes.

Každá pořádná hospodyně měla již doma kalendář na budoucí rok se zábavnou částí, jež byla dobrou četbou za dlouhých zimních večerů. Oblíbeny byly kalendáře Vlastenecké, Občanské, Hospodářské, Privilegované, Hasičské, kdysi kalendář profesora hvězdářství Filipa Kulíka, od roku 1855 Pečírkův Národní kalendář, jenž vychází dosud.

Na Nový rok se přijímala blahopřání. Přišli kominíci, popeláři, domovníci a celá řada figurek a postaviček v čele s listonošem, jenž přinášíval – již od roku 1779 – poštovní knížku čili „postpýchl“. Ve vyšších kruzích považovalo se novoroční blahopřání za společenskou povinnost, již bylo nutno plniti osobní návštěvou nebo alespoň odevzdáním navštívenky. Když se tato povinnost stávala pro množství gratulantů obtížnou a únavnou, zavedl osvícený nejv. purkrabí Karel hrabě Chotek roku 1827 jakousi její náhražku, totiž blahopřejné lístky (říkalo se jim „omluvenky“), zdobené ocelorytinou pražského malíře a profesora malířské Akademie Josefa Berglera. Výtěžek prodeje těchto grafických listů – předchůdců našich novoročenek, jež zavedl až roku 1907 malíř Stretti – byl odevzdáván dobročinným účelům. Pod obrázkem bývala krasopisně rytá a uměleckými kudrlinkami ozdobená slova „Pour Félicité“, aby žádná z obou národností nebyla uražena. A jakmile se objevili za dveřmi tři králové, nesoucí místo zlata, kadidla a myrhy pouze libovonného „františka“, pak bylo určitě a zcela jistě po Vánocích.

Vánoční trh na Staroměstském náměstí (kolem r. 1900)

O městských privilegiích

Úkolem archivu hlavního města Prahy jest sbírati, ochraňovati a seřazovati staré písemnosti pražské, studovati je, uveřejňovati a předkládati dějepisnému bádání. Nejde ovšem jen o listiny a knihy. K archivu přičleněny jsou i sbírky starožitných pečetidel, plánů, map, inkunábulí (prvotisků) a starých tisků vůbec, pražských novin od konce XVIII. století až po dnešek, pamětihodných medailí a mincí, fotografií, úředních protokolů, soukromých korespondencí významných osob atd. Ve sbírce listin jsou uložena nejvzácnější městská privilegia (výsady), jimiž udělovali čeští panovníci v Praze určitá práva nebo svobody, zpravidla na důkaz přízně nebo jako odměnu věrnosti. Psána jsou většinou na pergamenu, opatřena královským podpisem a pečetí. Městský archiv chová 106 takových privilegií. Jsou však pouhou čtvrtinou všech pražských privilegií, dějepiscům známých. Většina zmizela během několika století při četných požárech, konfiskacích a za dějů válečných. Nejčastěji byly tyto dějinné památky zničeny nebo zašantročeny z nevážnosti.

Nejvíce privilegií náleželo Starému Městu pražskému. Nejstarší jest krále Jana Lucemburského na prodej dříví v Podskalí (z r. 1316). Mladší poněkud listina německého císaře Ludvíka má překrásnou zlatou pečeť (bulu). Vzácné privilegium Karla IV. z roku 1374 pojišťuje staroměstským měšťanům různá práva vzhledem k chystanému založení Nového Města. Městský znak byl polepšen a rozhojněn dvěma výsadami: r. 1475 a po vítězství nad Švédy 1648. Rozradostněný císař (Ferdinand III.) potvrdil tehdy Pražanům všechna privilegia, jež jsou od té doby svázána v knihu. Nejstarší výsada Nového Města je z roku 1434, Malé Strany z 1330, Hradčan 1756, tedy z doby panování Marie Terezie. Až na některé výjimky neplatí již dnes stará privilegia jako právní předpisy a závazky. Jsou pouze vzácnými a po umělecké stránce velmi cennými odkazy dávno minulých dob.

Jak jsem již řekl, slouží dějepisnému bádání, jež z nich čerpá cenné poznatky o starobylých právech a právním postavení matky českých měst za různých věků. Totéž platí o listinách psaných na pergamenu a později na papíru. Sbírka není rozsáhlá. Čítá pouze 50 pergamenů a 4000 svazků starých listin a papíru. Nejstarší kus je z roku 1359. Sbírka obsahuje různé listiny, týkající se správy města. Jde v nich například o obsazení míst rychtářů, osazení vinic, založení Andělské zahrady na Novém Městě, obchod solí, dřevem a vínem, různé listiny nadační, úřední nařízení a dopisy králů. Mnohé listiny mají okraj opálený četnými požáry, jež na radnici řádívaly. Pro dnešní život důležitější je přičleněná sbírka novějších právních listin, která počíná rokem 1868 a je z valné části platná dosud. Zato je po stránce dějepisné a kulturní významná méně než sbírka stará, k níž druží se ještě sbírka starodávných listin a knih zaniklých cechů řemeslnických, poskytující zajímavý pohled na život staropražských měšťanů, řemeslníků, obchodníků a umělců. Ze soukromých listin uložených v městském archivu pozoruhodná je opět sbírka osobních dokladů (zejména křestních listů) všech pražských měšťanů z let 1784–1863. Uchazeč o měšťanské právo musil je předložiti se žádostí, ale s měšťanským diplomem je zpět již neobdržel.

A nyní k městským rukopisům, jež jsou základem celého archivu. Je to předně pergamenová kniha z roku 1391, obsahující sbírku magdeburského práva, jímž se za středověku řídilo Menší Město pražské. Je zdobena krásnými iniciálami (začátečními písmeny), od nichž se vinou zlaté ozdoby. Ještě krásnější jest právní kniha staroměstská z roku 1420, úhledně psaná a jemně iluminovaná (ozdobená v textu drobnými obrázky). Z obyčejných – po umělecké stránce však rovněž významných rukopisů budiž uvedena zpráva správce starobylého orloje Jana Táborského z Klokotské hory o stavu orloje roku 1570. V iniciále vymaloval se sám písař zprávy, stár 70 let.

Archiv chová dále řadu městských pamětních knih. Nejstarší je staroměstská, počínající rokem 1310. Má latinský název „Liber vetustissimus statutorum et aliarum rerum memorabilium“ (Nejstarší kniha stanov a jiných pamětihodností), ale psána je nejen latinsky, nýbrž i česky a německy. Začíná městskými počty a účty a pokračuje protokoly městské rady a jinými důležitými záznamy obecními. Podobný je památník z roku 1366 kromě celé řady pamětních knih novějších, z nichž ony založené a psané po roce 1400 jsou zvlášť úhledné a skvostně vázané.

Tím ovšem není archivní knihovna vypočtena ani zdáli. Chybí nám zmínka o knihách procesních (sporných) a soudních, pozemkových, vrchnostenských, špitálních (nemocničních), kostelních, berních, městských tržišť a zejména spisy různých, dnes již dávno zaniklých městských úřadů, z nichž úřad perkmistra hor viničných (správce městských vinic) je nejzajímavější, neboť nás poučuje o bohatství, jež měla Praha ve svých vinicích, a to celé tři míle kolem města.

Většina knih vyniká vzácnými vazbami, vlysy a řezbami, podávajíc tak jasný důkaz vyspělosti staropražského řemesla knihařského. Většina archiválií byla od svého vzniku majetkem města, jiné byly darovány různými příznivci, koupeny nebo náhodně objeveny, často za okolností velmi romantických. Zajímavý například je osud starobylého privilegia krále Rudolfa II. z roku 1590. Z městského archivu totiž na počátku XIX. století nějakým záhadným způsobem zmizel, ač ho tam viděl ještě roku 1790 dějepisec Pelcl. Tehdejší hospodářský referent V. Bock, jenž spravoval i městský archiv, marně se po vzácné památce pídil a marna zůstala i snaha jeho nástupce Jebauckého. Vzácný pergamen jako by se byl do vody propadl! Až roku 1840 daroval ho náhle pražskému magistrátu vídeňský knihkupec Matěj Kupič, jenž vzácnou listinu koupil při dražbě pozůstalosti pražského sběratele rytíře Schönfelda za 120 zlatých.

Nakonec několik slov o vzniku pražského archivu.

Ve středověku míval důležité listiny v opatrování městský rychtář, jenž nebyl starostou voleným měšťany, nýbrž královským úředníkem a jakýmsi dozorcem nad městem. Privilegia, knihy a pečetě uschovával v prosté, železem pobité truhle ve svém úředním domě, který slul rychtou. Později chovali městské památky ve svých bytech významní měšťané. Aby neměl k truhle přístup jednotlivec, byla opatřena sedmi zámky a otvírání dělo se velmi obřadně za přítomnosti všech sedmi konšelů, kteří opatrovali klíče. Později byly skříně (jediná truhla již nestačila) uchovávány ve sklepě na radnici. Dozorem nad nimi byl pověřen purkmistr s nejvyšším úředníkem, jenž slul městský písař, později syndik nebo sekretář. Po spojení měst pražských roku 1784 zvětšil se archiv staroměstské radnice o sbírky připojených měst, Nového, Malé Strany a Hradčan, ale pořádku a sjednocení nebylo. Z nedostatku místa a odborného uspořádání byly jeho jednotlivé složky ukládány na různých místech, v městské pokladně, magistrátních úřadech a ve skladišti odložených písemností ve zrušeném kostele sv. Mikuláše (na Starém Městě), kde zejména trpěly vlhkem a deštěm. O nápravu staral se již František Palacký, tehdy obecní starší, ale skutkem stala se až r. 1851, kdy byl zvolen městským archivářem náš národní básník Karel Jaromír Erben, jenž uspořádal dosud nesrovnaný a na různých místech bez ladu a skladu uložený archiv podle zásad vědeckých. Neúmornou prací Erbenovou, jeho pomocníka Ranka a nástupců v archivářském úřadě, doktorů Emlera, Čelakovského a Teiga vyrostl z pouhého skladu dokladů a listin řádně vybudovaný a organizovaný ústav, schopný zastávati úkoly vědeckého a praktického rázu. Dovršitelem snah svých předchůdců je dr. Vojtíšek, za něhož byl archiv pozoruhodně rozšířen po stránce obsahové a zdokonalen po stránce technické.

Až do osudného 8. května 1945, kdy vandalští Němci z nesmyslné pomstychtivosti vypálili Staroměstskou radnici, byl archiv umístěn v přízemí a prvním poschodí východní části radnice. Onoho dne metali Němci na radnici z tanků zápalné pumy a způsobili obrovský požár, v němž radniční fronta do náměstí (navržená r. 1839 vídeňským architektem Nobilem), lehla popelem. Přitom byl krutě postižen i městský archiv, ač privilegia a rukopisy, o nichž jedná náš článek, se naštěstí zachovaly, neboť byly uloženy mimo Prahu. Ale i tak byla městu a celému našemu národu způsobena obrovská škoda. Městský archivář prof. Václav Vojtíšek vypočítává ji takto:[38] „Shořelo 82 rukopisů městských knih trhových od roku 1400 až 1750, i jiných cenností. Shořelo 12 kovových pečetidel od r. 1280 do r. 1784. Shořela sbírka vyobrazení, rytin, plánů, kreseb, leptů, starých, neobyčejně vzácných fotografií, dobře 10 000 kusů, v tom Sachsova sbírka, zachráněná roku 1939 před gestapem pro pražskou obec. Shořela sbírka plánů zbořených pražských domů od roku 1830. Shořela sbírka novějších fotografií pražských domů, okolí města, památek a také pramenů pro dějiny města Prahy, aspoň 30 000 snímků i s negativy. Shořel popisní materiál z 1. poloviny XIX. století. Zničeny registratury několika úřadů, zvláště prezidia a města Smíchova od roku 1800. Vniveč přišla knihovna asi o 70 000 svazcích, knihovna nevyslovitelné ceny – vlastně ani ne knihovna, nýbrž sbírka mimořádných cenností a důležitostí. Zkázu vzaly literární pozůstalosti a korespondence bývalých městských archivářů, zničeny inventáře, katalogy, lístkové rejstříky – veliké dílo pěti generací archivářských za 100 let, nehledíc k soukromým ztrátám vědeckých úředníků nynějších.“.

Pohroma tedy strašlivá a nenahraditelná. Doufejme však, že během dob se i tato rána zacelí a s novou budovou radnice, jež bude svědectvím českého ducha a české práce, vzkvete i archiv našeho hlavního města, tolikrát pronásledovaný lidmi i živly, do nové šíře a slávy.

Vladislav Jagellonský na privilegiu Menšího Města pražského (1507)

1                                                                                                                       2

3                                                                      4

Stará pečetidla městská:

1. Velká pečeť Menšího Města pražského asi z roku 1280. – 2. Velká pečeť Starého Města pražského asi z r. 1280. – 3. Sekret Starého Města pražského z pol. 15. století. – 4. Sekret Starého Města pražského z r. 1570

38 V Hypšmanově knize „Sto let Staroměstského rynku a radnice“.

Nejkrásnější hřbitůvek

Víte, kde je? Nevíte. Pojďte se mnou, dovedu vás tam. Půjdeme Nerudovou ulicí až k hradní rampě, potom strmým Úvozem – staří Pražané mu říkají básničtěji „Hluboká cesta“ – až na náměstí Pohořelec. Odbočíme Clam-Martinicovou silnicí vpravo, asi v její polovině přejdeme jízdní dráhu a z úrovně ulice sestoupíme k dřevěným vrátkům, spíše vchodu do venkovského zahradnictví nežli na hřbitov. Ocitneme se v úvalu, tísněném z jedné strany návozem ulice a z druhé hradební zdí, po staropražsku „šancemi“, z dob císaře Karla VI. a jeho dcery Marie Terezie.

Staneme na bývalém vojenském hřbitově. Kdysi býval větší. Praktická doba a nenasytná rozpínavost města, rozšiřujícího se valem za 10. baštu Mariánských hradeb, stlačila jeho původní rozlohu na nepatrný zbytek. Z Hradčan se sem jezdívalo Strahovskou branou, ovšem již ne tou malou, „pěkně malovanou“, která viděla útěk českého vojska z Bílé Hory, nýbrž její honosnější nástupkyní, jež slula též branou Říšskou. To, co bylo za hradbami, byl již venkov, s masivem bělohorského kláštera uprostřed.

Na hřbitůvku jsou pohřbeni vojáci všech zbraní, nejvíce dělostřelci, jež na Hradčanech ubytoval císař Josef II. (Jak známo, sloužila za dělostřelecká kasárna i část královského hradu a za laboratoř a skladiště střelného prachu nádherný letohrádek královny Anny.) Tu a tam odpočívá i některý soused z Hradčan, kterého sem pohřbili, poněvadž bylo na Malostranský hřbitov u Košíř příliš daleko.

V podzimní den je zde pološero. Za dlouhá léta srostly koruny divokých kaštanů v nepřetržitou klenbu. V první chvíli ani nepozorujeme, že jsme na hřbitově. Někde zdvíhá se sice hromádka, porostlá břečťanem, jinde ční rozvalený sloup nebo rzí ohlodaný křížek, ale celek působí spíše dojmem divokého sadu nežli posvátného místa.

K hrobům přicházíme teprve na přelomu hřbitůvku, vinoucího se klikatě podél hradeb. První náhrobek, který nacházíme, náleží setníku Josefu Guhrovi, šlechtici z Kaiserliebu. Miloval císaře, ale císař miloval též jeho. Proto mu daroval, když Guhr odcházel na odpočinek, erb se zkříženými meči. Vidíme jej na novogotickém náhrobku asi z let šedesátých. Na hradební zdi má desku ve vznešeném sousedství dvou generálů Jan Weltrowský, granátník z tereziánských a snad i napoleonských válek. Po pětačtyřicetileté službě ve válce i míru dosáhl hodnosti c. k. poručíka a zemřel v Praze r. 1815. Nablízku čteme jiný nápis:

Zde odpočívá

JOSEF JÜTTNER,

c. k. generálmajor a dělostřelecký brigádník

Zemřel klidně, jak žil, 27. VI. 1848 v 73. roku věku,

příliš záhy těm, kdož jej znali.

Ukloníme se jeho památce, neboť Jüttner vykreslil jako setník první podrobný a správný plán města Prahy, jenž se stal základem novodobého pražského místopisu.

Dva idylické životy kryje skromný náhrobek uprostřed hřbitůvku: „Anna Brožková, 1819–1877“. Pod tím: „Její syn Josef, c. k. ohňostrůjce“. Maminka se přistěhovala z českého venkova do Prahy, aby obstarávala svobodnému synu-vojáku domácnost. Když zemřela, pochoval ji hodný syn na hřbitově svého pluku a za řadu let přišel si lehnouti po její bok.

A jak se prodíráme bujnou porostlinou křoví, metlic a rozlezlého břečťanu, spatříme náhle na zemi rozevřenou knihu. Na ní čteme slova: „S Tebou byla položena do hrobu laskavost milého manžela a citlivé srdce něžného otce.“ Kamenná kniha bývala asi na hrobě. Jak se rok od roku propadal, klesala též, až se ocitla na trávníku. Vyjímá se v něm velmi pěkně.

Nejhonosnější, skoro bombastická deska je na nejzazší straně hřbitůvku, obrostlá divokými keři. Jsou na ní vytesány všechny odznaky boha Marta, prapory, děla, bubny, šavle, pušky, granáty, polnice, helmy, kyrys, koule a uprostřed znak nebožtíkův. Hned vedle odpočívá generál Wenzel Schipka, Ritter von Blumenfeld. Erb je obrácen na znamení, že generál neměl potomků. Jistě si nepomyslil ten Vašek Šipků, když pásal jako kluk husy někde za Dolní Lhotou, že to přivede v životě na šlechtice a generála! A tak mohli bychom jíti dále: důstojníci, jejich ženy a vdovy, šarže i prostí vojíni. Nápisy jsou si podobny jako vejce vejci. Jsou nelyrické, vojensky strohé, zato s přesným a podrobným výčtem všech hodností a názvů. (Ach, jak jsou ty tituly před majestátem smrti směšné!)

Pod hradbami je někde pochováno též 25 pruských důstojníků zahynuvších při výbuchu prachárny za války r. 1866. Na hrabivých a zpupných „vítězích“ vyplnilo se proroctví Písma: „Čím kdo zachází, tím také schází.“

Rostoucí přítmí nutí nás však k odchodu. Kromě nás není již v okolí živé duše. Už i zahrádkáři, pracující v sousedství hřbitova, odešli a v blízkých vilách vyskočila první světla. Hustá, dušičková mlha mění se v drobounký déšť. Zrychlujeme kroky, avšak poblíže vrátek se přece jenom zastavíme. Oči zvábil totiž prostý pomníček s andělíčkem, kterého známe z venkovských hřbitovů. Přistupujeme k němu a v záři svítilničky čteme: „Jeníček a Lojzinka Šálkovi“. To je divné, děti na vojenském hřbitově! Jak se sem dostaly? A zemřely současně, roku 1885. Náhodou, společnou nemocí, nebo neštěstím? Jeníčkovi bylo čtyři a půl roku, jeho sestřička byla o rok mladší. S námahou luštíme vybledlý krasopis desky:

Spěte sladce, milé dítky,

až vás anděl ze sna probudí,

pak přijdete k otci, matce,

zas do jejich náručí.

Toto proroctví veršů, jež jsou sice špatné, ale tehdy byly jistě hojivým balzámem na rozbolestněná srdce rodičů, se vám již, Jeníčku a Lojzinko, vyplnilo. Vaši rodiče přišli za vámi a jistě vás již vzali v nebi ve svou náruč. Vždyť vy sami jste mohli dnes míti již děti a vnoučata, kdyby se vás byl nedotkl Anděl smrti v tak útlém věku!

Tedy – „spěte sladce, milé dítky“! Až sem přijdu podruhé, položím na váš růvek kytičku.

Móda ve středověké Praze

Až do vlády posledních Přemyslovců nebylo možno mluvit o nějaké pražské módě. Kronikář si sice stýská, že již za panování Václava I. chodili čeští šlechtici za dobrodružstvím do Paříže, „kde se naučili honiti a kláti s touže umělostí, spanilostí a rytířskou myslí jako přední bojovné hry této i galanterie mistrové, Francouzi“ a že tím vzmáhal se i nebývalý přepych. Ten však týkal se toliko zbrojného šatstva. Šlechtici, měšťané i venkované oblékali se dále kmentovými rouchy a nebylo celkem mezi nimi podstatných rozdílů. Výjimku činili jen nejbohatší velmoži jako Záviš z Falkenštejna, jenž chtěje oslniti svou královskou milenku a pozdější choť Kunhutu, odíval se v cizozemská sukna se zlatým vyšíváním a bohatým krumplováním.

Obecná zámožnost za krále „železného a zlatého“ lákala k návštěvě Prahy nizozemské kupce, přivážející z Gentu drahá sukna, a Italiány s hedvábím. Není divu, že pražské dámy dávaly přednost drahocenným kmentům francouzským a bavorským před hrubými plátny domácími. Každá si přála svléci roucho, jímž se valně nelišila od své služky, a obléknouti se vznešeně jako paní cizích zemí. Pravým postrachem manželů a tatínků byli tehdy potulní pěvci-básníci, zvaní minnesängry. Za Václava II. se valili do země proudem. Kromě všelikých lichotek, například „Má-li býti žena spanilá, musí mít tvář pražské dámy“ nebo

Prošel jsem již celý svět,

mé krásné pražské dámy,

jež jste tím vinny samy,

že vámi jsem si hlavu splet,

líčili živě přepychový život na cizích zámcích a hradech, doplňujíce recitaci podrobným líčením mód. Slova trubadúrů působila na srdce prostých šlechtičen a měštěk kouzelnou čaromocí jako vlahý déšť na kyprou půdu. Chvála a lichocení nepřijímají se teď jako přepjatá licoměrnost, nýbrž pravda a zasloužený hold půvabu a kráse.

Od těch dob halí se paní a slečny do šatu z jediného kusu hedvábí, řečeného po francouzsku „la robe“, draze vykoupeného na trhu od cizího kupce. Šlechtičny, aby se přece jen nějak lišily od pouhých měštěk, nosí na živůtku, řečeném „surcot“ a lemovaným vzácnou kožišinou, zlatým dracounem vyšitý erb, vdaná dokonce dva: z jedné strany rodný a z druhé manželův. Krátké okrouhlé suknice a lýkové nebo tkané střevíce jsou odloženy jako selský nevkus.

Za krále Jana Lucemburského módní mánie, pronikající celou měšťanskou vrstvou, vrcholí. Pražské dámy nosí stále nízkou šněrovačku, jež jim umožňuje úmyslné odhalování ňader, někdy až způsobem povážlivým. Sukně, původně řásnitá a volná, prodlužuje se v nesmírně dlouhou vlečku. Chůzi činí těžkou a svízelnou. Žena, mající útlý svršek a široký spodek, prohýbá se podivně v kříži jako těhotná. Nesnázím v chůzi odpomáhá rozstřihem sukně, často až do půli stehna. Paní, oblékající se doma dále do prostých plátěných šatů a nízkého baretu nebo čepce, nosí na ulici kolem boků – často uměle vycpaných – široký pás, z něhož visí na odiv několik umně cizelovaných klíčů nebo kabelka, zvaná „měšček“. Z vysokého klobouku rohového nebo trychtýřového tvaru („hénin“) padá závoj z krajek – zvlášť oblíbené byly brabantské – někdy až k zemi. Vlasy, ať krátké (v módě byl tvar „palcéřík“[39] čili pozdější „mikádo“), nebo v copech, přehozených přes hruď, byly umně splétány a kadeřeny. V módě jsou „kytajkové“, odbarvené rozpuštěným máslem na blond. Na trhu prodávají mastičkáři voňavky levantské, perské a jiné. Aby bylo neštěstí dovršeno, malují se – již tehdy! – dámy červenou hlinkou, nebo dokonce „šarlatem“. Do módy přicházejí prvně dlouhé rukavice z jelení kůže.

Obecný kult Panny Marie odráží se v přemrštěné úctě k světským ženám, z nichž každá cítí se být idolem mužů, jak o tom slyšela od minnesängra. Módní mánie zachvacuje královský dvůr i město, snad vlivem královny Blanky. Moudrý „Otec vlasti“ neví si s ní rady. Volá proto na pomoc slavné kazatele Konráda Waldhausera a Milíče z Kroměříže, kteří hřímají z kazatelen proti hříšnicím v podobě módních loutek, jež přirovnávají k veřejným nevěstkám. Tou dobou píše Tóma ze Štítného, že „z příliš pýchy v odievanie pocházie leckakých dvorností vymyšlenie tak v krojích rúcha jako v tanci skokóv nových a nazviece smilných“. Rovněž mistr Jan Hus káře ženy pro „šaty u krku tak otevřené, že každý může téměř do poloviny obnažených prsů všude spatřiti, v chrámech Páně, před kněžími a duchovními právě tak jako na trhu, ale ještě mnohem více doma, a ostatek prsů, který ještě zůstal pokryt, jest k vyniknutí tak uměle zvětšen a vpřed posunut, že to vypadá téměř jako dvé rohů“. (48. kapitola latinského traktátu „O kněží a mnichů tělesné zvrhlosti“.) Oheň a síra, vrhané denně na hlavy provinilých, měly účinek. V době Václava IV. je to sama královna Žofie, která odkládá módní šat, a po ní většina žen dvořanů i měšťanů. S dcerou Karla IV. Annou, provdanou za anglického krále, odstěhovala se pak bujná móda do Anglie, kde potom žila jako „pražská móda“ ještě sto let.

Když se vrátil kolem roku 1310 bohatý patricijský synek Menhart Olbramovic z ciziny do Prahy, maje každou půlku kabátu a nohavic jiné barvy, a k tomu ještě křížem, měli jej Pražané za polovičního blázna. Za několik dnů opatřila si však podobný oblek mužská odnož zámožné kupecké rodiny Welfloviců – oba rody spolu soupeřily – a zakrátko chodila tak „zlatá mládež“ všecka. Kronikář zanechal nám zprávu o mužské módě v Praze na počátku panování Václava IV., kdy prý byla Praha městem v celé říši nejbohatším a také nejveselejším:

„Směsice a strakatina rozličných krojův v Praze vždy víc a více se množila. Pánové, šlechta i měšťané již za Jana krále rozličné novoty v kroji zaváděli, i šlo to bez ustání dále, takže nedávno zemřelý kronikář Beneš z Veitmíle také proti těm podivným cizím krojům ještě za živobytí nebožtíka císaře Karla, slavné paměti, takto sobě postýskal: Čechové jsou prý jako opice, které cožkoliv uhlédají, což lidé dělají, též dělati chtějí. A tak Čechové, cožkoli u cizích národů viděli, to hned také na se brali, zvláště kroje a způsoby šatův i oděvův, a tak i ve mravích odešli od cesty předkův svých. I kázali sobě toho času dělati sukničky krátké, kusé a prý velmi ohyzdné, neb se v nich nižádný nikterakž nemohl poctivě sehnouti, a kdož se sehnul, tomu bylo zadek i stehna viděti. Byly tak úzké a tak velmi těsné, že jedva mohl, když se do nich utáhl, dýchati.

Někteří pak měli ty otáhlé sukničky zezadu svázané stužkami velmi hustě a zepředu zapnuté hustými knoflíky, takže byl knoflík jeden vedle druhého. Někteří, chtíce býti znamenitější, měli na sobě pět nebo šest kop knoflíkův a rolniček. Jiní pak mívali na prsech punty bavlnou vycpané, a zdálo se, že muži mívají takové prsy jako ženy, a ty prsy a břicha velmi těsně utahovali. Okolo krku nosili obojky stříbrné a chudší cínové, literami popsané, a tak měli hrdla obklíčená jako pastuší psi okovy, aby jich vlci nezadávili. Někteří mívali od laloku přes ústa a přes nos až k samým očím kukličky zapnuté stužkami stříbrnými a tak ustavičně chodili, neodpínajíce jich, leč když měli jísti nebo píti. Střevíce dávali sobě dělati s dlouhými špičkami jako čápí nosy, takže jedva mohli pro ně choditi. A ti nejpošetilejší nosy střevícův hedvábnými šňůrami v rukou přidržovali.“

Ovšem i oni byli betlémským kazatelem zle káráni pro „chlípné a nestoudné vystupování dole v bedrech“.

Později rozmohla se v Praze lovecká móda podle vzoru krále Václava, jenž byl horlivým lovcem. Kdekdo nosil myslivecký klobouk nebo baret se sokolím pérem, kytličku s kapucí a na pásu malý tesák. Módu napodobovaly dokonce i ženy, jež si připínaly k pásu rovněž miniaturní mečík.

Všechny ty módy vzaly za své vypuknutím bouří husitských. Mravní přísnosti husitů, zejména táborů, příčil se jakýkoli přepych v oděvu a zle by se bylo vedlo tomu, kdo by se byl odvážil v přepychovém šatu mezi rozjitřený lid. Byl by býval odsouzen jako Antikrist, „slova Božieho rúhač“ nebo přinejmenším papeženec k smrti upálením ve smolném sudě. Tak tomu bylo po celou dobu husitských válek. Cizí módy přibyly do Prahy až s císařem Zikmundem, „liškou zrzavou“. Pravou módní přehlídkou byla zejména korunovace jeho choti, krásné Barbory Cejlské, za českou královnu. Když však Zikmund odebral se roku 1437 s veselým a hlučným dvorem do Chebu, odešly s ním „krásné pražské paní pod korouhví svú s povětrnými dívkami, komedianty a jinými kaykléři“.

Pro strach z husitů neodvažovaly se asi zůstat ve městě.

V polovině XV. století, tedy za vlády Ladislava Pohrobka, chválí cizí dvořan Antonio Bonfini české kavalíry u královského dvora, zdůrazňuje mimo jiné přednosti krásu dam a pánů, kteří prý se oblékají tak lahodně, jako by oni byli zrozeni jen k válce a ony jen k milování a rozkošem.

Zde však již můj popis středověkých mód končí. Zakrátko objevil totiž Kolumbus Ameriku a nastal novověk.

Móda ve středověké Praze

39 „Palcéřík“ (Anežka z Kuenringu) byla milenkou Přemysla Otakara II.

O čtyřech oběšencích

z nichž první sám se oběsil

a druhý viset chtěl,

třetí byl oběšen po smrti

a čtvrtý oběšen být měl.

Konec XVIII. století byl věk osvícený, ale pouze ve vyšších vrstvách společenských. Prostý lid tonul stále v nevědomosti, hlouposti a pověrách, jako by nebylo nových vymožeností technických a sociálního pokroku, jejž přinesla Velká revoluce a dílo francouzských encyklopedistů. Josefínské reformy – pokud byly zavedeny vůbec – zmizely podivuhodnou rychlostí. Despocie vrchností církevních i světských měla volné pole působení. Lidu byly ponechány k občasnému pobavení pouti a pompézní náboženské slavnosti, vojenské parády a senzační příběhy – obsahu většinou strašidelného nebo milostně-sentimentálního. Spolu s nábožnými písněmi a zprávami o všelijakých pravých i nepravých zázracích roznášeli tyto novinky o tom… jež se stalo v městě… (obyčejně velmi vzdáleném) roku… pouťoví a jarmareční zpěváci, kteří ukazovali pro lepší znázornění případu ve verších recitovaného nebo zpívaného namalovaný děj na plátně hůlkou. Takové pouťové písničky vycházely též tiskem. V tom oboru nakladatelského podnikání byl znám starý Landfrass v Jindřichově Hradci, ale i jiná česká města měla podobné vydavatele. Pouťová literatura byl artikl nejen oblíbený, nýbrž i výnosný. Čerpali-li z ní jarmareční zpěváci, nebo naopak, není mi zcela jasno.

Soused a rychtář milčický František Vavák,[40] pokročilý sedlák a známý písmák, zaznamenal v „Pamětech“[41] takové vzrušující příběhy k roku 1796 hned čtyři. Jde v nich – jinak ani býti nemohlo – o příslušníky vyšších vrstev: o krajského hejtmana, jistého „vzhledného pána“, bohatou mlynářku a advokáta. Konečně o anonymního stárka, jenž se stal obětí těch bohatých a jakýmsi zástupcem proletariátu v boji proti nim.

Jak je to celé povídání místy popletené, nemožné a nepravdivé, ukáži v poznámkách. Předem však dávám slovo rychtáři Vavákovi:

„První z viselců byl rozený z města Žatce, z rodičů potřebných, ale jeho vtip dopomohl mu k veliké učenosti, že nejprv zde v Praze u král. gubernium v písařství dobrou partii obdržev, potom i do Vídně k císařské buchhalterii[42] se dostal, kdež tak vysoce prospěl, že od samého císaře na slovo vzat byl a obzvláštní lásku sobě získal a tam znamenitou roční službou obdařen byl. Když pak onehdy litoměřický krajský hejtman pan baron Jan Václav Rajský z Dubnice umřel,[43] on od samého císaře za téhož krajského hejtmana jmenován a poslán byl. Dne 4. máje do Prahy přijeda, 6. téhož měsíce přísahu u gubernia vykonav, do svého hostince přišel a v pokoji tom, kde bydlil, sundav zrcadlo ze stěny na ten hák ve zdi vražený, se oběsil v domě…[44] Jmenoval se Jan Karl.[45]

Druhý: dne 17. máje jistý vzhledný pán přijeda v Praze na jednu hospodu, ihned žádal hausknechta[46], aby mu přivedl kata, a od cesty mu zaplatil. Který když přiveden a do pokoje k němu puštěn byl, pán ten zamknul pokoj, a maje již na stole 2 nabité pistole a 20 dukátů, ptal se kata, umí-li věšeti, kterýž odpověděl, že umí. I řekl mu pán, aby ho ihned v tom pokoji oběsil a za to těch 20 dukátů sobě vzal, což jestli neučiní, že jej hned tu zastřelí. Kat zděsil se nad tou žádostí a pravil, že on takové lidi nemá dovoleno věšet, ale jen ty, kteří k oběšení od práva odsouzeni a jemu odevzdáni jsou. Řekl pán, aby ho s výmluvami nezdržoval a konečně řekl, chce-li to učinit. Jestli ne (měřiv mu oběma pistolemi k srdci), že jej hned položí a potom sám sobě to učiní. Kat opět se vymlouval, že nemá hřebík ani provaz, ani nějaké kladivo, nímž by hřebík zarazil, pán ale vše mu to na stůl vyložil. Když již kat žádné výmluvy neměl, připadlo mu na mysl a řekl: ‚Jejich Milost, když tomu tak chtějí, já to učiním, ale aby mně v mé práci a jim v jejich smrti žádná překážka se nestala, ráčejí dovolit sobě ruce svázati, tolikéž i nohy,‘ což pán již všecken zmatený dovolil. Toť kat, svázav ruce i nohy jeho, vzal pistole i kord, a vyběhna ven, učinil okřik v domě a lidé sběhnouce se odvedli pána, kam patřilo. Toť od jeho paní vyslanec, jenž ho hledal, přišel i sama paní a zvědělo se hned, kdo on jest a proč tak náhle umřít chtěl. Skrze zachování jeho života i jiné zrady a falešné puntování[47] při našem dvoře na světlo vyjdou. Tuť i poznalo se, proč se v Praze nový pan krajský oběsil.“

Tato senzačně-romantická pověst je zřejmě vymyšlena, aby byla objasněna náhlá sebevražda krajského hejtmana Karla. Prostší a pravděpodobnější vysvětlení jest: Karl považoval své přeložení od vídeňského dvora do malého provinciálního města za ponížení a degradaci.

Další příběh, který nadpisuje Vavák ve svých „Pamětech“ (rovněž k roku 1796) „Pomsta za hříchem“ a věnuje mu nejvíce místa, přihodil se skutečně. Nesprávný je pouze v podrobnostech. Vavák se v něm přiklání zřejmě k hlasu lidu. Straní provinilému stárkovi a přitěžuje zámožné mlynářce. Spravedlnost, jež nakonec stíhá jednoho viníka po druhém (s výjimkou jediného spravedlivého), je pro lidové balady příznačná.

„Byl v Praze mlynář bohatý a slavný jménem Ligner,[48] maje svůj obzvláštní mlýn pod Jirchářskou ulicí a dům na Starém Městě blíž masných krámů, jenž slove ‚U Černé čubky‘[49]. Ten v roce 1776 umřel, vdovu, syna a dceru po sobě zanechal.[50] Dostala pak vdova mlynářka dobrého, svědomitého, v práci pilného a v letech mladého stárka (jmenoval se prý Bártl), kteréhož skrze to do lásky vzala, a aby v tom stálejší byl, i manželství s tou svou dcerou mu slibovala. Ačkoliv pak ta dcera pro svou na zdraví i obličeji chybu nehrubě od koho jiného lásky nadít se mohla, přece stárek vida bohatství, kvůli tomu vždy ve všem pilný byl a jako hospodář celých dvanáct let mlýn dobře řídil a netoliko v domě, ale i u všech p. p. mlynářů i každého, kdož ho znal, lásky sobě dost nazískal. Roku 1788 syn na vandr odešel a matka, nechtíc již déle upřímného stárka zdržovati, zvlášť když viděla, že on taky od svých rodičů 1000 zl. přinese, s touž svou dcerou ho zasnoubila, a davši ohlášku na svatovojtěšskou faru, den svatby jmenovala. Stárek pak odešel k svým rodičům, aby i na svatbu je pozval a peníze přinesl.

Zatím, když odešel stárek, jistý právní advokát, Josef Mertl, zvaný vůbec ‚Mertlík‘, kterýž krom svého umění tolik měl, že s chudobou v šrancích zápasil, a věda, že by nad chudobou zvítězil, kdyby tu dceru (ač pak s vyžraným nosem) dosíci mohl, a již dřív několikrát jí falešnou lásku zjeviv, nyní směleji k tomu přikročil a matce tolikéž svůj oumysl zjevil. Matka doktorátem raněna jsoucí a že dcera hned jemnostpaní bude a kdoví co dále z pana doktora a její dcery pojíti může, na stárka zapomněly (ba nezapomněly, ale falešnou ctí světa vedeny jsouce, stárka zavrhly) a s panem doktorem smlouvu manželskou učinivše, s povolením na ten čas administrátora svatovojtěšského, p. Václava Rokosa,[51] spolu kaplana, tak vše sklepaly, že prohlásivše všecky tři ohlášky najednou v jeden den, v druhý den hned oddavky i svatbu vykonali, a tak s pospícháním, než stárek přišel, všecko odbyli.

Když přišel nebohý stárek,

dcera měla již svůj chládek

a pan advokát, zvítěziv nad chudobou, brzy právní doktoratus obdržel,[52] ano i ten dům ‚U Černé čubky‘ skrze zápis se svou mladou paní dostal.

Až potud vše nahoru jako po stupních šlo, sám nebohý stárek dolů svržen, ouzkostmi svírán, vysmán, usmrcen, po smrti ortelován, katům v ruce vydán a za pověst v celé zemi učiněn, což takto se stalo:

Když stárek od svých rodičů, jichž nemálo svým budoucím manželstvem potěšil, do Prahy se navrátil a též s sebou peníze hotové i zápis na ostatní dědictví přinesl,

již jeho panna nebyla sama.

Zhynula jeho pokora

a vzešla vzhlednost doktora.

Chodil on všecken smutný a zarmoucený, přitom přece zase v témž mlýně sloužil a pracoval. Za čtyři dni po jeho příchodu stalo se, že ten stárek v pokoji tom, kde p. doktor se svou paní ležel, nalezen byl mrtvý[53], a sice hlavu roztlučenou a všecko tělo nožem zpíchané a ruce zhmožděné mající. Ráno teprve stal se okřik, že stárek na p. doktora jda, zamordovat ho chtěl, ale p. doktor že se mu obránil a háje života svého, jeho života tak, jak mohl, zbavil. Bylotě na to dost komisí, toť sám každý pomyslit může, zvlášť když se vědělo, že má p. mlynářka bílé i červené růže.[54] Tělo jeho bylo do rathouzu staroměstského[55] přinešeno, pilně vizitýrováno, vše ostře examinírováno, a ačkoliv p. doktor mládka i děvku domácí za svědky vystavil a ti ostrou přísahou stvrdili, že se stárek v noci na p. doktora dobýval, hned ale vůbec se mluvilo, že jsouce dobře uplaceni, a snad i znáti bylo na přísahajících, že křivě mluví. A poněvadž i magistratus věděl, že matka a dcera všeho toho největší příčinou a původ byly, usouzeno bylo, aby stárek po své smrti na káře skrz katy k popravišti vezen a tam kolem lámán a s ním vyzdvižen byl[56] a p. mlynářka z jedné a p. doktorka z druhé strany káry aby až k místu to tělo doprovázely, což však 4000 zl., jakž vůbec mluveno bylo, tak spravily, že se to nestalo. Toliko sám stárek na též káře, však u přítomnosti převelikého množství lidu, že jedva na třech popravách jiných tolik lidu kdy bylo, vyvezen a za Novou branou[57] u šibenice[58] kolem lámán, do něho vpleten a s ním vyzdvižen byl. Kolik těch lidí bylo, tolik snad nad ním bylo lítosti a na mlynářku i dceru hořekování a hned každý stárka nevinného býti pravil, zvlášť když ještě za čtyři neděle po popravě z těla jeho čerstvá krev kapala[59] a po svém zamordování za týden byl odpraven, an již velmi smrděl. Nesměla mlynářka ani dcera hrubě po ulicích choditi, kterak na ně veřejně se křičelo i kamením házelo a jinak ze všech stran neveselo bylo. Až pak zase všecka ta rychlá radost obrátila se v žalost a žádost cti s falešností zase shůry dolů ne tak po stupních scházely, jako dolů hlavou letěly. Slyšiž, jak:

Předně peníze a zboží skrze pilnost stárka nashromážděné hned o té a po té popravě skoro byly na dary vydané, a tak mu přece k jeho aspoň funusu sloužily a málo z nich matka s dcerou užily – a co ještě ostalo, to se těm, jenž doktoratus dávají,[60] dostalo.

Za druhé: za týden po popravě mládek, jenž prvním byl svědkem, první také zahynul, neb dostav se pod mlýnská kola, tam se utopil. Děvka pak za tři čtvrti léta, sloužíc na Spálené ulici v domě ‚U Římského císaře‘[61], tam krk břitvou sobě podřezala, a tak zhynula.

Za třetí: pan administrátor,[62] vysoce učený a slavný muž, za 4 neděle po popravě v noci z bydliště svého oknem z hořejšího ponebí dolů skočil a nohu sobě zlámal. Fantazie nějaká mu přišla, že se naň zloději dobyli a jej zabít chtějí, což však nebylo, až když po hlasu poznán a domů od mnohých lidí doveden byl, teprv v té rumleji a zlodějů po faře hledání, načisto okraden – a tuť se stalo, že zloděje zloději hledali, tj. ti, již zloděje hledali, sami kradli.

Za čtvrté: prve než rok minul, doktor Mertl maje dům ‚U Černé čubky‘ sobě připsaný, takový bez vědomí své manželky[63] i tchyně mlynářky za 9 tisíc prodal, k tomu ještě ostatky[64] své tchyně, a sice 4 tisíce zlatých, z truhly jí vzal. Přitom svou paní i tchyni přemluvil, kterak ve Falknově jeden slavný a bohatý proces právní agíruje[65], za jehožto příčinou tam jeti musí a za mnohodenní zdržován bude, aniž ví, jak brzo se vrátí, protož aby paní vezmouc své nejlepší šaty, šperky a jiné od zlata, stříbra, porcelánu etc. svrchky, klenoty a povlaky, tolikéž s ním jela, což ona ráda učinila a s ním na cestu se vydala, čemuž i matka povděčna byla, nebo již i taky hlasy o stárkovi drobet popřestávaly, a své koně, kočár i vozku na cestu jim dala. Hned na prvním noclehu v noci, prve než byl den, p. doktor nechaje svou paní spáti, vozkovi zapřáhnouti poručil a se vším tím zbožím a penězi do země saské ujel, odkudž dosavad ještě se nevrátil.[66] Paní doktorka, když ráno vstala, neměla se do čeho ani obléci,[67] protož tu v hospodě seděti musela, až jí matka z Prahy šaty a fůru poslala. A tak bylo a je dosavad po procesu i po radosti.

Za páté: tatáž paní doktorka, jsouc již 7 let bez manžela[68] a bez radosti, letos dne 11. máje do dvorce a vinice své matky za Koňskou bránu[69] – slove ‚Na Stromkách‘[70] – na procházku vyjdouc a tam ve vinici sama chodíc, na stromku švestkovém se oběsila a pošla.[71] Zůstává ještě matka živa a mladý pan Ligner, který však jest na vandru v čas toho běhu jsoucí,[72] v tom všem nevinný jest.“

I tento strašidelný případ lze vysvětliti prostě: Liegerové byli boháči, vlastnící velký pražský mlýn, dva domy a jednu z největších usedlostí za městskými branami. Stárek byl prosťáček, domnívající se, že získá za ženu patricijskou dcerku jen proto, že nebyla hezká. Zhrzen v lásce, učinil na manžela neprozřetelný útok. Dr. Mertl – patrně připraven – se však útoku ubránil a útočníka v osobním boji zabil. Stárek byl i po smrti potrestán pro pokus úkladné vraždy podle platného, byť krutého tereziánského práva. Vše ostatní je bajka a lidová fantazie.

Rychtář Vavák

(Däublerův oceloryt z r. 1816)

40 1741–1816, typ probudilého, ale vrchnosti zcela oddaného českého sedláka doby osvícenské. Byl pevný katolík a pravý vlastenec. Obě tyto složky své povahy uplatňoval nejen v životě, nýbrž i ve svých příležitostných spiscích.

41 Vydal Jindřich Skopec nákladem Dědictví sv. Jana Nep. 1916. Z této edice je náš text (i s Vavákovými chybami) a některé poznámky.

42 Účtárně.

43 Omyl! Byl jmenován skutečným guberniálním radou v Praze. Zemřel až 14. února 1803.

44 V rukopise Vavákově vynecháno.

45 Ředitelský dvorní sekretář Jan Antonín Karl. Na pravdivost události můžeme souditi z toho, že ještě téhož měsíce (května) byl jmenován novým krajským v Litoměřicích hrabě Lažanský.

46 Podomka (vrátného).

47 Spiknutí.

48 Správně Lieger Jan, pražský měšťan a mlynář v čp. 166-II. v Jirchářích. Zemřel 10. ledna 1776. (Používáme jména, jež uvádí Vavák.)

49 Omyl! Dům U Černé psice (lidově „čubky“), jinak zvaný U Červené lišky byl na Dobytčím trhu (Karlově náměstí), čp. 553-II. U masných krámů staroměstských (Týnská ul.) měl Lieger dům čp. 633-I.

50 Rovněž nesprávné. Mlynář Lieger měl s manželkou Veronikou (o níž je ve článku řeč) dítky: Terezii Annu a Josefu Barboru (dvojčata, nar. 1751), Josefa Ant. (1755), Jana Křt. (1758), Antonii (1764), Michaelu (1765), Vojtěcha (1768), jenž byl oddán 1790 s Alžbětou šl. z Lehio-Zweitenfeldu, a při narození dcery Veroniky (1791) uvádí se již jako mlynář v čp. 166-II. a měšťan pražský. Byl dědicem živnosti. Tento Lieger měl potom ještě další děti: Vojtěcha (1795) a Annu Magdalenu (1797). Náležel mu dům v Jirchářích, dříve čp. 166-II, později přečíslovaný na 243-II. – V našem článku jde o dceru starého Liegera Michaelu.

51 Rokos Václav Michael, Th. & PhDr. (1765–1824) administroval faru u sv. Vojtěcha, kde byl kaplanem, od května do září 1786 (svatba, o níž je řeč, konala se počátkem června). Potom byl dr. Rokos farářem u P. M. Sněžné, sv. Jindřicha a v Týně. 1788 byl děkanem teologické fakulty. Byl teologickým spisovatelem. Jeho „Důkaz, že kazatelé augsburského a helvetského vyznání nejsou kněží“ vyvolal ostré polemiky.

52 Roku 1786 (podle matriky doktorů fakulty právnické).

53 Na okraji Vavákova rukopisu je připsáno: „Smrt toho stárka byla asi dva dni před sv. Petrem-Paulem roku 1786.“

54 Stříbrné i zlaté peníze.

55 Na staroměstské radnici.

56 Zákonný trest pro úkladné vrahy (Ius Theres. I., § 28).

57 Byla na konci náměstí Senovážného (Havlíčkova), uprostřed dnešní ulice Bolzanovy.

58 Bývala na nejvyšším místě nynější Havlíčkovy ulice v Praze-Žižkově. Odstraněna až roku 1860.

59 Legendární znamení nevinnosti.

60 Správně: „jimž doktoratus dávají“, totiž advokátům.

61 Nyní dům vedle fary u Nejsvětější Trojice.

62 Dr. Rokos.

63 Nemožné, ježto manželka byla spolumajitelkou domu.

64 Majetek.

65 Vede.

66 V „Titulárním kalendáři“ na r. 1802 uveden je dr. Mertl jako advokát v čp. 553-II. („U Černé psice“ aneb čubky).

67 V jiných pověstech uvádí se tato trapná situace jako trest nevěrných manželek a milenek.

68 Viz pozn. 66.

69 Na konci Koňského trhu (Václavského nám.) v místech Národního muzea.

70 „Stromky“ (horní a dolní), jedna z největších pražských usedlostí, táhla se od dnešního náměstí Jiřího z Lobkovic podél nynější Stalinovy třídy směrem k Strašnicím. (Stalinova je nyní Vinohradská. Pozn. red.)

71 Ani na faře olšanské, ani michelské (kam Stromky náležely) není o tomto úmrtí zápis, zřejmě vymyšleno! Michaela Mertlová nemohla se oběsiti roku 1796, poněvadž teprve r. 1799 prodala usedlost Stromky manželům Donátovým (zápisy knih viničních sv. XXXII, str. 187).

72 Nejmladší Lieger (Vojtěch) nemohl býti na vandru, ježto se oženil již roku 1790.

Život vojenský – život veselý

To se jen tak říkalo, ale vojenský život nebyl vždycky veselý. Sloužiti do stáří nebo alespoň dlouhou řadu let v tomto životu velmi nebezpečném povolání za tuhé, někdy i kruté kázně, prodělávati nekonečné strasti za válek a na pochodech, nemíti nikdy pocitu domova a nerušeného klidu – to k opravdovému veselí věru nepřispívalo. Někdy ovšem vniknul slabý paprsek radosti i do takového „psího“ života, ba možno říci, že hned vstup do vojenského řemesla byl veselý a naoko honosný – i když trval jen velmi krátkou dobu. Myslím totiž „verbování na vojnu“, obvyklé v XVIII. století. Byl to jakýsi obřad, slavnost spojená s dobrovolným vstupem nováčkovým pod plukovní prapor.

Dříve než ji vylíčíme, povíme si stručně, kdo byl najímán čili verbován.

Ve starých dobách nebylo všeobecné branné povinnosti, která je zavedena v armádách dnešních. Byl stanoven přesný počet („kontingent“) nových branců a podle předem stanoveného klíče rozvržen na jednotlivá panství, jež musila dodati armádě každoročně více nebo méně mladých a zdravých svých poddaných. (Pamatujete se přece z „Babičky“ na Jakuba Mílu, jenž byl odveden za náchodské panství?) Doba císaře Karla VI. a jeho dcery císařovny Marie Terezie byla však zlá. Sotva minuly války turecké, již tu byla sedmiletá (kromě jiných) a doplňování vojska nucenými odvody ani zařazením z trestu nedostačovalo. Sbor vojáků z povolání, kteří zůstávali, získavše nějakou sebemenší hodnost, na vojně tak dlouho, dokud nezestárli (většinou to byli ženatí muži a otcové rodin), doplňoval se mladými a svěžími silami velmi chabě a liknavě. Proto bylo z nouze zavedeno tzv. „verbování“ čili najímání dobrovolníků do vojenské služby.

Několik neděl před dobrovolným odvodem byla na pražských nárožích, na vratech kasáren a úřadů, jakož i v hospodách a řemeslnických noclehárnách (tzv. „herbercích“) vyvěšena vyhláška velkého formátu:

Odvod

K JEJÍ ŘÍMSKÉ APOŠTOLSKÉ CÍS. KRÁL.

MAJESTÁTNOSTI

pluku hraběte Oliviera Wallisa

Každému, kdo by měl chuť a zálibu sloužiti ve veleslavném pěším pluku hraběte Oliviera Wallisa, dává se na vědomost, že se může dostaviti 20. května ráno na verbovací shromaždiště na Koňském trhu na Novém Městě pražském.

N. B. Bude se vypláceti dobrý závdavek podle výšky muže.

Vyhláška měla též vyobrazení pěšáka onoho veleslavného pluku, a to jak ve služebním, tak i slavnostním stejnokroji. Někdy – pro větší přitažlivost – byl připojen též obrázek poddůstojníka.

Po celou dobu, po níž plakáty visely, byly obléhány spoustou mladých mužů, kteří o věci debatovali a vzájemně se radili o tom, mají-li se dáti dobrovolně na vojnu, či nikoliv. V Praze to byli většinou tovaryši různých řemesel, podskalští plavci a podruhové. Někoho lákal krásný stejnokroj, jiného příležitost zhlédnout zadarmo cizí kraje, třetího zmínka o penězích a nejeden chtěl se dát na vojnu z nešťastné lásky.

A což teprve, verbovalo-li se „pod dragouny“! To byl teprve nával! Dragouni byli nejkrásnější vojáci celé rakouské armády. Představme si třeba takového vojáka slavného savojského pluku prince Evžena, jehož dvě eskadrony byly tehdy v Praze posádkou: bílý fráček, zdobený zlatými knoflíky a šarlatovým límcem a výložkami, dlouhý plášť s rudou podšívkou s dvěma řadami zlatých knoflíků, černý třírohý – čili, jak se říkalo „na tři facky“ – klobouk s kokardou a u poddůstojníků jasně žlutou lemovkou, vysoké čižmy se zvonivými ostruhami a konečně těžký palaš, karabina a dvě bambitky. Inu, oči nad tou krásou přecházely!

V Praze se verbovalo zprvu na hlavní strážnici na Staroměstském náměstí a na všech strážnicích vedlejších. Po odvodu byli nováčci voděni do některé blízké hospody, aby svou radost zapili na útraty státní pokladny. Cesta ze strážnice do hospody byla zbytečným zdržováním. Proto byl „verbuňk“ přeložen přímo do hospody U Zlaté husy uprostřed Koňského trhu. Oděv a zbroj, sloužící za vějičku, nebyly již vystavovány na sloupu uprostřed náměstí, nýbrž za oknem hostince. Od časného rána odvodního dne vyhrávala v průjezdu hospody „turecká muzika“, totiž hudba na dechové nástroje s doprovodem bubnů. Rozjaření rekruti zpívali, strkali do sebe a povykovali, neboť alkohol jim stoupl do hlavy. Víno, pivo a kořalky tekly toho dne pramenem a byly úplně zadarmo. Ovšem ne pro pouhé kandidáty vojenského stavu, nýbrž již řádně odvedené. Z průjezdu bylo viděti otevřenými dveřmi do sálu, kde se konal odvod. Bylo viděti důstojníka, sedícího za stolem, a vedle něho šikovatele (čili feldvébla), zapisujícího do odvodní knihy. Komisi tvořilo dále několik strážmistrů a desátníků. Všichni měli slavnostní stejnokroje, důstojník kromě toho čerstvě napudrovanou vlásenku „à la brigadière“ a na rukou bílé kožené rukavice. Nehlásil-li se právě nikdo k odvodu, vycházel jeden z přítomných poddůstojníků, tzv. kaprál od verbuňku, do hlučícího davu v průjezdě, ba i do šenkovny, kde se tancovalo, provolávaje silným jednotvárným hlasem: „Kdo ještě hodlá vstoupiti do veleslavného Olivierského regimentu savojských dragounů, nechť se ihned přihlásí u zde přítomného pana rytmajstra. Pospěšte si, abyste nelitovali!“ Hoši, kteří se přihlásili, byli zapsáni do odvodních seznamů a vzati pod míru. Kolik coulů měřili, tolik krejcarů bylo jim ihned vyplaceno – věřte, že mnozí z nich neviděli tolik peněz ve svém životě! Pak byli postaveni v sále podél stěn a nenápadně, ale přísně střeženi, aby snad neuprchli. Od té chvíle byli totiž vojáky s nadějí, že se ve stáří vrátí do civilu jako patentální invalidé, aby zaujali ve své vesnici místo písaře, drába, trafikanta nebo učitele. Možná, že to bude trvati jen „šestnáct nebo dvanáct let“. Na to však odvedenci teď nemyslili. Rozjařeni pitím a ozdobeni umělou kytkou v knoflíkové dírce, opírali se o stěny místnosti. Z průjezdu k nim zaléhala písnička, zpívaná chraplavými hlasy:

Já voják, ty voják, dva vojáci,

dáme si vína dát po sklenici

na zdraví všech hezkých pražských panen

zvlášť kerý sme milovali…

nebo

Pěkně mne matička, pěkně mne chovala

a když mne vychovala, vojna se mne ujala.

Ujali se mne páni, na vojnu si mne vzali,

na tu vojnu dalekou, širokou

opustit mám milku svou…

Když se již nikdo nehlásil, udeřil důstojník třikrát do stolu a současně zabušili kaprálové svými holemi o podlahu. To bylo znamením, že vlastní odvod je skončen a nastává nejpůsobivější část programu, pochod odvedenců. Průvod seřadil se v průjezdě. Důstojník s taseným kordem v čele, pak hudba. Za ní řada strážmistrů mohutných prošedivělých knírů, pak tři prostí dragouni: jeden měl na hlavě smolný džbán, druhý držel okatě máz piva a třetí chrastil tolary a zlatníky, jež chvílemi vybíral z plechové mísy a opět je do ní pouštěl. Za dragouny šli naverbovaní, držíce se vzájemně kolem krku. Nakonec kaprálové s holemi, odznaky své hodnosti. Zazněl řízný povel, bubeníci udeřili do bubnů a celý průvod dal se za obrovského sběhu obecenstva na pochod směrem ke Koňské bráně. Hudba hrála neúnavně pochod svého pluku, do něhož se mísily výkřiky a volání přátel odvedenců, kteří je doprovázeli na jejich prvním vojenském pochodu. U Koňské brány zahnul průvod obloukem a dal se zpět po náměstí, nešel však již do hospody, nýbrž rovnou do kasáren.

Slavnostní bývala též výměna hlavních stráží: na Starém Městě před Staroměstskou radnicí, na Novém Městě před hlavní strážnicí uprostřed Koňského trhu a na Malé Straně před radnicí. Výměna dála se denně v poledne a lákala množství diváků. Nastupující hlavní stráž, jež připochodovala za zvuku polnic a bubnů, vítala odstupující tím, že stála dvěma řadami po dvaceti mužích v pozoru. Nová stráž se postavila proti ní frontou asi v odstupu patnácti kroků. Napřed vyměnili pozdrav důstojníci snětím třírohých klobouků, později skloněním kordů. Pak zazněl první povel, na nějž se obě stráže rozestoupily na vzdálenost kroku. Na druhý povel daly se stráže do pochodu a muži obou front prošli mezerami, takže si obě stráže vyměnily místa. Po povelu „čelem vzad“ byla z obou stran vzdána zbraní čest, za níž velitelé pronesli příslušná hlášení. Pak ještě pozdravy a již pochodovala stará stráž, provázená trubači a bubeníky, do svých kasáren. V neděli bývala výměna stráží doprovázena „tureckou muzikou“. Paráda byla toho dne zvlášť slavná. V letních měsících byla konána za soumraku dostaveníčka čili „kasace“ před domy vyšších důstojníků, majorem počínajíc. Na Staroměstském náměstí sešly se kolem deváté hodiny večerní všechny kapely pražských pluků. Podle počtu oslavenců rozdělily se na menší sbory. Za nimi seřadila se četa vojáků, nesoucích rozsvícené lampiony. Na daný povel zdvihli tamboři hole a průvod se dal na pochod. Napřed se šlo přirozeně k domům generálů a plukovníků, kde byly na ulici zahrány tři skladby (u menších hodnostářů stačil kousek jeden). „Oslavenec“ měl povinnost objeviti se v okně a pronésti několik slov díků anebo alespoň zasalutovati. Čekati na „štandrle“ denně za krásných letních večerů nebyla ovšem povinnost nijak příjemná pro poctěného, tím méně pro vojáky, kteří tím měli zkažený celý večer. Zato se tím bavil bodrý pražský lid obojího pohlaví, jenž radostně táhl za oslavnou četou v houfech.

Vojsko účastnilo se dále všelikých jiných oslav mírů, církevních slavností, příjezdů a loučení panovníků a významných osob (zvlášť slavnostní bylo loučení pražské posádky se svým velitelem, polním zbrojmistrem hrabětem Gyulayem na Koňském trhu 13. srpna 1829) a celé řady jiných významných událostí. Skvělou podívanou bývaly též pohřby vojenských hodnostářů, například nesmírně slavný pohřeb polního zbrojmistra a zemského vojenského velitele Josefa hraběte Žižkoviče 28. prosince 1783.

V devět hodin ráno vyšel pohřební průvod od Kolovratova – později Thunova – paláce v tehdejší Ostruhové, nyní Nerudově ulici na Malé Straně. V čele průvodu jely dvě eskadrony husarů a za nimi generálové, hrabata Clairfait a Brechainville. Dále pochodoval prapor granátníků a pěchoty. Mezi těmito vojenskými oddíly jelo šest těžkých děl na lafetách. Černě přistrojený kůň nebožtíkův byl veden dvěma rovněž smutečně oděnými podkoními. Následovali osobní služebníci čili lokajové zesnulé Excelence. Když čelo pohřebního průvodu přešlo, nastoupila vlastní část pohřbu, totiž četné duchovenstvo, v jehož středu kráčel polní superior Kramer, a pohřební slavnostní vůz s nebožtíkem, obklopený poddůstojníky všech druhů zbraní, z nichž někteří drželi rozžaté fakule. Pokrývku rakve přidržovalo dvanáct nadporučíků. Za rakví se bral rytíř ve středověkém brnění, s chocholem na helmě a taseným mečem na znamení, že zesnulý generál byl šlechticem a zúčastnil se mnoha bitev. Pak následovalo v osmistupech důstojnictvo a vojenské úřednictvo pražské posádky od generálů až po nejnižší, prapor pěšího vojska, opět šest děl a konečně polní podmaršálek hrabě Hohenfeld. Průvod uzavírali husaři wurmserského pluku. Za slavných obřadů bylo tělo nebožtíkovo pochováno v katedrále pod kaplí sv. Zikmunda, t. ř. Černínskou. Za obřadů střílelo dělostřelectvo na počest zemřelého velitele na Mariánských hradbách.

Slavného pohřbu zúčastnila se celá tehdejší Praha, a to nejen z touhy po jedinečné podívané, nýbrž i proto, že nebožtík měl pověst člověka zlatého srdce a štědrého podporovatele pražské chudiny.

Císařský verbovací list z doby Marie Terezie (1740–1780)

Pražská móda empírová

První nositelkou empírové módy byla v předposledním roce XVIII. století lady Charlotta Campbellová v Londýně. Tam se nová móda nazývala „costume à la grec“, protože napodobovala vzdušný oděv starohelénských žen. Skoro současně zavedla ji v Paříži paní Tallienová, žena právě tak krásná, jako výstřední, a to již pod jménem módy „empírové“ (ve Francii bylo tehdy císařství – l’empire – Napoleonovo). A poněvadž každá móda měla svého průkopníka barvami – barokní Velasqueza, rokoková Watteaua, biedermeierská Gavarniho –, našla i „císařská“ svého v osobě Napoleonova dvorního malíře J. L. Davida, jehož pompézní, ale chladná plátna zdobí sály pařížského Louvru.

O paní Tallienové napsal známý memoárista hrabě Tilly: „Je to první žena, kterou jsem slyšel dokazovati, že ženský oblek rokokový je nepřirozený, že mu chybí půvab i pohodlnost, a že poškozuje dokonce zdraví. Místo jiného obleku měla na sobě Madame Tallien dlouhou bílou tuniku, vpředu přehozenou a pod ňadry upevněnou růžovou šerpou. Její hlavu zdobila jediná květina ve vlasech. Nikdy jsem neviděl slušnější nahoty částí, nikdy krásnějších tvarů a ušlechtilejších obrysů celku. Není možno si utvořiti představu o její toaletě, tak půvabné a zároveň tak jednoduché. Zdála se býti zrozena a stvořena, aby obšťastňovala. Jejím přítelkyním chyběla však odvaha, aby přijaly již tehdy antickou grácii a rozumnost…“

O rok později referuje módní zpráva z Londýna: „Na konci minulého léta počaly ženy udávající tón choditi polonaze a ukazovati tajné půvaby těla. Ale vše, co se mluvilo a psalo proti neslušné, ale hezké, proti zdraví škodlivé, ale svůdné řecko-římské toaletě, opájející zraky mužů, nebylo s to přivoditi změnu. Tento oblek pomáhal totiž mladým a krásným ženám k triumfu. Nutno dosvědčiti, že přesto, že tento kostým se vysmíval všemu studu, nebylo nikdy tolik půvabných a svůdných žen jako tenkrát: byly zosobněnou grácií, elegancí a superlativem vnější dokonalosti.“

V naší, tehdy provinční Praze se objevila empírová móda až roku 1805, tedy značně opožděně. Ač to nebyla již móda, jež by „ukazovala tajné půvaby těla“, nýbrž oděv, přizpůsobený našemu prostředí a chladnějšímu podnebí, přece ji přijímaly dámy s váháním a rozpaky. Za tři čtvrti století zvykly si příliš na šněrovačku a obroučkovou sukni (ještě se jí neříkalo krinolína) a střevíce s vysokými podpatky, než aby je rázem vyměnily za „chémise“ (doslova košili), jíž bylo viděti spodní prádlo – dlouhé, na nohy přiléhající kalhoty –, sametovou tuniku a nepohodlné sandály. Původní módu, graciézní, elegantní a v očích puritánů obého pohlaví nestydatou, nosily jen některé aristokratky a ovšemže i jejich protipól – demimondky. Ale nepodlehly nové módě jen ženy, nýbrž i muži. Protože empírová móda zdůrazňovala pohlavní znaky a přednosti, tedy u mužů fyzickou sílu, počali se odívati šviháci mohutnými fraky různých barev, nejvíce hřebíčkové. Fraky byly vpředu široce rozevřené, měly vysoko vztyčený límec, zato šosy tenké jako vlaštovčí ocásky. Místo rokokového žabotu obtáčeli si krky nad kvítkovanými vestami tlustými šálami, balili se v létě i v zimě dlouhými karbonářskými plášti anebo i džentrickými haveloky, jakýmsi obojživelníkem mezi kabátem a pláštěnkou. Pokud nenosili přiléhavé bílé kalhoty, sepjaté pod chodidlem poutky, obouvali se do polovysokých jezdeckých bot s přehrnutými okraji. (Nezapomeňme, že kvetl jezdecký sport včetně cirkusů a míti v ruce bičík místo prozaické španělky bylo shledáváno zvlášť půvabným.) Tak vypadali muži vedle svých nadýchnutých nymf a sylfid jako medvědi nebo přinejmenším jako ponocní.

V Praze zavedli empírovou módu dva přední arbitři elegantiae, proslulý osvícenský lékař a hudebník dr. Jan Theobald Held a známý duelista hrabě Leiningen. Po nich počal se tak šatit všechen mladý svět. Byl to bizarní pohled, když se na ulicích setkávali „staromilci“ a „módisté“ nebo když týž občan vyšel jednou s parukou a copánkem, podruhé s vlajícími vlasy a v holínkách. Podobně jako nízký a široký cylindr potažený suknem, patřila k nové módě kučeravá „kakada“, zdánlivě divoce rozházená, ve skutečnosti však pečlivě do kroužku nakadeřená. Muži nosili silné, do tváří hluboce zarůstající licousy (tzv. baknbárty). „Psí uši“, totiž vlasy divoce přerůstající boltce, v Praze do módy nepřišly. Základním tónem empíru byla liliová barva antických chitónů, splývavých rouch Helen, Penelop a Antigon. U civilních mužů byla omezena na štíhlý spodek, zatímco ženy a vojenští páni byli jí oddáni cele. V armádách (též rakouské) zůstala bílá barva a empírový střih stejnokrojů až do let šedesátých.

A nyní něco o tom, jak a proč byla původní móda v Praze usměrněna a přizpůsobena poměrům. Předně se zde nevžil turban z barevného hedvábí, který zdědil empír po módě, řečené ve Francii „directoire“. Býval zdoben rajčím peřím nebo trsy umělých květin a nošen jen do koncertů, divadel a společností. Místo turbanu oblíbily si dámy – pokud nechodily vůbec prostovlasé – čepce s širokou střechou nad očima a v létě slaměný florentinský klobouk, jehož kraje si přivazovaly pod bradu sametovou stužkou. Rovněž tunika, nikoli nepodobná kněžskému rouchu, zdála se jim příliš vznešenou a v létě nepohodlnou. Proto nosily raději kratičký živůtek s dlouhými rukávy, tzv. „špencr“. Jméno dostal po anglické komtese Lavinii Spencerové. Byla to velmi oblíbená součást dámské šatny a udržela se až do dob našich maminek. Nadobro byly odstraněny vlečky, pompézní, až tři metry dlouhý vynález páně Davidův. Průhlednost – muži vytoužená a dámami kaceřovaná – byla teď znemožněna tuhými spodničkami a všelijakými živůtky čili „lajbly“, jimiž byla Pražanka obtočena jako cibule slupkami. Že tím vzala její éteričnost úplně za své, netřeba pochybovati. Na bílou barvu šatu také došlo. Byla nahrazena růžovou a světle modrou, jež se pak staly barevným výrazem pražského empíru. Dosavadní kučery byly zaměněny hladkým účesem s pěšinkou uprostřed hlavy a řeckým uzlem, módou předepsané sandály střevíčky s podpatky a vázáním. Konečně byl zmenšen rozparek na rouchu (à la krásná Helena) tak, že nesahal již po koleno, nýbrž sotva do poloviny lýtka.

Zato zasáhl ve prospěch zrakového požitku mužů velmi rozhodně několikadenní pobyt mladé francouzské císařovny Marie Louisy (choti Napoleonovy a dcery císaře Františka I.) v Praze roku 1812. Půvabné Veličenstvo přivezlo z města světa velmi smělé rozšíření výstřihu na ňadrech, a dokonce jeho ozdobení umně aranžovanými festony a cípy. Na signál daný komtesou Clary-Aldringen, jež byla v císařovnině pražské suitě, chodily tak v několika dnech Pražanky všechny. (Co by tomu byl jen řekl reportér Mercure de France, jenž se již roku 1801 impertinentně vysmíval „přehlídce ňader“ – ač tehdy šlo o dekoltáž ještě velmi decentní?) Dámský úbor doplňovaly dlouhé, nad lokty sahající rukavice z bílé jelenice, lehká, přes ruku nedbale přehozená šála z tylu, jiná šála z taftu („longshawl“), obtočená kolem krku a vesele vlající ve větru, pompadurka na dlouhých zlatých šňůrách a při společenských příležitostech i vějíř. Dámy se procházely s prstem v knize, neboť k dobrému tónu vyšších kruhů patřila četba idylické poezie, Rousseaua a Chateaubrianda. Když se dávaly dámy malovati, tedy vždy opřené o torzo antického sloupu. Oblíbená zvířata byli jízdní koně a domácí psi (bez bližšího určení druhu). Módním nástrojem byla harfa, módním stromem topol a módní květinou lilie.

Empírová móda byla jako stvořena pro míčové i jiné hry štíhlých dívek na širých trávnících palácových zahrad.

Pražský empír byl však poměštěn též pokud šlo o materiál. Doba napoleonských válek byla těžká, plna starostí finančních a materiálních vůbec. Chyběly peníze na mušelíny, krajky, hedvábí a kvalitní doplňky, které vyžadovala pyšná móda. Nezbylo než sáhnouti k náhražkám: pestře potištěnému kartonu, batistu a atlasu. Čilá poptávka po těchto látkách dala opět rozkvět pražskému průmyslu textilnímu a barvířskému. Drahocenné krajky, dovážené z ciziny, byly nahrazovány domácími výšivkami. Šperky – nezapomínejme, že za státního bankrotu 1811 musily býti všechny zlaté a stříbrné předměty odevzdány státní pokladně – byly zastoupeny věcmi vytepanými v železe a mědi. Zvláštní oblibě se těšily drobné předměty z emailu a porcelánu, zdobené rozkošnými miniaturami.

Po dlouhých bojích a změnách došel empír v Praze takové obliby, že se zde udržel o pět let déle než ve své vlasti. Zanikl až po roce 1825, kdy nastoupil na jeho místo šosácký a pohodlný biedermeier. Empír byl sloh vznešený a ušlechtilý, jenž vyjadřoval novoklasické ideály své doby: graciézní prostotu, návrat k přírodě, oproštění od strnulého kastovnictví a zejména kult krásy ženského těla.

Za jeho vlády nastal u nás všeobecný vzestup společenské kultury. V poměrně klidné františkovské éře, jaká se rozhostila v Rakousku po překonání válečných nesnází, vytvořila se u nás epikurejská nálada, kterou zveme souhrnně „duch pražského empíru“.

Bosio – Rados, Císařovna Marie Louisa

Zpěváčkové

Vznik staropražského šantánu – nemanželského synka Múzy Thálie – spadá do sedmdesátých a osmdesátých let minulého století. Politický útisk povolil, nebylo válek ani nedostatku, a tak se lidové písni dařilo v národě odjakživa milovném zpěvu a hudby neobyčejně dobře. Dohasínající romantika končila velmi střízlivě. Vzali jí varyto a nahradili je rozdrnkaným klavírem nebo skřípajícími houslemi, citovost lacinou sentimentalitou a místo poháru vína zdvíhali na její počest půllitr piva. Ostatně každé období má svůj úpadek a konce více méně všední a smutné.

Společnost milovala italskou operu, lid byl ve svých požadavcích značně skromnější. Kromě operet, vaudevillů a burlesek, hraných v různých arénách, navštěvoval rád prosté zpěvní síně čili šantány, dávaje se okouzlovati veselou písní. Aktérům zpěvních síní říkalo se prostě „zpěváčci“ – na rozdíl od umělecky školených pěvců operních. Soubor takové síně sestával z několika „umělců“, zastupujících všechny obory zpěvního řemesla. Kromě písničkářů byli zde komici salonní i lidoví, šaržisté, duetisté, recitátoři, instrumentalisté atd., rovněž chanteusy a tanečnice, z nichž jedna bývala „magnetem“ podniku.

Pražské zpěvní síně nebyly docela domácího vynálezu. – Již Paříž třetího císařství měla řadu chantantů s kankánem i různými varietními výstřednostmi a Vídeň svůj Prater. Časem splynuly však naše zpěvní podniky s českým prostředím a jeho náladami, že byly považovány za něco typicky pražského, ne-li národního.

První český

TINGL-TANGL

který řídí

BACHMANN – FRANKL

počal hráti v pražské hospodě U Medvídků na Perštýně. Nebyl ještě stálý, nýbrž stěhovavý a stačil zpravidla veřejný posluha, aby se divadlo octlo v půlhodině v prostředí zcela jiném. Těch rekvizit nebylo mnoho: nezbytné pozadí, jež se stočilo do svitků jako mapa, stolek a několik židlí. Úbory, masky, líčidla a zrcadlo nosili si herci v kufru. Kromě Medvídků se hrávalo u Fáfů, Bonů, v Rentovním domě, U Modré štiky, U Celestýnů, krátce všude, kde se dalo, nebo lépe, kde bylo uměnímilovné obecenstvo a vlídný hostinský. O několik let později nastal pokrok čili přeměna podniků ambulantních ve stálé. První stálý šantán zřídil populární a do jisté míry ve svém oboru slavný ředitel Leopold Šmíd, a to v hostinci U Bílé labutě na Poříčí. Jeho podnik měl takové úspěchy a přitažlivost, že se o lidové pěvce začali zajímati mnozí „páni staří“ neboli sládci. Řada šantánů našla útulek v populárních pražských pivovarech. Proslulá síň v pivovaře U Rozvařilů udržela se téměř do našich dnů. Před válkou byla velmi populární též družina ředitelů Škrdlíka a Tichého, jež účinkovala denně v bývalém dvorním pivovaře ve Štěpánské ulici.

V kabaretě bratří Hartmannů, kde byla středem pozornosti žena jednoho z podnikatelů, paní Hartmannová (krátce Hartmanka), v mládí proslulá krasavice, účinkoval výkvět zpěváčků. Starý kupletista Alfred Kohn měl zde zvláště spadeno na své souvěrce:

Dem-li po ulici,

tu se podivíme,

co domů jak paláců

nad jiné vidíme.

Lokajů se spousty hemží v nich.

A ptáš-li se, čí ty domy jsou,

obdržíš hned notný smích:

Jsou to:

Pan Pikeles, pan Jeiteles,

pan Izák Silberstein,

pan Móric Schütz a Winternitz

a Móric Edelsheim,

pan Sekeles, pan Flekeles,

pan Bondy Benjamin,

Pick, Pollak, Feigl, Pereles

a Karpelesa syn.

Židovské kuplety, anekdoty a vtipy bývaly kvitovány bouří potlesku nejen od staropražského publika, nýbrž i židů samotných, kteří Kohnovy výstupy rádi navštěvovali.

V pivovaře U Bucků direktořil Ferdinand Knábl, „dycinky pan Knábl“. Hvězdou jeho podniku byla subreta „Arabka“. Její výstup býval prý nabit sex-appealem a její šanson

Ty, ty, ty, ty jediný,

ty, ty, ty, žádný jiný,

ty jsi můj blahý, krásný sen,

pro tebe buší mé srdce jen…

přiváděl mužská srdce do varu. Počestného měšťana a manžela pana Klinderu stál prý celé jmění.

Z prkének miniaturních divadel zněl občas vtip a humor velmi drsný, někdy dokonce hloupý a sprostý. Již tehdy řídili se herci zásadou „Náš zákazník – náš pán“. Přizpůsobovali se prostě vkusu svých pivních a viržinkových posluchačů, neboť jen tehdy pršely do talířů dvacetníky, byla-li scéna divákům po chuti. Jak jsme řekli, hrálo se v pivovarech a hostincích. Proto měly v pořadu přednost písně pijácké. Tak zpíval oblíbený komik Dlesk u ředitele Cihelky písničku „starého ochmelky“:

Ženo, ženo, nebuď na mne zlá,

ty jsi dneska ňáká moc divná.

Nevíš, co flamendr zkusí,

když to v sebe nalít musí,

ženo, ženo, nebuď na mne zlá…

Pijácká píseň nabývala někdy rázu a melodičnosti písně národní. Jako třeba je

Mázku, mázku, mázku,

mám já k tobě lásku,

z tebe pivo teče jako po provázku,

pivo jako křen.

V šantánech zpívala se též pijácká písnička „Já svobodný pán…“, kterou složil a v putykách páté čtvrti s oblibou zpíval básník „Prvosenek“ Václav Šolc: „Až mne láska zklame, vím, co udělám. Půjdu do hospody, pivečko si dám. Chopím ucho od korbele, kopnu holku,“ atd. Sprostá slova byla nahrazena jemnějšími.

Politická píseň na pořadu zpěvních síní nebyla. Ne snad, že by pro ni nebylo dosti porozumění na jevišti nebo v obecenstvu – právě naopak. Ale byla c. k. policií přísně zakázána a ředitel, jenž by ji byl připustil, mohl býti jist, že by byl druhého dne již nehrál. Aktuální „lyrika“ musila býti tehdy nahrazována místní. Subreta Lorča Sodomová, jež prometla snad všechny zpěvní lokály, zpívala ve fraku, bílé vestě, velmi vzduté náprsence, v atlasových, těsně přiléhajících kalhotkách s monoklem na oku, cylindrem a rukavičkami kuplet „Krásný Áda“:

Doufám, že mne každý pozná,

kdo je v nóbl kruzích znám,

jsem já Áda, dítě Prahy,

z Ferdinandky elegán,

povoláním privatié,

ze záliby Don Juan.

Publikum skutečně poznávalo „v krásném Ádovi“ syna kdysi proslulého pražského purkmistra. Áda byl známý „lev korza“ a představitel „zlaté mládeže“.

Mnoho příležitostných písniček bylo složeno na obě slavné pražské výstavy, jubilejní (1891) a Obchodní a živnostenské komory (1908). Rovněž na události zahraniční. Popěvek Aloise Tichého „Jede fůra z Port-Artůra, na ní sedí Kanimůra…“ stal se rázem pražskou pouliční písničkou a neuvědomělým projevem sympatií bratrskému národu ruskému. A že i jiné místní události pražské byly doprovázeny lidovým vtipem, netřeba podotýkati. Starý řetězový most, dávno již hrozící zřícením, ale přece jen udržovaný na životě, odnášel své stáří písničkou s refrénem

Hejbá se to,

co to je,

že nám nedá pokoje…

Jiný šanson končil vybídnutím: „Inu, smažme to, smažme to!“ Zpívalo se o mostě a jiných všedních věcech. Posluchači však cítili dobře, že tím, co se hejbá, co nám nedá pokoje, a proto má býti smazáno, byla jejich „milovaná“ širší vlast, Rakousko. Odtud ten nadšený potlesk.

Vlastenecké šansony zpívala již stará Hartmanka: „Tyhle Češky, to jsou děvy…“, sestry Rakovy: „Luhy krásné, luhy české…“ s jímavou apostrofou matičky Prahy, Šmíd složil zpěvní dueto „Slovanská Praha“, ale vlastenecké poezii se celkem v ovzduší piva a v dýmu kouře valně nedařilo. Lid slzel, tleskal a plál nadšením, ale v hloubi duše měl raději kabaretní legraci salonních komiků Hartmannů „Čtenáři inzertu“. Každý z komiků četl úryvek jiného inzertu novin a souhrn byla „psina“, jaké nebylo rovno. Později byl „vynález“ často napodobován (Ferenc Futurista).

Parádním číslem bývalo vystoupení ředitelovy dcerky – teprve patnáctileté Cilky Šmídové. Nadaná pěvkyně, připravující se na dráhu operní,[73] zpívala v šantáně svého otce U Štajgrů ve Vodičkově ulici jako umělecké vložky árie z vynikajících oper „Čarostřelce“, „Aidy“, „Prodané nevěsty“, „Tajemství“ aj. Ale v místnosti, zvyklé na pikanterie o malé kasičce nebo „harfičce“ s refrénem

Pěknou mám, pěknou mám,

lacino ji prodávám,

pojďte, páni, kupovati,

ráda vám ji dám,

byl jakýsi pokus o zvýšení úrovně „házením perel prasatům“.

Večerní pořad býval zpestřen krátkou aktovkou, obyčejně o třech až pěti osobách. Ředitel Šmíd proslul vlastní divadelní hrou ze života známého dr. Uhra „Batalion“, jíž zidealizoval známou figuru pražského podsvětí – praobyčejného opilce, tuláka a nakonec žebráka, na němž nebylo zajímavého nic jiného, než že byl kdysi advokátem a poslancem – za typ nevinného trpitele pro ženinu nevěru. Legenda a gloriola byla tedy falešná, ale podání realistické hry mistrovské.

Šmídovi se zdařilo vytvořiti na jevišti několik životních typů z prostředí pražské chátry, vysloužilého vojáka, pražského pepíka, staré prostitutky, kuplířky, harmonikáře a kořalečnice a konečně dr. Uhra samotného, a zhmotniti celý ten svět zločinu, bídy a nemravnosti dokonalou plastičností. Ta „žebrácká opera“ byla podmalována stejně chmurně jako sentimentálně. Kromě staré vojenské písničky o bitvě u Solferina zpíval v ní představitel dr. Uhra, sedě na sudu a zíraje kamsi do neznáma, basovým tremolem

Pryč, ach pryč je všecko,

pryč moje naděje,

teď pláču jako děcko,

co mně to prospěje?

Přestalo slunko svítit,

přestala láska má,

Bůh musí tě zatratit,

žes byla falešná…

Tato zpěvní vložka stala se populární, u pijáků a zhrzených milenců zvlášť oblíbenou. Kdo nevěděl, že je skladbou Šmídovou, pokládal ji za výplod nešťastného dr. Uhra, nebo dokonce za píseň národní.

Zdálo se, že šantánové uměníčko bude schopno vývoje a nové orientace v duchu doby. Ale nebylo. Obecenstvo nabývalo postupně vyšší úrovně a nespokojovalo se již písničkami a recitacemi, jež ustrnuly na stupni svých počátků. Zpěvním síním vyvstal mocný a nakonec vítězný soupeř v literárně a umělecky hodnotnějších kabaretech, jež se objevily v Praze těsně před světovou válkou. Sláva starých pivovarů a hostinců povážlivě bledla, prostomyslné pivní obecenstvo řídlo, netáhla již Maruška Zefiová jako pasáček hus ani slečna Doubravová jako paní Nanynka z pražské tržnice. Nikoho již nevábily kdysi svůdné nedbalky kdysi svůdných zpěvaček, nikdo netoužil zabrnkat si na „harfičku brnkavou, dobře laděnou“ slečny Růženky Slavínské: brnky, drnky, brnky, drnk. Jedna lidová zpěvní síň zanikla za druhou – jen Rozvařilovi stáli jako poslední mohykáni pevně až donedávna.

Zpěváčci dozpívali a zmizeli tak tiše, jak před nimi spadla opona: Cihelka, Vanderer, Škrdlík, Zefi, Samec, Tichý, Kamenský a jejich „kápo“, ředitel a libretista L. Fr. Šmíd. Většina zemřela v zapomenutí a bídě, dva nebo tři sebevraždou. O tom však raději pomlčme – „smažme to, smažme to!“

Anna Raková, pěvkyně vlasteneckých písní

73 V sedmnácti letech debutovala s úspěchem na Národním divadle (spolu s Otakarem Mařákem), ale odešla záhy do soukromí.

Jak přijel do Prahy první vlak

V třicátých a čtyřicátých letech minulého století prožila Praha na poli technického pokroku veliký rozvoj. Čeho se jí však stále nedostávalo, bylo spojení s vnějším světem, jímž by se město, na jehož obvodu prudce rostly továrny, včlenilo do ostatní, překotně se industrializující Evropy. Chyběla pevná a důmyslná dopravní síť. Doprava osob i zboží spočívala dosud jen na dřevěných osách. Tento formanský, nesmírně zdlouhavý a těžkopádný přežitek pociťoval průmysl jako závažnou překážku svého rozvoje. Pokud šlo o dopravu osob, zdály se dostavníky poetickými pouze spisovatelům idyl a románů. Cestující však žehrali na jejich pomalost, nepohodlnost a drahotu. Z ciziny přicházely ustavičně zprávy o budování a rozvoji železnic a naše noviny je přetiskovaly horlivě, s jakýmsi sarkasmem na c. k. rakouskou zaostalost. Do debaty zasáhl hlasitě Jan Ev. Purkyně zásadním a významným článkem „O železnodrahách“ (1839), jímž energicky reklamoval využití geniálního vynálezu Stephensonova – parní lokomotivy – u nás. Ale trvalo ještě dvě léta, než se odhodlala rakouská vláda vystavěti první železniční spoje. Tehdy však již nebylo pochyby, že se Praha, druhé největší město Rakouska, stane účastnou tohoto velkolepého podniku.

Pražané spatřili miniaturní lokomotivu již r. 1841 na Žofíně (Slovanském ostrově), kde s ní jezdili jacísi podnikaví občané, ale považovali ji více méně za hračku a celý pokus za pouhou produkci, jakých bývalo v té době dost. Skutečné železnici podobala se více dráha, jezdící od roku 1831 z nádraží v Brusce do Lán a později na Křivoklát. Tato „koněspřežka“ (byla totiž tažena koni), zbudovaná podle vzoru své starší sestry, vystavěné r. 1828 mezi Českými Budějovicemi a Lincem, vozila převážně dříví z fürstenberských lesů. Pokrok byl v tom, že se vozy pohybovaly po železných kolejnicích lehčeji než po silnici a že byla rychlost dopravy ztrojnásobena.

Viditelnou předzvěstí skutečné železnice byla stavba velkého nádraží na nároží ulic Hybernské a Jezdecké (nyní Havlíčkovy). První byla dosud mrtvá a nevýznamná, ač vedla přímo ze srdce tehdejší Prahy. Za empírovou branou celního úřadu pokračovala drobnými paláci a domky podle ohavných vrat vojenské pekárny (po staropražsku „pekhauzu“) k nízké tunelové Horské bráně. V době, o níž mluvíme, pozbyla již tato branka významu, neboť veškerá doprava byla svedena do blízké Nové brány. Jezdecká ulice nebyla dosud zastavěna.

Nové nádraží – stavba na svou dobu monumentální a nádherná – sestávalo ze dvou samostatných budov, spojených nástupištěm. Hlavní, ozdobená dvěma věžemi, stála v Hybernské ulici. Vstupní dvorana byla nesena sloupy. Procházelo se jí k pokladnám a nástupišti. Rovněž druhá budova (do Jezdecké ulice) měla kolonádu. Celek byl renesanční s mírnými náznaky empíru. Projektoval ho mladý, ale vynikající inženýr a český vlastenec Jan Perner, jenž byl současně stavitelem celé trati. Stavbu prováděli inženýr Nevole, Pernerův žák, a Vojtěch Lanna, „c. k. loďmistr“, osvědčivší se krátce předtím stavbou Řetězového mostu. Městské hradby byly proraženy na dvou místech a v každém průlomu vznikly tři branky pro koleje. Uzavíraly se na noc vraty. Podle kolejí vyrostlo na prostranství mezi nádražím a hradbami – byla to část zrušených sadů Krénovských – několik technických a správních domků. Poměrná rozlehlost nádražního prostoru svědčí dodnes o Pernerově bystrém pohledu do vzdálené budoucnosti.

Počátkem července 1845 oznámily pražské noviny, že dráha jest na úseku Olomouc–Praha dostavěna a že první vlak přibude do hlavního města království 20. srpna. To bylo slávy a radosti, nadšení a horečného napětí! V Praze se nemluvilo o ničem jiném než o železnici. Matka měst jásala nad „budaucnosti krásnau wšehomírau“ v radostném očekávání nového rozkvětu, jenž ji čeká. Několik skeptických hlasů staromilců bylo rázně zakřiknuto, ba umlčeno úplným zdarem zkušební jízdy parního stroje.

Konečně nastal toužebně očekávaný 20. srpen!

Byl deštivý. Pršet přestalo teprve odpoledne. Husté davy lidstva – bylo ho prý na osmdesát tisíc – obléhaly uzavřené nádraží od časného rána. Ti, kdo se do přilehlých ulic nevešli – byla jich většina –, obsadili blízké hradby a též svahy hory Vítkova, odkud byl nejlepší pohled na nádraží a trať, po níž měl přijeti první vlak. V místě, kde se obě trati při vjezdu do nádraží rozcházely, byl za slavobranou z chvojí a praporků postaven obrovský, asi 20 metrů vysoký obelisk z nářadí užitého při stavbě dráhy: kolejnic, semaforů, vyhýbek, pražců apod.

Jakmile se objevil v dáli u vesnice Libně slabý kouř lokomotivy, propukl lid v obrovský jásot. Burácivé volání slávy neslo se vlnami od úst k ústům a strhlo i davy shromážděné v okolí nádraží. Z vrchu Žižkova zahoukaly výstřely děl na uvítanou vytouženému poslu nové doby. Mávání, volání a projevů radosti nebylo konce, neboť právě se objevila lokomotiva, řízená inženýrem Pernerem. Projíždějíc slavobranou, spustila parní píšťalu. Byl to zvuk Pražanům dosud neznámý a nikdy předtím neslyšený, signál nové doby, rozvoje a pokroku. Lokomotiva, ozdobená rovněž praporky, znaky a girlandami z chvojí, měla po straně daleko čitelné jméno ČECHY. V malé vzdálenosti šinul se za ní velebně vlak, tažený lokomotivou HOLOMÚC. Kromě uhelného vozíku měl několik vagonů, naplněných slavnostními hosty. V prvním z nich, t. ř. „galavágnu“, jenž byl jakýmsi křížencem dvorního kočáru a železničního vagonu, seděli ti nejvzácnější: tři arcivévodové a několik ministrů (Pražané vítali zvlášť srdečně hraběte Kolovrata-Libštejnského, jenž býval pražským nejvyšším purkrabím). Lokomotiva Čechy odbočila na vedlejší kolej, zatímco Holomúc vjel za zvuků rakouské hymny do nádraží. Zde bylo první uvítání, po němž jeli hosté rozjásanými ulicemi na Pražský hrad k slavnostní večeři. Večer navštívili vzácní hosté na Žofíně Českou besedu. Současně byl ve Stavovském divadle slavnostní koncert s programem převážně českým. Účinkovali na něm dva nejvýznamnější naši pěvci, paní Podhorská a Karel Strakatý.

Vlastní slavnost – svěcení lokomotivy a položení základního kamene nádražní budovy – konala se nazítří, 21. srpna.

Toho dne ráno vysvětil pražský arcibiskup baron Schrenk, doprovázený několika kanovníky, ve vnitřním nádražním prostoru bohatě vyzdobenou lokomotivu Čechy. Do středu kruhu, utvořeného měšťanskými gardami, byli uvedeni nejvzácnější z hostů, v čele s arcivévodou Františkem Karlem jako zástupcem císařovým. Za kordonem stáli ostatní pozvaní. Potom se celý průvod odebral do nádražní vstupní haly, „tam, kde se na příště cestovníci přijímati budau“, jak napsal současný list. Zde byl po proslovu pražského purkmistra Müllera posvěcen základní kámen budovy, zatím již dostavěné, spuštěn s příslušnými listinami a památkami do země a přikryt kamennou deskou s datem 21. VIII. 1845.

Odpoledne bylo ve Stavovském divadle představení české – Tylova hra „Paní Marjánka, matka pluku“ – a večer německé – opera „Jasonda“. Na Vltavě se konala v záři bengálských světel obrovská regata s ohňostrojem, jenž předčil daleko každoroční „rachejtle“ svatojanské.

Zahájení pravidelné dopravy na trati, vedoucí zprvu jen do Olomouce, ale za krátký čas až do Vídně, uvítaly nadšeně všechny pražské noviny a časopisy. Zvlášť radostně psali o něm Havlíček a Tyl. Jan Pravoslav Koubek naladil hbitě lyru k „Ódě na příjezd prvního vlaku“ a také týnský farář Gewinner přispěl verši k oslavě významného dne. Jediné, co novinářům a spisovatelům působilo nesnáze, bylo nejednotné a dosud neustálené železniční názvosloví. Tak se říkalo lokomotivě silohyb, parovůz, parochod nebo parostroj, vlaku train, železný tah nebo železovlek a nádraží dráhov, dražiště, štace nebo zástava.

Zprvu vyjížděl z Prahy denně toliko jediný vlak a přijížděl rovněž jeden. Po českou hranici zemskou zastavovaly osobní vlaky, pohybující se rychlostí 40 km za hodinu, ve stanicích: Český Brod, Kolín, Pardubice, Choceň a Česká Třebová. Těmto vlakům se říkalo „poštovní“. Za míli ujeté cesty se platilo v I. třídě 18 krejcarů, v II. 11 kr. a ve III. 6 kr. Náklad byl přijímán k dopravě až od roku 1847, kdy byly zavedeny tzv. vlaky smíšené. Rychlovlaky přibyly k nim roku 1852. Ale doprava osob i věcí rostla rok od roku a personál pražského nádraží, čítající v roce založení pouze 21 osob, množil se řadou geometrickou.

Nádraží a s ním spojený cizinecký ruch posílilo dosud tiché a nevýbojné město, zejména své nejbližší okolí. Hned proti nádraží vznikla v Jezdecké (Havlíčkově) ulici velká a na svou dobu pohádkově přepychová kavárna, a to v domě, v němž později zemřel Karel Havlíček Borovský. V blízké ulici Hybernské vyrostly vedle sebe dva hotely, dlouho spolu zápasící o prvenství v tomto oboru podnikání: U Modré hvězdy a De Saxe. Vůbec bychom popsali mnoho stran, kdybychom měli vylíčiti vše, čím přispěla nová železnice k rozkvětu města.

Duševní původce tohoto velkolepého projektu, inženýr Jan Perner, se tohoto rozkvětu svého díla bohužel nedočkal. Zemřel již 9. září téhož roku následkem smrtelného úrazu, který utrpěl v choceňském tunelu na inspekční cestě.

Muž zemřel, vlastenec,

jehož byl heslem čin,

pravdy zasvěcenec,

vřelý Čechie syn.

Slavnostní svěcení lokomotivy Čechy v pražském nádraží 21. srpna 1845

Hybernská ulice s nádražím r. 1846

Blahořečení Jana Nepomuckého

Úcta k Janu z Nepomuka se šířila v katolických kruzích našeho národa více než sto let dříve, než byl blahořečen. Již tehdy se konaly k jeho hrobu ve Svatovítském chrámu pouti, zatím však jen členů panovnické rodiny a vynikajících osob. V Chrámě sv. Víta byl vysvěcen r. 1621 nad jeho hrobem oltář a r. 1683 postavena na Karlově mostě světcova socha, předloha všech dalších zpodobování. Bylo to dílo věhlasného sochaře a kovolitce Jeronyma Herolda z Norimberku a vzniklo nákladem patricijské rodiny baronů Vunšviců, jež byla zanícenou a oddanou světcovou ctitelkou.

Počátkem kritického a racionalistického století XVIII. vznikly však pochyby o historičnosti osoby sv. Jana. Zejména bylo poukazováno z kruhů odpůrců Janova blahořečení – říkalo se jim antijohanneisté nebo antihoneisté a náležel k nim Gelasius Dobner a později Dobrovský – na nápadnou podobu života nastávajícího světce s životem generálního vikáře Jana z Pomuka (= z Nepomuka), jehož dal prchlivý král Václav IV. zmučiti a utopiti ve Vltavě proto, že odporoval jeho plánům ve věci kladrubského opatství. Rovněž oba letopočty mučednických smrtí, sv. Jana Nepomuckého r. 1383 a generálního vikáře Jana z Nepomuku r. 1393 budily nedůvěru svou podobností. Aby byly rozptýleny námitky protivníků a připravena cesta k blahořečení, bylo konáno 15. dubna 1719 na podnět arcibiskupa Ferdinanda hraběte Khünburga ve Svatovítské katedrále kanonizační šetření. Komise čítala přes 100 členů, vesměs mužů pokročilého věku a vynikajícího postavení.

Po slavné přísaze, jíž se každý z přítomných zavázal, že nevypoví nic jiného než to, čeho se dobral pečlivým studiem nebo sám zvěděl od předků, bylo přikročeno k dobrozdání právně-historickému. Přítomným právníkům byly předloženy rukopisy a knihy kapitulního archivu k době se vztahující, jako kroniky Bollandova, Doubravského, Borkova, Hájkova, Pešinova, Balbínova, městská žitavská kronika a Židkova „Kniha spravovna“. Po dalším jednání byly vyvráceny hlavní námitky protivníků a stanoveno:

1. Jan z Pomuka neboli Nepomuka, doktor církevního práva, kanovník metropolitní kapituly a děkan u Všech svatých, jenž byl utopen r. 1383 na rozkaz krále Václava IV., protože mu nechtěl vyjeviti zpověď jeho manželky Žofie, není totožný s Janem z Pomuka čili Nepomuka, řečeným „doktor Johánek“, synem Velflinovým, doktorem církevního práva a generálním vikářem pražského arcibiskupa, jenž byl utopen r. 1393 na rozkaz krále Václava IV., protože potvrdil proti vůli králově nového opata kláštera kladrubského,

2. jméno prvního Jana chybí v seznamu doktorů Karlovy univerzity, ježto byl promován nikoli rektorem v univerzitní aule, nýbrž arcibiskupem jakožto univerzitním kancléřem v jeho paláci (jméno druhého Jana vyskytuje se v doktorské matrice právnické fakulty u letopočtu 1381),

3. budoucí světec byl skutečně zpovědníkem královny Žofie, jak svědčí záznam městské kroniky žitavské a Židkovy „Knihy spravovny“. Námitka protivníků, t. ř. „argumentum ad hominem“ (důkaz životními daty), že Jan nemohl býti zpovědníkem Žofiiným, jež se stala manželkou královou až r. 1389, vysvětlena písařskou chybou v bavorské kronice, kam byl prý rok královského sňatku zapsán nesprávně.

O menších námitkách protivníků, jako o nemožnosti Janových zázraků a obraze sv. Jana, udánlivě z XIV. století – antihoneisté později dokazovali, že je dílem nedávno zemřelého malíře Francesca Lichtenreitera[74] –, jednáno nebylo.

Pak bylo přistoupeno k ohledání hrobu. Arcibiskup, oděn bohoslužebným rouchem, pronesl slavnostně kletbu proti těm, kdož by snad z hrobu něco vzali nebo do něho vložili. Odstraněna byla mříž a zdvižen náhrobní kámen (rozlomil se ve dva kusy). Přítomní mistři kamenického cechu potvrdili, že je starý asi 300 let. Rovněž nápis „Joannes de Pomuk“ uznán za původní, když byl předem srovnán s nepochybně starožitným nápisem na sousední hrobce kolovratské. V dubové, zčásti bukové, velmi již ztrouchnivělé rakvi byla nalezena kostra s lebkou nakloněnou napravo a zkříženýma rukama. Lékaři shledali, že tělem nebylo po vložení do rakve hnuto. Při zevrubném ohledání ostatků nalezli na lebce tmavě zarudlou ránu od mučení nebo svržení z mostu. Ústní otvor byl naplněn zeminou. Když byla odstraněna, naskytla se divákům nečekaná a vzrušující podívaná: jazyk v dutině byl červený, svěží a neporušený! Když na něm učinili medici krátký řez lancetou, odhalili živé nervstvo a krevní kanálky. „Může někdo,“ volá při líčení této události Schaller na adresu odpůrců, „kdo má zdravý rozum, tvrditi, že by to učinila nevyzpytatelná moudrost Boží pro nějakého kladrubského opata?“

Nález byl prohlášen za pravé ostatky Jana Nepomuckého, tělo vloženo do stříbrné rakve a tato opět do dubové, jež byla opatřena pečetěmi komise a opět spuštěna do hrobky.

Akta a protokoly byly obřadně zapečetěny a odeslány do Říma. Tam byl Jan Nepomucký prohlášen 4. července 1721 blahoslaveným. V Čechách byl přijat stavy i církví mezi zemské patrony. Tehdy byla k jeho poctě uspořádána slavnost, k níž zavítala i císařovna Alžběta, choť Karla VI. Za její přítomnosti byl svatojanský hrob časně ráno otevřen. Světcova hlava byla položena na hedvábný, skvostně vyšitý polštářek a ozdobena čelenkou s mnoha drahokamy. Mučedníkovi byl vložen do pravé ruky stříbrný kříž se zlatým a stříbrným klasem, do levé palmová ratolest ze zlatého dracounu.

Tělesné pozůstatky oblečeny v kanovnické roucho s rochetou a kvadrátkem. Zázračný jazyk byl přenesen do kaple sv. Václava a vystaven na oltáři.

Roku 1725 se konala nová komise, jež nejen zázrak potvrdila, nýbrž našla jazyk zvětšený a purpurové barvy, jakoby napuštěn čerstvou krví. Byl vložen do zlatostříbrného relikviáře, v němž je dodnes. Kolem schránky je nápis:

HIC EST LINGUA ILLA BENEDICTA DIVI JOANNIS NEPOMUCENI MARTYRIS, OB ILLIBATE SERVATUM CONFESSIONIS IN FLUMEN PRAECIPITATI, QUAE, DUM SANCTUM ILLIUS CORPUS VISITARETUR, IN SACRO EIUSDEM CAPITE POST TRIA SAECULA ET ULTRA, SIC DIVINA DISPONENTE OMNIPOTENTIA INCORRUPTA REPERTA FUIT, ANNO DOMINI MILLESIMO SEPTINGENTESIMO DECIMO NONO.

(Totoť jest onen blahoslavený jazyk svatého Jana Nepomuckého, mučedníka, jenž byl vhozen do řeky proto, že zachoval zpovědní tajemství. Jazyk byl nalezen v jeho svaté hlavě, když jeho svaté tělo bylo po třech stoletích a později prohlíženo, z vůle všemohoucnosti Boží neporušen. Léta Páně tisícího sedmistého devatenáctého.)

Vrcholné oslavy svatojanské konaly se ve dnech 9.–16. října 1729, neboť toho roku byl blahoslavený Jan prohlášen papežem Benediktem XIII. svatým a jeho svátkem ustanoven 16. květen, udánlivý den jeho smrti. Slavnosti svatořečení předcházelo v předvečer velebného dne slavnostní osvětlení Prahy, kterou táhly nepřetržité davy zbožných venkovanů z Čech i Moravy v pestrých krojích. Kupily se zejména na mostě v místě, odkud byl podle tradice shozen sv. Jan, modlíce se a plačíce dojetím. Přibližně přišlo do Prahy 20 000 hostů, kteří v nedostatku ubytování tábořili, kde se dalo, i na ulicích, v nichž byly postaveny nádherné slavobrány. V klementinském nádvoří sehráli jezuitští studenti alegorické drama, znázorňující světcův život.

Časně ráno 9. října ohlásily hmoždíře z vrchu Petřína počátek slavností. V devět hodin vyšlo ze strahovského kostela slavné procesí. V čele průvodu nesli biskupové a opati rakev s tělem sv. Jana. Za nimi byl pro pokročilý věk nesen na nosítkách stařičký arcibiskup, jenž držel v ruce relikviář se zázračným jazykem, žehnaje jím klečícímu lidu. Za zpěvu posvátných písní, zvuku hudeb a ustavičného hřmění děl a moždířů dospěl průvod po dvou hodinách Svatovítského chrámu, kde sloužil světící biskup Daniel Josef z Mayeru za přítomnosti arcibiskupovy pontifikální Te Deum. Odpoledne měl po nešporách latinský proslov rektor univerzity JUDr. Ferdinand Woldřich. Večer, když se setmělo, byla konána na mostě u skvěle osvětlené sochy světcovy slavná pobožnost za hlaholného zpěvu, jásání tisíců a povznášející hudby, jež se ozývala též z okrášlených a lampiony osvětlených lodí, které pluly pod mostem.[75] Za hřmění moždířů a velebného vyzvánění všech pražských zvonů byla slavnost zakončena velkolepým divadlem – ohňostrojem, který se později stal pod jménem „rachejtlí“ každoroční součástí svatojanských slavností.

Praha se stala přirozeně střediskem svatojanského kultu, jemuž byla zasvěcena. Vunšvicové zřídili r. 1731 ve Svatovítském chrámu skvělý masivní náhrobek sv. Jana, dílo vídeňského stříbrníka Seitze. Na výzdobu hrobu složili se církevní hodnostáři i pražské fary. Ale i měšťanstvo i prostý lid přispívali k oslavení zemského patrona, jak dovedli nejlépe, a nebylo snad pražského domu nebo prostranství, které by nebylo ozdobeno typickou sochou svatojanskou neb aspoň světcovým obrazem. Rok co rok konaly se uprostřed krásného měsíce května svatojanské pouti a slavnosti; nejskvělejší byla při stoletém výročí svatořečení r. 1829. Praha nabývala tím v celém světě pověsti svatojanského města.

Z Prahy se rozšířil kult sv. Jana do široké daleké ciziny, téměř do všech katolických zemí. S mlčelivým krajanem dobromyslné, typicky selské tváře setkáváme se právě tak na mostě v Bruggách jako v alpských zemích, Itálii, Španělsku, ba dokonce i v Jižní Americe.

Nejupřímnějšími ctiteli sv. Jana Nepomuckého byli naši venkované, zejména svatojanští poutníci, kteří nosili dojmy nasbírané v matičce Praze do českých dědin a vesnic, šíříce úctu k zemskému patronu v dalším svém okolí. Nebylo mlýna, návsi nebo mostu, kde by nestála světcova socha podle předlohy z pražského mostu. Tato úcta a tyto pouti měly i svůj význam celonárodní. Ukazovaly tehdejší Praze sílu a odolnost českého národa a posilovaly lid k národnímu vědomí v dobách největšího náporu germanizačního. Tak pomohl světec – ať již skutečný, nebo domnělý – udržeti vědomí národní existence, křísiti opovrhovanou českou řeč a pohasínajícího českého ducha, splniv tak vroucí prosbu, kterou v pobožném zanícení volávaly každoročně tisíce k jasně modrému předletnímu nebi:

Svatý Jene z Nepomuku,

oroduj za nás!

Winzeler, Hrob sv. Jana (1835)

Svatojanská rytina z roku 1825

74 Malíř podobizen a historických obrazů, školený v Benátkách.

75 Říkalo se jí „musica navalis“ nebo „hudba na šífích“.

Rychtář Vavák

vidí korunovaci Leopolda II.

LeW CžeskY z DaVpat WYCházY, bIW taMto raIen nebohI

né Andronik, Lew přicházý genž mu wytáhne trn z Nohy.

Popis korunovace Leopolda II. za krále českého jest – s výjimkou líčení slavnosti padesátého výročí kanonizace svatojanské – nejkrásnější statí „Pamětí“ milčického rychtáře Františka J. Vaváka, známého písmáka a vlastence. Poněvadž se Vavák účastnil spolu se syny Ivanem, Vojtěchem a Martinem slavností jako očitý divák, jest jeho selsky prosté, avšak bystré a podrobné vylíčení zajímavé, ano jako doplněk četných popisů a programů královské korunovace historicky důležité.

Vjezd králův, k němuž přijelo do Prahy nejen nepřehledné množství venkovanů, nýbrž i mnoho vynikajících cizinců, konal se 31. srpna 1791 z libeňského zámku, jenž tehdy náležel obci Starého Města pražského, kolem Invalidovny, branami Poříčskou a Černou[76], podle mincovního domu[77] ulicí Celetnou na Staroměstské náměstí, dále podle radnice na Malé náměstí, Jezuitskou ulicí[78] na most, pak přes horní Malostranské náměstí na Hradčany do katedrály Svatovítské.

Vavák, jenž přišel do Prahy pravděpodobně přede dnem, postavil se na Poříčské čili Šilinkové ulici[79] před domem U Zlatého bažanta (nyní čp. 1041-II), a když se přiblížil kočár císařův, strhl svým výkřikem „Vivat Leopold druhý!“ užasle zevlující dav k bouřlivému provolávání slávy.

Královského průvodu se zúčastnily kromě vojska a oficiálních účastníků pražské cechy, počtem 60, pod svými prapory. Bylo jich tolik, že zaplnily silnici od Poříčské brány až po libeňský zámek. Na náměstích, podle nichž se bral průvod, tvořili špalír granátníci. Pražští židé složili poklonu svému panovníku u Prašné brány. „Ostatně jejich město,“ praví Vavák, „bylo zavřeno i vartou osazeno. Vždy však přece všelijakými tajnými průchodišti tak se jich vyloudilo a do domů nalezlo, že od nich mnozí hodné peníze dostali, jen když jim z nejvyšších oken a ze střech koukati dovolili.“

Na podívané vůbec vydělali majitelé domů a bytů v ulicích, kudy šel průvod, „hodné peníze“. Z místa na tribunách a lešeních vybíralo se 30 kr. až 1 zl. 30 kr., v oknech Staroměstského náměstí a Jezuitské ulice dokonce po jednom dukátu(!). Náš soused si liboval, že celou tu slávu viděl krásně a zdarma, lépe než ti v oknech, kteří viděli jen střechy kočárů, nikoli tváře vznešených účastníků. A státi několik hodin na témž místě bylo pro nadšeného českého sedláka maličkostí.

Vavák nařídil svým synům, aby spolu s ním kolemjdoucí kočáry pilně počítali. Sám zaznamenával každý olůvkem na kousek papíru. I napočetli kočárů šestispřežních 87, čtyřspřežních 18, celkem 105 kočárů. Kromě vozu Jeho Milosti císařské nejznamenitější byl prázdný vůz arcibiskupa olomouckého,[80] ze světské šlechty Josefa knížete ze Schwarzenberku. Šestispřežení měla ozdoby ze zlata nebo stříbra, čtyřspřežení – většinou kočárů prelátských – postroje kožené nebo hedvábné.

Sotva průvod přejel, stal se lid obecný, dosud klidně po stranách ulic stojící, velmi ukázněným. Nemoha se nabažiti vzácné podívané, postupoval s jedoucími kočáry, takže v úzkých ulicích vznikla panika a tlačenice. Rychtář Vavák popisuje ji verši:

Kněží, páni, sprostí lidi, ano i ti kluci židi,

všichni stejný podíl brali. Chlapci, děvčata plakali

od takové hrozné tísně, neb každý se choval přísně.

Mnozí z oken a lešení běželi bez odpuštění

dále do Starého Města, ale všudy těsná cesta.

Za vjezdu, jenž trval při stálém hřmění děl a zvonění všech pražských zvonů plné dvě hodiny, bylo učiněno několik uvítacích zastavení. Řeči byly pronášeny německy a latinsky s výjimkou několika českých slov, která pronesl podle prastarého korunovačního řádu nejvyšší purkrabí.

Dne 4. září odpoledne skládali stavové čeští Jeho Milosti přísahu věrnosti a večer téhož dne byla Praha slavnostně osvětlena. Praxi v osvětlování čili „iluminování“ mělo město z četných slavností svatojanských. Proto i toho dne bylo tak osvíceno a světly okrášleno, „jako by v jednom ohni stálo“. V úterý 6. září byl „Jeho Milost císař a král uherský Leopold II. slavně a velmi zřetelně na království české korunován v kostele hlavním sv. Víta od Antoně Petra z Přichovic, arcibiskupa pražského“.

Jsme vděčni Vavákovi, že své „Paměti“ nezatěžuje podrobným líčením korunovačních obřadů, nýbrž odkazuje v tom ohledu na noviny a příležitostné spisky a publikace. Ale nebyl by to zvídavý český sedlák, kdyby nepoužil příležitosti k prozrazení zákulisního boje mezi biskupy korunovaci asistujícími o pořadí a právo na jednotlivé obřady, kteroužto vádu – soudíme-li z vypravování Vavákova – opravdu chlapeckou, musel rozsouditi „pantáta“, tj. pražský arcibiskup. Ale i „pantáta“ upadl do pře o kompetenci se „stařečkem“ (arcibiskupem olomouckým). Tato rozepře církevních hodnostářů byla vyřešena rozumným kompromisem. Horší to bylo s biskupy, kteří i po „pantátově“ rozsouzení počínali si navzájem hrubě a urážlivě. Můžeme-li ovšem věřiti Vavákovi, jenž zaznamenával kromě závažných věcí ze srdce rád i podobné „zajímavosti“. A tak

… pantáta náš – raduj se každý, kdo ho znáš

spolu s ním té milosti, že dočkal té slavnosti,

která mu patřila k vděku v tom jeho sešlém věku,

ač prv málo byl ctěný, nyní pak zvelebený

jest od nebe samého i od světa celého.

Milčický soused viděl též korunovaci císařovny Marie Ludviky, dcery španělského krále Karla III. a choti Leopoldovy, za českou královnu. Viděl všechnu tu slávu, průvod, vsazení koruny na královninu hlavu, holdování atd., jen mu uniklo to nejdůležitější, pohled na královské korunovační klenoty české. Neboť „když se královské regalia nesly, korunu naši českou pro velikou v tu chvíli míšenici a tlačenici lidí viděti jsem nemohl, ač jinak ji ze všeho nejraději dobře a sytě viděti jsem chtěl“. Při korunovaci byly lidu házeny pamětní peníze větší i menší s českým lvem a královským heslem „Pietate et concordia“[81].

Několik dnů, které Leopold II. strávil v Praze po korunovaci až do svého odjezdu (2. října), bylo vyplněno hostinami a přepychovými hony u předních hodnostářů země a českých kavalírů, korunovační operou Mozartovou „La clemenza di Tito“ za osobní účasti skladatelovy, divadelními představeními,[82] proslulým maškarním plesem ve Stavovském divadle, prohlídkou průmyslové výstavy, koncerty apod., ale i přednáškou Dobrovského v Učené společnosti české „O stálé věrnosti, kterouž se národ slovanský domu Rakouskému po všechen čas přidržel“.[83] Dobrovský ji proslovil 25. září v Karolinu před císařem, saským vévodou Antonínem i jinými vzácnými hosty, mezi nimiž byl slavný básník Friedrich Schiller a proslulý dobrodruh Giacomo Casanova. Dámský svět zajímal hrabě Axel Fersen, milenec nešťastné Marie Antoinetty.

Frant. a Fil. Hegerové, Korunovační průvod Leopolda II.

na Staroměstském nám.

76 Prašnou.

77 Nyní Krajský soud v Celetné ulici.

78 Karlovou.

79 Nyní Na Poříčí. Pozn. red.

80 Arcibiskup čekal mezi ostatním duchovenstvem na Hradě.

81 Zbožností a svorností.

82 Ve Vlasteneckém českém divadle v Hybernském klášteře viděl císař českou hru „Žebravý študent“.

83 V přednášce zmínil se Dobrovský i o Vavákovi, jenž byl jeho nadšeným ctitelem.

O té velké vodě

My – dnešní Pražané – již nevíme, jak vypadá skutečná povodeň. Město je proti ní chráněno vysokými nábřežími, usměrněným řečištěm a jinými vodními díly. Proto když se v jarních měsících přižene mohutný a kalný proud, unášející kry a ledovou tříšť, zašumí a zabručí si, hladce se přesmykne jezy a v několika dnech je ten tam. Zažili jsme sice na jaře 1940 mírnou záplavu, ale ta byla nevinnou hračkou proti povodním, které naháněly našim předkům úplnou hrůzu. Ničily majetek, bořily domy a připravovaly lidi i zvířata o život. Za starých časů byla velká voda[84] živlem nejhrůznějším, mnohem horším požáru. Oheň bylo možno zdolati lidskými silami, nikoli však zátopu, jež ve chvíli zasáhla vltavské ostrovy a níže položené části města. Jak daleko sahávala, vidíme z názvu Na Louži (nynější Mariánské náměstí), jak vyhlížely zatopené ulice, ze starých rytin a obrázků. Voda sahala po přízemní okna a Pražané jezdili na člunech jako v Benátkách.

Poslední velká povodeň byla v Praze počátkem září 1890. Tehdy strhl rozvášněný živel dva oblouky Karlova mostu i se sochami, o ztrátách lidských životů a jiných spoustách ani nemluvě.

Staré kroniky zmiňují se o tom, že při podobné povodni byl stržen Juditin dřevěný most, jindy že vzedmutá voda dosahovala až po Bradáčovy vousy.[85] Největší povodeň, zaznamenaná v dějinách našeho města, stihla Prahu v únoru 1784. Soudobé noviny vylíčily ji takto:

„Již 27. února v poledne počaly vltavské ledy pukati, voda prudce rostla a strhovala dravě obrovské ledové kry. Odplavila rovněž dřevěné chrániče mostních pilířů uprostřed řečiště, takže led měl uvolněnu dráhu po proudu řeky. Škoda, zjištěná téhož dne odpoledne, spočívala v tom, že byla odplavena četná skladiště dříví v Podskalí a odnesena proudem. Když rozpukaný led odplul, dravý proud poznenáhlu slábnul. Obyvatelé města děkovali z hloubi duše Bohu, že nebezpečí hrozivší městu i okolí bylo milostivě odvráceno. Rozradostněni z přestálého nebezpečí, odebrali se klidně na lože, netušíce ani dost málo, že je překvapí nový děs v hlubokém spánku. Ale již o 11. hodině noční počala opět řeka stoupati a ti lidé, kteří byli ještě vzhůru nebo v prvním spánku, měli štěstí, že mohli s velikou námahou zachrániti aspoň část svých věcí a nábytku. Neboť o 2. hodině s půlnoci drala se voda vší silou do obydlí, ležících při Vltavě. Současně přibyl nový nápor ledu – prý led z Berounky, již dříve tak zle proslulý. O 3. hodině byly již všechny mlýny zcela pod vodou, jež proudila Svatoanenskou ulicí k zadní bráně bývalého alumnátu. Kolem 4. hodiny zasáhl i budovu c. k. bankální správy[86], ležící proti svatému Jiljí, a proudil podle hraběcího Clam-Gallaského domu – kde se vedral do stájí – do celé ulice Platnéřské blíže benediktinského kostela sv. Mikuláše a dále Kaprovou ulicí do Spinhausu[87], v němž seděli vězni ve vodě po krk.

Mezi 5. a 8. hodinou ranní dosáhl výše, které nejen nikdo z žijících nepamatoval, nýbrž o níž není tuchy ani ve starých kronikách. Lidé, bydlící u vody, zachraňovali se okny po žebřících a čluny, které jezdily ulicemi. Kolem 6. hodiny roznesla se celým městem strašlivá zvěst o ohrožení proslulého mostu, pevné stavby, jež dosud neutrpěla nikdy nárazy vod a ledů. Skutečně byla tato pevná stavba každým nárazem vysoké hory ledu tak otřásána, že byl strach po ní přecházeti. A než se kdo nadál, ozval se za několik minut před 6. hodinou strašlivý rachot a domek vojenské stráže, postavený na pilíři uprostřed mostu, zřítil se s ohromným praskotem do řeky. Čtyři muži stráže, kteří tam spali spokojeně s připnutými nábojnicemi a kaškety na hlavách, našli přitom bídnou smrt. Tři z nich odnesla hned voda, čtvrtý byl utlučen řítícími se kvádry a zůstal ležeti na utrženém pilíři. Pátý byl pádem jen těžce zraněn. Byl s tíží zachráněn a jest naděje, že bude zachován naživu. Před očima odehrávaly se smutné a srdcervoucí scény. Zde byla unášena chalupa s lidmi, volajícími o pomoc. Tam plula postel s ženou a dítětem, jinde opět kus utrženého selského stavení, jehož obyvatelé našli již předtím ve vlnách vlhký hrob. Tak se střídala hrůza s děsem. O poledni dosáhla voda největší výše a rychlosti. Obyvatelé malostranského náměstíčka za maltézským mlýnem[88] zachránili se po žebřících na most. Současně zřítila se náporem vody velká budova na našem největším ostrově Štvanici čili Velkých Benátkách. Budova Invalidovny stála též hluboko ve vodě a z domů v Holešovicích a Podbabě bylo viděti pouze hřebeny střech.

Pražané nejsou dosud zajištěni proti novým pohromám, neboť voda proudí dosud velmi prudce a vláčí s sebou veliké kvádry mostních pilířů. Svatováclavská socha na mostě, stojící proti svatojanské, se rozdrolila, naklonila a hrozí zřícením. Proto jest veškerá jízda koňmo i vozy na mostě úplně zakázána, aby otřesy nebyly spáry ještě více zvětšovány. I pouhá chůze po mostě musí býti co nejvíce omezena.“

Na památku hrozné katastrofy, která žila po tři generace v myslích Pražanů, byla upevněna na mostním pilíři v místech povodní smetené strážnice latinská pamětní deska.[89]

Zřícené pilíře byly vybudovány již příštího roku (1785). Léto bylo tehdy velmi parné a nízká hladina práci přízniva. Při ní byly ve vyschlém řečišti objeveny pod budovou křižovnického kláštera zbytky Juditina mostu, stržené podobnou povodní roku 1342. Tímto nečekaným a historicky důležitým nálezem bylo stvrzeno staré úsloví, že každé zlo má i dobrou stránku, byť i k rozsahu neštěstí příliš nepatrnou.

Ale též dolánecký sedlák a písmák Josef Dlask vylíčil ve svých pamětech pražskou povodeň, tentokrát z roku 1845:[90]

„Dne 27. března okolo desíti hodin zvihla se u Prahy ledová kůra, která Vltavu tak dlouhý čas kryla. Voda však nebyla tuze vysoká a vystoupila dne 28. nad obyčejnou vejšku 11 střevíců, tak, že vejše nebyla, než za mnohých jiných roků v čas třenic, ale v noci od 28. na 29. března a zvláště ve dvě hodiny ráno zrostla voda tak rychle a tak vysoko, že 17 střevíců a 3 palce nad obyčejnou vejšku dosahovala a tak veliká byla jako před jeden a šedesáti lety, totiž dne 29. února 1784. Vniklať větším dílem s velkými kusy ledu do 114 na břehu Vltavy ležících ulic. 7563 osob, které 1637 rodin dělaly a 946 domů obývaly, bylo přívalem vody ze svých přízemních příbytků vyhnáno, ba do prvního poschodí semotam voda špláchala. Ano i v domech, jichž se voda ani nedotkla, naplnily se sklepy vlnami, které všechno, co zde schováno bylo, pokazily. V niších blísko u břehu ležících ulicích dosahovala voda i do prvního poschodí. Židovské Město bylo až na dva domy celé ve vodě, veliký počet lidí musel se i se svým nejpotřebnějším měním z domů na lodích, jichž 160 po Praze plavalo, vynésti. Jiným, do jichž příbytků voda sice nemohla, kde ale domy a vrata často přez dva lokte ve vodě stály, musela se potrava, a zvláště také čistá voda k pití přivážeti, aby sebe a děti své před hladem a žízní uchránily. V domech před vodou jistých byly rychle dva pokoje pro ty připraveny, které voda z jejich příbytků vyhnala. Byliť to větším dílem chudobnější lidé, kteří zde také zdarma od dobrodinců potřebného pokrma dostali. Věčí díl mlejnů byl porouchán, všecky čtyry mosty ostrova Štvanice nazvaného, oba Jeruzalémské mosty v Karolínově (Karlíně) byly přívalem vody strženy a odneseny. V prostřed řece ploulo nesčíslné množství dříví, nářadí, kusy chalup, střechy, lodě, kusy mlejnských kol, ano i kočár s utopenýma koňma a kočím. Také jeden těžký železný pární kotel přinesla voda až na Střelecký ostrov. Z toho ostrova bylo devatenáct tam bydlících osob s velkou tíží při velkém proudu, který se tudy hnal, na lodi na Železný most převežený a nesený. Tento před čtyřma lety vystavený Železný most byl v čas povodně jediným pojítkem mezi Starým i Novým městem a Malou Stranou, neb na Kamený most nebylo možná se ze Starého města dostati, proto že přilehlé ulice zaplaveny byly.

Železný náš most ukázal nám při této příležitosti opět novou, dříve neznámou tu velikou výhodu, což nás k vděčnosti k Jeho Ekcelenci hraběti Chotkovi zavazuje, který co nejvyšší purkrabí se vší snahou o vystavení toho mostu se zasadil a touto národní stavbou nesmrtelný pomník si postavil. Také Barvířský ostrov stál hluboko ve vodě. V jeho skvostném sálu stála voda přes loket vysoko a všecko tam pokazila. Dvě ženské našly v městě ve vlnách svůj hrob. Předměstí Karlín stálo až za invalidovnu ve vodě. V tomto předměstí zůstává za příčinou stavění blízké železnice při zemi mnoho nádeníků, zedníků a dělníků, který pro vejdělek z kraje sem přitáhli, jelikož ale voda do všech příbytků při zemi se hrnula, utekli tito lidé do hořejších poschodí, odkud úpěnlivým hlasem o pomoc a pokrm volali. Mnoho domů v Karlíně, které pevně stavěny byly, se sesypalo. Lidé z nich ale dříve utekli. Ale jakož bída v tomto čase byla veliká, bylať i pomoc rovnějš taková. Náš milovaný vladař, Jeho císařská Výsost arcikníže Štěpán byl ve dne i v noci sám všude přítomen, sám všecko k pomoci lidí, v nebezpečenství se nacházejících, nařizoval, sám potravu oněm dovážeti kázal, kteří pro vodu z domů nemohli, an pro povodeň chléb do Prahy se přivésti nemohl. Také mnoho praských pekařů, jichž pekárny ve vodě stály, pécti nemohlo. Bylo rychle nařízeno, aby se ve veliké vojenské pekárně z ourariální (erární) mouky ve dne i v noci chléb pekl. Jeho císařská Výsost, cís. král. jenerál arcikníže Karel Ferdinand jezdil pořád s vozem, chlebem naplněným, po Praze a po předměstích, aby jej mezi chudé rozdělil. Nejosvícenější knížata Rohan, Švarcenberk a tak dále, hrabata Klam Gallas, Thun a tak dále, mnoho šlechticů, ouředníků, kupců, měšťanů a důstojníků všecku snahu svou na to vynaložili, aby lidi z nebezpečenství vyvedli a uhájeným obydlí a pokrm zaopatřili.

Tomuto sjednocenému vynasnažování z Boží pomocí se také podařilo, že mimo nadjmenované nikdo více ani v Praze ani v předměstích život neztratil, že se každá slza, bídou a nouzí vyceděná, brzy setřela a že z velikého počtu chudých při této veliké, nenadálé bídě žádný bez přístřeší, bez potravy a bez šactva nezůstal.

Dne 30. března ráno byla voda, která již 29. večer padati začala, tak nízká, že se do všech ulic v Praze jíti mohlo. Byloť to ale nějaké podívání! Vodou do ulic zanešené kusy ledu vymlely sem i tam dláždění, udělaly veliké díry a jámy, porouchaly kanály a strkaly do nich kamení a zem.“

Povodeň roku 1784

Oprava Karlova mostu po velké povodni

84 Slovo povodeň vytvořil až Jungmann a dlouho trvalo, než se ujalo.

85 „Bradáč“ je vytesaná hlava muže, podle níž se měřila výška vody. Původně byla na mostním oblouku Juditina mostu, nyní na prsní zdi nábřeží těsně u Karlova mostu.

86 Finanční prokuratury.

87 Vězení, v němž byli vězňové zaměstnáni tkaním.

88 Velkopřevorské nám.

89 Nyní na severní boční stěně Staroměstské mostecké věže.

90 Dlask, jak v „Pamětech“ přiznává, v Praze při povodni nebyl. Událost líčí podle soudobých novin. Líčení přetiskujeme z rukopisu i s chybami.

Praha 1855

Turnovský[91], pozdější český spisovatel, tehdy ovšem jen sedmnáctiletý mladík, vydal se na cestu do matičky Prahy koncem května 1855. Podobně jako oba Šolcové, básník a pražský starosta, byl rodákem ze Sobotky, malého městečka na pokraji Českého ráje, v sousedství hradu Kosti a malebného Humprechtu. Idylická Sobotka bylo město národně probudilé a v době Bachova protičeského útisku žila ještě v duchu a vzpomínce na revoluční rok 1848. Proto i mladý Turnovský vzhlížel ku Praze jako k matce nově obrozeného národa, městu, kde „každý kámen hovoří o slavné minulosti“. Jak byl ve svém očekávání zklamán a jak mnoho musil sleviti se svých snů po několikadenním pobytu, ba dokonce již při prvním kroku pražskou branou, ještě uslyšíme. Dříve však vylíčíme cestu, jež vedla mladého nadšence a vlastence k vstupu do slovanské Mekky.

Obtížen kufrem, tlumokem a jinými vezdejšími potřebami, vsedl Turnovský před zájezdním hostincem v Sobotce na dostavník. Byla to čtyřkolová archa o třech odděleních. V každém z nich byla dvě sedadla pro čtyři osoby tak blízko proti sobě, že si cestující při jízdě ustavičně naráželi koleny o sebe, zejména když vozka nacpal do oddělení více lidí, než pro ně bylo místa. Okénka byla malá, a tak již po hodině únavné jízdy nastalo ve voze dusno. K slastem cestování dostavníky patřily i nekonečné zastávky při přepřahání a krmení koní a popíjení vozky. Bylo-li třeba, musili cestující z takové archy vystoupiti, aby potah zdolal náklad, a někdy i do kopce mírně zatlačiti. A žádné stížnosti nepomáhaly. Kočí, zvyklý již na reptání pasažérů, nedbal stížností ani hrozeb. Vesele si na kozlíku hvízdal, práskal bičem nebo pro změnu troubil signál „Jede, jede poštovský panáček…“. Turnovský patřil k cestovatelům nervózním. Již před Boleslaví vyskočil z vozu a značný zbytek cesty vykonal po zaprášené silnici pěšky, přidav se k řemeslníku, hledajícímu práci neboli vandrovnímu. Konečně spatřil na dálném obzoru obrysy Hradčan! „Srdce mi poskočilo, když jsem zočil poprvé svatovítskou věž,“ vypravuje ve svých vzpomínkách, „ale když se zraky snesly níže, bylo mi trpko. Nelíbilo se mi to zachmuření, které leží nad naším veleměstem i za bílého dne. Avšak vzpomněl jsem si včas, že slýchal jsem, kterak nad každým velkým městem, i kdyby v něm továren nebylo, vznáší se ustavičně chmury.“ Prošel zaprášenou a dosud nedlážděnou ulicí tehdejšího malého předměstí Karlína a konečně stanul v Poříčské bráně. První slova, která slyšel ve vysněné Praze, byla – německá! Strážník v bráně oslovil jej velmi nevlídně: „Ihr Reisepaß!“ Teprve pak jej poučil česky, že svůj cestovní doklad obdrží nazítří na policejním ředitelství.

Bylo to za zpátečnického a germanizujícího režimu Bachova, kdy četníci – tehdy se jim říkalo žandárové – a policajti měli nad prostým lidem svrchovanou moc, sbírali a zavírali každého, kdo se jim sebeméně nelíbil. Ostatně to známe z Havlíčkových satirických veršů „Bože, kýž jsem policajtem…“. A Turnovský pokračuje: „Jdu dále, abych si Prahu lépe prohlížeti mohl, avšak čím dále jsem se bral, tím kormutlivěji mi bylo u srdce. Ani vpravo, ani vlevo na Poříčí nespatřil jsem českého nápisu. Podotýkám, že ubíral jsem se již do Prahy jako uvědomělý vlastenec, a tak jsem tehdy viděl, že na všech firemních tabulích se na mne šklebila němčina.“

První a nejmocnější dojem Turnovského byl tedy neutěšený, ne-li zdrcující. Německé nápisy a německý hovor ozýval se nejen na Poříčí, ale i v Ovocné ulici a Nových alejích, kde zmožený poutník usedl na kamennou lavičku ve stromořadí. Hlavou mu vířily slavné české dějiny, které zde v poněmčené Praze měly své dějiště, a ještě docela čerstvé, sotva sedm let staré zprávy o slovanském sjezdu a všech těch hrdinských činech, jichž byla po něm Praha svědkem. V zadumání se Turnovský obrátil. A hle, z nárožního domu, v němž je nyní Národní kavárna, usmíval se na něho první, ale též jediný ryze český nápis: Sklad kněh Pospíšilových! Rozradostněn vstoupil do krámu a koupil si několik knih. Míti českou firmu, a to dokonce bez německého přívěsku, byl čin v tehdejší době odhodlaný, a proto bílou vránou v moři německých a německo-českých nápisů. Ale již ta skutečnost, že byl, rozradostnila našeho venkovana tak, že další pouť matičkou Prahou plynula mu již veseleji a že pln dojetí zíral na mohutné panorama Hradčan, korunované jedinou věží nedostavěné katedrály.

V hostinci překvapil číšník Turnovského opět německým dotazem: „Werden wünschen?“ Ale teď si z toho mladý pocestný již mnoho nedělal, zejména když jej ujistila společnost v hostinci – většinou pražští řemeslníci –, že je to jen naoko. „My jsme tu všichni Češi, ale ten prokletý zvyk, mluviti k cizímu příchozímu nejdříve německy, vězí tuze hluboko.“ Tlak absolutismu ležel příliš těžce na českém lidu a opatrnost v dobách nejčernější reakce byla prvním a nejdůležitějším zákonem.

Vždyť i ten pan Tintěra, osvědčený vlastenec a bojovník z barikád, na něhož se příštího dne Turnovský obrátil, psal se z opatrnosti po německu Wenzel Dintera. Ale jinak to byl muž velmi milý a ochotný. Vodil našeho vlastence Prahou, vysvětluje mu její památky a objasňuje cestou příčiny, z nichž změnilo se národní vzpružení z roku 1848 ve všeobecnou skleslost a ochablost. Naopak zase zapůsobil vznícený venkovský vlastenec na počestného pražského měšťana tak, že od té chvíle odhodil německý nátěr svého jména a počal se psáti vlastenecky Vácslav Záboj Tintěra.

Turnovský si umínil osvědčovati své češství na každém kroku po matičce Praze. Začátek se mu však nezdařil.

Na policejním ředitelství zaprotestoval si proti německému znění doložky opravňující k pobytu v Praze: „Nerozumím, co je zde psáno.“ Úředník za okénkem, ohromen touto opovážlivostí, se vztyčil a zhurta odsekl: „To také není třeba! Každý úřad a každý žandarm tomu porozumí.“ A zařval: „Abtreten!“

Ulekaný pan Tintěra vytáhl smělce z úřadovny za rukáv. Teprve venku jej poučil, co ho mohlo stihnouti: den, ne-li více ve vězení.

Takové poměry byly v Praze do let šedesátých.

Praha v letech šedesátých

(v popředí vedle Újezdské brány dům, v němž bydlel J. Barrande)

91 Josef Ladislav Turnovský (1837–1901), zprvu herec, pak novinář, zemřel jako ředitel kanceláře Ústřední matice školské. Zasloužil se o kult Tylův, jehož vdovu pojal za manželku a o jehož děti se pečlivě staral.

Kocourkovské příběhy

Uprostřed krásné a úrodné země rozkládalo se za dávných časů město Kocourkov. Bylo malé, ale přece jen největší v celé zemi. Obehnáno bylo hradbami, jimiž vedlo několik bran. V branách byla stráž, která vyslýchala každého příchozího, kdo je a co chce v městě dělati. Také v nich stáli akcizáci, úřední osoby, vybírající daň z potravin. Přitom bylo zvláštní, že daň se vybírala z potravin, donášených bodrými venkovany do města, nikoliv opačně. Brány byly otevřeny od úsvitu do soumraku. Toto zařízení bylo jistě nepříležité milencům, ale nedalo se změniti, aby snad nevnikl pod neprůhlednou rouškou tmy do města nepřítel. Jedna z bran stála také uprostřed města jako opožděná upomínka na staré časy, kdy tam město končilo. Jmenovala se Prašná. Na místě její předchůdkyně, brány Horské aneb „Odřené“, vystavěl ji král Vladislav, kterému říkali „král-dobře“, ne snad proto, že by byl činil vše jen dobré, nýbrž že měl chvalitebný zvyk odpovídati poddaným na vše slůvkem „dobře“. Bránu vyzdobil školní mistr Matěj, jemuž opět říkali, ježto uměl pěkně rýsovati, „Rejsek“. Netušil bohužel, že jeho umění, jímž nalepil na dosud holou bránu všeliké vlysy, výstupky, úponky, sochy, tympanony a konzoly v pozdním slohu gotickém, v jeho době módním, stane se potomkům poněkud nepohodlným. Ozdoby totiž po několik lidských věků nikdo neopravoval, byly tedy zvětralé a hrozily zřícením. I dali konšelé kocourkovští hlavy dohromady a usnesli se l. P. 1799, že „ciráty na bráně, řečené Prašné, které k ničemu nejsou a hrozí, že padnou pasantům na hlavu“, dají prostě z brány otlouci. Tímto slavnostním usnesením svrhla městská rada ze sebe veškerou odpovědnost za možné neštěstí a – vše zůstalo při starém, to jest „ciráty“ nebyly ani odstraněny, ani opraveny. Roku 1822 dal kterýsi zámožný měšťan v podstřeší věže upevniti veliké hodiny s čtyřmi ciferníky. Byla to ozdoba v tehdejší době skvělá. Rada města kvitovala vzácný dar slovy pochvalnými, neopominula však podotknouti významně, že dva postranní ciferníky byly zbytečné, jelikož „se beztak z příkopu nikdo na věž nedívá a z druhé strany věž Královým dvorem plně obestavěna jest“.

Město rostlo rok od roku vůčihledě. Roku 1862 napočítala komise, zvlášť k tomu účelu na místo vyslaná, že v jedné hodině projelo branou šest vozů nákladních, dva fiakry a jedna poštovní diligence, o pasantech pěších ani nemluvě. Ulice, spojující nové nádraží se středem obce, byla povážlivě úzká a hlavní překážkou „obrovského“ ruchu byla opět nebohá brána, kterou „Leta Bozieho 1475 dvadcaty den brzezna miesiece Wladislaw druhy czesky kral nayiasnieyssi s pomoczi Boha zalozil gest“, jak stálo na její římse. Pan primátor znal sice i jiný nápis na oblouku brány, psaný v latině: „Ó měšťané, nedopusťte zlým lidem, kteří žijí bez zákona, působiti násilí na mně, nádobě ušlechtilé,“ ale co naplat, pokrok je pokrok. Rada se tedy usnesla jednomyslně, že starou a nepohodlnou bránu prostě zboří. Ale nastojte! Osud chtěl tomu, že pan primas náhle zemřel, a k tomu všemu vypukla ještě válka s Prajzy. Nezbylo než pustiti záležitost z hlavy. Tak se stalo, že stará brána stojí dosud, ba ještě mnohem vyšší a krásnější, než kdy bývala, a jako na výsměch bořícímu usnesení městských otců volá k cizincům vítězně: „Stojím pevně, stojím nepohnutě a budu státi šťastně mnohé věky!“

Na bráně se tedy pan pokrokový primas „nevyvršil“. Jeho pokrokovost odnesla životem jiná okrasa města, mnohem menší, ale též mnohem krásnější. Byla to kašna, stávající od nepaměti na velkém rynku před radnicí. Podle svého budovatele slula Krocínovou. Čí byla dílem, známo není. Snad některého z umělců, zdržujících se při dvoře uměnímilovného krále Rudolfa II., spíše však domácího sochaře Jindřicha Pražáka, řečeného Beránek. Buď jak buď, bylo to dílo na výsost monumentální a nádherné. Mělo skvělé sochy a sousoší, nádherné renesanční ozdoby, kružby, vlysy a poloreliéfy, vše z červeného mramoru, nepočítajíc ani umné spodní vedení, jež kašnu bohatě zásobovalo vodou k všemožným účelům. Lid si vypravoval, že kašna stála jen o groš méně než památný kamenný most. Lety a staletími kašna však sešla, desky se otloukaly, figury opadávaly a vodovod nefungoval. Okolí bylo věčně vlhké a nečistota, kterou nikdo neodklízel, stávala se – s prominutím – veřejným záchodem. Nad takovým stavem se městská rada hluboce zamyslila, umínivši si, že dá kašnu vyčistiti a opraviti. Přihlásil se však jediný živnostník, jenž chtěl práci vykonati, a to ještě za odměnu v té době neslýchanou. I odmítli městští tatíci s rozhořčením nabídku řemeslníkovu a dali hlavy dohromady znovu. O čem rokovali, bylo známo, nikoli však to, na čem se usnesli. Kocourkované zachovávali o věci nejpřísnější mlčení. A tak se jednoho krásného jitra občané probudili a milá kašna byla z náměstí pryč. Páni radní neprozradili, že její truchlivé pozůstatky složeny jsou na rumišti pod hradbami…

Také starobylý most přes řeku, který postavil král, řečený Otec vlasti, působil copatému sboru starosti. Jak by ne! Město mělo už čtyři čtvrti, přes sto tisíc obyvatelů a stále jediný most, přeplněný od časného rána do pozdního večera lidmi a povozy. Nějaká náprava se musila stát. Ale jaká? Na nový most nebylo ani pomyšlení! Prázdná byla kasa, prázdné mozky obecní reprezentace. Nezbylo než učiniti se starým mostem nějaká kouzla. Jen kdyby na něm nebyla ta alej starodávných soch, kterou sice obdivoval kdejaký cizinec, který do Kocourkova zabloudil, jež však teď starostlivým otcům pranic nelahodila. V radě přednesen byl návrh: buď aby byl k mostní vozovce přistavěn chodník na železných podpěrách, a pokud jde o sochy, aby je chodci obcházeli, nebo ještě lépe, aby se, ježto si jich rozený Kocourkovan beztak již valně nevšímá, prostě odstranily. Zatím však vystavěl osvícený nejvyšší purkrabí – aniž by byl o svém úmyslu s radou vůbec mluvil – druhý most, jímž bylo nesnázi odpomoženo. Nádavkem měli páni radní radost, že ušetří náklad na boření štátuí a postavení chodníku. Bylo to za oněch časů, kdy muži nosili na plešatých hlavách chlupaté cylindry, uctivě je smekali a pozdravovali se „Košamstrdýnr“.

Na ulicích nesmělo se kouřiti. Proč, to nikomu nebylo sděleno, a proto to nikdo nevěděl. Ale kouřit se nesmělo ani z krátkých dýmek, ani dlouhých pěnovek, ba ani ne vonné doutníky Kuba, Sevilla nebo Havanna, jež tenkrát byly vzácnou novinkou (cigarety ještě nebyly). Po ulicích patrolovala kromě městské též vojenská policie a její nadporučík, jménem Willitzer – šarži vysloužil si od píky z obyčejného granátníka napoleonských válek – byl v pronásledování veřejných kuřáků pravým maniakem. Pronásledoval je neúnavně a se vší přísností. Dopadl-li pachatele, bez dlouhých cavyků mu dýmku zabavil tím, že mu ji bezohledně vytrhl z úst. Když za pár roků byl zákaz pouličního kouření odvolán, považoval to důstojník za potupu vlastní osoby, jež od té chvíle ztratila smysl života. Zažádal o penzi a zakrátko žalem zemřel, zanechávaje po sobě jako truchlící pozůstalé 763 krátké a 544 dlouhé dýmky…

Kocourkov bylo město nejenom krásné, tiché, ale i tak říkajíc patriarchální. Domovem byl zde starý dobrý mrav, pokora k Bohu a úcta k zeměpánu a šlechtě. Jen tak se mohlo státi, že jeden hrabě dal rozprostříti před svým palácem na Nových alejích na půl lokte vysoko slámu, aby jeho těhotná manželka nebyla rušena hlukem povozů a princátko znepokojeno hned při svém vstupu na tento svět. Přísně bylo zakázáno před palácem práskati bičem, pískati a hlasitě mluviti. Penzisté, procházející se alejemi, byli zdvořile požádáni, aby své hůlky, kterými v zamyšlení ťukali o dlažbu, nechali po oněch devět měsíců doma za almarou.

Vy tomu nebudete věřit, ale přece je to pravda: Kocourkov měl svou vlastní armádu. Měla tři zvláštnosti: 1. ač přetékala udatností, nehájila nikdy svého města proti nepříteli, ba ani jednou proti němu nevystřelila, 2. byla neviditelná, protože rukovala vždy za dlouhý čas při různých slavnostech a příležitostech, 3. velela podivným a cizím jazykem, takže volal-li důstojník „Rechts um“, musil jeho rozkaz tlumočiti poddůstojník slovy „Vpravo v bok“. Armáda měla tři pluky. První byl na koních a vyznačoval se zvlášť skvělou a zlatem se třpytící uniformou. Druhý nosil na hlavách starodávné huňatice a na ramenou neméně starobylé pušky s dlouhými bodly. Třetí pluk tvořila praobyčejná pěchota. Celku říkalo se úředně „c. k. privilegované měšťanské ozbrojené sbory“, ústy lidu „šoršici“. Vojenský tento lid byl přece k něčemu dobrý: sloužil k zábavě ostatního obyvatelstva a jako dobrý terč vtipů humoristických časopisů. Jednou do roka konal tento chrabrý sbor manévry za městskou bránou. Zpravidla byl jeho cílem některý pivovar s bohatě prostřenými stoly. Když se setmělo a nadešla hluboká noc, dopravovali pak spolubojovníci (případně manželky) „těžce raněné“ válečníky do jejich domovů. Velitelem sboru byl sám primas města Kocourkova. Nižší hodnosti se udělovaly podle mohovitosti toho kterého gardisty. Stáří, výška, bříško nebo křivé nohy nebyly závadou.

Na radnici měli starobylý orloj – umělecké dílo dávných věků, o němž kolovalo mnoho pověstí, proroctví a legend. Nádherný orloj měl jen jednu špatnou vlastnost – nešel. Spravovali ho půl století, ale nadarmo. Nešel a nešel. Rafije, jež měly ukazovati staročeský čas, byly jako přimrazené, apoštolově, kteří kdysi chodívali a vzájemně se klaněli, byli strnulí jako Šípková Růženka, Jidáš nehýbal měšcem, Smrt kosou a kohout nekokrhal. I dopálili se konšelé a chtěli orloj prodati do starého železa, když se jim vtom nabídl proslulý hodinář, že orloj uvede do chodu. Nikdo mu sice nevěřil, neboť na stroji lpělo proroctví slepého mládence, přesto však bylo mistru dovoleno, aby se o věc pokusil. Mistr kutil se svými pomocníky v radniční věži téměř rok, stávaje se zvolna komickou figurou, až pojednou oznámil, že právě o půlnoci, dělící léta 1865 a 1866, orloj spustí. Tisíce a tisíce Kocourkovanů čekalo na historický okamžik před věží i v loubí protějších domů v horečném napětí. A ejhle! Rázem půlnoci ozval se mohutný hlas hodin, otevřela se dvířka na orloji, apoštolové defilovali, Jidáš třepal měšcem, Smrt kosou a kohout nakonec zakokrhal. Z toho byla nesmírná radost po celém městě, jen škarohlídové a sýčkové mlčeli zarytě, hněvajíce se na svou blamáž. Spojeni společným utrpením, sestoupili se ve spolek „antiorlojníků“. Předsedou zvolili si učeného mága, jenž se jako ředitel státní hvězdárny, a tedy znalec věcí matematicko-fyzikálních, blamoval v orlojní záležitosti zvlášť smrtelně. Zesměšněný mág začal nyní proti orloji a jeho správcům ostrý boj v místním časopise „Hlasy z Kocourkova“, jemuž odpovídaly neméně ostře „Kocourkovské zájmy“. Ale co platno, boj stál obě rozvaděné strany mnoho žluči, inkoustu a tiskařské černi, zatímco orloj tikal dále, apoštolové vycházeli a zacházeli, Smrt klepala a kohout vesele kokrhal.

Méně vesele skončila historie jiných radničních hodin, které opatřil místní hodinář jasně svítícím transparentem plynových hořáků. To bylo něco neslýchaného a v Kocourkově nikdy dosud nevídaného. Hodiny, které svítily v noci samy od sebe, takže každý mohl zjistiti třeba o půlnoci, kolik je hodin, a to pouhým pohledem! I tato novota měla svoje odpůrce. Jedni tvrdili, že svítící hodiny jsou věcí venkoncem zbytečnou, neboť pořádní lidé v noci spí a nepotulují se po ulicích. Druzí, že svítící kolo porušuje ušlechtilý vzhled gotické radnice. Třetí, že při pohledu na jasně zářící ciferník trpí zrak diváků. Jiní opět, že plynové světlo působí takový žár, že jest nebezpečí ohoření dřevěných břeven, od nichž by opětně mohla chytnouti celá radnice. Transparentní hodiny těžko snášely takové nespravedlivé útoky na svou existenci, proto se odhodlaly jedné noci k sebevraždě. Skleněný ciferník praskl a ve svých sutinách pochoval i obě ručičky.

Zvláštní kapitola budiž věnována kocourkovskému hasičství. Byla by to velmi obsáhlá kapitola a poučili bychom se z ní o tom, co to byl tzv. Pompiers-Corps, složený z patricijských synků v parádních uniformách a glazé rukavičkách, jak bylo užíváno městských hasičů k metení ulic na místě dřívějších trestanců a proč odmítl sbor l. P. 1873 tak energicky zavedení požárního telegrafu. Vy však byste mi nevěřili. Proto se omezím na stručné vylíčení náležitostí a předpisů pro ohlašování požáru v Kocourkově v letech šedesátých minulého století, podotýkaje výslovně, že se při líčení přidržuji přísně historie.

Uvědomení hasičské stráže o ohni dělo se takto:

Hlásný na některé městské věži oznamoval požár. Hasič, mající hlídku v obecním dvoře, počítal údery, a podle jejich počtu ohlásil veliteli stráže, ve které městské čtvrti hoří. Zatím, kdy stráž připravovala povozy k vyjetí, byl vyslán jeden hasič k zmíněné věži, kde upozornil hlásného zatažením za zvonec na svou přítomnost, načež mu hlásný sdělil z věže hlásnou troubou, v které ulici podle jeho mínění hoří. (Hlásné trouby byly nedokonalé a často bylo nutno sdělení několikrát opakovati.) Hasič pospíchal zpět na strážnici a vyřídiv zde vzkaz, běžel s ním dále do hasičské centrály na radnici. Hasiči nejeli však z obecního dvora k požáru přímo, nýbrž k centrále na radnici, odkud se vyjelo k požáru společně. Jinak tomu bylo s hlásnou věží na katedrále, od níž byl obecní dvůr v podhradí vzdálen dobrou půlhodinu rychlé chůze. Nebylo proto možno pro značnou vzdálenost čekati, až by se hasič vrátil z věže. Proto stál pod věží dnem i nocí strážník, kterému spustil hlásný po provaze plechovou krabici s lístkem, na nějž napsal příslušné sdělení. Přijav lístek, spěchal strážník naproti hasiči, který byl vyslán z obecního dvora. Setkali se zpravidla na poloviční cestě, takže každý z nich měl uspořenu půl cesty. Zprávy zněly podle zachovaných lístků takto:

Obecnímu dvoru tam a tam.

AVISO

hlásné stanice v c. k. zámecké věži.

Hoří někde za Dominikány ve směru Starého Města.

Dne 10. března 1864 o 1. hodině 20 min.

Wostraschity,                                                 Nadutti,

c. k. zámecký věžník                             c. k. zámecký hejtman

Hasičstvo z obecního dvora zatím vyjelo a postavilo se v předepsaném pořádku na náměstí, kde vyčkávalo návrat vyslaného druha se žádoucí zprávou. Šlo-li vše hladce, vyrazili hasiči z náměstí asi po hodinovém zdržení a zastihli požár ještě včas. Hůře bylo, oznámil-li hlásník místo požáru nesprávně nebo jelo-li se do jiné ulice téhož jména. (Kocourkovskou zvláštností bylo, že dvě i více různých ulic mělo totéž jméno.) V tom případě přijeli hasiči k požáru určitě „s křížkem po funuse“.

Takových příběhů mohli bychom vypravovat sta.

Na rozloučenou s bývalým a dávno již neexistujícím Kocourkovem povíme si anekdotu o sezení městské rady.

Před pány v alonžových parukách byl předvolán jakýsi herec, obviněný z těžkého zločinu. Žaloval na něho městský radní X., že na divadle zesměšňoval vysoce váženého pana primasa, o němž dokonce veřejně a před vším publikem prohlásil, že je starý pitomec. (Radní písař zapsal do protokolu: „… že je starý pitomec.“) Ubohý komediant se všelijak ospravedlňoval a kroutil, tvrdě, že tím „starým pitomcem nemyslil ctihodného a veleváženého pana primasa staroslavného města Kocourkova, nýbrž starostu města Macourkova“. (Radní písař zapsal: „… starostu města Macourkova.“) Páni soudcové toto tvrzení přijali s velkou libostí – žili totiž s Macourkovskými v odvěkém nepřátelství – a byli náchylní k tomu, aby provinilému herečkovi odpustili a jej propustili, když vtom s hrozivou tváří povstal žalobce, radní X., a u vědomí důstojnosti svého úřadu pravil: „Hrdloužete, mizerný komediante, neboť my všichni víme, že starý pitomec jest náš úctyhodný pan primas.“ (Radní písař zapsal brkovým perem: „… jest náš úctyhodný pan primas.“) I odsouzen byl provinilý herec za svůj drzý výrok na 24 hodiny k pobytu v městské šatlavě o chlebu a vodě a pohrozeno mu v případě opětování zločinu vypovězením z Kocourkova na věčné časy. (Radní písař zapsal: „… na věčné časy.“)

Ringle – Werner, Praha v době sedmileté války

Hybernské náměstí

Pompiers Corps

Bombardování Prahy

Windischgrätzem

15. června 1848 – byl to čtvrtek krvavého týdne svatodušního – se zdálo, že boj obou stran, totiž ozbrojeného měšťanstva a studentstva a Windischgrätzova vojska již ustává. Nebylo toho dne bojů. Barikády, bylo jich v pražských ulicích asi 350 (nejmohutnější byla zbudována v Staroměstské mostecké věži), byly zčásti opuštěny a zčásti obsazeny pouze několikačlennými strážemi. Purkmistr Wanka dal dokonce vztyčiti na radnici bílý prapor na znamení smíru s vojskem. Jeho příkladu následovali i jiní měšťané a za chvíli byla Praha plna bílých praporů. Obecná důvěra byla kladena v deputaci, jež právě dlela ve Vídni, a ve dvorskou komisi, která úřadovala na hradě. Měla odstraniti spor s Windischgrätzem, anebo, jak se Pražané bláhově domnívali, Windischgrätze samého a s ním neméně nenáviděného místodržitele Lva Thuna. Že dvorská komise, kterou do Prahy vyslalo vídeňské ministerstvo, nic proti vojenskému diktátoru nezmohla, ba byla jím příkře odbyta, nebylo dole v městě známo.

Rovněž 16. červen byl klidný. Toho dne byl vyhlášen nad Prahou stav obležení a dán rozkaz k okamžitému odstranění barikád. Rozkazu bylo uposlechnuto, neboť studenti uznali, že jejich další odpor proti zesílené armádě Windischgrätzově by byl již marný. Večer byl v celém městě mrtvý klid, jen zvědavci okukovali zbytky barikád a místa, kde se ještě předevčírem bojovalo. Zdálo se, že vše již skončilo.

Jaké však zděšení zmocnilo se města, když před devátou hodinou večerní ozvalo se z Malé Strany povědomé houkání děl a výstřely z pušek! Ihned byl vyhlášen na ulicích poplach, do něhož se mísilo kvílení žen a pláč dětí. „Zrada! Stavte rychle barikády!“ ozývalo se do rachotu bubnů a zvonění na poplach. Do té pekelné vřavy duněla z druhé strany děla a vzduchem švihaly salvy z ručnic. Chaos na ulicích zvyšovali lidé, stěhujíce se z vyšších pater do sklepů, a venkovští účastníci povstání, kteří zmateně pobíhali kolem nedohotovených barikád a na pouhý pokřik „Granátníci jdou!“ běhali bezhlavě pražskými uličkami, nevědouce sami kam. Z města uprchnouti nemohli, neboť brány byly obsazeny myslivci a husary. Střelba stávala se prudší a prudší a zněla nyní z různých stran. Největší hrůza jala však zděšené Pražany, když spatřili nad hlavami ohromnou ohnivou kouli, která, vystřelena z dělostřelecké pozice Windischgrätzovy na Letné, dopadla velkým obloukem na Staroměstské mlýny. Nastala dunivá detonace, mrak černého dýmu vznesl se k hvězdné letní obloze, k níž současně stoupal vysoký ohnivý jazyk. Rozšířil se v moře rudého požáru, který se vzápětí proměnil v jedinou obrovskou výheň. Nebylo pochyby. Kníže Windischgrätz bombardoval Prahu, tu Prahu, která se mu předchozího dne dobrovolně poddala.

Mlýny, vyschlé letními vedry, hořely jako troud a uskladněné v nich obilí rozlétávalo se daleko do okolí jako prskavky, dokonce zalétalo až na Koňský trh a přes řeku na Malou Stranu. Od mlýnů chytila vysoká vodárenská věž, jejíž makovice planula v mrtvém bezvětří nad rovinným požárem jako ohromná svíčka. Byl to pohled tragicky úchvatný. Krvavý Nero na Pražském hradě měl z něho jistě ďábelskou radost. Pro nepřetržitou střelbu děl a ručnic z Malé Strany, Střeleckého ostrova, ano i z vojenských člunů jezdících po Vltavě, nebylo na hašení ohně ani pomyšlení. Seběhlým občanům podařilo se aspoň uchránit od jisté zkázy sousední palác Colloredův.

Bombardování trvalo sotva hodinu (dělostřelba až do ½ 1 s půlnoci), ale jakých úžasných škod nadělalo! Z vodárenské věže zbyla jen zděná kostra, mlýny – majetek rodiny Štrobachovy – byly zčernalým spáleništěm. Rovněž Karlovy lázně úplně vyhořely a s nimi i mnoho soukromých místností, mezi nimi Havlíčkova redakce. Na Karlově mostě byla granátem utržena hlava soše sv. Josefa. Celkem byla bombardováním způsobena škoda přes milion tehdejších zlatých. Možno přitom mluvit o štěstí, že o život přišla toliko jediná osoba, student, který stál za bombardování na mostecké barikádě. Zato bylo mnoho zraněných a popálených.

„Popisovati tuto noc, kterou celá Praha zakusila v plné hořkosti, toho nikdo ode mne nežádej,“ napsal Havlíček 24. června. Hrůza oné noci předčila daleko hrůzu švédských a francouzských náporů na město, protože tento útok byl záludnější a žádná obrana proti němu nebyla možná.

Otázka, proč došlo k bombardování již uklidněné Prahy, zůstala nerozřešena. Později hádalo se na nějaký zbloudilý výstřel, kterým měl býti poraněn myslivec a poddůstojník. Jiná verze byla, že na vojáky byl vržen kámen nebo cihla. Úředně však žádná pověst nebyla potvrzena ani vyvrácena. O vlastní příčině bylo i v budoucnosti zachováno tajuplné mlčení. Není pochyby, že jí byla jen a jedině pomstychtivost polního maršálka Windischgrätze, jemuž veškerá dosud ukázaná krvelačnost nestačila. Vymstil se na pokořeném městě nejen za náhodnou smrt své ženy, uraženou ješitnost velitele armády, ohrožení absolutistické moci svého císaře, jehož byl psovsky věrným služebníkem, ale zejména za nového ducha svobody a národního uvědomění, jemuž tento starý zkostnatělý sekáč již nerozuměl a rozumět ani nemohl.

Roscher, Výjev z barikád 1848

Zlatá bula ztracena a opět nalezena

Karel IV., Otec vlasti, založil, vyžádav si dříve svolení papežova, univerzitu pražskou aneb studium generale slavnostní listinou, danou v Praze 7. dubna 1348. Na znamení důležitosti aktu dal k ní přivěsiti ne obyčejnou pečeť na červeném vosku s červenou hedvábnou nití, nýbrž zlatou bulu, pečeť vyrytou do zlatého plíšku, jež byla s listinou spojena silným zlatým motouzem. Na líci pečeti spatřoval se král na trůně s odznaky své moci, tj. korunou, žezlem a říšským jablkem. Kolem byl nápis

CAROLUS DEI GRATIA ROMANORUM REX SEMPER

AUGUSTUS ET REX BOEMIAE

(Karel z Boží milosti vždy vznešený římský král a král český)

Rub, jenž představoval chrám (církev), měl legendu:

ARENA ROTUNDI ROMA, CAPUT MUNDI, REGIT ORBIS

(Dějiště okrsku zemského Řím, hlava světa, řídí zeměkouli)

V otevřené bráně chrámu byla vyryta slova AUREA ROMA, zlatý Řím.

Podle této pečeti nazývá se celá listina krátce Zlatou bulou. Vlastní bula byla nerozlučně spojena s dekretem a s ním svorně přečkávala všechny pohromy, které se časem snášely na český národ a jeho vysoké učení: bouře husitské, Bílou horu s násilným zapečetěním univerzitního archivu a jeho odevzdáním do rukou jezuitů i krátký pobyt ve Vídni, kam byla odeslána na přání Marie Terezie r. 1756. Ale přece přišel den, kdy byla pečeť od listiny oddělena a nescházelo mnoho, aby se k ní již nikdy nevrátila.

Univerzitní jaro 1848 rozkvetlo slibně. Císař Ferdinand V. (vlastně vídeňská vláda) přijal většinu požadavků petice, kterou mu předložila studentská deputace, vedená svým seniorem, výmluvným řečníkem a básníkem Uffo Hornem. Mezi reformami studijního řádu bylo i zrovnoprávnění češtiny při univerzitních přednáškách. S radostnými a optimistickými pocity bylo oslaveno pětisté výročí založení univerzity za hojné účasti akademiků domácích i cizích, představitelů úřadů atd. Kromě latinské oficiální řeči rektora magnifika, jímž tehdy byl strahovský opat a prelát Jeronym Zeidler, proneseno bylo mnoho přednášek, básní, písní, pozdravů a přípitků, do jichž hlasu znělo ustavičné volání Vivat Akademia a zpěv staré studentské písně Gaudeamus igitur, juvenes dum sumus… Na Křižovnickém náměstí odhalen novogotický pomník krále Karla jako zakladatele vysokého učení, ulitý z kovu. Slavnosti byly ukončeny pochodňovým průvodem všeho studentstva ke Karolinu, po němž byl vypuštěn balon naplněný plynem, jenž se ve vzduchu samočinně vzňal. Přesto, že čeští studenti zdůrazňovali ve svých projevech, že univerzitu založil panovník v první řadě pro český národ, z české moci královské a ze svých českých důchodů, ač Němci naopak tvrdili, že ji založil pro všechny národy jako první univerzitu svaté říše římské národa německého, nebyla svornost mezi oběma národy a slavnostní nálada porušena ani dost málo. Sotva však dozněla, zaburácela Prahou revoluce, připravovaná již dlouho touhou po ústavní svobodě, národním probuzení a spravedlivějším spořádání společnosti. Malá předzvěst nastávajících dnů ohlásila se ostatně již v době univerzitních slavností, kdy studenti spálili na dvoře Karolina starý cylindr, paruku, hůl a vysoký škrobený límec (t. ř. „vatermord“) jako odznaky zpátečnictví. Přirozeně, že se bojovných dnů účastnilo v přední řadě studentstvo, představující mladistvou energii a odvahu. Obě univerzitní budovy, Karolinum i Klementinum – zejména první –, změnily se rázem ve shromaždiště a cvičiště studentských kohort a v pevnosti, v nichž se studenti vojsku bránili, z nichž činili výpady, kde se radili, a kde se dokonce stravovali a bydlili. Nejen všechny posluchárny, ale i úřední místnosti byly studentstvem nabity do posledního místečka.

Proto si oddychl zhluboka rektor Zeidler, když všechny ty bouře minuly a když končil jeho rektorský rok. Avšak předčasně. Nastávala mu ještě jedna starost.

Když totiž univerzitní notář (bývá jím profesor právnické fakulty) otevřel v rektorské kanceláři železem pobitou skříň, v níž byl uchováván archiv a drahocennosti jako pečetidla, klenoty, řetězy a žezla, aby je sepsal za účelem slavnostního předání nově zvolenému rektoru, strnul hrůzou. U zakládací listiny chyběla – zlatá bula! Jen roztřepený provázek prozrazoval místo, kde byla dovedně odříznuta… Za přítomnosti přivolaného rektora byla skříň i její okolí důkladně prohlédnuto, ale marně. Bula zmizela. A na dopadení zloděje nebylo pomyšlení. Vždyť za bouřlivých dní prošlo Karolinem tolik studentů i nestudentů. Ba i vojsko do něho vpadlo a barbarsky v něm hospodařilo.

Rektor svolal ihned poradu děkanů fakult i jiných akademických hodnostářů. Na ní bylo usneseno nedávati zatím věc do veřejnosti, nýbrž učiniti toliko oznámení městskému hejtmanství (policejnímu ředitelství), kromě povinné zprávy ministerstvu. A teď začala tichá, ale namáhavá práce policejních agentů. Převrácen byl naruby tandlmark, pečlivě prohlédnuty krámy křesťanských i židovských vetešníků, obchodníků a zlatníků, přísně vyslýcháni lidé sebeméně podezřelí, ba i do soukromých sbírek drali se tajní. Po zlaté bule jako když se zem slehne. Teprve na jaře 1849 odhodlal se akademický senát uveřejniti v úředních Pražských novinách stručné sdělení o ztrátě se slibem odměny 200 zlatých anebo 20 dukátů tomu, kdo památku odevzdá. Ve vyhlášce, jež visela též na černých tabulích úředních, mluvilo se diskrétně jen o „památce v podobě zlatého penízu“.

Právnická fakulta vypracovala memorandum, v němž podrobně, rozvláčně s celým učeným aparátem obhajovala tezi, dnes samozřejmou, že zakládací listina má plnou platnost i bez zlaté buly. A zase míjel bezútěšný čas. Až na jaře r. 1850 objevil se na rektorátu náhle a neočekávaně smíchovský průmyslník německé národnosti Alexandr Richter a odevzdal překvapené magnificenci – zlatou bulu.

Jak jen k ní přišel? Docela jednoduše. Nějaký mladík z ulice zazvonil u továrníkových dveří a nabídl mu drahocennou památku ke koupi – za 2 zlaté rakouské měny. Richter koupil v domnění, že jde o starožitný zlatý peníz nebo medailon. Až teprve smíchovský lékař MUDr. Kink, k němuž se uchýlil Richter o radu, poznal v domnělé minci hledanou zlatou bulu. Zpráva o šťastném nálezu roznesla se bleskem po celé akademické obci. Univerzitní hodnostáři konali poradu, v níž byla též přetřásána otázka odměny šťastnému doručiteli. Ale jak jen odměniti mimoděčného dobrodince vysokého učení, když byla odmítnuta myšlenka na peněžitý dar bohatému průmyslníku jako nevhodná a čestný doktorát tehdy neexistoval? Shodli se tedy spectabiles et doctissimi domini na tom, aby univerzita dala zhotoviti skvostnou adresu s mnoha kudrlinkami slohovými i krasopisnými a věnovala ji oslavenci zvláštní deputací v čele s univerzitním rektorem.

Stalo se, diplom byl odevzdán, bula uzamčena a proti nové krádeži důkladně zabezpečena. Naše vypravování končí.

Zlatá bula

Seance, nebo senzace?

Vánoce nebývaly ve staré Praze vždy tak spokojené a klidné, jak jsme je vylíčili ve svém článku, nýbrž někdy i vzrušené. Buď příjemně, jako roku 1799, kdy do Prahy přijel slavný ruský vojevůdce Suvorov, nebo nepříjemně, jako třeba r. 1838, kdy z vězení novoměstské radnice uprchl pověstný a obávaný lupič a vrah Babinský. Mnoho zajímavých příběhů, které se sběhly kolem Vánoc, upadlo během let v zapomenutí, některé se nedostaly vůbec na veřejnost. Ani o naší napínavé události – prvním spiritistickém sezení – bychom dnes již nic nevěděli (již proto ne, že se ho zúčastnilo pouze devět mužů, zavázaných slibem mlčelivosti), kdyby nám jej byl nezvěčnil perem slavný herec Josef Jiří Kolár.

Učinil tak knížkou „V staré Praze“, do níž snesl řadu romanticky podbarvených a rozvláčně upovídaných příběhů, kořeněných barokním slohem a obhroublým humorem, neboť čím byl slavný mim starší, tím byl jeho sloh bizarnější a humor hrubší.

Ale dosti slov. Múzo, nalaď varyto!

* * *

Velmi byl překvapen tajemník pražského policejního ředitele a jeho pravá ruka Benedikt Kretschmann (vystupoval-li tento sladce se usmívající byrokrat jako český vlastenec, tedy se podpisoval Bořivoj Krečman), když před ním stanula v prosinci roku 1846 dáma „podivuhodné krásy, postavou poněkud nevelká, ale kypící vnadou tělesných, řeckého ideálu dotýkajících se forem, podobná ztepilé bakchantce, jakéž výborně uměl malovat i Rubens, vnikající tak mohutně démonicky hovorným okem v bludiště světských tužeb, že každý smrtelník, o níž zrak jeho toliko jednou byl zavadil, hluboký pocítil dojem, jako by naň bylo ulehlo těžké rámě osudu“.

Tato dáma představila se Krečmanovi jako Eufemia de Mendozza, Španělka, rozená v Madridu. K překvapení tajemníkovu žádala – o povolení k pořádání spiritistické seance.

Krečman věděl o tomto hnutí, přicházejícím přes Paříž z Ameriky a mající za patrony kromě švédského teozofa Swedenborga i dva světové podvodníky, Cagliostra a St. Germaina. Ba dokonce se zdálo, že spiritismu tajně přeje, „bylť zahlouben v myšlence, že duše svobodomyslných idealistův i za hrobem uskutečnění svých snů vyhledávají, že v nervové živobytí potomkův elektromagnetickou silou vynikají a takovým výkonem jakousi nepřetržitost v tom plačtivém údolí světa zachovati se snaží“. Veřejnou produkci té půvabné dámě ovšem povoliti nemohl – Rakouskem nevládl nadarmo všemocný Metternich. Mohl jí však doporučit, aby sezení uspořádala pro kroužek zasvěcenců. Nabídl se, že sám obstará místnost i účastníky.

Eufemia souhlasila, a tak se na Štědrý den odpoledne, kdy blahobytní občané seděli podle každoročního zvyku v některé z pražských vináren, sešli ve velkém sále konviktském čtyři pánové tlustí, totiž dvorní rada Muth, židovský bankéř Epstein, kanovníci Velner a Pelner (vzorem jejich jmen byla určitě dvojice Bobčinský a Dobčinský z Gogolova Revizora), dva pánové staří, totiž hrabata Pachta a Buquoi (ten bláznivý vševěd musil být při každé komedii), jeden hubený, učitel angličtiny Ševele, a konečně kulhavý penzionovaný major Žižka, jemuž udělil císař za statečnost v bitvě u Lipska predikát „z Trocnova“.

Na uvítanou podala Eufemia každému z nich ruku, „při kterémž rukydání vtiskla v dlaň každé osoby skarabeový prsten, jenž se nalézal na středním prstě její pravice, a tím stisknutím rozvlnila v nervech jednoho každého jakous blahou náladu smyslného chtíče“. Hosté usedli kolem kulatého stolu a spojením rukou utvořili kalorický kruh. Na zazvonění principálky vstoupila „buclatá a roztomilá dívčina“, oděná lehce jako baletka. Podala každému účastníku číši duchovního nápoje. Náš zpravodaj míní, že tím nápojem bylo bezpochyby nějaké narkotikum, „aby tělesné oko se obestřelo kalem pošetilosti, neřkuli bahnem hlupství“. (Na téže stránce tvrdí však obratem ruky, že šlo o obyčejný odvar heřmánku.) Nato přistoupila Eufemia ke stolku, „ryčně kejchla, utřela si amrhelová ústa batistovým šátkem a oslovila společnost hlasem kouzelné flétny: Velemoudří pánové! Spiritualismus jedině a pouze jest povolán rozluštit všechny velké otázky, jakýmiž nejslavnější teologové a filozofové všech věků bez úspěchu mozky své byli porouchali. Podává nám vzájemným svým obchodem mezi živoucími a umrlými lidmi nejplatnější důkaz o nesmrtelnosti naší duše, o věčném trvání naší osobnosti a potvrzuje pravdu a jistotu o postupujícím vývinu naší bytosti v jiných sférách jsoucnosti. Spiritualismus poskytuje nám nejmocnější klíč k poznání všelikého náboženství, vykládá nám pravou podstatu inspirace a básnické nadšenosti, zapuzuje pověry sprostého rozumu a zmatečné dojmy zázraků odhalením zákonů v přírodě dosud nepoznaných, jakýmž duchové minulých věků, jakož i nynější doby jsou podrobeni“.

Po této přednášce ulehla Eufemia jako médium na pohovku. Měla na sobě přiléhavý oděv z černého atlasu, její mohutné napolo obnažené poprsí se vlnilo a zároveň skvělo alabastrovým leskem. A již nastaly nadzemské úkazy, hlásící brzké zhmotnění duchů. Sálem vanul fialkově vonný vítr, ze stropu zněla líbezná hudba sfér, světelné hranoly se ve tmě otáčely, hvězdičky létaly (podobně i ohnivé šípy a rudé myšky) a k nesmírnému úžasu přítomných objevila se nad stolem obrovská, ohnivě zářící oslí hlava. U stropu poletovali teď netopýři a ptáci, židle se chvěly, stůl praskal a sochy tančily. Nakonec se rozprostřel kolem hlavy média mlhový obláček, jenž se vzápětí změnil ve svatozář.

Úderem gongu vše rázem zmizelo. Médium leželo bez hnutí a společnost byla též přimražena.

Nastalo vlastní představení. Na pokyn Eufemiin rozhrnul se závěs na dveřích a do sálu vstoupila egyptská královna Kleopatra v kráse, jíž kdysi okouzlila Antonia. Rozumíme-li dobře slovům vypravěčovým „s celou svou ztepilou tělesností, nesouc toliko na hlavě turecký turban, jediný poklůpek své necudnosti“, objevila se v rouše Evině. Snad proto „počali se pánové na stolicích vrtět, jako by je do zadku kousla lasička“. Po Kleopatře, mluvící řecky, vstoupil velkoinkvizitor Torquemada, oblečený v řádové roucho dominikánů a hovořící latinsky. Konečně – šuch, buch, hvizd a pist! – a už tu byl malý Robespierre v modrém fraku, žlutých nankinových kalhotách, s kytkou v pravici – vystrojen právě tak jako za svého živobytí na estrádě Martova pole, když vyhlašoval revoluční zákony. Sklonil smutný asketický obličej a zvolal hrobovým hlasem ve své mateřštině: „Mluvím ze zkušenosti. Fanatismus je osel, jenž pije svou krev.“ Po těchto slovech rozpadly se mu nohy a po nich svrchní tělo. Guillotinovaná hlava odlétla k stropu, kde se rozplynula v mlze.

Bylo po produkci. Služebná nymfa přinesla světlo, Eufemia vstala a vlídně kynouc přítomným pánům, odebrala se do svého pokoje – „k svým důvěrníkům, mezi nimiž vynikal statný podkoní knížete Rohana“, jak podotýká jízlivý a nediskrétní zpravodaj.

Z úžasu se zvolna probralo i přítomných devět pánů, kteří se, „ztíženi hlupstvím a němotou“, těžce vyklopýtali na ulici. Na rohu Perštýna se chvatně rozloučili přáním příjemných svátků a rozešli se do přilehlých uliček.

Pět zajímavých epitafů

Staropražské kostely, hřbitovy a klášterní ambity oplývají množstvím náhrobních a pamětních nápisů výrazu převážně elegického. Všude se shledáváme s vysokými deskami z mramoru nebo pískovce, z nichž polovypukle vystupují postavy v krunýřích a krajkových límcích s příslušnými erby a emblémy. Kolem postav čteme jména, tituly, data a často i krátkou chvalořeč na nebožtíka, jak to žádala jeho sláva a hodnost. Cestou těmi posvátnými místy našel jsem – většinou náhodně – řadu epitafů zajímavých dobově a esteticky. Vyjímám z nich alespoň pět těch, které mne zvlášť zaujaly.

Nejstarším z nich je nápis na desce hrobu anglické básnířky Vestonie[92] v křížové chodbě tomášského kláštera, oblíbeném pohřebišti vznešených cizinců:

Elisabethae Joannae Westoniae,

nobilitate patriae praeclara Britanniae,

seculi nostri Sulpitiae,

cui noment dant litterae illibati

Minervae floris,

Suadae decoris,

Musarum delicii,

Faeminarum exempli.[93]

Skladba francouzského šlechtice a básníka Paula Melissea, jenž byl vrstevníkem Vestoniiným a žil rovněž na dvoře císaře Rudolfa II., jest výrazným projevem humanistického básnictví. Kámen hlásá, že slova dal vyrýti manžel zesnulé básnířky, Jan Leo z Isenacu, vyslanec a rada nejjasnějšího vévody bavorsko-nasavsko-lüneburského a knížete anhaltského při císařském dvoře.

Mimo jiné zahrady vytvořila doba hravého rokoka malý, ale půvabný park hraběte Kristiána Clama na Novém Městě pražském, jenž sousedil s neméně krásným sadem hrabat Salmů.[94] Kromě jiných ozdob a hraček, jež milovala doba, různých chrámků, sošek nymf a amorů, umělých jeskyň, skalisek a vodopádů, byl v rohu zahrady ve stínu smuteční vrby napodobený náhrobek s deskou, na níž se čtly francouzské verše:

O, Vous tendres Amantes, qui pleurez sur ma Cendre,

Venez sur ce Tombeau repandre quelques Fleures,

Contez lui Vos tourments, je saurais les entendre.

J’ai quitté l’univers, mais je vis dans Vos Coeurs.[95]

Poetický výtvor bezstarostné doby, ovlivněný galským espritem a galantností, doplněn byl stylovou stafáží: jestřábem, uchvacujícím něžnou holubici, a nezbytným amorem. Pod soškou byl ještě nápis: „Qui que tu sois, voiçi ton maitre, il l’est, le fût ou le doit être!“[96]

Třetí nápis, jejž jsme našli na zdi Olšanského hřbitova,[97] je výrazně romantický:

Zde leží

JAN SAGAR,

jenž byl v mládí pastýřem a jako student žil z almužen, později se stal doktorem, fyzikem a spisovatelem. Za to byl povýšen do stavu šlechtického. Žil chudobně, byl ustavičně pronásledován a chudý leží též zde. Zemřel, byv zaopatřen svátostmi umírajících, 18. července 1813 právě o 12. hodině, sešlostí věkem. Usnul s blaženým srdcem v 81. roce svého velmi zasloužilého a slavného života.

Není divu, že po přečtení tohoto tajuplného nápisu jsme jati nezřízenou zvědavostí a pátráme ve starých encyklopediích po bližších osudech muže, jenž se stal z pastevce slavným lékařem a šlechticem. Zejména dráždí nás nejasná slova „byl ustavičně pronásledován a chudý leží též zde“. Ale běda! Slovníky jsou němé, a pokud mluví, neříkají nám nic jiného, než co jsme si přečetli na trosce desky z černého kovu. Osud učeného vrstevníka a spřízněnce Kašpara Hausera[98] zůstává skryt našim zvědavým očím nadále.

* * *

Josefinství nenávidělo patos a nyvou elegii i na hrobech. Nápisy se zjednodušily a zprozaičtěly, neobsahujíce nic jiného než suché zjištění dat a rodinných vztahů. Empír, vstupující na naši půdu kolem roku 1810, hověl však opět sentimentu a poezii plnou měrou. Malostranský hřbitov je pravou pokladnicí tohoto půvabného slohu. Na starobylém, valem se rozpadávajícím hřbitově spatřujeme náhrobky plné postav plačících žen, zlomených sloupů, andělů smrti a amoretů. Jedna z nejkrásnějších je dosud hrobka sochaře Václava Prachnera[99], autora majestátního pomníku pasovského biskupa Leopolda Thuna-Hohensteina, tvořícího point de vue celého hřbitova. Když Prachnerovi zemřela roku 1820 milovaná choť, pohřbil ji umělec na „svém“ hřbitově, kde o něco později našel poslední útočiště sám. Na hladké desce jsou krasopisnou latinkou vryta dnes již těžko čitelná slova.

Poslední nápis představuje též poslední dobu hřbitovní poezie: verše Karla Jaromíra Erbena, jimiž zatruchlil nad předčasnou smrtí prvního českého starosty Františka Václava Pštrossa, svého důvěrného přítele.[100]

Odpočívej, ušlechtilá hlavo,

vždycky vítězná svým věhlasem,

bojující za pravdu a právo –

bohužel jsi klesla před časem.

Mnohá vida krásná zahynula,

mnohá s Tebou zhasla naděje:

matka za hrobem Ti pokynula,

a Tys v její kročil šlépěje.

Otec Tvůj i milé dítky želí,

žes jim odešel tak na krátce,

želí Praha, želí národ celý,

žehnajíce Tvojí památce.

Verše neprozrazují velkého národního básníka. Byly však skládány narychlo a v čerstvém bolu nad přátelskou ztrátou. Byly to poslední zvuky smutečních harf a lyr. V druhé polovině minulého století pražské nápisy zbanálněly. Hřbitovní poezie odstěhovala se na hřbitovy venkovské, často v podobě zhrublé, znaivnělé nebo v sentencích opisovaných mechanicky. V nové době zanikla nápisová lyrika i tam.

Prachnerův pomník biskupa Thuna na Malostranském hřbitově

92 Narozena 1582 v Londýně, zemřela 1612 v Praze. „Veliký Scaliger nazval ji zázrakem ctností, učený Daniel Heinisius rovnou bohyní. Jan Gernardius desátou Múzou, proslulý rytíř-básník Pavel Melissus korunoval ji v zastoupení krále vavřínovým věncem na královnu poezie.“ (Dobrovský v časopise Nova Literature, č. 6, roč. 1772.) Viz též Kolář, „Humanistická básnířka Vestonia“ (Spisy univ. Komenského v Bratislavě).

93 Alžbětě Janě Vestonii, jejíž přeslavnou otčinou byla vznešená Anglie, Sulpitii našeho věku, jejíž učenost získává jména svěžího květu Minervina, ozdoby Suadiny, rozkoši Múz, vzoru žen.

94 V místech dnešní Všeobecné nemocnice.

95 Ó, vy něžné milenky, které pláčete nad mým popelem, přijďte na tento hrob rozsypati něco květů. Vypravujte mu své žaly, já je uslyším. Opustil jsem vesmír, ale vidím do vašich srdcí.

96 Zdali víš, že zde tvůj mistr jest, byl a bude!

97 III/7, v rohu západní zdi.

98 Něm. nalezenec, o jehož původu kolovaly různé romantické dohady (1812–1833).

99 1784–1832, syn proslulého barokního sochaře Petra Prachnera.

100 Pohřben na Olšanech, hřbitov V, č. 25.

Staropražan vypravuje

Vzpomínky Jindřicha Ryt. Koptze (1822–1904) na dobu mládí

Na Koňském trhu,[101] této krásné, tehdy však ještě nedlážděné třídě, konaly se vojenské parády. Tam dával si též krásný svět při dopoledních procházkách rendez-vous. Právem zpíval tehdy proslulý komik Stavovského divadla Feistmantel jako Knieriem v „Lumpacivagabundu“:

Na Koňském trhu se krásný svět

v poledne prochází…

Pan Feistmantel byl komik ve svém oboru opravdu jemný. Jeho výkony byly mistrovské. Pro čestnost v soukromém životě těšil se všestranné úctě.

Proslulí loutkáři byli Jiříček, hrající v domě U Zlatého soudku ve Vodičkově ulici, a deštníkář Kabátek v ulici Spálené. Oba začínali hráti v 7 h večer za vstupné dvou grošů v šajnech. Kabátkova představení začínala vždy a zásadně stvořením světa. K znázornění potopy světa pršela z kulis skutečná voda. Na rozbouřených vlnách připlula Noemova archa, k ní přilétla holubička, nesoucí v zobáčku olivovou větvičku, nad jevišťátkem se objevila duha, na přistavší lodi se otevřela vrata a z nich proudila zvířata všeho druhu. Jiná představení líčila svatou noc, zjevení se andělů, příchod pastýřů k jeskyni, útěk do Egypta a končila klaněním se tří mudrců od východu. Jiříček, známá figura pražských ulic (byl mrzák), uměl okořeniti svá představení komickými přídavky, například jak vyzrála opice na poustevníka. To bylo nevyčerpatelnou studnicí veselosti dětského obecenstva, jež neshledávalo tak profánní zásah do biblického děje nijak nevhodným. Netajím, že Kabátkova představení působila na mne dojmem tak posvátným, že jsem pak nemohl dlouho usnouti.

Z pouličních typů vzpomínám na klarinetistu Maxla, kdysi skutečného umělce, jenž zpíval dlouhá léta ve dvorech domů.

Jiným typem byl „Monsieur Louis“, majitel pouličního výkladu, jenž svoje zboží jako voňavky, milánskou čokoládu, ozdůbky, prsteny, náušnice atd. přinášel ve svém širáku. Nikdy jej nedával na hlavu. Byl poslední Pražan, nosící za deště i slunce copatou paruku. Starodávně oděný „Monsieur Louis“ je zvěčněn na kartonu, který dali zhotoviti čeští stavové ke korunovaci Ferdinanda Dobrotivého za českého krále. Louis je tam mezi chodci na Karlově mostě.

Celá Praha znala dále Michaela Krause. Jsa synkem blahobytných rodičů – mimo jiné patřil jim dům U Zlatého jehněte na Koňském trhu – nastoupil dráhu světáka, neznajícího cenu peněz. Obklopen pochlebovači trávil večery v hostincích, a když se jeho majetek ztenčil, vystoupil na divadle ředitele Stögera v roli Masaniellově. Divadlo zelo prázdnotou, pokus ztroskotal. Kraus se stal pouťovým zpěvákem. Aby zachránil holý život, zpíval v podružných hostincích ke kytaře.

Židovské latačky punčoch, jež směly podle guberniálního povolení z r. 1800 sedati též před křesťanskými domy, patřily k pražským uličním zjevům právě tak jako židovští nosiči, předchůdci našich veřejných posluhů. Stávali proti bráně Karolina, kde se dnes čte štít U Zeměbrance, měli zarostlé tváře a byli – velcí i malí – oděni v létě i zimě v režné plátno. Přes hruď nosili lana svinutá na způsob stuhy. Jako student a nastávající atlet hledíval jsem závistivě na tyto muže, jak hravě nosí na zádech těžké a plné bedny, často i více. Tato rasa již vymřela. Zmizel však i malebný kroj židovských žen na tandlmarku. Mívaly na hlavách bohatě zlatem vyšívané čepce, jejichž tuhé krajky rámovaly tvář. Čelo měly ozdobené černou sametovou stužkou. Židovští holiči stávali na Staroměstském náměstí na rohu pod domem U Zlatého jednorožce a v blízkém loubí proti orloji. Hlasitě lákali zejména venkovany, odvádějíce si je do svých „oficin“ v Židovském Městě.

O vojenskou plovárnu zvláště se zasloužil c. k. major v. v. Le Roy. Starý pán – důstojný zjev hladkých způsobů – lpěl celou duší na svém milém působišti a jako jeho velitel býval od časného rána do pozdního večera na svém místě. Plavecká cvičení, jež řídil mistr-plavčík, granátnický šikovatel Stöck, doprovázela vojenská hudba. Zvlášť oblíbená byla plavba v plné vojenské výzbroji a pak lov dělových koulí, ležících na dně řeky. Při takové hře utonul r. 1846 kníže Benjamin Rohan. Jednoho dne vznikl mezi velitelem plovárny a mladým bohatým kupcem ostrý spor, přenesl se do novin i městské rady a měl za následek založení Občanské plovárny.

Zemský šermířský mistr Le Gros, pružný a pohyblivý, byl vynikající šermíř rapírem. Naučil své žáky, z nichž mnozí byli pak v armádě učiteli šermu, vysokému umění. Le Grosovo francouzské názvosloví přešlo nejen do šermu občanského, nýbrž i vojenského.

V Gindlovském průchodě na Ovocný trh míval „Talián“ Alessandro obchod s uzeninami. Získal bohatství „velkými“ a „malými“ italskými uzenkami, plněnými jemným masem a tukem,[102] dále „Salami italiani in Praga fabricati“. Alessandro byl malý, zavalitý a vždy veselý mužíček. S oblibou obsluhoval – právě tak jako jeho učeň p. Uggé – zákazníky mluvící italsky. Ale jeho vnuk již dědovskou „la bella favella“ neumí. Kdo by z bývalých pražských studentů nepamatoval Alessandra?

Velkoobchodník C. A. Fiedler založil – v intencích nezapomenutelného nejvyššího purkrabí hraběte Karla Chotka – z kraje let třicátých na pražských baštách aleje vzácných stromů a nádherně kvetoucích křovin. Alej čínských čilimníků při cestě z Bosácké (nyní Mariánské[103] ulice) na hradbu byla rovněž jeho darem. Byl na ni rozkošný pohled v době květu. Fiedler osvědčoval při každé příležitosti vřelý patriotismus a jeho občanská obětavost byla daleko egoismu a moderního bažení po hodnostech a poctách.

Moji vrstevníci pamatují jistě dobře řízného, na čestné stráži stávajícího granátníka 42. pluku (tehdy Wellingtonova) s rudým vousem a kotletami. Jeho prsa zdobila stříbrná medaile za statečnost, dělový kříž, cís. ruský řád sv. Jiří a čestný odznak vysloužilce. Ten chudák „braver Soldat“ nepřivedl to ani na poddůstojníka, ač služební doba byla tehdy doživotní. Proč? Neuměl ani číst, ani psát!

Policejní stráž, zřízená r. 1784 z obecních hlídačů a ponocných, měla štikově modrý stejnokroj se žlutými výložkami a přilby po způsobu hasičů. Od roku 1850 měla zelené kabáty a růžové výložky. Na hlavě uherské čáky. Nyní – po roce 1866 – tmavohnědé kabáty, široké nohavice s polovysokými botami, čapku ozdobenou červenobílou štětkou. Ve čtyřicátých letech byl pravým upírem kuřáků dýmek i doutníků energický nadporučík vojenské policie Willitzer, jenž si vysloužil jako c. k. granátník velkou zlatou medaili za statečnost. Pronásledoval každého veřejného ctitele nikotinu bezohledně, často vlastnoručně tím, že mu vytáhl corpus delicti, dýmku, sans façon z úst a zkonfiskoval ji. Za dob patriarchálního režimu bylo totiž zakázáno kouřiti na veřejné ulici – ratio legis se nikdo nedopátral.

Dva advokáti bydlili v Nových alejích[104], oba velmi vážení vrstevníky i kolegy, svědomití advokáti bohaté klientely, a přece vzájemně velmi rozdílní: JUDr. Petr Schlosser, majitel domu č. 38, jednoduchý a v soukromém životě a vystupování přísně občanský, a JUDr. Jan Kaňka, majitel čísla 118 (vnuk významného barokního architekta Maxmiliána Kaňky), ve všem „chic“ – to slovo ovšem nebylo tehdy ještě ve slovníku – elegantní, aristokratický ve způsobu života i vystupování. Schlosser měl prosté německé navštívenky, Kaňka francouzské: L’Advocat Jean Kanka, docteur en droit. Schlosser měl takový strach před veřejným vystupováním, že odmítl i volbu za rectora magnifica. Tuto vysokou hodnost zastával Kaňka čtyřikrát. (Dlužno podotknout, že akademické hodnosti mohl tehdy zastávati každý doktor, byť i nebyl profesorem.) Jsa majitelem panství Jetřichovic, měl možnosti i prostředky k dokonalé reprezentaci. K promocím jezdil do Almy mater Carolinae přepychovou karosou s bujným spřežením a na parádním kozlíku bohatě ošňůrovaným kočím, jenž měl na hlavě třírohý klobouk. Vzadu stál stříbrem se lesknoucí lokaj s bílým ve větru vějícím pštrosím pérem.

Jiný frankofil byl pán, jenž měl v malé Jezuitské ulici etablissement s firmou

Haarschneide-Kabinett

CHARLES KAPICZKA,

Venant de Paris

Jeho závod předhonil v třicátých letech skutečně primitivní jednoduchost pražských holíren a kadeřnictví o celou míli. Pan Kapička mluvil rád francouzsky a oslňoval přemrštěnou úslužností naše měšťáky i venkovany.

Z italských rodin připomínám rodinu Campolmi, bydlící asi sto let v malé Poštovské ulici. Vyráběla proslulé florentinské salámy, codighini, mortadelli a macaroni, kromě „campolmské krupice“, doporučované lékaři dětem. Mariánské náměstí připomíná mi přední dům rodiny Romagnolo. Synové byli pružných štíhlých postav, dcery rozkošná stvoření, všichni výrazných jižních typů, hudebně vzdělaní a hudbymilovní, synové fešní tanečníci, dcery graciézní tanečnice, zjevy v pražské společnosti velmi vítané.[105]

Naproti Klementinu měl dílnu dvorní kotlářský mistr František Ringhoffer, jenž přišel r. 1787 z Uher. Dílna, v níž provozoval řemeslo až do čtyřicátých let, byla kolébkou světového rozmachu firmy Ringhoffer, nyní na Smíchově.

Úborem mužů býval vycházkový kabát, pro slavnostní příležitosti frak. V zimě nosili muži vyšších vrstev společenských karbonářský plášť nebo plášť z modrého sukna s astrachánovým širokým límcem, kabát z kalmuku nebo s kapucí. Bankéř Zdekauer a hrabě Vratislav chodívali s t. ř. „spencrem“, sahajícím až na boky. Na jaře svlékly se pláště a chodilo se opět ve vycházkovém šatě. O nějakém převlečníku, nebo dokonce plédu nebylo ani tuchy.

Operaci v narkóze vykonal první na světě (v Londýně byly konány předtím pouhé pokusy o narkózu) v pražské nemocnici Milosrdných bratří roku 1847 proslulý ranhojič, bratr Eugen Opitz, vyzkoušev účinky éterové narkózy dříve sám na sobě. Operace, jíž přihlíželi četní profesoři a lékaři, zdařila se neobyčejně. Opitz sám byl nejen vynikající lékař, nýbrž i muž všestranně vzdělaný. Mluvil a psal patnácti jazyky, mezi nimi všemi slovanskými. Byl internacionál v pravém slova smyslu.[106]

U Tří praporečníků (v Dominikánské ulici[107]) bylo nejpřednější pražské cukrářství. Cukrář Háša a pak jeho syn, štíhlý důstojník městských granátníků, vyráběli paštičky z máslového těsta a katalánské chlebíčky, výborné piškoty a sladová, kašel mírnící cukrátka ve tvaru spirálově zahnutých tyčinek. Jemná zmrzlina byla dodávána do domu pouze na objednávku. Háša a syn nemohli však soutěžiti s „joli coeur“ dámského světa, panem Stutzigem, jenž měl tu přednost, že za smutných zimních večerů obsluhoval krásné zákaznice v přívětivých místnostech sám. Cukrář Hermann připadl první na myšlenku zříditi ve Stavovském divadle buffet pro občerstvení obecenstva v přestávkách.

V salonech paní Michalové, vdovy po doktoru a dceři populárního mlynáře Novotného, majitele ostrova Žofína, scházívali se pražští „Schöngeist“[108] hrabě Jiří Buquoy, Uffo Horn, K. V. Hansgirg, W. A. Gerle, maestro Gordigiani, skladatel Kittel a č. j. Při kávě, punči a bowli se zpívalo, politizovalo, básnilo a – klepalo. Dům paní Michalové byl na Barvířce (pozdějším Žofíně), kde nyní jsou lázně.[109] Podobný salon byl Nittingerův ve Fürstenberském domě na Malé Straně. Ředitel fürstenberských dolů a průmyslových závodů knížecí dvorní rada František Nittinger vedl „velký dům“, jenž se stal útočištěm pražského literárního světa, když se Nittinger úzce spřátelil s fürstenberským dvorním radou a knihovníkem Karlem Egonem Ebertem, naším básníkem a mistrem pěvcem. Nittingerův dům byl výjimečně pohostinný a domácí plesy v něm pořádané na svou dobu skvělé. Podobně proslul společenský salon profesora dr. Aloise Klára, šlechetného zakladatele ústavu slepců, v ulici Tomášské.

V rodině Eliáše Veita, zámožného tehdy bankéře, odehrál se v prvních letech století milostný příběh, jenž vzrušoval pražské salony (tohoto pojmenování užívám anachronicky, vždyť byly tehdy známy jen pokoje „k sezení“ čili parádní), dodávaje jim mnoho látky k řečem a dohadům, zvítězí-li láska nad panujícími předsudky, či naopak. Veitova jediná dcera Louisa zamilovala se do tenora italské společnosti Guardasoniho Siboniho – mimochodem vynikajícího umělce. A zvítězila. Siboni odvezl si šťastnou novomanželku do svého krásného rodiště, Forti u Říma, a zpíval pak v Neapoli u královské opery. Ještě později stal se intendantem dvorní opery v Kodani, kam byl pozván dánským králem, jehož svým hlasem okouzlil. Jeho rodina navštěvovala pak dlouhá léta pravidelně Prahu.

Váženou osobností býval pro pevnost charakteru a pečlivé vykonávání povinností c. k. guberniální rada Krticzka rytíř von Jaden. Vystupování měl však strohé a upjaté. Posluchači práv, jichž býval Krticzka sice přísným, ale spravedlivým examinátorem, dali tisknouti k jeho poctě „Zpěv“.

Zvláštností kaváren z druhé poloviny minulého století (XVIII.) bývaly dýmky, postavené v řádce k použití hostům, a pak černá tabule, na níž se psaly křídou novinky, jež přivezla pošta. Káva vařená orientálním způsobem byla zprvu podávána bez cukru. Když byl na přání hostů zaveden, byl požíván před pitím kávy. Hra na housle, harfu a – v karty patřila k prostředí. Kulečník objevil se r. 1823 v přepychové kavárně vídeňské na Linhartském place, kde byl pánem J. Hofmann. Noviny byly vyloženy prvně u Pasty v Ovocné ulici. U Zlatého tygra, studenty hojně navštěvované kavárně na konci ulice Dominikánské, byly dokonce Augsburger Allgemeine Zeitung. Byl to jediný zahraniční časopis, k jehož redakci měla rakouská vláda důvěru, poněvadž její cíle byly vzdáleny demagogických tendencí. Přinášely podrobné zprávy o polské revoluci, a tím se zavděčovaly mnohým pražským polonofilům, jichž bylo zejména v dámském světě dost.

Nejvýznamnější polský uprchlík po prohrané revoluci byl generál Krzinecki, muž vysoké rovné postavy. Procházel se denně v poledne po hradbách, doprovázen asi dvanáctiletou, chorobně vypadající dceruškou. Nelze již rozhodnouti, byl-li pobyt Poláků v Praze dobrovolný, či byli-li zde policejně internováni.

Pan Šebelka, mistr voskářský a majitel domu čp. 525 v Senovážné ulici na Malé Straně, pomohl si chytře a duchapřítomně k šlechtictví. Jako švarný a řízný major c. k. priv. sboru měšťanských ostrostřelců byl tento vážený patricij malostranský představen císaři a králi Ferdinandu Dobrotivému, jenž ho po zvyku doby oslovil „Herr von Schebelka“. „Děkuji nejposlušněji Vaší císařské Majestátnosti za povýšení ve stav šlechtický,“ odpověděl pohotově Šebelka a hned přijímal i blahopřání. Jeho dům koupil hrabě Leopold Thun (synovec a dědic knížete-biskupa pasovského, majitele Cibulky), věrný josefínským ideám i v době pozdější.[110]

Berounský krajský úřad měl kanceláře v čp. 123 zmíněné ulice.[111] Krajským hejtmanem byl v třicátých letech guberniální rada Ignác Havle, známý badatel o trilobitech. Měl tři překrásné štíhlé dcery, z nich nejstarší nosila na oku černou pásku, aniž pozbyla na svěžesti a kráse. Před domem stával na místě vrátného krajský dragoun „starý Fischer“. Ve světlemodrém stejnokroji se žlutými výložkami vyhlížel docela pěkně, pouze portýrský dvourohý klobouk nepřiléhal k celku. Jeho prsa zdobily dvě velké stříbrné medaile za statečnost, kříž Jiřího a dělový.

Stejnokroje poštovních úředníků doby předbřeznové velmi se odrážely od tmavozelených stejnokrojů jiných státních úředníků. Kabát měli šarlatově červený, vyšívání na ramenech, límci a rukávech zlaté, čepice zdobily černozlaté kokardy a šňůry. Ostatní státní úředníci měli ozdoby pouze stříbrné. Pamatuji se z mládí, že poštovní úředníci, jimž se říkalo „oficíři“, nosili boty s ostruhami. Tehdy nosili ostruhy nejen důstojníci vojska, nýbrž i státní úředníci. Čím více ostruhy zvonily, tím větší radost měli jejich nositelé.

Kníže Louis Rohan, jenž zemřel nedávno ve vysokém věku, Grand Seigneur v krásném smyslu slova, lpěl celým srdcem na Čechách a jejich hlavním městě, jež se stalo jeho vznešené rodině druhým domovem. Nebylo obecně prospěšného nebo lidumilného podniku, jejž by byl kníže velkomyslně nepodpořil. Známa jest i jeho zásluha o pražské chudinství, jeho dílem je pražský zahradnický spolek, svému uměnímilovnému smýšlení postavil nepomíjející pomník zámkem Sychrovem. Při všem tom přátelství k spoluobčanům byl si kníže vždy vědom toho, že je „Cousin du Roi“[112], a na řeči, jež se příčily jeho politickému přesvědčení, dal vždy patřičnou odpověď.

Gymnázia byla za doby mého mládí šestitřídní. Čtyři nižší třídy, t. ř. „gramatické“, byly parva, principie, grammatica, syntax. Dvě vyšší (humanitní) poesie a rhetorika. Vyučovací plán spočíval na zásadě třídního učitelství. Odborný učitel byl jediný – katecheta. Třídní vyučoval všem předmětům až do syntaxe, profesor v posledních dvou třídách byl rovněž jediný. Vyučovací řečí byla všude němčina.

Dobrosrdečné dívky mívaly původně své útulky v Židovské čtvrti a na okrajích města poblíže hradeb. Se vzrůstající poptávkou nastěhovaly se však i do uliček ve středu města, které zamořovaly svou vtíravou přítomností. Městská rada uznala, že se ve věci musí něco stát. Proto nařídila roku 1862, aby každý z těchto zábavních podniků byl opatřen výmluvným zevním znamením, totiž nejméně metr dlouhou železnou tyčí, na níž by byla upevněna svítilna s červeným světlem. (Světlo mělo varovat počestné muže před vstupem do domu, jemuž se nyní říká krasomluvně „salon“.) Ale chyba lávky! Místo aby odpuzovalo, přitahovalo k sobě muže lačných srdcí jako magnet železné piliny. I dal magistrát znovu hlavy dohromady a rozkázal, aby červené světlo bylo nahrazeno obyčejným. A když ani to nepůsobilo, aby světla zůstávala v noci zhasnuta. Pomohlo-li toto opatření, nevím.

U schodiště z Karlova mostu na Kampu upoutává naši pozornost dům čp. 514, na němž je mariánský obraz, vždy bohatě ozdobený květinami a ve dne i v noci ozářený svítilnami. Po stranách obrazu připevněny jsou dva válce, jakých se dříve používalo k válení (mandlování) prádla. Obraz má tuto historii: Za velké povodně 28. února 1784 zachránil jej z rozbouřených vln koželuh Pelzel a upevnil na svém domě na témže vynikajícím místě, kde jej spatřujeme dodnes po 110 letech. Malba na dřevě – milá ženská tvář – svědčí o výsostně uměleckém původu. Pod obrazem je znak, jenž přes všechnu námahu nebyl rozpoznán. Obraz je považován za zázračný od podivuhodného zachránění mladé služky, jež se octla pod těžkým, kameny zatíženým válcem na prádlo a v zoufalství zavolala na pomoc Madonnu na obraze. Kromě květinových darů schází se i mnoho příspěvků na svícení před obrazem, že může být osvětlován značným množstvím krásných svítilen.

Mužská obsluha byla za mých mladých let pouze v kavárně, již zřídil v Kotcích biletář Stavovského divadla p. Pasta, potom v Café Lorenz v ulici Ovocné[113] a konečně v Havířské U Modrého hroznu. Tam byl markérem „starý Jean“, staropražský typ z konce XVIII. věku, spíše šlechtický lokaj než číšník. Ve všech ostatních kavárnách byla obsluha ženská, proto byl do nich gymnazistům, a dokonce i filozofům přístup zakázán.

Na Smíchově za Újezdskou branou je naproti starému kostelíčku sv. Filipa a Jakuba (proslýchá se, že tato dnes chatrná památka má býti zbořena[114]) při silnici pražským výletníkům dobře známý hostinec U Čísla 1. Ve stinné zahradě bylo letní divadélko ředitele Schönfelda, předchůdce všech později tak oblíbených pražských aren. Schönfeld hrál tu v letech čtyřicátých s několika herci hrůzostrašné kusy na primitivním jevišti. Ne však dlouho: zkrachoval jako předtím v Císařském mlýně. – O kus dále prostírala se Wratislavská zahrada, zřízená v anglickém vkusu, s ovocnými alejemi a obrovskými trávníky. Když ji c. k. polní maršál hrabě Eugen Wratislav Netolický prodal, byla rozparcelována a padla za oběť továrnímu molochu. Naproti ležící hraběcí buquoyská zahrada s letohrádkem, v němž byl prvotřídní hostinec, byl sad venkoncem aristokratický. Stezky – v době panských slavností ozařované nesčetnými svítilnami – sbíhaly se u pěti drobných letohrádků. Uprostřed byl mohutný vodotrysk s Neptunem[115] a po stranách voliéry exotického ptactva, diskrétně skryté ve vonných houštinách. Ze zmíněných letohrádků, vystavěných proslulým Dientzenhoferem, zachoval si čistý sloh barokní pouze jediný (čp. 54 těsně u nové ulice smíchovské). Z něho vedla široká cesta až k Vltavě, jíž používali ti, kdož se chtěli za horkých letních podvečerů projeti na člunech. Nyní je zahrada, bohužel valně zmenšená, v majetku továrnické rodiny Porgesů z Portheimu.

Mnohé hospodyňky budou v duchu záviděti mé prababičce, sdělím-li jim některé „počty“ měšťanské domácnosti z druhé polovice minulého století (XVII.). „Madame“ – tak se říkalo paní domu – nepotřebovala na stravu sedmičlenné domácnosti více než 1 zlatý denně. Vždyť tehdy stála 1 libra másla 10 kr., strych brambor 1 zl. 36 kr., hrachu 6 kr., krupice 30 kr., cukru 33 kr., kávy 36 kr., čokolády 1 zl. 36 kr., rýže 14 kr., 1 citron 7 kr., velký pytel výražkové mouky 11 zl., loket mušelínu 1 zl. 30 kr., ložního plátna 13 kr., sáh dříví palivového 3–4 zl., pánská obuv 1 zl. 24 kr., dámské střevíčky t. ř. „korduánské“ 1 zl. 9 kr., dámské šaty z granátového taftu 1 loket po 1 zl. 7 kr., „marlínský“ čepec 32½ kr. atd. Můj praděd, c. k. hlavní komorní pokladník,[116] bydlil v Jezuitské ulici v domě U Zlatého hada v prvním poschodí. Za čtyři pokoje platil všeho všudy roční nájemné 60 zl. První služce se platilo ročně 16 zl., druhé 12 zl., parukáři ročně 5 zl., holiči čili barbiérovi 4 zl. Domácí lékař obdržel za návštěvu 2 zl. Zlaté, pohádkové časy!

Z městských typů budiž připomenut copatý harfeník v Koppmannské[117] restauraci neboli, jak se kdysi říkalo, „traktérii“, na klarinet foukající a přitom nosem písničku „Na Bílé hoře, sedláček oře“ huhňající Maxl, renomovaný Karlíček bum, starý Gottlas, kdysi libeňský statkář, žebrající v průvodu malé dcerky. Měl dlouhý, šedý plnovous. Hokyně, sedající pod obloukem karolinské kaple, jež odpovídala na počítání jedna – dvě – tři spoustou originálních nadávek, kramář Friedland, nazývaný tak pro neobyčejnou podobnost s majitelem pražské plynárny, hubený „Fangličkář“, černobradý Hus, nabízející pepřenky a t. ř. „Lapilowürste“ (Lapilovy uzenky, výrobky p. Jana Lapila, jenž byl v jedné osobě uzenářem i hercem Stavovského divadla). Kromě nich židovští vetešníci, obcházející domy s velikým pytlem přes rameno a stále volající „Handeln was?“ čili zkráceně „Handlvú?“. Policií byli pronásledováni slovenští dráteníci a opánkáři v širokých kulatých kloboucích. Úctu vzbuzovali vrátní před šlechtickými paláci. Nosili dvourohé černé klobouky, lemované zlatem, dlouhé kabáty nebo v zimě kožichy, přes ně širokou stuhu v barvách panstva a jeho znak. V ruce mívali tamborskou hůl, již skláněli na pozdrav. Jinak stávali tito majordomové, většinou ušlechtilých, opravdu „šlechtických“ tváří u vědomí své důstojnosti nehybně až do příjezdu neb odjezdu svého panstva. V barvách arcibiskupa Skarbka-Ankwicze,[118] modré a žluté, býval při slavnostních příležitostech oděn jeho osobní husar trpasličí postavy, jíž upoutával cele mou dětskou pozornost. Starý ten muž, o němž se tvrdilo, že je velmi bohat, byl nalezen jednoho jitra ve své jizbě zavražděný.

Z předměstských typů znal každý Pražan, občasně navštěvující vesnici Podolí (v bláhové naději, že tam bude jísti vltavské kapry), „knížete Ispahanského“, přednášejícího vyšeptalým hlasem árii z Auberova „Fra Diavola“ a doslova obloženého čestnými diplomy (?) a medailemi (??). Jsem přesvědčen, že „kníže“, bývalý číšník, byl liška podšitá a svým zákazníkům se smál do hrsti. Bleším divadlem byl znám svérázný podnikatel Ferda Mestek „de Podskal“.

Pražské poustevníky sám již nepamatuji. Můj nebožtík otec mi vypravoval, že sídlili jednak v pustém okolí Slepé brány,[119] sbírajíce milodary, přisluhujíce v kostelích, nemocným, a občas zlobíce důstojného pana faráře od sv. Štěpána, do jehož farního obvodu patřili. Jinak podobali se poustevníkům našich pohádek. Žili odříkavě a vzdáleni lidských příbytků, byli bosonozí, prostovlasí a ve tváři zarostlí, oděni v tmavohnědý hábit s kápí, bílým cingulem a růžencem. Jiní eremité bydlili ve známé jeskyni svatoprokopského údolí u Hlubočep. Později dovolila jim vrchnost postaviti si u sluje dřevěný domek. Poustevníci náleželi vesměs III. řádu sv. Františka. Příkladným životem proslul starým Pražanům dobře známý poustevník Kristian Meixner. Když zemřel roku 1736 ve vysokém věku 70 let, dal mu vypraviti kníže Schwarzenberg slušný pohřeb. Zato Meixnerův nástupce, Jan Pratsch, odříkavý život právě nevedl. Byv obviněn z obžerství a jiných neplech, vyhnul se vyšetřování a hrozícímu vězení útěkem. Císař Josef poustevnictví zakázal a obě poustevny zmizely.

Můj nejmilejší přítel ze studií gymnazijních i právnických byl František Dedera. Za univerzitních studií byl vychovatelem v rodině továrníka Jiljího Krinera, s níž obýval rozkošný domek ve smíchovských zahradách. Po studiích vstoupil do služeb pražské policie a výborně se osvědčiv, je nyní c. k. policejním radou a přednostou okresního komisařství na Smíchově.[120]

Předbřeznoví starostové pražští jezdili k instalacím a na zemský sněm v staromódním, modře lakovaném kočáře, vystavěném ve slohu Ludvíka XIV.[121] Kočár, na němž stáli vzadu dva lokajové v černé, žlutě lemované livreji, ve střevících a bílých punčochách, byl tažen čtyřspřežím. Jak bylo později, si již nevzpomínám. Rozhodně mi však připadá nevkusnou novinka při slavnostní instalaci pana dr. Podlipného, kdy byl starostův vůz eskortován dvěma četami jízdy měšťanských ozbrojených sborů.

Pražská společnost byla před padesáti a šedesáti lety rozdělena v množství kroužků a v každém z nich byl oblíben jiný taneční mistr. V jednom pan Küssel, hrající kromě toho na Stavovském divadle úlohy sloužících, v jiném pan Feigert, opět v jiném zemský taneční mistr Weininger, jehož žactvo skládalo se většinou z mladých aristokratů. Zvláštní důvěře se těšil pan zemský mistr tance Link. Po něm přišel v úvahu Raab, baletní mistr pražského divadla. Kdo si chtěl činiti nárok na „fashion“, musil se dáti vyučovati Raabem. Kruh jeho žáků byl tak početný, že ho mistr musil objížděti se svým doprovázečem vlastním povozem. Po Raabovi následoval „papá“ Pohl a jeho milá paní, pořádající na Žofínském ostrově plesy pro mládež.

Osvětlování města nepokračovalo právě rychlým tempem. Začalo r. 1723 – do té doby vládla na pražských ulicích středověká tma –, a to 121 svítilnou. Lampy byly umístěny pouze na hlavní cestě z hradu přes Karlův most, Jezuitskou (Karlovu) ulici, Velké náměstí, Celetnou ulici k Prašné bráně. Svítilny, jež nebyly upevněny na soukromých domech, rozsvěceli „dva dobří, pečliví a spolehliví lidé“. Roku 1824 bylo již 38 argantských a 1301 obyčejných lamp, naplněných lněným olejem. Plynové osvětlení stalo se skutkem teprve v září roku 1847, kdy byla uzavřena a c. k. úřady schválena smlouva mezi městem a belgickou společností. V poslední době jsou hlavní ulice osvětlovány elektricky.[122] – Z doby svého dětství, kdy pouliční osvětlení bylo více než nedokonalé, se pamatuji, že moje rodiče na cestě do divadla a z divadla doprovázeli služební duchové, svítíce jim na cestu velikou svítilnou.

Městští ostrostřelci vznikli z hradebních střelců, privilegovaných králem Karlem IV. Mnozí jeho nástupci na českém trůně zachovali se k nim velmi milostivě, zejména Ferdinand I., jenž jim daroval r. 1537 ostrov Malé Benátky, zvaný od té doby Střeleckým. Při své korunovaci r. 1791 věnoval Leopold II. střelcům nový stejnokroj: světlezelený fráček s černě sametovými výložkami, slámově žlutou, bohatě lemovanou vestu a kalhoty téže barvy, dva zlaté nárameníky, černý klobouk, zdobený zelenobílou stužkou a zeleným peřím. Střelci byli ozbrojeni krátkou ručnicí a „dobrou“ poboční zbraní se zlatozeleným třapcem. Při korunovaci Ferdinanda Dobrotivého objevil se sbor ve světlešedých nohavicích. Místo jasně zeleného pštrosího peří měl na klobouce pouze černé kohoutí. Po pruském obsazení města r. 1866 byli všichni členové střeleckého sboru dekorováni stříbrnými medailemi na červenobílé stužce.

Čp. 562 v Celetné ulici, t. ř. „Starý Štokhaus“, je dům, v němž jsem prožil radostné dětství. Dům sloužil od roku 1773 za obydlí profesorů pražské univerzity a jejich rodin. Poněvadž při domě nebyla zahrada, staral se každý z profesorů, aby si včas zakoupil tusculum někde na okraji města. (Mému otci JUDr. Martinu Adolfu Kopetzovi, ř. a v. profesoru trestního a občanského práva, jakož i národního hospodářství, náležela zahrada se zámečkem poblíže Karlova, nyní nesmyslně pojmenovaná Amerikou. Dům vystavěl proslulý otec jeho kolegy z fakulty, profesora státního práva Dientzenhofera.) Jiný otcův přítel, JUDr. Michael Schuster, profesor soukromého práva rakouského, měl v profesorském domě bohatou soukromou knihovnu, plnou vzácných inkunábulí a unikátů, souborná vydání latinských a řeckých klasiků, tisky benátské, florentské, pařížské, antverpské, amsterodamské, leydenské atd., vše v přepychových původních vazbách. Knihovna byla nejdokonalejším souborem klasických děl v celé Evropě a byla znalci oceňována částkou 30 000 zlatých. Kam se asi dnes poděla?[123] – V našem domě byly prvně slaveny Vánoce nynějším způsobem včetně vánočního stromku, jenž byl do té doby v Praze něčím neznámým.

V městské radě docházelo často k výrokům, jichž by bylo škoda, aby upadly v zapomenutí. Po smrti významného českého politika a novináře Karla Havlíčka-Borovského ocenil v zasedání rady starosta Pštross dlouhou plamennou řečí zásluhy oslavencovy o český národ a navrhl, aby na jeho počest byla nazvána Jezdecká ulice jeho jménem. Když domluvil, přihlásil se k slovu radní Müller a řekl: „A teď bysem taky rád slyšel, pane půlmistr, co uďál ten pan Havlíček pro naše město.“ Tento klasický výrok stal se okřídleným.

Proslulí vojenští kapelníci bývali Emil Tittl od 28. pěšího pluku, tehdy svobodného pána Kutschery (baron Kutschera býval generálním pobočníkem cís. Františka I. a náležel mu hradčanský dům U Zlaté lodi), a Jan Liehmann od 36. pěšího pluku svob. pána Palombini. Liehmann skládal taneční hudbu a byl oblíbeným plesovým dirigentem. Ještě oblíbenější Tittl byl skladatelem písní. Jeho zvukomalba „Noční tábor“ a melodické „Jezero vil“ zní dosud bývalým posluchačům v uších. Tittl změnil vojenské postavení za kapelnictví divadelní, zprvu ve Stavovském, později Josefovském divadle ve Vídni.

P. František Schneider, jeden z josefinsky svobodomyslných duchovních, kázával v neděli v různých pražských chrámech a vytvořil si z vděčných posluchačů, a zejména posluchaček – patřily k nim četné mladé dámy vyšších společenských vrstev – početnou obec, nasycenou ultramontánním duchem z Německa přivlečené demagogie. Schneider byl ohnivý kazatel a působil i literárně v oboru bohoslovném. Jeho představený, ctihodný biskup litoměřický Hurdálek, jenž byl svého postavení zbaven právě pro podporování zmíněných idejí, trávil rovněž léta své nedobrovolné penze v Praze.

Dům c. k. tabáční abaldy stával v místech nynější hlavní pošty. Podle vzoru španělského zavedlo též Rakousko monopol na tabák, odevzdavši prodej do rukou soukromých podnikatelů (appalto od appaltare = pronajmouti).

Lékařská fakulta ztratila za mé paměti některé slavné členy: fyziologa Jana Purkyně, očního lékaře Josefa Hasnera, klinika Josefa Hamerníka, vesměs vynikající vědce. Praktickými lékaři Janem Theobaldem Heldem a J. Jirušem zmizel ze života onen druh lékařů, kteří byli nejen „pro vše“, nýbrž i věrnými přáteli rodin pacientů, k nimž byli v důvěrných vztazích, jak už dnes téměř nebývá. MUDr. Held[124], roku 1827 univerzitní rector magnificus a několikrát děkan lékařské fakulty, měl mnohostranné vzdělání. Mimo jiné byl činný jako hudební skladatel. Vypravuje se o něm, že v přátelských kruzích tvrdíval, že v jeho životě hrál svou úlohu stále Eros, jenž vyniká v jeho jménu přeloženém do latiny (Héros). Statný muž anticky klasické hlavy Tita míval veliké štěstí u žen. Snad právě proto zůstal neženat.

Bruslení na zamrzlé Vltavě bývalo jediným zimním sportem, nebo lépe společenskou zábavou. Dva dny v týdnu doprovázela je vojenská hudba. Na Koňském trhu, kde byl zvláště způsobilý terén pro jízdu na saních, propůjčoval je i s lehkým koníkem jistý podnikavec a nepochodil špatně. Starý Pražan vzpomíná na sáňovou partii, aranžovanou pražskou aristokracií v čele s nejvyšším purkrabím hrabětem Karlem Chotkem. Schůzka byla na Koňském trhu, cíl Královská obora. Po společné večeři vraceli se účastníci v záři pochodní. Při této příležitosti rozvinul se přepych, projevující se v ohnivých ořích, jejich barevných výzdobách, zvonky opatřených čabrakách a v dobrodružné výzdobě saní. Zámožní velkostatkáři si to ovšem dovoliti mohli.

Mnohý dobrý mrav je nyní zapomenut. Například kýchnutí zůstává nyní bez odezvy. Běda nám, dětem, kdybychom byly opomněly říci nějaké úctyhodné osobě: „Nechť slouží ke zdraví!“ Představte si, jak to vypadalo v univerzitních posluchárnách, když na kýchnutí profesorovo zvolalo tu zdvořilostní formulku sborem nějakých čtyři sta lidí. – Mrav – nebo lépe nemrav – vyplachovati si po obědě ústa do misek, které byly nošeny kolem stolu, za mého dětství již nebyl. Zato patřilo k dobrým mravům přáti soustolovníkům „Dobrého chutnání“.

Pražský kroj také již nepamatuji. Dr. Karel Adolf Redel popisuje jej ve své „Pamětihodné Praze“ takto: „Na rozdíl od mužů, kteří se odívali již po vídeňském způsobu, nosily Pražanky kroj, a to vdané sametový čepec, zdobený krajkami. Svobodné měly copánky, ovinuté kolem hlavy, převázané sametovou stuhou. Živůtek nebo šněrovačka a nadrchaná sukně je kryta dlouhým svrchním šatem, t. ř. kamizolou.“ Redlův popis pražského kroje z poloviny XVIII. století je nějak příliš stručný, ale snad čtenář bude míti možnost spatřiti někde jeho obrázek.

Co se tančívalo? Na tuto otázku není lehká odpověď. V třicátých letech začínaly plesy polonézou, po ní následoval kvapík a valčík, opět kvapík a valčík a byl konec. Teprve v letech 1830–1832 přibyl rejdovák, který uvedli do salonů taneční mistři pod jménem „rédova“, později polka, zpestření nudných tanečních pořadů. Koncem třetí desítky bylo taneční umění zreformováno, na obzoru se objevila „la française“ se svými obměnami čtverylkou à la cour a lancí – taneční mistři chtěli býti přece také živi. Zato kotillon, tanec dříve nejoblíbenější, byl opomíjen a zakrátko – když na místo plesů dobročinných nastoupily společenské – zanikl zcela.

„Šňůra“ byl silný drát, natažený napříč ulic, dělících Staré Město od Židovského, a to poměrně nízko. Před „šňůrou“ nesměl bydliti žádný žid, byť byl třeba i velkoobchodník. Pouze v Celetné ulici směl míti se zvláštním povolením Jeho Veličenstva císaře dům a kancelář židovský bankéř Leopold šlechtic z Lämmelů (čp. 559).

„Malá“ pošta, přijímající jednoduché a doporučené dopisy, byla v Celetné ulici, kde je nyní knihkupectví p. Aloise Hynka. Jak by asi huboval dnešní Pražan, měl-li by se spokojiti pouze jedním podacím místem! V každé čtvrti byla pouze jedna schránka na dopisy. Poštovní náklad bylo nutno odevzdávati buď v hlavním poštovním úřadě na Malé Straně, nebo v jeho jediné pobočce na Josefském náměstí[125].

Koppmannově měšťanské rodině náležela zahrada („Koppmannka“), prostírající se od hotelu U Zlatého anděla až po ulici Jakubskou. V zahradě byla populární restaurace, shromaždiště všemožných pražských typů. Vynikal z nich copatý harfeník Josef Heisler, pro něhož složil moteto sám Mozart. Stejně zámožná jako lidumilná rodina Koppmannova poskytovala vždy dvěma studentům celoroční byt a zaopatření zdarma. Do ní se přiženil italský vlastenec markýz Jiří Pallavicini-Trivulzio, propuštěný při příležitosti korunovace císaře Ferdinanda V. za krále benátsko-lombardského ze špilberských kasemat. Bledý, jemně vzdělaný a zajímavý muž stal se po sjednocení Itálie prefektem neapolským.

Soukromé komorní koncerty pořádal v pěkném paláci v Hybernské ulici uměnímilovný hrabě Josef Nostitz, přední člen komise, spravující Stavovské divadlo. V jeho malém orchestru hrál mimo jiné profesor konzervatoře Pixis, nejlepší houslista Prahy. Nostitzovým majordomem byl skvělý kdysi basista Stavovského divadla Kainz.

Dobrosrdečný domácí pán byl v letech šedesátých majitel domu čp. 38 na rohu Malostranského náměstí, řečeného U Glaubiců, JUDr. Karel Seeling, jediný ve své době advokát na Malé Straně. Nejenže nikdy svým četným nájemníkům „nepřirazil“, nýbrž podporoval potřebné i vlastními penězi.

Oblíbená studentská jídelna byla U Tří divých v Řetězové ulici.

Pohřbívání bylo za mého mládí ve stavu opravdu ubohém. Celý ten aparát od pohřebního vozu do zaházení hrobu byl způsobilý zraněné city pozůstalých uraziti ještě více. Špatný dojem činil uzavřený „gala“ pohřební vůz, potažený vybledlým černým suknem s otřepanou draperií a vezený bídným spřežením, jehož černé čabraky a masky zastíraly zhusta různobarevnost koní. Špatný dojem činili též neupravení jezdci, odění v krátké černé pláště, z nichž jim čouhaly nohy, oblečené často ve světlých kalhotách. Pohřební vůz doprovázeli po stranách muži bez límců, odění černými plášti poskvrněnými voskem a mastnotou. Na hlavách mívali opršelé cylindry. Nosili dlouhé a těžké smuteční fakule, s nichž stékaly na dlažbu malé plaménky k veliké radosti uličníků. U čerstvě vykopaných hrobů čekávali hrobníci v roztrhaných pracovních šatech a houfy žebráků, které obtěžovaly pozůstalé na odchodu ze hřbitova. Zlepšení pohřebnictví po stránce estetické stalo se za nezapomenutelného starosty dr. Václava rytíře Bělského, jenž dal též podnět k reformě hřbitovnictví.

Černobílé prapory vlály v červenci 1866 na Pražském hradu, na znamení, že v něm bydlí pruský guvernér pro Čechy, generálporučík Vogel von Falkenstein. Tytéž prapory vítaly z Prašné brány krále Viléma, jenž byl se svou suitou ubytován v hotelu U Černého koně.[126] V předvečer svého odjezdu z Prahy dával tam pro své generály skvělou hostinu. Armádnímu sboru prince Bedřicha Karla bylo za odměnu statečnosti dovoleno vtáhnouti do Prahy. Byl jsem svědkem tohoto pochodu na různých místech města. U Lerchovy lékárny na Příkopech jsem spatřil masy jejich pěchoty, jízdy, červených husarů a dělostřelectva. Imponující pohled byl na královu tělesnou gardu, obrovské postavy v bílém – prsa a záda v lesklých kyrysech – na vysokých ořích téže barvy. Byl to prý pomořanský pluk, jenž táhl po Příkopě za zvuků píšťal a bubínků. Bubeníci a pištci, kráčející v čele pěchoty, byli pražské mládeži zejména nápadnými. Učedníci pískali melodii pochodu ještě dlouho po válce a mně samému, ač nejsem již mladík, zní dosud v uších zcela zřetelně. Když přecházel prapor střelců, stál jsem na mostě u sochy sv. Jana. „To jest Nepomuk,“ ukazovali si na sochu důstojníci i vojáci, rýnští katolíci, Vestfálové, Braniboři i Slezané. Několikrát jsem byl na dolním konci Václavského náměstí svědkem čtení denního rozkazu nějakým poddůstojníkem. Při vyvolávání jmen slyšel jsem četná česká. Setnina náležela totiž pluku, rekrutujícího se z česky mluvící části Slezska.

Kuřáky bude zajímati, že z ulic zmizely tabáční budky, zato se na ulicích rozložili tabáční obchodníci se svým zbožím. Pravděpodobně pocházel jejich tabák z c. k. továrny v Sedlci.

Pražským starostou byl tehdy JUDr. Bělský. V pohnuté době zasloužil se velmi o klid v městě a hladký průběh událostí.

Móda z roku 1842

A. Machek, Portrét dr. Heida

(majetek R. Květové)

Dientzenhoferův letohrádek Amerika

Řetězový most a nábřeží po dostavění

Dne 8. července 1866 vtrhli Prušáci do Prahy (litografie)

101 Václavském náměstí.

102 Dodnes známé taliány.

103 Třída Jana Opletala. (Dnes Opletalova. Pozn. red.)

104 Národní třída.

105 Zvláštní, že autor nevzpomíná též vlašskou rodinu Bolzanovu, jež bydlila též na Starém Městě. Z ní vzešel náš ušlechtilý B. Bolzano.

106 Autor zastírá tím českou národnost Opitzovu.

107 Husově.

108 „Krasoduchové“.

109 Zbořeny.

110 Rozuměj reakční.

111 Nyní budova zemské školní rady v Letenské ulici.

112 Králův bratranec.

113 Dnes ul. 28. října. Pozn. red.

114 Zbořen 1891.

115 Nyní na Štefánikově náměstí na Smíchově.

116 Hodnost odpovídající prezidentu zemského finančního ředitelství.

117 Blíže chrámu sv. Jakuba na Starém Městě.

118 Postava arcibiskupova byla opředena různými pověrami. Prostý lid věřil, že je církevní hodnostář spojen s – ďáblem.

119 Na konci Ječné ulice.

120 O něm více v „Tyrolských elegiích“. Policejní komisař Dedera doprovázel Havlíčka do vyhnanství. Později se „osvědčoval“ v jiných vnitropolitických záležitostech.

121 Vůz je uložen v Muzeu hl. m. Prahy.

122 Elektricky osvětleno prvně Národní divadlo (1881), Václavské náměstí od roku 1889.

123 Po smrti bibliofilově koupil knihovnu kníže Ferdinand Lobkowicz a umístil ji na svém zámku v Roudnici n. L.

124 Známý z Jiráskova F. L. Věka. Nar. r. 1770 v Třebechovicích, zemřel r. 1851 v Praze.

125 Dnešní nám. Republiky. Pozn. red.

126 Na Příkopě.

Doslov

Habent sua fata libelli. Tuto trochu ošuntělou pravdu dokazuje i naše kniha.

Byla vydána prvně za okupace našeho státu Němci v březnu 1940 a již počátkem července byla jimi zabavena (prý na zákrok tehdejšího primátorova náměstka Pfitznera). Z 2500 vydaných výtisků odnesli si však Němci pouhou dvacetinu. Ostatní náklad byl v době tří měsíců rozebrán, neboť zájem o knihu byl v době tzv. protektorátu veliký. Projevil se též 16 příznivými kritikami v časopisech a denních listech (záporná byla pouze jedna) a mnoha dopisy čtenářů, které jsem dostával ještě dlouho po tom, kdy kniha z trhu zmizela, aby se stala vzácností tajně kolportovanou a nakonec i draženou v aukcích. Nyní, ve svobodné republice, vydáváme „Čtení“ znovu, v rozsahu sice menším, než byl původně, ale s obsahem hodnotnějším, doplněným několika novými články a řadou méně známých ilustrací.

Čtenář bude v něm postrádat články jednající o jednotlivých osobách. Mohu mu prozradit, že chystám k vydání knihu „Staropražané“. Nakreslím v ní nejen portréty padesáti starousedlíků, pobělohorským doktorem Borboniem počínajíc, nýbrž i jejich hostů.

Dále bude postrádat čtenář, znalý prvního vydání naší knihy, údaje pramenů a použité literatury. Vynechávám je úmyslně, abych zdůraznil ráz knihy, která je sice napsána na základě skutečností přísně historických a dějinně ověřených, ale vypravována formou beletristickou. Z téhož důvodu zestručnil jsem poznámky pod čarou.

Co však v ní čtenář – jak doufám – nalezne určitě, je láska k národu a jeho jediné, věčně krásné Praze.

Dr. K. H.

Ediční poznámka

S ohledem na současného čtenáře jsme aktualizovali pravopis, a to zejména psaní cizích slov (univerzitní m. universitní, bula m. bulla, Betlém m. Betlem), velkých písmen (rozlišení Mistr a mistr, dům U Černé psice m. U černé psice), zkratek (tzv. m. t. zv., ponechali jsme t. ř., tak řečený) a užití předložek z/ze ve 2. pádě. Současně jsme opravili zjevné chyby či překlepy a doplnili dnešní názvy ulic či náměstí, kde oproti roku vydání došlo ke změně. S přihlédnutím k dobové podmíněnosti jsme zachovali autorovo psaní slova „žid“ s malým písmenem a způsob zápisu některých cizích slov, u nichž se dříve preferovala nezdomácnělá podoba (billiard).

Redakce MKP

Karel Hádek

Čtení o staré Praze

Ilustrace z archivu autora

Ilustrace na obálce F. X. Sandmann (Chrám sv. Víta v zimě, 1845)

Korektura Eva Houšková

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 11. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4522-6 (epub)

ISBN 978-80-274-4523-3 (pdf)

ISBN 978-80-274-4524-0 (prc)

Table of Contents

O kapli Betlémské

Slavnost v Kanálské zahradě

O tandlmarku

Pověsti o Staronové škole

Barvířský ostrov

Zahrady za Koňskou branou

O Valdštejnském paláci

Pražské Jezulátko

Paladium země České

Dva starobylé domy malostranské

Židovský průvod

Pražské písně lidu vojenského

O domě vusínském aneb redutním

Papouškové lázně

Dopis z roku 1819

Panna Maria kontra Jiří z Poděbrad

Nejkrásnější knihovna světa

Jak byl obnovován magistrát

O nebožce lotynce

Vánoce! Vánoce!

O městských privilegiích

Nejkrásnější hřbitůvek

Móda ve středověké Praze

O čtyřech oběšencích

Život vojenský – život veselý

Pražská móda empírová

Zpěváčkové

Jak přijel do Prahy první vlak

Blahořečení Jana Nepomuckého

Rychtář Vavák vidí korunovaci Leopolda II.

O té velké vodě

Praha 1855

Kocourkovské příběhy

Bombardování Prahy Windischgrätzem

Zlatá bula ztracena a opět nalezena

Seance, nebo senzace?

Pět zajímavých epitafů

Staropražan vypravuje

Doslov

Ediční poznámka