Knížka o čtení praktickém

Jiří Mahen

Znění tohoto textu vychází z díla Knížka o čtení praktickém tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím St. Kočí v Brně v roce 1924.

Podle předlohy z fondu Moravské zemské knihovny v Brně.

Text díla (Jiří Mahen: Knížka o čtení praktickém), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, není vázán autorskými právy.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 11. 4. 2025.

Úvod

Tato knížka je věnována V. Fischerovi, dělníku v Rokycanech. Neznáme se zblízka, nikdy jsme se neviděli. Píšeme si. Naše dopisy nejsou dopisy milenců. Začali jsme debatou o hře „Generace“ a od těch dob (třeba jednou za čtvrt roku) si na sebe vzpomínáme a povídáme si o tom a o onom na světě. Můj milý přítel je mi po letech náhradou za dělníky-kamarády, kterých jsem měl plno ve svém mládí, za ony dobré a statečné hochy, kteří mně z „plátýnka“ cizího ušili k maturitě kabát, s nimiž jsem sedával za letních nocí po mezích a četl Tolstého „Bílé otroctví“. Než jsme se rozešli, přísahali jsme si, že „věc lidstva“ neopustíme, že budeme pracovat dále pro solidaritu a jiné krásné věci na světě – kde jsou tyto pěkné chvíle?

Vracejí se.

I jsem novému příteli povděčen za to, že je mohu prožívat znova.

Hledám jemu podobné bytosti, ocitám se zase ve svém ovzduší. Jednou se mi ve spaní (opět po čase!) zdálo, že zase utíkám z domova ze studií někam mezi horníky, abych mezi nimi zmizel a dozrál pro „věc lidstva“…

Co mohu pro ni hned udělat dnes?

A tu mi posílá můj nový přítel dopis, z něhož cituji tento oddíl:

„Předplatil jsem si ‚Var‘. Čtu ‚Kulturu lidství‘, ‚Cesty a cíle‘ a teď začínáni odbírat čtrnáctideník ‚Člověk‘. Své kamarády bez ustání do studia literatury přímo honím. Mým zamilovaným autorem je Balzac – zvláště jako vzor pracovníka mne přímo fascinuje. Své filozofické zápisky jsem rozšířil, ale posledním časem bezohledně vtírá se mi do hlavy myšlenka, zda bych se neměl pohřbíti na 10 let do soukromí a studovati – odpusťte domýšlivosti – latinu, řečtinu, frančtinu, angličtinu a ruštinu. Mám však obavu, že nemám k tomu dosti schopností, ale vůli a čas nebál bych se tomu věnovat a třeba i život, jen kdybych měl trochu naděje… Němčině se učím. Nedomnívejte se, že toto vyjmenování řečí je nahodilé. Chtěl bych studovati v originále Platona, Shakespeara, Balzaca, Dostojevského, jako čtu i Masaryka, neboť vidím v nich ztělesněnu určitou ideu. Platon – rozum, Shakespeare – život, Balzac – iluze, Dostojevský – svědomí, Masaryk – pravda. Tyto věci jsou pro mne výrazem sil životních a já bych rád o každém z nich něco napsal, třeba jsem si toho vědom, že nenapíšu nic nového. Má zásluha byla by pouze v tom, že bych se chtěl pokusiti o to, zhotoviti k nim klíček, když ne klíč.

Touto myšlenkou zabývám se již delší čas a činím malé pokusy v organizaci myšlenek. Moje sbírka citátů přivedla mne na tuto myšlenku. Žel, že spisy těchto autorů jsou tak drahé a kromě toho často se nedostanou! Vypůjčit si je pouze – nemá pro mne ceny, neboť já potřebuji je míti stále u sebe, bych mohl při tvorbě myšlenkové prohlédnouti samotnou knihu, zda neodporuje mým domněnkám. A pak je třeba činiti někdy do knihy poznámky a to činiti v knize vypůjčené pokládám za nevhodné. Jsem však přesvědčen o tom, že časem i tuto obtíž odstraním…“

Můj milý přítel připomněl mi obsahem svého dopisu velmi živě činorodou vůli starého kamaráda z mladých let Františka S. Byl to obyčejný přadlák, ale byl mně milejší než celá oktáva gymnázia v X. Spolykali jsme spolu všelijakou literaturu, hovořili o ní a vzmohli se i na všelijaký čin. František S. věděl, že tištěná písmena jsou hodnoty, a nikoliv značky, a tak jsme si vzali např. před odvody za oněch dob Ruskinovu „Korunu z plané olivy“ a opisovali na bílé čtvrtky papíru citáty proti válce a vojáčkování. V noci jsme je roznášeli a přibíjeli na telegrafní tyče podél silnice, kudy měli jít druhý den chlapci k odvodu. Ať si toho všimne, kdo chce – my vykonali svou povinnost.

Kamarád z mládí i můj nový přítel jsou členy velmi známé rodiny, která bude hrát čím dále tím větší úlohu v dějinách nové práce pro člověčenstvo. Tato rodina bude mít, poněvadž chce být z činorodého zájmu správně a řádně informována, a nikoliv balamucena jenom nějakou agitací, čím dále tím větší význam národní, hospodářský, kulturní i politický. Možnosti jsou jí dány dobré, tak jako jsou dány každému, kdo chce skutečně intenzivně pracovat. Je zcela v rozpočtu pravděpodobnosti, že budeme žádat, aby aspoň 50 % našich veřejných činitelů bylo právě z této rodiny. Jsou političtí a kulturní myslitelé, kteří čekají od těchto čím dále tím přesněji informovaných lidí ozdravění poměrů v celé Evropě. Práce „pro lidstvo“ není už dávno romantismem a jenom úzké obzory, v nichž jsme se kdysi potáceli a žili, způsobovaly, že byla vůbec romantismem, neboť kdybychom – řekněme jako hlupáčci – byli s Františkem S. v mládí utekli bez rozmyšlení mezi horníky, možná že – kdybychom byli měli věc našich horníků opravdově neustále v hlavě a srdci – byli bychom dnes v československé vládě nebo seděli někde v mezinárodním úřadě práce a konferovali v Anglii s MacDonaldem a Shawem, Webbem, Thomasem, Snowdenem, Clynesem, ve Francii s Briandem i komunisty, v Itálii se syndikalisty i anarchisty a v Německu, v Rusku, ve Skandinávii se všemi, kdož to myslí se sociálním pořádkem co nejvážněji…

I odhodlal jsem se napsat pro tuto činorodou rodinu knížku o tom, jak se může číst s perem v ruce, jak se má číst vůbec, jak se dají organizovat výpisky atd. Žádná učená pojednání. Žádné nudné kapitoly pro vědce o vědecké práci. Knížku pro mého milého přítele Václava Fischera, pro mého bývalého přítele Františka S. (žije-li ještě), praktickou příručku o praktickém čtení. Dvě okolnosti dodaly mně trošičku odvahy, abych to udělal hned a prostě tak, jak si to představuji:

Projevy prezidenta Masaryka o nutnosti literárního a politického vzdělání pro každého (Paříž, 17. října, řeč k Barrèsovi) a

malá knížka berlínského profesora Bedřicha Kuntze: „Die Technik der geistigen Arbeit“ (Heidelberg 1923, 3. a 4. vyd.), kterou jsem si studoval sám pro sebe. Rozhodl jsem se, že zpracuji výpisky z této publikace a jiné výpisky z prací německých, holandských a francouzských knihovníků pro svoje čiperné duševní příbuzné.

Prezident Masaryk vyjádřil se od 17. října o celé otázce konstruktivní práce z četby ještě jasněji a přesněji. Cituji:

„Jak již před válkou i teď jde o řešení sociálních problémů. Smím říci, že socialismus u nás velmi správně postupuje, že tvoří část vládní koalice, a to od samého počátku. Jestliže proti této politice byla od cizích socialistických stran vznášena dokonce obžaloba, mohu si to vyložit jen z nepochopení světové situace a vlastních úkolů socialismu. Jsem si toho vědom, že vývoj ve všech státech ukazuje nalevo. V tomto rozpoznání nedám se mýlit dočasným a místním odklonem napravo a jsem si také vědom, že také naše politika musí býti sociální doopravdy, reformní a tvůrčí. Avšak válka a vývoj poválečný neodstranily pouze starý režim, nýbrž doufám také tu zvláštní revolučnost, která právě starým režimem byla vyvolána a udržována.

Politika republikánská, demokratická musí býti ve všech oborech kulturní v nejlepším slova smyslu. Pravá demokracie bez vzdělanosti jest nemožná. Mluvívám-li o odbornictví a vzdělanosti v politice, nežádám proto učenosti. Hlavní věcí je: Myslit, pozorovat a pak tvořit. Nedávno jeden Američan krásně vytkl podstatu praktické, a tudíž i politické moudrosti životní asi takto: Moudrost určuje správný cíl, vědění a věda znamenají vědět, jakými prostředky jich dospěti, a ctnost a mužnost jest poznání uskutečňovat a provádět.“

Vidět, milý příteli Václave Fischere, že otázka je dána hezky ze široka. Jak to má čtenář provádět, aby skutečně hodně myslel, pozoroval a – tvořil? Hlavně: jak má čtenář tvořit? Vy děláte si aspoň seznam citátů, chcete se učit anglicky, rusky a francouzsky, „organizovat myšlenky“ – tady máte pro sebe a všechny vám podobné dobré, snaživé, sociálně užitečné lidi příručku, jak se asi dá číst a něco dělat. Ozvou se jistě lépe a praktičtěji informovaní lidé – dobrá! Druhé vydání bude lepší.

Vánoce 1923

M.

I
Veřejné knihovny a jejich organizace

Veřejná a lidová knihovna – nedostatky lidových knihoven

„Literatura, poezie a umění vůbec mají vždy veliký vliv politický. Literatura je formou idejí, jimiž národové žijí…“ Proto mají i veřejné knihovny, jak se teď všade po republice zařizují, veliký politický význam. Když vliv, pak i významnost. Škoda, že však právě politické strany toho nechápou a chovají se dle zpráv knihovníků k veřejným knihovnám všelijak. Tam dusí knihovnu tím, že jí dají k dispozici právě tolik, kolik zákon předpisuje (řekněme 70 haléřů na hlavu) a ani o krejcar více, aby se zachránil obecní rozpočet. Tam ničí ji předem tím, že nedají na ni ani koruny a raději se baví přípisy zemských správ a ministerstva školství, kterými se urguje zřízení knihovny. Jsou známa města, kde v knihovních radách komanduje pár politicky „rozhodných“ činitelů knihovníka, co smí, nesmí a co musí kupovat. A znám vzorné město, které platilo na veřejnou knihovnu třikrát tolik, než dle zákona muselo, a které odpočítalo si všechno, co se nad tuto mez dalo, když novým starostou města stal se – pokrokový profesor.

Má svůj osud každá kniha, má svůj osud i knihovna.

Nejhůře tlačí na její špatný „osud“ bývalá knihovna lidová. To byl skutečný pramizerný pokus o lidovou výchovu. Lidová knihovna vychovala nám špatné mecenáše, špatně platící obce, všelijaké členy obecních zastupitelstev a velmi špatné čtenáře.

Jaký je rozdíl mezi lidovou a veřejnou knihovnou?

a) Lidová knihovna pracovala prý pro určitou třídu („lid“).

b) „Učila“ lid číst – samou beletrií.

c) Pracovalo se v ní parou „filantropií“.

d) Výběr knih směl v ní provádět, kdo byl zvolen.

e) Pracovala velmi často velmi pohodlně.

f) Byla odkázána na samou soukromou výpomoc.

g) Pěstovala vzácnou a ušlechtilou neutralitu –

čili jinými slovy:

– povznášela ubohý lid s takovou horoucností, že mu nakonec strkala do rukou samé uválené, ušpiněné knihy, zatímco páni výboři všelijakých kuratorií schraňovali si pro sebe pečlivě „Mušketýry“ a jiná ilustrovaná díla,

– odrážela skutečné čtenáře často už jenom ubohostí materiálu,

– „člověk si tam nemohl nic zamluvit“ –

– páni knihovníci pracovali tak dlouho, dokud to stálo nějak za to, ale pak neměli ke knihovně vůbec žádného poctivého poměru,

– knihovnu převzal nový „odborník“, který všechno zrevidoval, nakaňhal všude plno razítek, objednal, co ho zrovna napadlo, udělal novou, velkolepější statistiku, která obyčejně nebyla pravdivá,

– a literární lidová kuchyně vařila dále…

Konec takových lidových knihoven byl vždycky neslavný: Knihovna má přeslavnou dobu svého založení a svého prvního a druhého roku. Materiál roste, knihovníci sténají pod tíží práce. Třetí (nebo čtvrtý) rok nedovede už taková knihovna koupit ani novou židli. Vazby knih povolily, není však, kdo by to sepsal a dal spravit. Sem tam objeví se poslední člen ze zakládajícího výboru, který podnikne zoufalý boj se štítky, které nedrží, a s listy, které vypadávají. Dva tři mladíci mu pomohou a zasmolí celé řady knih. Knihovna je zachráněna. Vycházejí novinky, knihovna jich ovšem nekupuje. Má knížek dost. Knihovník každou chvíli onemocní nebo má jinou práci a nepůjčuje. Spravuje se světlo v knihovně a – hle – nepůjčuje se půl roku. Konečně se celá knihovna „zarajtuje“ jako splašený kůň v roští a nezbude než číhat na nějakou vhodnou příležitost, komu by se tato knihovna hodila na hlavu.

Obec rozhodne se pod tlakem zákona, že založí knihovnu.

„Lidová“ knihovna oživne…

Čilý výbor balí knihy, přilepuje listy, vymáhá vypůjčené svazky, které byly mezi čtenáři třeba tři roky a prodělaly už cesty všemi uličkami předměstí.

A pak – se tato překrásná knihovna městu prodá…

Za drahé peníze nebo za výhody pro členy spolku, který knihovnu založil.

A „lid“ dostává zase staré známé knížky do rukou, je nadšen a spokojen. Knihovna jako knihovna!

Veřejná knihovna utíká před touto příliš otřepanou „lidovou“ knihovnou jako před morem. Nedělá s ní pražádných zbytečných kompromisů. Dobrá veřejná knihovna nedává ani haléře zbytečně za starý náhodný materiál lidových literárních kuchyní. Její správa ví, že mezi lidovou a veřejnou knihovnou je kardinální rozdíl, neboť veřejná knihovna:

a) je pro všechny a kašle na rozdělení čtenářů na Někoho a „lid“,

b) pracuje sociálně-pedagogicky,

c) pracuje s pevným rozpočtem a s žádným milosrdenstvím pp. učitelů, studentů a tajemníků Národních a Pošumavských jednot,

d) provádí svůj výběr knih,

e) pracuje svědomitě,

f) prosazuje své jasné, praktické požadavky,

g) má plán, stojí-li knihovník za něco,

h) a jakmile si svůj plán do detailu vypracuje, pracuje s pomocí inteligentních lidí v knihovní radě pomalu a energicky k určitému cíli, přičemž se neohlíží nikterak na všelijaké politické osobičky na radnici, neboť tyto „strýce osvěty“ vezme popř. v nejbližších volbách čert, kdežto veřejná knihovna je „nesmrtelná“.

Dobrá anekdota jako příklad dvojího názoru na knihovnu a knihovnu:

Ve veřejné schůzi pro dělnickou knihovnu, která by byla určena všemu dělnictvu. Vůdce dělnictva: „Já myslím, vážení přátelé, že když dáme knihy ze svých spolků dohromady, že to půjde…“ Knihovník: „Já myslím, vážení přátelé, že tyhle knihy dáte mi později (hlavně to z materiálu, co už se nedostane) – předem však, že mi všechny vaše organizace vymohou peníze aspoň na 5000 svazků! Vždyť reprezentujete, jak to slyšíte každou chvíli, nějaký hlasový materiál!“

Veřejná knihovna proti bývalé lidové je daleko intenzivnější práce: budoucnost stojí pořád za dveřmi takové knihovny a ptá se: Co děláš pro mne? Veřejná knihovna musí umět čtenáře přitahovat, lid i ty, kdož už jsou kulturně informováni. Čiperný výpůjční systém (vymyšlený i pro budoucnost) zajišťuje důvěru čtenářstva.

Prosté materiální rozšíření bývalých lidových knihoven není žádnou veřejnou knihovnou. Veřejná knihovna má být místem, kam jde nejdříve ten, kdo chce něco vědět. Jejím cílem má být „library extension work“, výchovné dílo, a žádná ničemná neutralita jako v lidových knihovnách, kde ze samého strachu o čtenáře je nakonec vlastně jenom literární kompost. Děláme-li kompromis s nějakou knihovnou pro veřejnou knihovnu, pak beze strachu můžeme udělat jenom jeden: se studijní knihovnou nebo s knihovnami odborných spolků – jinak raději si pevně založit svou čistou základnu a na té budovat!

Dobrý je kompromis s knihovnami odborných spolků a institucí, nejlépe ten, že tyto instituce dají veřejně knihovně k dispozici svoje seznamy a ulehčí přístup do svých knihoven i čtenářům veřejné knihovny. Vydělají na tom. Knihy se více rozejdou mezi „národ“. To je vlastně jediný „výdělek“, který má knihovna z půjčování mít.

Nehybnost spolkových knihoven

Spolkové („nelidové“) knihovny mají zase tu nehezkou vlastnost, že jsou jako lidové obyčejně špatně a náhodně vedeny a že mívají všelijakou výpůjční techniku. Ovšemže jsou na světě dobré spolkové, jako dobré lidové knihovny, ale je jich velmi málo. Drží je nad vodou jenom obětaví jedinci, nikdo jiný. A na těch obětavých jedincích závisí pak všechno: vývoj knihovny, doplňování materiálu atd.

Hlavní chyby spolkových knihoven:

a) špatné zásobování,

b) špatná služba výpůjční,

c) drahé, velmi drahé půjčování,

d) senzační četba pro členstvo,

e) samá pokladnička,

f) neodborné uspořádání,

g) domýšlivost a žádná opravdová práce.

Typem spolkového knihovníka je pan Důležitý. On založí knihovnu. On ji vede, On ráčí platit u knihkupce účet, On vybírá knížky (až přebere). On je to, kdo s blahosklonným úsměvem koupí pro spolkovou slečinku marlittku, která chybí v knihovně. On je to, kdo pro čiperného pana jednatele zaopatří okamžitě Kuprinovu „Jámu“. On je to, kdo nemůže dostat od pana soudního rady už po tři roky „Tři mušketýry ještě po 10 letech“ prostě proto, poněvadž nechce pana radu upomínat.

A On je to, který posílá do veřejných knihoven tyto lidi:

1. Prohlédnou si knihy, o něž žádankou žádali, a řeknou: „Dejte mi něco jiného. Je to moc tenké!“

2. Zadívají se užasle na knihovníka, když jim nabízí Chestertona, a řeknou: „Vy tu nemáte ‚Do panského stavu‘ od Biliánové?“

3. Přijdou, podívají se po ostatních návštěvnících a pak sebevědomě: „Tu ‚Egyptskou Sfingu‘ tu ještě nemáte, viďte? Říkám už o ni po desáté…“

4. Přijdou, čekají na váš pozdrav, seberou knížky a na vaše „Dobrou noc“ ani neodpovědí, neboť jste nedodali: „Milostpaní!“

5. Rádi se ptají po „Knize přání“ a hrozně se diví, že tuhle zábavnou část lidové výchovy nemáte naprosto v programu.

6. Na věky jsou uraženi, pošlete-li jim upomínku, aby knihy vrátili.

7. Naprosto je nebaví, mají-li před ostatními platit pokutu za nevrácení knih.

8. Velice se diví, že jim nepůjčíte více knih než ostatním.

9. Bubnují velmi netrpělivě prsty na výpůjčním stole, přijímáte-li jejich knihy až po knihách jakési kuchařky, která přišla dříve.

10. Jsou prostě „bez řeči“, díváte-li se a konstatujete-li, že asi dětičky doma knihu nějak pomačkaly, a vytrhly dokonce tři listy s obrázky… „To On, to On, to On byl ovšem docela jinačí…!“

Spolková knihovna nebyla tu vlastně kdysi Stvořitelem stvořena k jinému účelu než k tomu, aby kupovala určitým lidem knížky, tj. aby určití chytráci nemuseli dát za knížku ani koruny. Člověk zaplatil 50 Kč ročně do spolku (nebo daleko méně) a za to byl povinen spolek koupit svému členu knih aspoň za 200 Kč. Někdy dala na to něco radnice a jiné korporace. Člen spolku měl potom za 50 Kč (nebo za daleko menší sumu) hlavní věc v kapse: pokoj od kultury. Už naň neútočila, už ho neprovokovala za každým rohem. „On“ kupoval knihy. Všechno bylo v pořádku.

Jednou za pět let prováděla se revize. Spolkový sluha sehnal po domech na nevrácených knihách, co se dalo, a pak bylo zase na všech stranách tvořivé ticho… Pod okny „nelidové“ knihovny odcházel domů lid, který si odnášel z lidové knihovny stejný materiál jako členstvo ze spolkové knihovny. Jinými slovy: Knihkupec prodal do knihoven 10 Ohnetů, 12 Dumasových románů a dva Legry. Pro pana doktora X. Y. vzal pan On jeden exemplář „Krále Pausola“, který se půjčuje jenom zasvěceným jako čtení velmi pikantní.

Problém spolkových knihoven je jasný. Vedle veřejné knihovny může existovat spolková knihovna jenom jako knihovna odborná s odborným materiálem a odborně vzdělaným knihovníkem. Může existovat ovšem také jako odborná „zábavná“ knihovna, ale pak pozor na ni, aby neobtěžovala veřejnost nějakými sbírkami jako taky-veřejná knihovna! Pozor na výroční zprávy takových knihoven, neklamou-li veřejnost všelijakými velkolepými sliby, aby se sehnaly peníze na soukromý účel! Všechno nepoctivé kejklířství takových spolků přibít v novinách nebo jiným způsobem, aby bylo vidět!

Zastaralost knihoven školních

Boj o školní knihovnu také bude nutno probojovat a dobojovat. Kompromis, který se dneska dělá mezi školní a veřejnou knihovnou, není zdravý, jako kompromis, který se dělá mlčky mezi knihovnami různých vědeckých seminářů a knihovnami univerzitními. Nezdá se, že se tu plýtvá penězi a často velmi hříšným způsobem jenom proto, že se nedovede vytvořit skutečné ústředí, kde by se celá výpůjční práce soustředila – čili jinými slovy, že se neumí organizovat? A není tohle nějaká smutná otázka, smutná zejména pro ty, jimž školní knihovna má býti určena, tj. pro děti?

Vady školských knihovniček:

a) Hlavní vada: kniha je častokráte jenom odměnou pro žáka!

b) Knihovnička se velmi těžko doplňuje.

c) Materiál bývá roztrhaný a potrhaný.

d) Dražších věcí tam děti vůbec nenajdou.

e) Často se dostávají nové věci do knihovniček jenom dary.

f) Vlastní knihovní správa je neodborná.

g) Knižní „poklad“ nemá často ceny pro pokročilé žáky, poněvadž jsou už (postranními cestičkami) pár set kilometrů před „pokladem“.

Jinými slovy:

– „Dobrý žáček Háček dostane Jiráska!“ (A toužil po Verneovi!)

– „Lojzo, počkej, budou se půjčovat knížky!“ – „To já už dávno čet!“

– Kluk zastrkuje do kapsy Jaroslava Vrchlického s tajným povzdechem: „Zdá se, že to musí být!“

– Na půdě se čtou detektivky.

– Krásná kniha o kapitánu Vlnovském se nepůjčuje! Pan profesor S. prohlásil ji za šmejd!

Každý ví, že tyto knihovny velmi málo dělají pro to, aby děti knihovnám skutečně zvykaly. A to je zlé a horší než zlé! Kdo potom bude řídit vkus dítěte? Pan místní knihkupec křiklavými obálkami za výkladem? Proč se tedy nepracuje proti nedokonalým školním knihovnám energickou prací ústředních knihoven? Posílat knihy do škol: 50–100 knih na 2–3 měsíce! Posílat soubory knih pro školní témata! 50 exemplářů „Marcelových dětí“ do dvou tříd, 50 svazků Erbenových „Pohádek“ do jediné školy! Učitel ať ručí za materiál pouhým učitelským lístkem! Netrpět zbytečně vybudovanou rivalitu mezi školní a veřejnou knihovnou. Pomáhat bořit tyto zdi! Učitel a knihovník měli by být kamarády. Školní inspektoři neměli by navádět učitele, aby protestovali proti umístění knihovny ve školách, když na počátek taková veřejná knihovna neví, kde začít.

A knihovníci by si měli ovšem vždycky dobře rozmyslit, mají-li co hledat ve škole se svou půjčovnou. Poměr škola : knihovna je dobře dán jenom jednou otázkou, tj. otázkou nevyužitých školských místností pro vyučování, ale tam bez toho se teď hrnou všelijaké kursy a přednáškové cykly (se statistikou 32, 20, 18, 10 a 4 návštěvníků v pěti večerech), škola sama je však knihovně dosti nebezpečna.

Nebylo by to snad nebezpečné, kdyby to šlo podle starého Stückrada: Škola – čítárna, pan učitel – knihovník, půjčuje se – neděle odpoledne, vrchní knihovník – pan farář! Ale což je to dnes vůbec možno?

Nešlo to v Americe v tzv. okrskových knihovnách, které byly rozděleny na školní a volné lidové knihovny. Typický doklad:

r. 1858 půjčily okrskové knihovny celkem 1 288 070 svazků,

r. 1888 už jenom………………………………….… 762 388 svazků,

tj. za třicet let půjčily méně o……………………...500 000 svazků!

Knihovna, která nepůjčuje každým rokem více než minulý, není dobrým útvarem.

Stejně zajímavé i nezajímavé výsledky byly u francouzských školních a lidových knihoven. Začalo se krásně a energicky. Byly tu i předpisy pro skříně, pro šuplíky, pro každou maličkost. Ale od r. 1874 muselo se provádět určité rozlučování školních a lidových knihoven. Také se statistikou nebylo prý to v pořádku. Snad ji považovali páni knihovníci za určité nutné doklady ke kariéře, a tak ji asi falšovali. Faktum je, že za dvacet let byl tu úpadek.

Hlavní boj, který vede každá knihovna, a hlavní nebezpečí, které hrozí každé knihovně, je jenom jeden a jedno: boj s časem. Čas pohlcuje knihovny, jako pohlcuje i jiné nehmotné věci: systémy a pravdy, a tento boj s hrozícím nebezpečím provádí se jenom:

1. pořádkem,

2. výchovou čtenářstva a

3. konstruktivní prací pro budoucnost.

Otázka jest, zda se školní knihovna dá také těmito cestami. Jiného východiska asi pro ni nebude a pak se sejde s knihovnou veřejnou. Jenom nepěstovat žádné „dětičky“ v knihovnách! Starat se opravdu o dospělé a o děti!

Americké knihovny

Ideálem naší veřejné knihovny musí být americká knihovna. Její „extenze“, stejně jako její pořádek. Je to nejlepší typ knihoven pro vlastní badání a hledání a nejlepší bojiště proti polointeligenci, která je sociálně horší než neinteligence sama. Hlavní věc: Americká knihovna poskytuje svému čtenáři pokud možno všechno k zábavě i ke vzdělání. Doplňuje přednášky na školách. Umí „popularizovat“ umění. Neživí žádných zbytečně přehnaných nadějí o vlastním účelu knihovny. Nechává lidi pracovat na sobě samých. Provozuje jenom jedinou propagandu: pro tvůrčí energii všech. Vzdělává bez zbytečného mentorování. Žene ji smysl pro budoucnost atd. atd. Inteligent se přece neklaní všemu, co přichází odjinud, ale je-li to dobré?

Příklad:

Sportsmanu B. Ženatému se líbilo na americké knihovně (Lidové noviny, 12. XI. 1923): Velký sál. Obsluhovací stůl. Kontrola turniketem. Žádné zakazovací nápisy. Důvěra k návštěvníkům. Přímý styk s policemi. Pěkné plakáty upozorňovací. Stojany s žurnály. Dětské oddělení za skleněnou stěnou. Pěkné vazby knih. Způsob, jak se lidé sami obsluhují.

Jaké jsou vůbec přednosti a dobré vlastnosti americké knihovny?

a) Nejvyšší doba pro návštěvy,

b) pohodlné čítárny,

c) lehce přístupné seznamy,

d) lehce srozumitelné systematické řadění knih,

e) volný přístup k oddělením v knihovně,

f) cestovní knihovny,

g) dětské knihovny,

h) dodávání knih domů i bez záruk.

Raději fakta a ilustrace než zbytečně mnoho vět.

Veřejná knihovna v Bostonu je sál na 66 metrů dlouhý, 15 metrů vysoký s galeriemi. Pro čtenáře je v ní na 300 sedadel. Příruční knihovna má dnes na 12 000 svazků. V ústředním katalogu je přes milion cedulek pro obecenstvo.

Cestovní knihovničky se posílají po 100 exemplářích učitelům, poštám a lékařům.

Knihovníci obstarávají si všechny potřeby u své asociace, která dodává veřejným knihovnám popisy knih (s nimiž se u nás knihovníci moří často velmi zbytečně), zařízení, materiál papírový, tužky atd.

Američtí milionáři podporují knihovny, zatímco u nás 26 brněnských bank darovalo na dětskou knihovnu 1210 korun čs. a moravský zemský výbor na moravica ve veřejné knihovně – 1500 Kč.

Americká knihovna má tyto místnosti:

– čítárny pro příruční knihovnu, časopisy, patentovou literaturu atd.,

– oddělení pro rukopisy, dokumenty, rytiny atd.,

– dětskou knihovnu (přednáškový sál pro pohádky!),

– oddělení pro slepce (?),

– oddělení pro výstavu obrazů a různých sbírek,

– správní místnosti s nejpraktičtějším kancel. nábytkem,

– sály pro rozesílání knih,

– fotografickou dílnu,

– tiskárnu,

– vlastní knihařství,

– topírnu.

Z ústředí vyjíždí sluha s nákladem knih na menším automobilu a zastavuje na hřišti. Za chvíli půjčuje nahrnuvším se dětem. Stačí, umí-li se dítě na stvrzence podepsat.

Na prázdniny přidávají se lidem knihy, aby měli opravdu co číst.

Zřízenci vynášejí v čas horka celé knihovničky na střechy hotelů.

Jsou knihovny, které půjčují čtenářům třeba 100 knih na rok.

„Vaše knihovna je otevřena,“ hlásá pěkný plakát na rozích ulic. Sedí na něm krásná dívka na břehu jezera a velmi slušný jinoch čte jí něco z Tennysona.

Nové knihy jsou prostě k dispozici, a teprve když je čtenáři zhltají, dají se vázat.

Nehledí se na zužité a ztracené knihy. Kniha nežije věčně. Kniha neexistuje, když v ní scházejí stránky. Baltimorská knihovna ztrácí ročně na 2300 svazků, ale tuto knihovnu to zabít nemůže.

V dětských knihovnách všade umyvadla, květiny.

Na Vánoce se vystaví všechny pěkné knihy, které toho roku pro děti vyšly.

V N. Yorku půjčilo se za rok do večerních pokračovacích škol z jediné knihovny na 150 000 svazků!

Státní knihovna v Albany poslala za rok na 517 míst přes 40 000 knih!

Kdo říká, že Američané čtou také jenom beletrii? Knihovna ve Van Wertu (Ohio) posílala např. knížky do studijních klubů s tímto obsahem:

zábavná literatura…...22 %,

dějiny……………………..18 %,

cestopisy………………...11 %,

výchova…………………..13 %,

umění……………………...9 %,

sociologie………………....5 %

atd.

Americká knihovna je živý kulturní i sociální organismus.

Nemysleme si, že zavádí všechno dle určitých „maršrut“. Boj o volný přístup má celou literaturu – ale do knihoven zavádějí se dobrá, praktická zařízení. V tom je celé tajemství americké knihovny.

Také naše veřejné knihovny by mohly mít ledacos z amerických. Aspoň jejich pohyblivost, když ne honem dvě fordky na rozvážení knih.

Tato kapitola byla už v naší literatuře příliš často probírána a rozpisována pro debaty, takže už je zbytečno přidávat k ní jakoukoliv poznámku. Zbyl by pouze zajímavý fakt, že pořád jenom po těchto dobrých amerických příkladech vzdycháme. Je význačnou vlastností českého charakteru, že se dovede nějak správně nadchnout pro dobrou věc, a udělat ji dokonce i lepší, ale že nedovede zajistit si pro ni pevný rámec? Analogon: Praha staví v továrnách nejmodernější automobily. Silnice v 70 % všech našich okresů jsou přímo hanebné.

Zákon o knihovnách

Zákon o veřejných knihovnách obecních z 22. července 1919 i prováděcí nařízení k tomuto zákonu ze dne 5. listopadu 1919 ukazují, jak se stát u nás chtěl opravdu energickým způsobem postarat o solidně vybudovanou základnu pro veřejné knihovny, chyba je, že zákon ani nařízení nemluví o tom, jak, kdy a kterak je možno na neposlušná a chytrácky naivní města, obce a městečka poslat vojsko, které by povinnou osvětovou kontribuci vymohlo, našlo pořádnou místnost pro knihovnu a donutilo zhýčkané obecenstvo z lidových a spolkových knihoven, aby vzalo po Haggardovi jednou do ruky také Antonína Sovu. Zákon i prováděcí nařízení ať si koupí a pročte každý, kdo chce o veřejné knihovně vědět co nejvíce.

Zde jenom některé poznámky k nařízení z 5. listopadu 1919:

Čl. 1. Od kolika let smí se do veřejné knihovny? Teprve od 16? To by nebylo dobré. Tady někde hned je nedořešený kompromis se školními knihovnami.

Čl. 3. Má-li knihovník vyloučit z knihovny díla, která senzačním způsobem dráždí fantazii čtenářovu, co to vyloučí vlastně z knihovny? Která to jsou díla, která snižují tendenčně celé vrstvy obyvatelstva, která také dlužno vyloučit? Jsou to snad „Humoristické listy“, které vycházejí dnes l. P. 1923 pro vládní opozici a stávají se orgánem jedné vrstvy, tj. české polointeligence, s níž my knihovníci vedeme zásadní boj? Mám-li vylučovat z knihovny díla, která směřují proti celistvosti státu československého, vyloučím z knihovny např. básně Petöfiho, jehož pomník 1919 byl v Bratislavě zabedněn a rozbedněn až 1923?

Čl. 9. Jak vypadá vhodná, důstojně a účelně upravená místnost – pro veřejné knihovny? Tak, jak vypadá dnes 80 % všech veřejných knihoven, které radnice strkají ze zásady (poněvadž zákon o veřejných knihovnách jenom panstvo zbytečně obtěžuje) do starých zbořenišť, do opuštěných hospod, do vysokých, naprosto nevytopitelných stravoven a do baráků, kde v každé roční době bují houba ve zdi?

Co je to „účelně zařízená“ místnost? Smí knihovník žádat na obci, aby mu koupila pár metrů linolea na podlahu? Kdo platí toto účelné zařízení?

Smí knihovník odmítnout staré rozvrzané skříně, za nimiž bytovali švábi, a žádat směle, odvolávaje se na čl. 9, regály pro knihovnu, nikoliv do výšky stropu, ale nanejvýš 2,20 m vysoké?

Čl. 11. Musí-li obec o 2000 obyvatelích začít aspoň s 50 vázanými svazky a ročně jich aspoň 10 kupovat – bude mít po 10 letech 140 svazků, z nichž polovička bude úplně rozbita. Proč se toto „aspoň“ vůbec dostalo do prov. nařízení? Dostalo-li se tam, pak tam měla být jiná číslice, neboť toto „aspoň“ je zbytek dávných, fosilních dob, kdy pro člověka na zemi bylo písmo vyšším zjevením.

Čl. 14. Nemělo by se raději místo ubohých čítáren pamatovat na řádné osvětové síně, kde bude r. 1940 plno obecenstva pro radiofonové přednášky a koncerty a triergonové reprodukční divadlo?

Čl. 15. mluví o snadno přístupných policích pro knihy – ejhle, kus amerikánství, které se jistě – nikde neprovádí!

Čl. 16. Hudební oddělení. Nač jsou tu potom hudební spolky, Filharmonické besedy atd.? Buďto se věci opravdu soustřeďují v knihovně všechny, nebo jen některé – nebylo by lépe, kdyby hudební „oddělení“ při veřejných knihovnách založil nějaký hudební archiv nebo jiná korporace?

Čl. 19. Veřejné knihovny mají účinným způsobem oznamovat novinky. Novinami, které to neotisknou? Doplňky k tištěným seznamům? Tištěné seznamy, nebo příruční lístkové? Amerika: lístkový katalog, přístupný všem? Dictionary catalogue?

Čl. 21. Veřejná knihovna použije proti liknavým nebo zlým čtenářům pomoci soudu nebo politické správy – je však právní základ výpůjčky dnešní výpůjční technikou dostatečně zajištěn?

Čl. 25. Musí-li i nejmenší obce mít hotovu knihovnu do 31. prosince 1929 a ukládat, než ji zřídí, každý rok na ni určitou sumu, dle počtu obyvatelstva, proč není v zákoně a prováděcích naříze,ních zmínky o tom, jak se donutí velké obce, aby zakládají-li knihovnu např. r. 1925, byly donuceny zaplatit na ni toho roku všechno, co nedaly na knihovnu od roku 1919 ode dne 5. listopadu? Malí musí platit, a ti velcí nemusí poslouchat?

Čl. 31 c). Převezme-li obec knihovnu za náhradu, mají se zaplatit za zachovaný inventář ⅔ krámské ceny. Všechny knihovny založené 1919–1923 tedy raději nepřebírat, poněvadž krámská cena knih v těchto letech byla prostě nesmyslná.

Čl. 43. Potvrzuje-li knihovníka ministerstvo, je naprosto paradoxní, nepřípustné, aby knihovní rada rozhodovala o nákupu knih a o vyřazování nevhodných spisů. Knihovník musí být duší knihovny a knihovní rada má se starat o pokladnu. Dvě duše, jedna přitom příliš všelijaká, v knihovně být nemohou.

Čl. 48. Určuje-li se knihovníku v obci s více než 5000 obyvatel odměna za práci na minimum ročních 500 Kč, jest to žebráctví, které zase vylezlo na svět odněkud z „lidového“ knihovnictví. Nemělo se v prováděcím nařízení vůbec objevit.

Jinak bychom mohli být se zákonem o knihovnách docela dobře spokojeni. Že ho budou čeští lidé sabotovat, dalo se tušit. Zákon se musí postarat o tresty na tuto sabotáž. Je v tom kus kulturní ostudy, ale nebude jiné pomoci. Valná část naší také-inteligence, která tvoří hlavní kádr politických stran, naučila se těmto jednoduchým pravdám:

Kniha = res nullius.

Knihovna = věc, na kterou se musí platit.

Kultura a humanita = Masarykovy nápady, ale nikoliv „moje“!

Ideální knihovna v určitém místě s určitým cílem

Ideál nejsprávnější a nejvhodnější knihovny roste vždycky z určitého prostředí s určitými možnostmi. Zodpovědnému knihovníku může imponovat Amerika, Hofmann i Elberfeld, Essen nebo Praha – nakonec musí vykonat nejpraktičtější dokonalé dílo a starat se o ně.

Příklad:

Velké Brno mohlo by mít dle zákona o knihovnách ústředí a 7–8 odboček pro 160 000 Čechů, kromě toho čítárnu, dětské a hudební oddělení – a tím by mohla být činnost knihovny dle zákona ukončena. Nastala by pak jenom určitá práce správní + přenesená působnost veřejné knihovny.

To bylo by však určité zneuznání fakt, která jsou každému známa. Je nemožno vytvářet odbočky pro 20 000 lidí tam, kde lidé cítí se pořád přes zákon o Velkém Brně příslušníky určité „obce“. Je nemožno prohlásit dosavadní městečko za „ulici“, která se přiřazuje k tomu a tomu knih. útvaru. Nezbývá než uznat určité „zeměpisné a tradiční“ prvky a dle toho vytvořit celý systém odboček s různými definitivními číslicemi knižního materiálu:

Ústředí…………………...50 000 svazků

Brno-Křenová…………....5000 svazků

Brno – St. Brno…………...3000 svazků

Husovice…………………...5000 svazků

Král. Pole…………………...5000 svazků

Žabovřesky………………...3000 svazků

Čítárny, aspoň tam, kde je 5000 svazků, třeba dosud návštěva čítáren je průměrně sotva 40 lidí denně a náklad na časopisy stoupne lehce na 15 000–20 000 Kč.

Velký problém: Velká dělnická knihovna na Cejlu (10 000 svazků). Všechna sociální literatura, český i cizí socialismus, odborná literatura atd.

Osmnáct venkovských obcí dá se rozdělit na 3 × 6 obcí, tj. které si mohou ve třech skupinách vyměňovat vzájemně materiál. Skupiny vytvoří se dle velikosti obcí na skupiny s 500 svazky ročně, se 400 a 300 (250) svazky ročně.

I. skupina:

Černovice, Juliánov, Tuřany, Řečkovice, Komín a Maloměřice

II. skupina:

Komárov, Obřany, Jundrov, St. Lískovec, Bohonice a Slatina

III. skupina:

Přízřenice, Medlánky, Kohoutovice, Nový Lískovec, Heršpice a Vejvanovice

Tak by se vytvořila skutečná základna, k níž by se mohla připojit teprve potom všechna starost z přenesené působnosti veř. knihovny v různých ústavech atd.

Pro dětské oddělení dá se pracovat celými soubory pěkných knížek po školách. Po americku. Tisíc svazků dobré literatury, každá kniha vždy o 25 svazcích. Půjčuje se do tříd na učitelské legitimace. Děti vidí „knihovnu“ ve své hlavě jako stálou, určitou instituci a naučí se zacházet s knihou.

V čítárně půjčovny seznamy ostatních knihoven spolků (stenografů, učitelů, filozofů, ženských spolků atd.).

Snad by se doporučovalo, aby se pro tyto velké určité knihovny přemýšlelo skutečně také o velkém, určitém katalogu pro všechny. Americký „slovníkový“ (dictionary-catalogue) seznam není jistě tak složitý, jak se ho určití zahraniční knihovníci bojí. Pravidla o zařazování lístků jsou ovšem hodně pomuchlána a práce s opisováním lístků opravdu pracná, ale což by se nedala zjednodušit? Diktovat prostě popisové pásky do psacího stroje a pak je lepit (několikrát proklepnuté) na hlavní lístek, odkaz, heslový lístek a obsahový? Lístky stejného formátu mohly by být různé barvy: autorský bílý, odkazový žlutý, titulový modrý, obsahový (vždycky dva na jednu knihu) růžový? Co by tu odpadlo zbytečného psaní a kontroly při psaní! A byla by tu určitá veliká věc pro budoucnost! Že by se nenašlo skutečně dobré lepidlo?

V takovém slovníkovém seznamu mohu hledat např. Miljukovovy „Obrazy z dějin ruské vzdělanosti“, díl II (překlad V. J. Duška) pod paterými heslem:

Miljukov, Pavel Nikolajevič,

Dušek, Vavřinec Josef,

Obrazy z dějin ruské vzdělanosti, část II,

Rusko, pravoslaví,

Školství, ruské

atd.

Vidět budoucnost a pracovat pro ni – to je tvůrčí tajemství moderního člověka. Valí se kolem nás v přítomnosti „budoucnost“ minulých generací a my zase máme dělat jenom tolik, kolik je tak asi možno a více nic? Ve „Třech sestrách“ se mluví o tom, že za 300 let budou lidé už lepší, lidštější, velkolepější – kdo se odváží říci s úsměvem, že to je povzdech hysterických děvčat?

II
Čtenář, knihovna a literatura

Co se čte?

V knihovnách nejrůznějšího druhu bylo by dnes postaráno celkem dostatečně o knižní materiál pro čtenáře, nová důležitá otázka by zněla: Co žádá čtenář v knihovně nejvíce?

Na to by nám mohla dát nejsprávnější odpověď jenom statistika žádanek, nikoliv výpůjček, jak se zaznamenávají na knižních lístcích. Statistika žádaných věcí je však nemožna, poněvadž na žádankách bývá tam, kde není prezenční skřínky (seznamu právě přítomných knih), spousta všelijakých knih. Tyto knihy bývají často doplňovány všelijakými osobami, které jsou vlastním čtenářem posílány do knihovny, dětmi atd. Statistika vypůjčených knih nám zase také nepoví pravdu, nemáme-li pro žádané knihy dosti exemplářů. Mohu mít pro Jiráskovy „Psohlavce“ 20 exemplářů v knihovně a za rok 80 čtenářů, vedle toho mohu mít zrovna např. Doylova „Dobrodruha“, který měl za rok 40 čtenářů – mohu říci, že „Psohlavci“ byli více čteni? Faktum je, že kdybych měl „Dobrodruha“ v knihovně rovněž 20krát, že teprve tehdy mohl bych mluvit o tom, která kniha se více čte.

Ale přesto dá se jakýmsi poměrným propočtením výpůjček zjistit velmi mnoho pro otázku: Co čtou čtenáři? Podívejme se na věci zblízka bez rozhořčení a bez přehánění. V nedávno založené velké knihovně vypadalo to takto:

Nejčtenějším autorem byl Ohnet. Ačkoliv byl v knihovně jenom po jednom exempláři, šel v knihovně za dobu osmi měsíců, pro kterou platí uváděná statistika, přímo z ručky do ručky. „Král Paříže“ čten např. v 34 nedělích 39krát, „Poslední láska“ 28krát, „Židovčina láska“ 26krát atd.

Z českých autorů nejčtenějším byl Zahradník-Brodský, ale už méně než Ohnet. Průměrná číslice čtenářů za uvedenou dobu je 26 čtenářů, nejméně čteno „Jezero“ (16krát).

Dumas se četl dosti pilně. Dva díly „Králova šaška“ přečtlo 22 čtenářů, ani jeden si neodpustil druhý díl, i když naň musel týdny čekat. „Tři mušketýry“ přečetlo celkem 97 čtenářů (jde o osm dílů), což je dosti málo. Není to četba pro čtenářky. Kniha, poněvadž je bohatě ilustrována, zůstává dlouho v rukou čtenářových. (Zase okolnost, která činí ze statistiky čtených knih věc hodně nespolehlivou.) „Tajemství ďáblovy rokle“ mělo rovněž 22 čtenářů jako „Šašek“.

Eseje se nečtou. Březinovu „Hudbu pramenů“ nečetl nikdo, Maeterlinckovu knihu „Moudrost a osud“ dva čtenáři, Gammovy knihy (tři svazky) jeden člověk, Macharovu „Antiku“ dva, „Českým životem“ dva, „Katolické povídky“ dva, „Trofeje“ jeden, „V poledne“ dva a „Vídeň“ žádný čtenář.

Z Machara vůbec se čte nejvíce „Magdalena“ (18 čtenářů), „Jed z Judey“ měl devět, „Zde by měly…“ osm, „Životem zrazeni“ čtyři, „Barbaři“ šest, „Apoštolové“ šest, „V záři helénského slunce“ dva čtenáře. Nejpoetičtější kniha Macharova „Třetí kniha lyriky“ nebyla žádána nikým.

Kuprinova „Jáma“ ve dvou exemplářích čtena ve čtyřech měsících 16krát.

Z Balzaca čteny poměrně hodně „Ztracené iluze“ (čtyři knihy 47 čtenářů), ale byly dosti knihovníkem doporučovány studentům atd. „Dopisy žen“ čteny 22krát, „Hledání absolutna“ už jenom 11krát.

U Jiráska se vymlouvá obecenstvo, že ho „má doma“. Nejčtenější kniha „Temno“ (41) a „Husitský král“ (40 čtenářů vždy na pět knih). „Proti všem“ mělo 28, „Psohlavci“ jen 25 čtenářů, „Směsa“ 11 atd. V mnohosvazkových dílech prohrává to „Bratrstvo“. Počet čtenářů u třísvazkového „Mezi proudy“: 20, 16, 20. U pětisvazkového „Věka“: 36, 38, 33, 27, 28 (dílo tedy „zradilo“ asi osm čtenářů). Třísvazkové „Bratrstvo“: 42, 22, 19, tj. 23 čtenářů dílo prostě nedočtlo.

Neruda se nečte skoro vůbec. Z 32 svazků Nerudova díla u Topiče vydaného bylo čteno 11 knih 23 čtenáři, tj.: „Básnické spisy“ měly jednoho čtenáře, druhý díl jednoho, „Malostranské povídky“ jednoho, „Menší próza“ dva, „Žerty hravé“ jednoho, „Studie vážné“ I dva, II jednoho, „Žertem do pravdy“ I 11, II dva, „Aforismy“ jednoho čtenáře. Nečteny vůbec: „Arabesky“, „Obrazy z ciziny“, „Drobné klepy“, „Proti srsti“, „Kronika satirou a vtipem“ atd. atd.

Z literárních studií Nerudových přečteny celkem tři knihy šesti čtenáři.

Mimo sebrané spisy z Nerudy čtlo jeho menší věci 19 čtenářů.

Neruda měl celkem za rok v knihovně 48 čtenářů, knih v knihovně je 72.

Fantastické a dobrodružné romány Haggardovy čteny velmi pilně. Průměrná číslice na jednu knihu je 27 čtenářů. Nejčtenější knihy: „Čaroděj“, „Kleopatra“, „Prsten královny“ a „Rudá Eva“. Na žádankách vyskytuje se Haggard a Ohnet nejčastěji. Kdyby bylo v knihovně zastoupeno každé dílo aspoň třemi svazky, je jisto, že průměrné číslo by bylo aspoň 50.

Velmi často je také žádán Arcybašev. Průměrné číslo je sice jenom 15, ale na žádankách je rovněž neobyčejně často. Nejvíce se čtly knihy: „Sanin“ (21 čtenářů), „Krvavá skvrna“ (18). „U poslední čáry“ (18), „Žárlivost“ (drama! 17 čtenářů) atd.

Tolstoj se čte poměrně málo. „Annu Kareninu“ přečtlo úplně 16 čtenářů. „Vojna a mír“ je v knihovně ve dvojím vydání. Vydání z „Ruské knihovny“ přečtlo celkem osm, vydání Vilímkovo tři lidé. „Vzkříšení“ čteno zato 22 čtenáři. „Děkabristé“ měli šest, „Dětství“ pět, „Julius“ čtyři, Povídky 1 + 2, Posmrtná díla 4 + 2 + 2 čtenáře. Na 31 knih Tolstého bylo 140 čtenářů, tj. 4–5 čtenářů na jednu knihu.

„Tarzani“ čteni průměrně 24 čtenáři.

Dostojevský byl zastoupen 33 knihami, které čtlo 312 čtenářů, takže jedna kniha byla čtena 9–10 čtenáři. Tři knihy „Běsů“ byly čteny 31, 15 knih „Bratři Karamazovi“ 101, jeden „Dvojník“ 14, dva „Hráči“ 26, čtyři knihy „Idiota“ 46 čtenáři atd. „Výrostek“ měl všeho všudy osm čtenářů, „Zločin a trest“ 15 čtenářů.

Klostermann patřil k nejčtenějším českým autorům. Každé dílo čtlo 11–15 čtenářů, „Supplenta“ 25 čtenářů, kteří vytrvali až do konce.

Ze Zoly nejvíce se čtl „Zabiják“ (32 čtenářů na dvě knihy).

Z Londona „Bílý tesák“ (35 čtenářů na dvě knihy).

Daudetova „Krásná Sidonie“ měla 24 čtenářů na jednu knihu.

Čirikovovo „Mládí“ čtlo ve dvou knihách 35 čtenářů.

Šrámkovo „Tělo“ ve třech knihách 46 čtenářů.

„Stříbrný vítr“ téhož autora ve dvou knihách 36 čtenářů, zato „Slávu života“ už jen 13 a „Splav“ šest čtenářů.

„Turbina“ K. M. Čapka-Choda čtena ve třech knihách 43 čtenáři. „Vondrejce“ přečtlo 22 čtenářů.

Haškova „Švejka“ čtlo v 11 knihách (4 + 3 + 3) celkem 55 + 48 + 45 čtenářů.

Tato statistika je dosti výmluvná. Prozrazuje záliby obecenstva, které se nejdříve přihlásilo do knihovny. Záliby jsou prozrazeny úplně. Shodují se se zálibami čtenářů v jiných knihovnách.

Tak např. hlásí Olomouc, že se málo čtou básně a dramata. Pečlivá statistika tamější veřejné knihovny souhlasí v celku s předcházející statistikou. Na zjištěných faktech netřeba mnoho opravovat.

Tábor hlásí mezi nejčtenějšími knihami: „Temno“, „Tři mušketýry“ a potom „Práci“.

Ústí n. Orl. zjišťuje mezi autory, kteří hlavně byli čteni, na prvním místě Brodského, Sienkiewicze a Zolu.

Jaroměř uvádí mezi nejčtenějšími knihami: Brodský „Pozdní květ“ (tři knihy; 40 čtenářů), Doyle „Dobrodruh“ (1; 27). „Mušketýři“ (3; 58), „Tajemství Ďáblovy rokle“ (1; 23), Ohnet „Majitel hutí“, (2; 31), Salgari „Dva tygři“ (2; 38), Jirásek „Temno“ (77 čtenářů na pět knih). A zase otázka: Kdyby bylo „Tajemství Ďáblovy rokle“ také v pěti, i. e. 10 exemplářích – mělo by také jenom 77 čtenářů?

Snad není zapotřebí uváděti všechny podrobnosti této zajímavé statistiky, ale je možno shrnout výsledek celého pozorování v toto prosté konstatování:

Čtou se: Ohnet, Haggard, Arcybašev, Dumas, Brodský, Kuprin, Marlittová, Tarzani, Havlasa, London.

Málo se čtou: Rais, Svoboda, Dostojevský, Tolstoj, Pfleger, Holeček, Světlá, Třebízský, Ruská knihovna vůbec, Sova, Machar.

Skoro se nečtou: Neruda, Anglická knihovna, Preissová, Mrštík, Němcová, Lier, Herites, Arbes, Šalda atd. atd.

Neorientované obecenstvo

České obecenstvo je ve svých kulturních potřebách velmi málo orientováno. Někde se dá mluviti o úplné neorientovanosti. O tom, že by toto čtenářstvo bylo informováno, dá se mluvit rovněž málo, neboť „informovaný“ čtenář neposadí na žádanku pod sebe Balzacovu „Sestřenici Bětu“ a Cámarova „Zlatovlasého upíra“, což bývá průměrným faktem v kterékoliv české veřejné knihovně. Doklady neorientovanosti dají se vyčíst i z kusé statistiky.

Proč má Ohnet primát mezi nejčtenějšími? Jak přišlo obecenstvo na Ohneta? Nedělají tu mnoho pouhé názvy? Nemá např. název nejčtenější knihy „Král Paříže“ v sobě určité prapodivné hodnoty, které by dobře poznal každý znalec psychoanalýzy? Balzacova „Krevní msta“ má taky titul, ale měla jenom 12 čtenářů za rok. Pro naše psychoanalytiky: Proč má Brodského „Jeho druhá žena“ 27 čtenářů a „Jezero“ jen 16?

Proč se nečte esejistická literatura? Ani „spiritistický“ Maeterlinck se nečte, kdežto nesmyslné povídačky všelijakých „indických“ psychologů se žádají. Proč se nečte Gamma? Z neinformovanosti. Nikdo neví, kdo to Gamma – Jaroš je, není zájmu o osobnosti a jejich vývoj.

Poezie se nečte. Obecenstvo je bezradné naprosto. Studenti čtou nejmladší poezii a to je vše.

Nečtou se dramata. Neinformovanost obecenstva je jasně doložena faktem, že jakési heslo „Hermann“ způsobilo v hlavách obecenstva, že čtlo staré frašky docela jiného Hermana: „Pan major ve výslužbě“ (dva) a „Kulík a Culík“ (tři čtenáři). Lákavé jméno „Březina“ způsobilo, že čtenáři žádali a čtli i hru Josefa V. Březiny: „Doktorova paní tchyně“ (pět čtenářů!).

Jiráska vypůjčují si i vysokoškolští studenti. Proč ho nemají už za sebou ze střední školy? Autor těchto řádků se přiznává, že byl dvakráte ve velmi stísněné náladě, když nesl dokonce i školním osobám na odpočinku Jiráskova „Gera“ a „Pana Johanesa“, neboť se bál, aby se mu neřeklo, že žadatelé nechtěli hry… A strach byl oprávněný, neboť žádanka byla samá zábavná próza!

Že si neví obecenstvo s Nerudou vůbec rady, je jisto. Jak jinak lze si vysvětlit fakt, že I. díl „Žertem do pravdy“ čtlo 11 lidí a že tři díly „Drobných klepů“ zůstaly vůbec nedočteny?

Počítáme-li průměrnou návštěvu měsíční na 1025 osob, vypůjčilo si (a žádalo) Nerudu 0,4 % všeho návštěvnictva, kdežto Haggarda 6,7 % a žádalo ho jistě nejméně 25 %.

U Arcybaševa zaražen na čas nával poukazem na ruského kritika Eliasberga, který se ironicky vysmívá cizině, že Arcybaševa vůbec čte.

U Dostojevského zvýšena poptávka jenom veřejným poukazem na německé obecenstvo, které čte na prvním místě Dostojevského, na druhém Flauberta.

Nezapomenout, že hlavní část návštěvníků v knihovně, v níž dělána naše statistika, tvoří úředníci a studenti (37 a 28,6 %)!

Co tedy chce vlastně průměrné obecenstvo ve veřejné knihovně? Dá se to zjistit?

Ano, ale velmi mnoho žádaných věcí dlužno dát do uvozovek, aby byly přibližně pravdivé.

Žádá se:

– ilustrovaný historický román (Dumas, Le Sage, Hugo),

– zajímavá Paříž (Ohnet),

– román s titulem (Haggard, Kuprin atd.),

– román s lákavou obálkou („Jáma“, „Prostitutka“),

– senzace (London až „La Garçonne“),

– laciná erotika (Sanin),

– mnohosvazková díla („Mušketýři“ až Biliánová),

– „zábavná věc“ (?),

– „něco veselého“ („Z českých mlýnů“?),

– uznané veličiny, i když to už předem nějak nebaví,

– „spiritismus“ (Knihovna Sfingy).

Nežádá se a nečte se, nebo velmi málo se čte:

– „epos“ („Bratrstvo“),

– folklor (Mrštík, Preissová),

– „ideovost“ (Herben),

– esej, fejeton (Neruda),

– „duchaplnost“ (Šalda),

– „co se už zná“ (Herites atd. a není to zase jistě pravda!),

– problémy (Ruská knihovna),

– román bez titulu,

– román bez lákavé obálky,

– poezie, verše, drama,

– sociologie,

– filozofie.

Ale tu se dostáváme k otázce odborné literatury v knihovnách a ta je také víc než poučná.

Proč se nečte odborná literatura?

Odborná literatura se čte ovšem vždy daleko méně než beletrie. Jsou čtenáři, kteří si odbornou literaturu kupují. Jsou jiní čtenáři, kteří chodí pro odbornou literaturu jenom do studijních knihoven. Jaká fakta lze zjistit zrovna např. v oné knihovně, v níž byly zjišťovány výpůjčky beletrie?

Jak se četl např. Masaryk a spisy o něm v době oněch osmi měsíců?

„Ideály humanitní“ jeden čtenář, „Havlíček“ tři, „Masaryk a rev. armáda“ dva, „Nová Evropa“ čtyři, „O bolševictví“ žádný, „Řeči a projevy“ žádný, „V boji o náboženství“ pět, „Rusko a Evropa“ I–II čtyři čtenáři; na osm spisů 19 čtenářů

Seton-Watson: „Evropa v přerodu“, dva čtenáři

Soukup: „Syn dělníka vítězem“, žádný čtenář

Merežkovský: „Od války k revoluci“, dva čtenáři

Merežkovský: „Život Tolstého a Dostojevského“, jeden čtenář

Pekař: „Světová válka“, dva čtenáři

Bandrowski: „Bílý lev“, jeden čtenář

„Památník odboje“ – průměr na jednu knihu čtyři čtenáři

Beneš: „Zničte Rak.-Uhersko“, žádný čtenář

„Česká politika“ Laichtrova, žádný čtenář

Stanojevič: „Dějiny nár. srbského“, žádný čtenář

Dýma: „Anabase“ jeden, Červinka „Cestou odboje“ jeden, „Z doby perzekucí“ Denisovy „Články a úvahy“ jeden, čítanka Denisova jeden, „Konec samostatnosti“ pět, Doležal „Masarykova cesta“ 2 + 1 čtenář

„Album velezrádců“ sedm čtenářů (doporučováno knihovníkem)

Velenovský: „Přírodní filosofie“, devět čtenářů (I. a II. díl)

Přehlédnuty schválně jenom aktuální věci

Ale ani ve starších knihovnách nevypadá to lépe, jak by nasvědčoval i článek knihovníka Lipše v Časopisu českých knihovníků, čís. 8–10, roč. II:

„Oddělení poučná vyhledávají jenom starší čtenáři a penzisté. Mládež čte hlavně cestopisy. Spisy o náboženství jednající, spisy kritické a srovnávací se nečtou, jenom tu a tam protiklerikální brožurky. Věci politické a sociální se opomíjejí. Marxův ‚Kapitál‘ půjčen ve třech letech jedenkrát, Engelsův ‚Vývoj socialismu‘ nebyl půjčen nikomu už celou řadu let, Masarykova ‚Otázka sociální‘ půjčena ve dvou letech dvakrát, ‚Česká politika‘ v pěti letech – jedenkrát!“

Na otázku po tom, proč se nečtou odborná díla, odpověděl starší čtenář takto:

1. Lidé jsou vychováni příliš žurnalisticky. Čtou v novinách hloupé životopisy různých arciknížat a Vilémů a pro obyčejný život mají v novinách plno „vědy“: škodí-li káva, proč pes štěká na měsíc, co znamená kouzelné slovo honorificabilitudinitatibus atd.

2. Odborná literatura česká je buď příliš všeobecná (brožurová), nebo příliš vědecká. Není prostředně „tlustých“ knih, které by opravdu moderně informovaly. Brožurová literatura je někdy pro děti.

3. Odborná literatura (myslí se hlavně na chemii, průmysl atd.), mívá prý často u nás velmi špatný materiál obrázkový. Zejména praktické knížky vypadají chudě. Někdy člověk vidí samé vypůjčené staré štočky z Francie a Německa a bůh ví, že to vypadá, jako by knížka byla psána dle zakoupených „klišat“!

4. Málo plánů v odborných knížkách! Jako by se český odborný spisovatel styděl za to, že chvílemi musí myslet v obrazech. Francouzská sociologie nebojí se malovat celé stromy a větve, aby dokázala i obrázkem určité pravdy, nebo je aspoň ilustrovala – bojí se našinci, že by při podobné věci vypadali „nevědecky“?

5. Odborná literatura má prý nejmizernější reklamu. Čtenář musí být opravdu „instruovaným“ člověkem, aby o všech novinkách věděl, nebo chodit každý den ke knihkupci.

Ovšem, že těmito poznámkami celá otázka vyčerpána není, ale je v nich mnoho pravdy.

Všelijaká trapná fakta a různá odpomoc

Je možno pouze naříkat a bědovat nad výsledky uváděné kulturní statistiky? To by bylo jednání trochu jezuitské. Je třeba hledat příčiny trapných zjevů a přemýšlet i o tom, jak je sprovodit ze světa.

Tak např. hned otázka: Proč se čtou Haggard, Dumas, Ohnet, Arcybašev, Tarzani a detektivky? – má jistě dobré odpovědi v „námitkách“: Dovedou vábit fantazií. Jejich erotika je něco jiného než stará erotičnost. V Tarzanech je kus nového rousseauovství. Všichni bychom se rádi stěhovali a zažili něco ohromujícího. Nikdy na světě nebylo tak živo jako teď po válce. Detektivka je kus odvahy.

Nuže?

Kde je dobrá česká fantazie a erotika?

Není naše literatura příliš povídkářská? (Rais, Jirásek atd.)

Není naše povídková literatura příliš šedivá?

Není naše románová literatura málo odvážná?

Proč nemáme také svoje udatné české detektivky?

Proč máme jenom švandy Venouška Dolejše?

Ilustrovaný historický román hltá obecenstvo hlavně proto, poněvadž má ze škol zase málo vyvinutou fantazii. Dětem se ukazuje pořád ve školách na obrázcích žalostně málo. Krásy Republiky československé na chodbě mnoho k tomu málu nepřidají. Že vábí román s obálkou, jako vábí pestře omalovaný vějíř, kdo za to může? A že vábí senzace, to dělá jinak docela zdravá, ale špatně sycená lidská zvědavost.

Česká škola je pořád taky příliš šedivá.

Učitelé většinou jenom reprodukují materiál, žáci se nenaučí tvořit, hledat, pátrat.

Proč se nepíše u nás také senzační román?

Proč nemáme u nás skutečných „magacínů“ se senzačními povídkami?

Obecenstvo žádá veselé věci – proč celá řada – nadaných našich lidí nepíše veselé věci? Či věří, že každá veselá věc je plytká?

Úcta před uznanými veličinami, resp. poloúcta k domácí literatuře – to je ovšem všelijaké zboží!

Informovat obecenstvo!

Odnaučit obecenstvo věřit jenom „kritikám“!

Zesměšnit lidi, kteří nečtou než kritiky a považují se za „informované“!

Zlepšit kritické rubriky denních listů na skutečnou práci pro národní kulturu!

Kritika, která konstatuje jenom fakta, není vůbec kritikou!

Kritika musí také vidět budoucnost!

Proč se nečtou básně a dramata?

Poněvadž předem velmi málo udělala pro ně zase škola. Student ze střední školy neví pořádně, ani co je drama, ani co je výtvarné umění, ani co je hudba.

Naši herci považují recitaci básní za parádu pro určité společenské slavnosti, ale nedovedou uspořádat velký recitační večer české poezie, k níž nemají intimního poměru.

Drama se nedovede číst, poněvadž divadla jsou špatná. Kvantitativní divadla vraždí dramatický vkus.

Stát platí většinou na kvantitu, a nikoliv na kvalitu.

I v konkurzech.

Proč se nečte „ideová“ literatura a esej?

Příprava ze škol pro ideovou literaturu je rovněž minimální.

Člověk se musí sám pracně esteticky a eticky začít zajímat.

Eseje bývají často velmi mlhavě prodisponovány.

Proč se nečte problémová literatura, filozofie a sociologie?

Poněvadž lidé umí trochu legere (číst), ale nevědí, jak intelligere (rozpoznávat, chápat).

Neumí se číst s tužkou v ruce.

Odborná kniha se čte jako román!

Čtenář jenom percipuje. Po nějaké duševní „transpozici“ není ani stopy.

Hlavní odpomoc:

a) Naučit lidi aspoň částečně technice duševní práce.

b) Vydávat opravdu kritické revue literární i vědecké.

c) Dávat do novin skutečně dobrou, nenáhodnou, čipernou odbornou literaturu.

d) Informovat všechny a neustále!

III
Pro dobrou literaturu pro všechny

Boj o pokrok a „reakci“ v knihovnách

O výchovu čtenářů v knihovnách svádějí ostrou půtku dva typy knihovníků, kteří reprezentují dva známé druhy tvůrčích duchů. O těchto druzích psal Tomáš Trnka (Česká osvěta 1920) v článku o filozofických základech lidové výchovy. Osvětou není popularizace vědy a umění, pouhé rozřeďování vědeckých poznatků, osvětová činnost je určitý způsob schopnosti tvůrčí (a proto je induktivní systém lidovýchovný lepší než deduktivní). Pro „lidovou“ výchovu je lepší Poincarův syntetik = Ostwaldův romantik = Bergsonův „činný“ duch než člověk analytický, klasický a nepraktický; máme-li naučit lidi tvořit ze sebe, musíme být sami tvořivými lidmi, nikoliv pouze konstatovat věci, které by si zkonstatovali jiní také, kdyby měli na to čas.

Že to je věc naléhavá zejména u nás, potvrdí každý, kdo zná český charakter a studoval ho v odborné literatuře. Deduktivní člověk nepřinese do české duše nic nového, žádné kvasnice. Deduktivní člověk je dobrý ve vědeckém semináři. Český člověk sám je dedukce sama, pořád mu do toho hovoříme o Husovi a pravdě, pravdě donekonečna, zatímco bychom ho měli hnát někam ke slovanštějším hranicím našeho charakteru, pryč od subjektivity k objektivitě!

I za cenu směšnosti! Bývali jsme často velmi směšni v boji proti Vídni, ale vyhrálo se to.

Nezapomeňme, že český charakter, vrtající se pořád jenom v subjektivní práci, provrtává se konečně jenom k náramně jednoduchému názoru na svět, který je sice také subjektivní, ale vidí už jenom ráj požitků!

Člověk a národ musí četbou a tvořením nalézt a doplnit svůj charakter. A to je celá kapitola pro sebe, která se nemůže luštit v této knize.

Půtka mezi induktivním a deduktivním systémem v knihovnách je velmi zajímavá. Je to určitá bitva o pokrok a reakci. Je to např. v Německu boj mezi Lipskem (Walter Hofmann) a Essenem (E. Sulz v „Büchereifragen“ – Ackerknecht – Fritz, Berlin 1914). Krátký výklad celého sporu:

Lipsko tvrdí:

– Úkolem knihovny je literárně estetické vzdělání obecenstva.

– Knihovna má mít z beletrie jenom skutečně hodnotné věci, tj. knihovník má přísně materiál vybírat.

– Knihovník určuje výchovu obecenstva: proto přehlíží jeho četbu, dělá statistiku úsudků u čtenářstva pomocí „Leseheftů“ atd.

– Hlavní činnost má býti obrácena na výchovu kulturně vyspělejších čtenářů vhodným výběrem knih za pomoci nejdokonalejší techniky.

– Jsou trojí čtenáři: Jedni, kteří čtou (Nichts als Leser), pak normální a čtenář inteligentní. O normální je možno se starat.

Essen soudí:

– Knihovna je částí sociálního organismu a má tu být pro každého.

– Kulturní potřeby lidstva rostou každým dnem, a proto je nemožno odmítnout kohokoliv od bran knihovny.

– Jenom kulturní potřeba má dělat rozdíl mezi dobrou a špatnou literaturou, nikoliv knihovník, který konečně velmi často rozhoduje dle literární konvence.

– Hlavní činností knihovníkovou má být: poznat duševní potřeby jednotlivců a účelně je uspokojit.

– Dogmatickou knihovnickou prací se lidé vyhánějí z knihoven. Veřejná knihovna stává se kvazi-studijní knihovnou, problém veřejné knihovny není rozřešen.

Tvrdí-li Lipsko, že nejlepším čtenářem je ten, kdo hledá jako „kulturní“ člověk v knize umělecký požitek, prohloubení světového názoru, vyšší pozorování věcí, vyšší přírodu, vyšší život, tvrdí Essen, že to i obyčejný čtenář hledá velmi často taky, ale že to hledá svým způsobem, nedovede se vyjádřit. Nedbat dosti tohoto člověka a hodnotit ho daleko níže než onoho „kulturního“, považuje Sulz za velké bezpráví a píše o základu celého sporu tuto pěknou větu:

„Proudy, které napájejí umělecký idealismus kulturního člověka, vyrážejí z týchž tajených duševních propastí, z nichž pramení i primitivní čtenářské potřeby.“ Špatný život vychoval většinu lidí velmi špatně, ale oni se zachraňují z toho po svém všelijak: Čtou romantickou literaturu, která je jim vykoupením ze všednosti. Hledají detektivní novely, aby se zbavili tíhy prostřednosti. Čtou revoluční literaturu, poněvadž vidí denně kolem sebe ohromné možnosti nevyužitých, neprobuzených sil. Ženou fantastickou četbou svého ducha tam, kde začíná i tvůrčí fantazie. Jsou naplněni smyslem pro patos, a hltají proto tendenční literaturu. Čtou často krváky, poněvadž mají v hlavě sen o primitivní spravedlnosti. Hledají více než charaktery, poněvadž jich mají málo vedle sebe. Touží po velké změně, jako po ní stůně celé lidstvo.

Proti těmto proudům se dle Sulze „literaturou“ nepořídí pranic. Právě tzv. skutečná literatura je vnitřně pokryta rzí. Celé lidstvo je nabito ohromnou „teleologickou“ vůlí, aby našlo smysl pořádku na světě, není čtenář, který hledá v knize čistý umělecký zážitek, trochu kuriozitou, kterou si vychováváme pro vlastní potěšení?

Essen vidí bystřeji do věci než Lipsko. Lipsko vidí ideální knihovnu, Essen ideální práci. Essenu by se mohla namítnout jenom jedna věc: Máme tedy do omrzení a do úplného zešedivění pořád půjčovati lidem Ohnety a Haggardy?

Lidstvo je nabito „teleologickou“ vůlí… Kéž by raději bylo už nabito neteleologickou literaturou, divadlem a filmem – aby vidělo skutečné drama světové! Každá teleologie zabíjí drama. Měli bychom učiti lidi myslet hodně dramaticky, aby byli optimističtější, laskavější i útočnější. A pak bychom mohli teprve „teleologicky“ dát se na pochod – vzhůru za ideály!

Problém dobrodružné literatury

Nedejme se nikdy sebou samými hloupě přesvědčit, že lid čte špatnou literaturu, k níž někteří lidé hned počítají literaturu dobrodružnou, jenom proto, že je špatná. To by předpokládalo, že špatný hledá špatného, a to přece zrovna o svých otcích, strýcích, tetičkách a dědcích nemůžeme říci. Zkrátka: neexistuje šmahem špatná dobrodružná literatura. A tím je řečeno vše.

Dobrodružné literatuře se vytýká, že má neohrabaný sloh, neohrabanou kompozici, že hromadí dobrodružství na dobrodružství, že se v ní přehání za každou cenu, ba jsou dokonce také-kritici, kteří vytýkají autorům dobrodružných knih, že tam „nebyli“! Bude ještě o tom řeč.

A naše vzpomínky? První knížka, po které jsem začal zuřivě číst, byla krásná indiánka „Plovoucí ostrov“ (nikoliv od Vernea). Ve starých „Květech“ byla ohromně dobrodružná povídka o pralese a ohnivém květu vysoko ve vrcholech palem – jedna z nejkrásnějších vzpomínek mého života vůbec – a do „Květů“ ji nenapsal jistě žádný plácal!

Jsou dobrodružné povídky, které nejsou krváky, a v těchto povídkách se dobře zachycují charaktery, v nichž se zbytečně sentimentálně neklábosí a nepoučuje, a v nichž se dokonce velmi slušně popisuje krajina, lid, jeho zvyky – nač by se tato literatura vyhazovala z veřejných knihoven? Nezapomínejme, že tvoří přechod k dobrému Verneovi, Wellsovi, Sealsfieldovi, Londonovi atd.!

Skutečný popis cestopisný může ji někdy nahradit. Ale nesmí být jenom cestopisem. Musí v něm jít o žhavý poměr ke všemu kolem, musí v něm být vidět lidi.

A detektivní román?

Chesterton o tom napsal pár rozumných a duchaplných slov:

„Detektivní román je nejen naprosto legitimní formou umění, ale má i určité výhody jako složka veřejného blahobytu. Největší cena detektivky spočívá v tom, že je první a vlastně jedinou formou populární literatury, která uplatňuje smysl pro poezii moderního života. Lidé žili po staletí mezi mocnými horami a nekonečnými lesy, než si jejich poezii uvědomili; logicky možno tvrditi, že naši potomkové shledali červené komíny právě tak nádhernými jako špice hor a světelné stíny luceren stejně krásnými jako paprsky sluneční. Detektivní román je Iliadou velkoměsta v představě něčeho dobrodružného a nápadného. Nikomu neujde, že v detektivkách bloudí hrdina Londýnem, opuštěný a osamělý jako princ z pohádky a že za jeho pouti nabývá obyčejný omnibus vzezření pohádkového člunu. Světla velkoměsta se rozžehují jako oči skřítků, poněvadž jsou strážci tajemství, které básník zná a čtenář nikoli. Každý ohyb ulice je jako ukazovák, který na ně míří. Fantastické obrysy komínů na obzoru posměšně a divoce signalizují záhadu.

Toto zpravdivění velkoměstské poezie není maličkostí. Město je, přísně vzato, poetičtější než kraj; příroda je chaos neuvědomělých sil, kdežto město je chaos sil vědomých. Korunka květiny a vzor listu jsou možná – možná že nejsou – důležitými symboly. Ale není ani kamene, ani ulice, která by skutečně nebyla symbolem, poselstvím kteréhosi člověka, skoro jako by byla telegramem nebo dopisnicí. Nejužší ulička skrývá v každém ohybu a oblouku duši člověka, který ji stavěl, a dnes snad už je mrtev. Každá cihla je tak živým hieroglyfem, jako by byla cihlou z věže babylonské. Vše, co se snaží, třebas i ve fantastické formě Sherlocka Holmese, aby podškrtlo romantiku detailů civilizace, aby objevilo nezbadatelný lidský charakter v komínech a střechách, je cosi dobrého. Je zcela dobré, uvykne-li si průměrný člověk, aby se na lidi na ulici díval s trochou fantazie, i když ve skutečnosti teprve každý dvacátý je zlodějem. Musíme připočítati populární literatuře k dobru, že uprostřed všeho života v pedanterii a přehnanosti se zpěčuje, aby shledávala přítomnost prozaickou a považovala všednost za skutečnost. Lidové umění všech století bralo ohled na současné mravy a zvyky. Obléklo skupiny lidí kolem Ukřižovaného v oblek florentinských šlechticů nebo flámských občanů. V osmnáctém století bylo zvykem hráti Macbetha v pudrované paruce. Jak daleko jsme my toho, abychom věřili v poetickou a přesvědčivou sílu našeho vlastního života a konání, můžete si představiti, vmyslíte-li se, že by princ Hamlet vystoupil ve fraku se smutečním závojem okolo rukávu. Ale tento instinkt století, ohlížeti se za sebe jako Lotova žena, nemůže trvati věčně. Musila vzejíti nebroušená, lidová literatura z romantických možností moderního života. Zrodila se s populárními detektivkami samorostle a osvěživě.

A ještě jiný dobrý skutek vykonává detektivní román. Zatímco už starý Adam jeví neustálé sklony, aby vzpíral a bouřil proti něčemu tak všeobecnému a automatickému, jako civilizace, ukazuje policejní bytost v jistém směru, že civilizace je sama nejsenzačnějším odřeknutím a nejromantičtější vzpourou. Představíme-li si bdící stráže, které chrání společnost, zdá se nám, že žijeme v ozbrojeném táboře a vedeme válku s chaotickým světem a že zločinci jsou dětmi chaosu a nejinak než zrádci našich bran. Stojí-li detektiv v policejním románě sám a trošku až nesmyslně, bez bázně pod noži a pěstmi zlodějské bandy, slouží to jistě k tomu, abychom si vzpomněli, že agent sociální justice je vlastně originální a poetickou figurou a vrazi jsou jen mírumilovní, staří, kosmičtí konzervativci, šťastní v prastaré retrospektivě opic a vlků. Romantika policejní je podle toho romantikou lidstva. Spočívá na faktu, že morálka je nejtemnější a nejodvážnější všech spiknutí. Značí nám, že celý nehlučný a neviditelný policejní organismus, jímž jsme řízeni a drážděni, je jen úspěšné pokračování dávného rytířství.“

Proč tomu u nás nerozumíme? Či jen proto, že policajt byl donedávna u nás buď humoristickou figurkou, nebo rakouským drábem, nikdy však detektivem-gentlemanem?

Kvantitativní a kvalitativní čtenář

Má se ve veřejné knihovně dělat rozdíl mezi kvantitativním a kvalitativním čtenářem? Číhat na kvantitativního čtenáře, mámit ho, vábit ho, vpašovat mu do ruky nuceně vědeckou knížku (Zweibüchersystem), nebo knihu básní (návrh J. Vodáka v „Čase“)? Nebo dělat dokonce rozdíl jenom mezi normálním a inteligentním čtenářem a nechat podprůměrného čtenáře osudu? Fakta dávají na všechny tyhle otázky částečné odpovědi:

1. Není mrzutější práce než obsluhovat duševně „poučené“. Nedáte-li mu d’Annunzia, kterého on si přeje, nepřijde dlouho. Je dopálen. Knihovník sám ví – třeba dobře, že právě ten d’Annunzio je nijaký experiment, nic opravdu moderního, ale v duši zbude mu určitý strach: „Běda, ublížil jsi ‚kvalitě‘! I jakýs to knihovník?“

2. Není často tupější práce než hledat určitým lidem „klasickou“ literaturu. Tací čtenáři např. napíší si „Osvobozený Jeruzalém“ stejně jako „Hermanna a Dorotheu“. Studují to? Nestačily by těmto figurám jenom pouhé svazky citátů I–CCX?

3. Jsou čtenáři vyběravě poživační, obsluhuješ je, ale jeden trapný dojem zbývá ti vždycky v duši: „Proč si to ti lidé nekoupí? Vypůjčují si taky šaty? Vypůjčují si doutník? Vypůjčují si kapesník na promenádu?“

4. Žraloci… Poněvadž se v kinu hraje „Vězeň ve tvrzi d’If“, přijdou a zhltnou sedm svazků „Monte Christa“. Jejich cestička ke kultuře je předem vyšlapána do kina a pak do knihovny. Někdy uváznou úplně v kinu. Nač by čtli ještě knížky? Za kino vydají ročně 500–1000 Kč, na knížku nedovedou složit ani 10 Kč zálohy.

5. Lidé, kteří skáčou z knihy na knihu, bývají nejzajímavější. Začnou tím, že si požádají třeba „Mahárádžova miláčka“ od „Dostojevského“, ale na konci druhého roku už mají skutečného Dostojevského ku podivu za sebou… A tenkráte je zapotřebí držet je na očích a nepustit…!

Tím je otázka kvantitativního a kvalitativního čtenáře pro nás rozluštěna. Hledáme tvořivého člověka, čiperné nitro – nemůžeme nic jiného hledat. Devadesát procent všech lidí může být těmito nejlepšími čtenáři.

Jak by podporoval knihovník kvalitativního čtenáře?

Četl by pro něho všechny knihy? Či by prostě uvěřil tomu, co píše o knize např. Arne Novák?

Vnikl by bez ohlášení do duše toho druhého?

Opravdový knihovník je hodně skromným člověkem.

Moderní literatura

Je boj proti průměrné literatuře oprávněn? Z hlediska pouhého půjčování ano, neboť je rozhodně idiotské, nosí-li knihovník v půjčovně z regálů často celé hodiny samé průměrné zboží, často už úplně špinavé, a přece znova putující do rukou všelijak umytých, i do rukou s nejjemnějšími rukavičkami. Je opravdu velmi často na pomyšlenou, má-li být veřejná knihovna skladištěm dobrých knih + půjčovnou všelijakého polobraku. Ale knihovník může bránit svou knihovnu tím, že nekupuje průměrné zboží v tolika exemplářích, kolik jich obecenstvo vymáhá, a tím udělá dobrý kompromis, aby se lidé naučili hledat něco chytřejšího.

Jinak jistě může stát knihovník zásadně proti průměrné literatuře, které schází dar fabulace a fantazie a jejíž sloh není vlastně nic jiného než „určitá harmonie v banalitě“ (definice Sulzova).

Moderní literatura ať má otevřeny dvéře do knihovny, ale nezapomínejme na určité okolnosti, které vyrážejí tuto literaturu z rukou i dobře informovaného čtenářstva! Šlo by asi o tyto:

a) Někteří moderní autoři nahrazují nedostatek tvůrčí fantazie pouhou kombinací. Je to zejména případ českých moderních autorů, kteří i nedostatek kombinace nahrazují psychologickým rozumářstvím nebo pouhým napodobením cizích povídkových forem.

b) Jsou moderní autoři, kteří řeší problémy na „obrtlíku“ a vzbuzují svou duševní ekvilibristikou pouhou nedůvěru.

c) Jsou moderní autoři, kteří všechno, tj. celou strukturu románovou, zachraňují lyrikou, a tvoří tak díla zajímavá, ale naprosto nezábavná.

d) Někteří autoři kombinují lehce „na přeskáčku“ a žehlí jenom styl, což ovšem nestačí.

e) Jsou autoři, kteří nevědí, že slova jsou hodnoty a sloh taky. Zejména sloh, vytvořený samými ozdobnými epitety, je prostě nesnesitelný a nemilý. (Plno vzorků v české ženské literatuře.)

K tomu zdůrazňuje „essenská“ škola ještě, že moderní umění bývá velmi často v knize zdlouhavé a zbytečné a zápas o „květnatý“ sloh částečným nesmyslem i ze stanoviska čtenáře, neboť jde tu o docela jiné věci, o nichž by dobrý autor-psycholog mohl taky vědět:

1. Okolnost, zda kniha dává popud, nebo nedává, závisí často na takových nedůležitých, náhodných a banálních prostředcích, že by je člověk často ani neuhodl.

2. Také literární díla působí u obyčejného i trochu informovaného čtenáře týmiž nedůležitými věcmi na jeho duši.

3. Dobré literární dílo nepůsobí na celou řadu čtenářů, necítí-li právě oni vnitřní potřebu po vyšších hodnotách.

Tuto potřebu rodí velmi zřídka literární knížka, ale velmi často:

– náhodná rozmluva,

– všelijaký časopis,

– dobrý nebo špatný film,

– tísnivá skutečnost,

– bláto v děravých botách,

– život a vývoj časový sám…

Mosty k hodnotné literatuře, k hodnotnému divadlu, ke kultuře a civilizaci vůbec nemožno zkrátka stavět z nějakého moderního „šulmajstrování“ a materiál k těmto mostům se vozí všelijakými cestičkami.

Boj o dětskou literaturu

„Šulmajstrování“ dařilo se dosud nejlépe v literatuře pro děti. Každá kniha, kterou měl dostat žáček do ruky, byla pečlivě vážena, souzena a hodnocena. Snad je asi 120 „stupňů“ různého hodnocení této literatury pro dětičky, hlavní věcí je však asi klauzule, kterou nakonec přivěsil dobrý pan ředitel ke knížce: „Přečetl, přezkoumal, prohlédl a pro 3. třídu schválil Emanuel Pouzdník, v. r.“ Jaké asi napětí prodělával mozek takového pedagoga, který měl zařadit „Robinsona“? Pro kterou třídu? „Píše se ovšem, že to je vzorná kniha pro děti, ale vlastně to není pravda…“

Roku 1914 napsal o tom všem několik rozumných slov ředitel štětínské knihovny dr. E. Ackerknecht. Tam berou boj s dětskou literaturou hodně opravdově. Zde krátký obsah jeho názorů:

Boj o dětskou literaturu musí se vyhrát pozitivní prací, a nikoliv hašteřením dvou proti sobě stojících táborů, které se hádají o to, co to „dětská“ literatura vlastně je.

Není pravda, co napsal Storm a co po něm převzali Wolgast, Naumann a jiní, že psát pro mládež znamená nepsat pro ni. Umělecká cena nějakého vyprávění nerozhoduje o její výchovné ceně pro dětskou osobnost.

Hlavní roli v životě dítěte hrají pudy. My všichni bereme slovo „pud“ velmi opatrně do úst, poněvadž hlavním pudem pozdějšího života je pud pohlavní. Ale dítě – je zmítáno všelijakými jinými pudy než právě pohlavním. Než se dostaví pohlavní pud s plnou silou, prodělává dítě celé období nadšení pro „krásu“ a příprava pro toto období je nejdůležitější. Smysl pro krásu sám není však podstatným činitelem v duševním vývoji dítěte.

Vývoj dětské osobnosti až do puberty je první akt onoho velkého divadla kulturního lidstva, říká Ackerknecht, které se může nazvat „racionalizováním lidského pudového života“. Dítě je lidstvo, které vyšlo z plenek a učí se chápat a rozumět, že 2 × 1 = 2. Racionalizační proces počíná pomalu. Je třeba zakotvit pevně s vůlí a úsudkem ve „vyšších instinktech“ dítěte a nezrychlovat zbytečně tempo onoho procesu!

Ale co to jsou vyšší instinkty dítěte? Ackerknecht tvrdí, že těmito instinkty nejsou právě ony instinkty, na nichž staří šulmajstři tolik si zakládají. Ti měli u dítěte nejraději pud po vědění, po přemýšlení, píli, samou „inteligenci“ – ale podezřelé jim byly pudy s vysloveným rázem iracionálním, jako např. pud obdivu, nadšení, lásky, a pudy „morální“, mezi nimi zejména pud po spravedlnosti.

Naumann odmítá staré „morální“ spisovatele pro mládež jako zbytečnou přítěž a tvrdí, že od těchto spisovatelů nevede žádná cesta vzhůru ke Goethovi, kdežto Ackerknecht tvrdí, že je na světě plno velmi inteligentních a literárně informovaných lidí, kteří četli „morální“ literaturu v mládí, a přece se ke Goethovi dostali. Právě tato „pudově morální“ četba připravuje prý půdu „uměleckému cítění“. Jsou vychovatelé, kteří chtějí u dětí docílit něco prazbytečného, tj. určitý nadvývoj rozumářství na účet onoho pudového života, které je v dítěti nejživější a nejtvárnější. Nedůvěra k „napínavé“ dětské literatuře je naprosto pochybná. Napínavá literatura není ještě onou ničemnou literaturou, která oslavuje lacině slovem i obrazem lidskou krutost, drzost a darebáctví – nezapomeňme, že napínavá literatura žene také fantazii dospívajícího dítěte pryč od hranic pohlavního pudu! Nezapomeňme, že ve velkoměstě, mezi šedými kasárnami v ulicích, znamená dobrá napínavá kniha pro duševní život dítěte nový život, nové hodnoty atd. atd.!

Školometi hubují na tuto literaturu jenom proto, že zdržuje „exaktní“ myšlení – ale cožpak je celá struktura světového dění jenom samý „exaktní“ nesmysl? Stejně ostře staví se šulmajstři a školometi proti napínavé literatuře také proto, že prý tam jsou „nemožnosti“. Ale cožpak ví právě takový opatrnický člověk, co je možné i nemožné? Mluvili jsme o tom už u otázky dobrodružné literatury.

Tyto dny zrovna např. brojil socialistický český list zase jednou proti mayovkám. Hlavní důvod: May píše o zemích, kde nikdy nebyl!

Byl Byron nejdříve v Rusku a pak psal „Mazeppu?“

Byl Dante v pekle?

Byl Verne na měsíci?

A knihy – studium knih nemůže nahraditi autopsii?

Ackerknecht se bojí při výchově dětí jenom jednoho: aby určití učitelé nevytvářeli děti dle svého obrazu, aby jich nepřecpávali moudrostí od rána do večera, a proto je pro to, aby se dětem dávala do ruky dobrá napínavá četba, aby se vodily hojně na výlety, aby se jim často hrálo na klavír, aby se pěstoval s nimi vesele tělocvik – a aby se jim pěkně a často z knížek předčítalo. Předčítáním se vzbudí smysl pro krásu nejlépe. Racionalizační četba smysl pro krásu ubíjí. Dobrá díla pro děti jsou ta, která jsou dobře a napínavě vypravována a citově čistá. Chce-li někdo provádět úpravy knih pro děti, ať škrtá ve starých morálních povídkářích morálkářské zdlouhavosti, v napínavé literatuře nečistotu citovou a přidává do racionalizačního povídání aspoň trochu fantazie, aby dítě nad knihou neusnulo.

Pro ty, kdož se o tuto otázku zajímají, hlavním pramenem mohou být u nás Tolstého „Pedagogické stati“ (Ruská knihovna XXVII), v nichž líčí Tolstoj, jak on hledal s dětmi uměleckou a lidskou pravdu. Cílem jim bylo umělecké slovo, „které vyvolává množství myšlenek, představ a vysvětlivek“, a způsob, který by byl „nade vše jiné přirozenější, skutečnější a povzbudivější“.

Však právě kolem toho „povzbudivějšího“ způsobu točí se celý boj o dětskou literaturu!

Pro novou literaturu

Jednou bude jistě veřejná knihovna daleko zorganizovanějším bojištěm proti staré lidské lenosti, ale zatím je třeba, abychom byli hodně spravedliví k tomu, co tu je – a měli ovšem i svůj ideál o literatuře pro starší i dospělé.

Jak by měla nová literatura vypadat?

Jistě už nikterak tolik dekorativně jako literatura stará, která i když bavila, jenom vlastně „dekorovala“. Dekorování faktů není žádná skutečnost ani transpozice, nic. Zábavička pro zábavičku. A zábavičky přestávají dneska lidstvo skoro úplně bavit.

Vlastnosti dnešního člověka dle Ilji Erenburga jsou:

– zdraví,

– jasnost,

– soulad,

– (kamarádství),

– společenskost,

– životnost.

Základ nového je prý v optimismu, mašinismu, syntetismu, kolektivismu a – realismu, dobrá, uvidíme!

Nová hrdinská Evropa chce konstruovat, co tu chtějí – čtenáři Ohnetů a Haggardů, Arcybaševů a Klostermannů?

A ovšemže jako lidé čestní nevěříme v samospasitelnost nějakých nových forem. Buď vítán, dobrý čtenáři, který jsi už docela blízko našemu srdci a čteš „Nottinghillského Napoleona“ a Bellocovy „Tři pocestné“ – nezapomeň však na krásné verše Whitmanovy:

„Když zlézám stupně svých dveří, tu se zastavím,
abych přemýšlel, je-li to skutečnost –
korouhvička u mého okna, mne upokojí víc
než metafyzika knihy!“

Deník Marka Rutherforda

Každý veřejně pracující člověk měl by ho znát. (Shapcott, Ruben: „Vlastní životopis Marka Rutherforda“, I.–II. díl. Anglická knihovna, řada 2, sv. 16 a 20.) Smutná světlost vidění v této knize odhaluje tak mnohé, čeho je třeba, abychom ve svou práci a v její skromnou formu uvěřili. Říkají, že „Deník“ je hlubší než autobiografie Rousseauova nebo Celliniho, hlavní věcí je, že je tak duchovně realistický, že jenom přes muka tohoto úžasně rozcitlivělého srdce dostaneme se ke svému tvořivému optimismu.

Ať si to každý opravdovou kulturou „informovaný“ člověk prodebatuje s Rutherfordem sám. Boj o dobrou literaturu pro všechny je také bojem o hlubší názor na svět, o lepší neděle lidstva a hlavně o energičtější proniknutí životní záhady.

Jaké peklo viděl tento člověk před sebou ve všem ponížení, ve všem styku s drzými, omezenými lidmi a všelijakou službou! Viděl Londýn a viděl, jak se propadá do bahna. Chodil se svým přítelem mezi nejbědnější z bídných postav a nacházel nové náboženství.

„Naše pokusy byly by snad připadaly neurčitými a bezplánovitými každému, kdo neměl klíče k porozumění. Cizí člověk by nám snad byl vytkl, že chabě bloudíme, bezúčelně tápáme, hned se chápajíce toho předmětu, hned zas jiného, ale zakrátko by byl shledal, že ačkoli jsme byli nepatrnými tvory, ač jsme si neosobovali, že máme zvláštní vědomosti v kterémkoliv oboru, přece aspoň jsme věděli, co chceme, a snažili jsme se to uskutečnit. Co se týče mne, já jsem našel své štěstí, když jsem nastoupil na tuto cestu. Cítil jsem, jako bych po mnohém bloudění jaksi znovu našel stezku, skutečné náboženství, a to takové, které v podstatě nebylo nové, nýbrž staré, náboženství smíření, smíření člověka s Bohem; náboženství, které se lišilo od běžného vyznání tím, že jsem nekladl důrazu na hřích jako na příčinu odcizení, ale přece srovnávalo se s ním, ukládajíc mi povinnost nade všecky povinnosti, potlačovati vzpouru, podrobovati se oddaně a někdy přímo radostně Stvořiteli.

Jsem jist, že toto jest podstatou tisícerých forem, v nichž se jeví náboženství, jak je vidíme na světě. Bol a smrt nejsou nic nového, a jimi bývali lidé vháněni do zmateného pochybovačství, ano i do vzpoury hned od počátku, co vůbec lidé jsou. Ale vždycky cítila většina, ohromná většina lidského pokolení, instinktivně, že nemůže setrvati v tomto pochybovačství a vzpouře.

Bylo nám státi tváří v tvář strastem našich přátel a tváří v tvář smrti. Neříkám ani zdaleka, že jsme byli hotovi s účinnou odpovědí na tyto pádné důvody proti nám. Ani jsme takové odpovědi nehledali, vědouce, jak všichni lidé hledali, a bez úspěchu. Ale mohli jsme říci, že je jakási náhrada, že jest jiná stránka, a to je vše, co člověk – dovede říci. Není možná teorie o světě. Bouře, déšť, který zvolna hnilobou kazí žeň, děti umírající ve sklepních bytech, to jsou nepopiratelná fakta; ale stejně nepopiratelnou skutečností jest krásný večer červnový, radost a rozkoš, kterou cítí muži a ženy ze sebe vzájemně, z hudby a z myšlenkové činnosti. Nemůže býti pochybno, že součet uspokojivosti roste, nejen v celku, nýbrž pro každou lidskou bytost, jak se vypracovává země, v níž jsme vznikli, lidským pokolením, a že se vyvíjí vyšší typ.“

Základem všeho filozofování o lidové výchově nemůže být než víra ve vývoj vyššího typu. Tento vyšší typ nerodí se jako homunkulus ve Faustově laboratoři, jeho otcem je spíše Alonso el Bueno čili „centrifugální“ Don Quijote, jak o něm krásně píše Turgeněv. „Vzpourou“ myslí Rutherford právě všechno domýšlivé kvašení egoistických Hamletů. Jsou všude zastoupeni. Nikoliv jenom mezi královskými princi. Je jich plno mezi měšťáctvem. A je jich 80 % mezi úřednictvem. A je jich pořád 50–60 % mezi dnešním dělnictvem.

IV
Jak se má číst?

Příklad hereckého tvoření

Otázka praktického pročtení a „vyčtení“ celé knihy je nejlépe řešena v herectví. Je kniha (drama – libreto) a z té se má udělat živá věc, která reprezentuje kus dějin lidstva. Jak vytváří herec ze své role člověka? Je o tom plno teorií. Hle, co se nakupilo kolem otázky tohoto tvoření cizích slov:

Základem hereckého umění je transfigurace a její tajemství.

Celá transfigurace je dle německých dramaturgů recepce, reflexe a transfigurace vlastní, doplněná zákony čistého hereckého umění, jako jsou metamorfóza, vnější maska, vnitřní maska a souhra.

Francouzští dramaturgové a herci říkají, že herec má vědět, co to je transpozice, autosugesce, koncentrace, identifikace typu, determinační práce, exteriorizace, studium detailu, kontrola a souhra.

Tolik jmen a otázek a ve skutečnosti je to zase dosti prosté:

„Německý“ herec má vytvořit určitou postavu na jevišti, jednotnou, mohutnou, srozumitelnou, schopnou vývoje atd. atd. Čte roli. Studuje. Percipuje. Slovo recepce znamená, že dostává z vnějšku popud k určitému názoru. Čte znova. Začíná se učit roli. Uvažuje o ní…

Uvažuje o ní, tj. vytváří ji vnitřně. A když ji vidí vnitřně úplně jasně, „povyšuje ji na druhou“, do vyššího světa, lepí na ni, tj. na sebe určitý knír, mluví (za ni) určitým hlasem, zachycuje její vlastní charakterové jádro, doplňuje figuru překreslováním charakterových obrysů – je toho plno, než se Nathan objeví na scéně a začne jako Nathan mluvit a jednat.

„Francouzský“ herec jedná dosti podobně. Čte roli. Uvědomuje si, kde se bude jako Filip II. pohybovat. Vidí hradby a palác Escorialu, slyší šumět Manzanares. Aby uhodl svého hrdinu, podkládá mu na prvních zkouškách třeba vlastní text, právě aby zachytil, co je řeči hrdinově skutečně vlastní. Soustřeďuje se na svém člověku, kterého má zahrát. Soustřeďuje svou práci energickou vůlí i okamžiky, kdy vůle naprosto nerozhoduje a skoro je zakázána. Nakonec vidí herec svůj „typ“ před sebou. Zjistí si jeho hranice a jeho rozvoj. Určí si ho přesněji. Oblékne si ho od hlavy k patě. Prostuduje si ho na starých rytinách, hledá ho v ulicích, vidí maličkosti, které dělají z typu charakter. Determinuje figuru tím, že zakončí jakoukoliv slovní improvizaci přesným memorováním textu. Herci se sesednou „po italsku“ a odříkávají si role. Tato na pohled ležérní práce je tvořivě nejdůležitější. Slyší se barva slov a vět. Cítí se tíha určitých okamžiků. Přechází se ke zkouškám na jeviště. Konečně stojí herec i před zrcadlem a obléká se. Je úplně nalíčen. Zkouší obuv, prochází se, zahromuje, zašeptá. Pohoupá se v bocích, zadupe, přejde. A najednou stojí na scéně jako neznámý-známý a my zatajujeme dech.

Čtení je také kus determinace, a nikoliv improvizace!

Také čtení je umění autosugesce, identifikace myšlenek, studia detailu, recepce, reflexe atd.

Také čtení je uměním. Ovšemže se mu lze částečně naučit, jako z herecky málo nadaného člověka může být studiem a pílí dobrý průměrný herec.

Tvořivým čtením boříme starý, shnilý svět, založený na špatně „vyčtené“ kultuře a tvoříme nový, lepší svět. Tvořivé čtení buduje základy k tvořivé fantazii, o níž napsal Ribot ve své knize „L’imagination créatrice“:

„Tvořivá síla fantazie proniká všechen individuální a kolektivní život v každé podobě: je všudypřítomná.“

Hraje čím dále tím důležitější roli ve světě. Světovou válkou se naučila dívat se skutečně po celém světě jako po své říši. Nic jí neunikne. Nic ji nemůže překvapiti. A jenom my máme být vždycky připraveni a rozumět.

Požadavky správného čtení

Hlavní požadavky správného čtení jsou:

a) rozhojňovat neustále zásobu slov,

b) naučit se opravdu „číst“,

c) rozumět slohu,

d) zmocňovat se myšlenek z knih!

Každý z těchto požadavků je stejně důležitý, má stejnou hodnotu. Měly by se vysvětlovat na školách, kde se „čte“ většinou tak, že se žádá jenom „obsah“ čteného.

Nezapomenutelná švanda z Jeromových „Tří mužů na toulkách“ o tom, jak v anglické škole vykládá učitel žákům báseň o dívce v lese, je i v Čechách domovem:

O čem se mluví v básni? – O děvě, pane. – O dívce, a o jaké dívce? – O dívce, která žila v lese, pane. – V jakém lese? – Sukovité stromy, jejichž zkroucené větve… – Řekněte mi to vlastními slovy! – V obyčejném lese, pane! – Povězte mi, jaký to byl les! – Zelený les! – Hlupáku! Povězte mi to! – Tmavý a chmurný les! – Dobře! A proč byl tmavý a chmurný? – Protože slunce nemohlo dovnitř! – A proč tam nemohlo slunce? – Protože listí bylo příliš husté. – Co rostlo v lese? – Stromy, pane. – A co ještě? – Houby, pane. – A co bývá pod stromy v lese? – Hlína, pane. – A co ještě? – Křoví, pane. – Co tam bylo ještě? – Bystřina. – Co dělala bystřina? – Šuměla, pane. – Nikoliv, řeky šumějí, ale bystřina…? – Ječela, pane! – Proč ječela? – Poněvadž padala na kámen, pane! Atd. donekonečna. Kde jste léta mladosti, kdy podobným způsobem čtli jsme dvě hodiny „Umlklo stromů šumění?“

Čtenář má mít pohotovu větší zásobu slov než obyčejný člověk. Je dobře, naučí-li se aspoň jedné cizí řeči, aby se naučil porovnávat cenu určitých slov. Tvořivý čtenář čte odbornou literaturu, aby zvykal mezinárodní odborné řeči. Kupuje si slovníčky cizích výrazů a studuje v nich. Zaopatří si vzorný filozofický slovníček, odborné slovníky vůbec. Čte noviny, ale odvyká si číst jenom denní listy. Čte knihy i noviny.

Praktický čtenář si může dělat i zkoušku své duševní pohotovosti známým způsobem z pokusné psychologie, kterým se zkouší inteligence u dětí. Smysl pro nová slova bystřím tím, že reprodukuji těžší partie pěkně zpaměti. Píši si pro sebe obsahy, abych se sám vyzkoušel, že jsem v novém a nezvyklém snad prostředí knižním doma. Čtenář-začátečník začne pracovat energicky na svém slohu.

Při zkouškách inteligence nešlo by ani tolik o to, jak brzo se odpovídá, nýbrž co se odpovídá na určité heslo po přesné lhůtě pět nebo 10 vteřin. Příklad s dospělejšími: Na heslo „dlouhý“ šest lidí odpovídá „krátký“, jedna osoba „metr“. Na heslo „hvězda“: „měsíc“, „nebe“ (tři), „herečka“, „mnoho“… Na heslo „štěstí“: „neštěstí“ (čtyři) „život“, „radost“, „kominík!“. Na heslo „já“: „my“ (čtyři), „nic“ (jeden), „solipsismus“ (dva návštěvníci fil. kursu). Na heslo „bůh“: „cosi“, „síla“, „vesmír“. „vznik“, „nekonečno“ – jaké heslo a jaké odpovědi! Slovo „otec“ vymizelo boha z hlav lidí. Ateismus velkoměsta. Bůh stává se jakýmsi záhadným astronomickým činitelem. Samý Faust na hranicích nekonečna!

Stejně zajímavé jsou i zkoušky paměti. Vyprávět určitou věc a dát si ji reprodukovat teprve za několik dní!

Začátkem inteligence nebývá často nic jiného než celá hra analogických a vzájemně si korespondujících pojmů, z nichž teprve nějaká vůle vybřísti z chaosu vytváří zvláštní tisícerý pohled na svět a jeho dění. Člověk se zdánlivě rozkládá na spoustu bytostí, ve skutečnosti roste však prostě na člověka. Víření oněch analogických pojmů je vlastní základ tvůrčího procesu.

Proto je dobře, když je těch pojmů hodně a na určitých polích (kdo z nás ještě chce být vševědem?), když tyto pojmy jsou pokud možno čisté (protříbené), když jsou hodně individuální (nenapapouškované a nenasuflované) a když se tvůrčí proces zbytečně překotnou prací netarasí.

A číst se má ovšem pořádně!

Číst si někdy sám nahlas, aby člověk slyšel „myšlenkové oblouky“ v knize!

Nehltat stránky!

Slyšet slovo a verš. (Říkat si ho v duchu hlasitě, pateticky.)

Nezvykat viděti ve všem obyčejnou frázi a obyčejnou větu!

Mít úctu k tečce, čárce, středníku a odstavci!

Rozumět slohu znamená:

Vědět, že slova jsou hodnoty, a nikoliv značky.

Nemást si sloh s vervou nebo „temperamentem“.

Pochopit, že slohem rozumíme výrazovou harmonii ve slovech, a tedy tu harmonii hledat!

Pozorovat, jak sloh tvoří obrazy, dává myšlence výraz, barví ji, jak spisovatel sám pracuje a hledá.

Tříbit na slohu i svůj vkus, svou lidskou trpělivost!

I věda je jenom práce a práce a vědec bývá velmi často člověk posedlý přímo šílenou touhou pracovat a pracovat. Mrtvým vyčtením knih člověk jenom zešosatí. Mezi čtenáři řádí jako mezi herci určitá profesionální deformace, která povyšuje často zbytečně člověka nad člověka, dělá z dobrého čtenáře domýšlivce a naplňuje naše nitro přílišnou samolibostí, jako bychom byli bůh ví co dohnali. Faktum je, že všichni doháníme jenom Smrt a že jediná věc, která nám často pomáhá na vyšší „podlahu“ tohoto života, Láska – míjí naší vinou kolem nás a nevrací se.

Knihy jsou mrtvým materiálem, dokud v nás neobživnou. Je třeba hledat v nich svoji „transfiguraci“.

Knihy jsou mrtvým materiálem, dokud v nás nezasejí něco, co v nás vzklíčí a přinese určitý užitek našemu okolí.

Vlastní technika čtení

Kuntzova knížka „Die Technik der geistigen Arbeit“ má pro praktické a tvořivé čtenáře o vlastní technice čtení tyto podrobnosti:

Při čtení je nutno dbát tří věcí:

– toho, co kniha na nás chce (směrnice),

– našeho poměru ke knize („modely“),

– a náhodných znalostí, které kniha předpokládá nebo žádá.

Směrnicím říká autor potom determinanty a modelům „operátory“ (výrazy přejaté z matematiky). U determinantů jde vždycky o něco pevného, stálého, u operátorů o něco dynamického, co se teprve v nás vyvíjí. Z determinantů dají se odvádět závěry, z operátorů nikoliv. Operátory mohou být tendencemi, které mohou vést k závěrům, ale závěry nejsou. Determinanty mají ovšem také určitou dynamickou stránku, poněvadž působily v mysli toho, kdo knihu vytvořil jako tendence myšlenkové. V každém z nás je plno těchto utajených duševních sil, které se snaží jakýkoli materiál, který se nám naskytne, dostat na koleje zcela určitého směru.

Determinanty zachycují tedy, co autor na nás chce – operátory zase to, jak se stavíme k autoru a jeho „útočení“ my. Techniku duševní práce začíná chápat teprve ten, kdo dovede u cizího autora z determinantů uhodnout operátory jeho díla.

Prostředky, kterými charakterizujeme determinanty a kterými uvádíme ve spojení obsah knihy s operátory našeho myšlení, jsou ovšem různé. Operátory hledáme vlastní systém, vlastní tendenci, operátory jsou péro, které žene osobnost jako stroj, jsou síla našeho ducha, která hledí řadit, kombinovat, zkoušet a hledá nové cesty.

Determinanty nějakého díla zachycujeme např. tím, že porozumíme dispozici celé knihy. Vlastní poznámky po stranách knihy, kterými se nezjišťuje hotová věc, nýbrž kterými se hledá pozadí myšlenkové tendence, to už je práce s operátory.

Teorie této techniky duševní práce vypadá velmi učeně, ale je vlastně zase hodně jednoduchá. Je ji možno srovnat s hereckou transfigurací. Byla by tu tato řada velmi zajímavých otázek:

Kde pracuje herec s operátory a kde s determinanty?

Jaká je souvislost mezi hereckou reflexí a „operátory“?

Má také čtenář nějakou „transpozici“ čteného?

Kde vlastně začíná tvořit herec a kde čtenář?

Uvažuje-li herec čistě vnitřně o své roli, nakolik mu pomáhá charakterizování determinantů z díla?

Práce s determinanty a operátory:

Determinanty:

– podtrhování slov v knize přednášek,

– dvojí, trojí tužka ve vědecké knížce,

– údaje obsahu po stranách,

– odvolávání na určité stránky, kde jsou shodné údaje,

– přepočítaný nějaký početní fakt na konci knihy atd.

Operátory:

– vykřičníky, otazníky v knize,

– slovo protestu nebo souhlasu,

– pochybnosti tužkou nebo perem zachycené.

„Macharovy“ poznámky, jak jsem je viděl v Masarykově „Havlíčku“: Pět, šest vykřičníků, samá vlnitá čárka, energické: „Jak to může Masaryk vědět?“ atd.

Slaboučký „operátor“ jako ptačí zapípání ve větvích: „Četla Marie Krudencová. 12. října 1921. Není krásnější knihy na světě!“

Plánovitá četba

I obyčejný čtenář má se snažit státi se výše informovanou a instruovanou bytostí. Nejlepší začátek: jít po věcech, které mne skutečně zajímají. Je třeba, abych se zajímal o své věci v četbě ze stanoviska i morálního, ale hlavně ze stanoviska sebe samého jako „člověka“ (osobnosti). Nejlepším čtenářem je nakonec jistě ten člověk, který hledá neustále nový a nový model pro svou tvůrčí schopnost.

Ví, jak pracovat s determinanty.

Spojuje obsah svých knih se svými duševními operátory docela klidně.

Dovede zachytit všecky náhodné věci a zpracovat slyšené i viděné svými pomlčkami a dle určité vůle. Je stará pravda, že nejdůležitější knihy píše si každý člověk pro sebe sám. Někdy stačí, postaví-li člověk svou duševní činnost na koleje, které položila nějaká velká osobnost nebo kulturní událost. Tak věřili naši otcové bibli, tak přísahá dnes plno lidí na slova různých učitelů – ale na vzrůst člověka – osobnosti to rozhodně dnes už nestačí.

Kde jsou moje možnosti vlastního praktického čtení?

Kuntze ve své uvedené knížce říká to dobře: Všechny předměty vyjadřují určité dojmové (a výchovné) možnosti (pro mne), ale málo z nich je „splavných“. – Splavné jsou pro mne jenom některé. Musím si je nalézt. Chodíme všichni do svého světa oklikami. Nakonec je to malý svět, ale jaké propasti a jaká nebesa visí nad ním a pod ním!

Příklad?

Začne číst člověk „Francouzskou revoluci“ a trochu se baví, trochu se zajímá.

Čte Masarykova „Havlíčka“ a nedočte.

Čte Dostojevského „Bratry Karamazovy“ a je uchvácen. Určité věci stávají se „splavnými“.

Čtenář začíná studovat „Českou otázku“.

Čte a studuje Marxův „Kapitál“ s tužkou v ruce.

Čte, studuje a vypisuje si plno věcí z Kropotkinovy „Vzájemné pomoci“.

Za pár let nemůže ho napálit žádný politický žvanil, nikdo mu nevezme jeho určitou důvěru ve věci, z nichž vzniká nová víra a velké porozumění. Kéž by se z něho stal sebevědomý, radostný, nový „konstruktivní“ člověk!

V
Zpracování čteného

1. Domácí knihovnička

Kdo prý dává druhému darem knihu, dává prý více než peníze, chléb a práci: dává radost, klid a naději. Lessing říkal, že svět sám neudělá z člověka dokonalého tvora, to že udělá teprve čtení nejlepších spisovatelů. Macaulay napsal, že by byl raději člověkem v podkroví se spoustou knih než králem, kterému se nechce číst. Roosevelt napsal: „Lituji upřímně každého člověka, který nedrží na knihy. Nevím, jak takovému ubožáku pomoci. Všechny nešťastné okamžiky, dokonce i uprostřed pracovního dne, mění se v radostné, zachráníme-li se do světa knih. Knihy skytají útěchu a jsou naším nejlepším přítelem.“

Proto není otázka domácí knihovničky žádnou vedlejší otázkou.

Požadavky slušné domácí knihovničky:

1. Vzduch, světlo a přehlednost,

2. trvanlivost,

3. všemožné ulehčení boje s prachem,

4. vkusný regál.

Knihovnička má se dát lehce čistit. Knihy mají být postaveny na podložky, s nichž se dají lehce sejmouti. Knihovnička nemá být ovšem filigránskou hračkou.

Regály jsou lepší než skříně, zejména lepší než všelijaké těžké skříně s prapodivnými ozdobami a nesmyslnými rohy. Knihovna nemá býti pořád zabedněna, zavřena, zasklena – neboť si můžeme docela klidně oklasifikovat takovou knihovnu jako parádní kus „nábytku“. Knihovna není nábytek. Při stěhování nemá působit rozpaků. Má se dát rozložit a postavit znovu v novém bytě za chvilku. Dobré jsou jednoduché dřevěné regálky (asi 120 cm × 80 cm), pěkně vedle sebe postavené, docela obyčejná práce ze dřeva. Nejlepší je železný regálek (třeba např. systém Lipman), který se dá automaticky skládat, rozkládat, zvyšovat, rozšiřovat atd. Spodní pole bývají 35 cm široká, výška regálku 2,25 m (aby člověk pohodlně se vztaženýma rukama dosáhl ještě na knihu). Pro naše knihy rozpětí mezi jednotlivými podlážkami regálovými 28 cm. Dole může býti u většího regálu zvláštní oddělení o výšce 35–40 cm pro časopisy atd. Hloubka oddílů, které mají výšky 28 cm, 24–26 cm. Stačí úplně.

Nezapomenout na vzpěry do regálků! Kovová vzpěra udržuje celé partie knih stále kolmo, knihy se neválejí po policích, dají se lehce přehlédnout, vazba netrpí. Nejlepší vzpěra je vzpěra z ohnutého silného plechu bez prostřihování. Vzpěry ze dvou plechových částí, sbíjené nýty, jsou těžké a nijaké.

Vazba knih:

Nejlepší je pro slabší knihy poloplátno, pro silnější polokožená. Zlacený nápis na hřbetě – jsou-li peníze. Pro chudší knihovničku stačí docela dobře i polotuhá vazba.

Klasifikace těchto vazeb dle knihařského ceníku:

Polotuhá vazba: Jednoduchá předsádka, kniha napředu oříznuta, zkulacena, slabá lepenka nalepena, plátěný hřbet, obálkový potah, napřed založený, oříznuta dole a nahoře.

Poloplátěná: Předsádka s plátěným proužkem, důkladné šití.

Polokožená: Obyčejná předsádka, plátěný proužek, obyčejná kůže skopovicová, rohy, obyčejný potah, jednoduchá ořízka, kapitálek.

Dobré by bylo vázat knihy do napodobenin kůže, které se dají lehce umývat (nebo aspoň otírat vlhkým hadrem – pegamoid atd.).

Kdo může, ať si dá pro svou knihovničku udělat u slušného malíře ex libris.

Velmi dobré jsou německé, francouzské a anglické lepenkové vazby, kde můžeme knihu zařadit klidně přímo do knihovny a nedat ji vůbec převazovat. Tyto lepenkové svazky (Pappband) jsou často vkusně udělány, a co hlavního: solidně zpracovány. Lepenka vydrží, netrhá se, kniha se nerozpadá, jako tomu je u lepenkových svazků, vydávaných některými českými firmami.

Pozor na vazby z nakladatelských firem! Nebrat nikdy vazby, které jsou jenom na oko pěkné, ale uvnitř jsou uboze provedeny! Jsou u nás celé knihovny, které se vážou drátky a upevňují na nejhorší plátno – všimněte si „Ruské knihovny“ jak vypadá za pár let, čte-li se!

Prohlédnout si dobře, aby kniha byla knihařem řádně prošita! Špatné zakulacení prozrazuje se špatnými rohy u seříznuté knihy. Dávat pozor, aby knihař opravdu knihu svázal a pořádně natřel hřbet teplým klihem! Spousta špatných vazeb vzniká jenom z toho, že knihaři pracují klihem studeným nebo špatným lepem. Vazba vypadá někdy hodně neesteticky a kniha po čase nabubří jako „buchta“.

Organizace knihovničky provádí se dle vlastního systému a potřeby. Nezakládat mnoho paprsků a oddělení! Nejlepší je pro domácí knihovničku numerus currens, tj. běžné číslo. V domácí knihovničce nelepíme zbytečných štítků. Kde je domácí knihovnička větší, seřadit si ji dle „Příručky pro veřejné knihovny“, jak ji vydalo ministerstvo školství a národní osvěty. Z „Příručky“ naučit se krátkému popisu knih a založit si menší kartotéku dle autorů. Založit si také repozitní (místní seznam), kde zapisujeme knihy do rubrik: Běžné číslo, autor, název, cena knihy, cena vazby, poznámky. Na to stačí obyčejný sešit. (Mezi jednotlivými čísly vynechávat 4–5 řádek, kam by se mohly napsat náhradní knihy za ztracené nebo vyřazené.)

Důležitá věc: Pro přátele knihu výpůjček! Obyčejný sešit, který je neustále v knihovně a kam zapisujeme: datum, název knihy, jméno vypůjčovatelovo. Výpůjčku zapisovat před přítelem! Kniha není věc „ničí“, jak se právě domnívají naši nejbližší.

Kdo chce razítko do knihy, ať si dá udělat razítko malé, kulaté. Razítka, která mají ráz firmy, jsou nevkusná.

Nákup knih:

Doporučuje se, aby každý dobře vybíral, než koupí. A lépe vybírat doma než v krámě. Proto je dobře ukládat si ceníky knihkupeckých firem, zatrhovat si v nich věci, které se nám zdají být nutnými pro naši práci a naše vzdělání. Jinak si také zapisujeme novinky na zvláštní lístky, které si ukládáme stranou.

Takový „novinkový“ lístek obsahuje: Jméno autorovo, název knihy, příp. podtitul, firmu, místo vydání a rok. Stranou na lístek píšeme, kdy byl záznam proveden a kolik tenkrát kniha stála. Pozdější knihkupecká dodávka dá se tak dobře revidovat.

Dobrým rádcem čtenářovým může být knihkupec, který je nám přítelem. Lepším rádcem je revue, která mne informuje, kterou jsem si předplatil, aby mne informovala o mých věcech. Nenaběhnout hned na každou senzaci, která se inzeruje v novinách! Nevěřit slepě v úsudky kritiků, z nichž jeden je moralista, druhý poživačný duch a třetí konjunkturní jezuita. Nehrát si na pokorného školáčka ve škole! Naším učitelem je život.

Výbornou pomocnou knihou pro nákup knih a pro zakládání knihoven dle vlastního výběru mají v Německu v „Literárním rádci Dürerova svazu“ (Calwey – Mnichov).

Všechen knihovní materiál je rozdělen na velké kapitoly, jako např.:

psychologie,

sociologie,

ženská otázka,

lidová osvěta atd.

Velké kapitoly jsou zase rozděleny na menší, jako například:

Přírodní vědy:

      biologie (zoologie, botanika atd.),

      fyzika,

      kosmická fyzika,

      astronomie,

      chemie.

V každé kapitole a v každém oddíle úvod, který charakterizuje hlavní díla dle toho, jak a čím poutají a poučují čtenáře. Za úvodem seznam dle autora, názvu, nakladatele a ceny.

Chci-li si založit např. zvláštní oddělení ve své knihovničce o logice a metodologii, prostuduji pět až šest takových „Ratgebrů“ a mohu si objednat opravdu věci nejdůležitější a svůj oddíl si založit na materiálu nenáhodném. Devadesát procent všech našich domácích knihovniček je materiál náhodný.

Doporučovalo by se, kdybychom si u nás takového „Rádce“ založili taky.

2. Zápisníky a rodinné knihy

Máme-li knížky, můžeme svou duševní práci začít organizovat. Obyčejně se to dělá zápisníkem, ale prosté zápisníky (notesy) na práci s knihou nestačí. Stačí jenom na všední běžné poznámky, které se nemusí vůbec organizovat a dají se vyřizovat kdykoliv. Lepší jsou moderní útržkové zápisníky, kde píšeme jenom na jednu stranu a odkud můžeme útržky s poznámkami odkládat a zakládat do různých pořadačů. Nejlepší je zápisník s mechanikou (kroužkový – Ringbuch), ale o tom později.

Na práci s knihou nestačí rovněž známá „Alba“ a „Poezie“, spousta nevkusného zboží, ačkoliv jde tu o mlhavou práci s „operátory“. Album může být dobrou pomůckou při čtení, zaznamenáváme-li určitý sympatický materiál z různých (nebo lépe z jednoho) sympatických autorů, stejně jako může být notes nenahraditelnou (třeba nepraktickou) pomůckou vysokoškolskému profesoru při propracování určitých „determinantů“.

Velmi dobrým zápisníkem, k němuž netřeba vůbec knih, který však má dokonce někdy neocenitelný obsah, může být dobře vedená vzpomínková kniha nebo kniha rodinná, přecházející z otce na syna:

– Data i události – všechno krátce a přehledně!

– Na konec ročního oddílu (nebo většího časového oddílu) krátký obsah díla (jakýsi „rejstřík“).

– Zaznamenat, kdo který oddíl popisoval!

Typické doklady rozpracovaných zápisků: Aksakov, Sergej Timofejevič: „Rodinná kronika“. – Časopisy hlásí „Zápisy praktického lékaře MUDr. Boh. Boučka“ (Poděbrady 1923).

Nejnižším stupněm organizace duševní práce je u prostých lidí kalendář s 15–20 záznamy za celý rok. Chytřejší obchodníci s „praktickou“ osvětou provádějí reformu těchto kalendářů, jak dokazuje inzerát z pražských listů (otištěn i s kulturně velmi zajímavými zkratkami):

„Pro uvědomělý, vzdělaný lid a národ. Tímto se široké veřejnosti oznamuje, že mnohostranně důležitá poučná a dosud postrádaná ‚Památná kniha rodinná‘ jest již za přispění mnoha uzn. spis. dohotovena, takže veškeří zájemci obvodní, schop. prac. na vlastní účet, i vešk. místní kultur. prac. mají příležitost věnovati se činnosti jak užitečné, tak vysoce ušlechtilé. Stručný obsah knihy: 1. Nábož. a filoz. přir. mravouka. 2. Zdravotnictví. 3. Úvahy do prakt. života. 4. Úvahy do polit. prakt. života. 5. Růz. filoz. úvahy, zrna. – desat., básně. 6. Zábav. kout, satira. 7. Zápisky (rodinná kronika) rodinné a okolí, světa, všeobecné, pamětihodné, k čemuž vede, nutí a učí mimo mnoha námětů 276 str. čist. pěk. papíru. 8. Rodinné podobenky (album) s podpisem, k čemuž určeno 20 str. bíl. kartonu. Kniha ta obsah. mnoho důlež. předností, takže bude také dobrým vůdcem a talism. rodin. štěstí, k dobru národa-lidstva, denním pouč. umrav. vzděl. a utěšujíc. evangeliem a útočištěm zarmouc. zouf. nešťast trýzn. a do života slabých – reformat. nevěd. – zlých, chrámem a majákem ve dnech utrpení i radosti. Ovšem veškeré přednosti – účel, význam, smysl a budoucno této rodiné kroniky nelze tímto úplně vysvětliti.“

Rozumí se, že Rodinná kronika nemůže takto vypadat. Celá kniha má 420 stran, z toho je 270 prázdných, tedy 150 stran textu, který je sehnán nesmyslně ze všech stran. Cena knihy je horentní: 240, 140, 120 a 100 Kč (nevázaná kniha)!

Rodinným zápisovým knihám velmi podobna je pamětní kniha obecní, kterou má mít dle zákona z 30. ledna 1920 každá obec. O knize pojednává jasně spisek Ant. Markuse: „Pamětní kniha obecní“ (Obč. knihovna sv. 22). Jsou tam zejména velmi zajímavé požadavky rejstříku. Jinak žádá Markus pro tyto knihy:

– dokumentární papír,

– formát 23 : 30 (lepší než 21 : 34. obyč. kancelářský),

– kniha = 50 archů,

– pouzdro na knihu,

– pořádný inkoust,

– místo po stranách pro souhrnné poznámky, 4 cm od hřbetu a 7 cm od vnějšího okraje nechat prázdný papír.

3. Debatní a značkové písmo

Svoje poznámky, myšlenky, nápady, cizí myšlenky a cizí řeč zachycujeme buď obyčejným písmem, nebo stenografickými značkami. V obojím případě zachycujeme celé věty, podstatná jména, slovesa, píšeme každé „jest“, třeba se opakovalo 100krát atd.

Lepším druhem písma pro duševní konstruktivní práce je písmo debatní, kterým zachycujeme jenom myšlenkové „oblouky“, vynechávajíce zbytečný slovní materiál. Toto písmo je i pro práci s knihami lepší než obyčejné a lepší než stenografie, která se konečně musí přepisovat v 60 % případů vždy.

Příklad:

Část stenograficky zachycené řeči posl. T. G. Masaryka v debatě o zatímním rozpočtu 20. července 1907 ve vídeňském parlamentě:

„Mluvím-li o demokratismu a demokracii, o demokratizaci a socializaci naší politiky a našeho života, jest pro mne demokracie samozřejmě světovým a životním názorem; není jen něčím politickým. V trůnní řeči – a tu přicházím ke kapitole o tak zvaném klerikalismu – praví se nám, že vrstvy lidové, které žijí z výnosu své práce, musejí si opatřiti užitečné vědomosti a míti názor životní mravně upevněný. Podpisuji to. Mluví se dále o podpoře věd. Škola obecná uvádí se ve smyslu říšského zákona o obecném školství na tvrz nábožensko-mravní výchovy a praví se, že potřebuje především pokojného rozvoje. Školství v Rakousku, od nejnižší školy až k nejvyšší, potřebuje vskutku pronikavé reformy. (Tak jest!) Nám nestačí jen program, podle kterého má býti reformováno vzdělání učitelů, uschopnění k učitelskému úřadu – ne; obecná škola je zastaralá a právě tak školy střední a univerzity. (Živý souhlas.) Toť jsou namnoze historicky zděděné instituce, které moderním požadavkům nebo – nelíbí-li se vám slovo ‚moderní‘, mně samému je často proti mysli užívati ho – celé plnosti života, ve kterém žijeme, už nestačí a jest to důležitá pozitivní práce, kterou zde třeba vykonati. ‚Škola potřebuje pokojného vývoje.‘ Ano, kdo nedává pokoj? To jest otázka. (Posl. Bielohlawek: Prof. Masaryk! – Živá veselost.) Četli jste nedávno, pánové, v novinách, že olomoucký arcibiskup v mém volebním okrese nápadně ignoroval starostu. (Výkřiky v českých lavicích.) Konstatuji hned… (Výkřiky.) Tedy, pánové, četli jste, že olomoucký arcibiskup… (Výkřiky.) Mohu počkati, pánové. Pravím tedy, že olomoucký arcibiskup dal starostovi jednoho z měst mého volebního okresu najevo velmi nemilostivé smýšlení tím, že ho nepřijal, poněvadž ono město mne volilo. (Posl. Hruban: To není pravda!) Konstatuji, že starosta sám mi to řekl. (Výkřiky.) Ostatně, pánové, chtěl jsem jen, abych tak řekl, symbolicky zde naznačiti, kdo jest ten, jenž obecné škole a škole vůbec nedává pokoje. Řeknu vám své přesvědčení: užil bych slova ‚klerikalism‘, kdyby byl kolega Krek nebyl pojímal jako urážku, mluví-li se o klerikalismu. Řeč kolegy Kreka líbila se mi, shledal jsem v jeho řeči životní zkušenost, politické myšlení a upřímnost, musím to při odpůrci, právě při odpůrci respektovati, a nechci tudíž mluviti jen o klerikalismu, nýbrž říci toto: jest to rakouská církevní politika, která hledí školu mistrovati.“

Tento úsek zkráceně v debatním písmu:

Demokracie = svět. a životní názor,

      Demokracie není jen něčím „politickým“.

Nábožensko-mravní výchova a klerikalismus (pláštík: pokojný rozvoj škol!).

Pronikavá reforma školství vůbec, nikoliv jen učitelů!

Celé dnešní školství nestačí plnosti života („moderní“ život).

Kněžstvo zasahuje do vývoje školství a do dnešního vývoje vůbec (ol. arcibiskup a Masarykova volba).

Školu mistruje „klerikalismus“ – ale ještě více: rakouská církevní politika.

Píšeme-li debatním písmem, neztrácíme tolik času mechanickým psaním. Chytáme opravdu myšlenky. Nemusíme úzkostlivě stylizovat věty nazpět, když jsme nestačili atd. Každý inteligentní čtenář má umět debatním písmem psát. Determinační práci zjišťuji si v debatním písmě samými rovnítky, pomlčkami, čarami, které jdou od hlavního pojmu k vedlejším atd.

Stejně důležité je i značkové (rébusové) písmo, známé zejména u literárních recenzentů. Toto značkové písmo je většinou samý „operátor“. Plno značek dodává zase matematika. Jednotlivec vybuduje si sám svůj tajný systém, který ovšem musí dobře znát.

Příklad:

Obyčejná závorka = nejasný výraz

Hranatá závorka = přesný výraz

Špičatá závorka = výraz nebo věta, které mají pro mne určitý „vývojový“ výraz

Vykřičník = pozor!

Otazník = probrat důkladněji!

Uvozovky = tady to nesouhlasí!

Rovnítko = nejdůležitější odstavec

Rovnítko v kruhu = věc naprosto rozhodnutá a rozhodná i pro mne jako čtenáře

Hvězdička = věc zajímavá

Křížek = tichý souhlas

Kolečko = krystalizační body

Kolečko a tečka = krystalizační bod s novým problémem

atd. atd.

U některých autorů vyvíjí se z tohoto značkového písma a z debatního vyšší typ „pojmového“ písma symbolického, na který popř. nutno mít záznamovou knihu, abych mohl své symboly odkázat nástupci nebo naučit jim svého spolupracovníka. Všechny tyto značky souvisejí s určitými asociacemi našich představ a ulehčují poznámkovou práci v knihách.

4. Výpisky

Hlavní myšlenky i vedlejší myšlenky z každé knihy dají se vypsati. Excerpujeme knihu, tj. děláme si z ní „excerpta“, výpisky. Tyto záznamy mají velkou cenu pro naše duševní tvoření. Můžeme v nich pracovat i s determinanty i s operátory. Determinační práce převládá.

Jak má vypadat výpisek?

Na formátu tolik nezáleží. Nezvolím-li si na kratší výpisky formát kartotéčního lístku, mohu si na větší výpisky zvolit obyčejnou čtvrtku nebo větší formát 32 × 25 – nebo dosti dobrý 23 × 30 (čtverečkovaný papír). Přitom píšeme:

– jednu věc na jednu stránku,

– jednoho autora na jednu stranu,

– necháváme po stranách místo pro vlastní poznámky (práce s „operátory“),

– stavíme hlavní hesla do přibližně stejné výše, abychom se lehce vždy orientovali,

– smíme podtrhnout, co se nám hodí, ale musíme vědět, že jsme to podtrhli my, neboť podtržená věta znamená větu proloženě tištěnou a,

– zanášíme přesně na určitá místa výpisku: autora, název knihy, vydání, místo vydání, rok vydání a datum, kdy věc byla vypsána.

Při označování knih, z nichž jsme vypisovali, nutno znát, jak se zaznamenávají: autor, křestní jméno, různé druhy písem, tituly knih, podtituly, vydavatelé a spisovatelé, anonymní díla, společné práce autorů, překlady, překladatelé, smlouvy, nakladatelé, spisovatelé cizí, rok vydání atd. atd. Kdo chce tyto věci provádět pořádně, ať si prostuduje Tobolkova „Pravidla, jimiž se řídí budování abecedního seznamu jmenného“ (Praha, Čs. kompas, 1921).

Pro obyčejného čtenáře stačil by např. takovýhle výpisek:

Socialismus, anglický.

Veškeré úsilí našeho spojeného důvtipu musí v první řadě směřovati k nalezení prostředků, jak odstraniti bezradostnou práci. Nutno vynalézti stroje, jež nahrazují lidskou práci, nutno důmyslněji upraviti správu, nutno systematicky vystříhati se toho, aby trýzeň byla ukládána někomu co povinnost, a konečně nutno nadto zbývající část práce tohoto druhu rozděliti tak, aby se v ní nevyčerpával život některé třídy našeho obyvatelstva. Citoval jsem již myšlenku profesora Williama Jamese o všeobecném odvodu k takovýmto bezradostným pracím. Chce jej zavésti hlavně pro jeho veliký morální účinek na společnost. Já však v něm vidím i cestu k částečnému rozřešení oné nesnáze, vyjádřené slovy „pouhá dřina“, jestliže k všeobecnému odvodu bude se pojiti nacionalizace dopravy, nacionalizace dolů atd.

Zmínka o závazném období práce pro každého – tak asi rok, a to s motykou, stejně jako s puškou – přivádí mne k jiné myšlence, jež, jak myslím, obstojí ve zkoušce před nejpřísnější kritikou. Jejím obsahem jest naprosté zavržení všech návrhů nyní v liberálních kruzích tak běžných o osmihodinné denní době pracovní, o časném uzavírání závodů, o týdenních polosvátcích atd. Není pochyby, že za dnešních poměrů, za platnosti nynější soustavy soukromého podnikání a neobmezené soutěže, tato omezení jsou nutna, aby uchránila velikou část našeho obyvatelstva před nutností stráviti celý svůj život v nepřetržité dřině. Jsou však zrovna tak jako odborářství sice nezbytností, vyvolanou nynějšími poměry, nikoliv však cestou k lepšímu sociálnímu stavu. Jestliže se vymaníme jakožto celek společenský ze stavu chudoby a nepohodlí, jest nám pak míti se na pozoru před tím, abychom neoctli se ve stavu normálnímu lidskému tvoru ještě daleko nesnesitelnějším – a tím jest stav dlouhé chvíle. Vyhlídka na život po stránce zdravotní pečlivě předepsaný… připadá mi… mnohem strašlivější nežli vyhlídka na hlad a smrt. Odpovídá daleko více lidskému duchu… vrhnouti se s největším napětím sil do práce a konati ji s celou vášní.

22. XI. 1923

Wells. H. G.: Angličan se dívá na svět.

… Přel. Karel Randé a Vilém Mathesius.

Okna, sv. 2.

Praha, Voleský, 1922.

Viz také:

Syndikalismus!

Nacionalizace!

Poznámky po stranách: (U Jamese) „Objednat!“, „Kam až by sahala nacionalizace vůbec?“

Pozor na zkracování výpisku! Všade, kde zkracujeme, musí být tři tečky. Tam, kde vsunujeme slovo svoje, abychom si citát prohloubili nebo zdůraznili, dát vždy slovo svoje do závorek hranatých!

Velmi důležité při studiu knih i při dělání výpisků je dle Kuntzovy knížky zapisovat si při četbě nebo po četbě hned všechny nápady (analogie atd.), které mne vzrušily. K. sám zachycoval tyto věci parlografem, tj. přístrojem, do něhož se diktuje a z něhož se zase diktované dá opisovat, ale výsledky byly praubohé. Diktovací stroj hodí se do kanceláře, ale do duševní dílny nikoliv.

Heslem výpisku ať je vždy podstatné jméno, které udává obsah výpisku mně nejbližším pojmem! U obyčejného inteligentního čtenáře hodně praktická hesla, která se hned najdou! (Viz 13. Organizace výpisků!)

Datování výpisků doporučuje se proto, aby čtenář věděl, co kdy studoval, a zkontroloval si jednou za čas, kde už je a nehnije-li duševně.

U určitých vědeckých knih jsou zavedeny určité značky, které mi stačí na popis knihy úplně. Mohu si založit takové značky, potřebuji-li, třeba pro své určité časopisy, odkud také vypisuji (ND = Naše doba, Vs = Vesmír atd.). Značky si musím zapsat do zvláštního seznamu (německý „Siegelbuch“).

Čtenář, který nechce zrovna studovat odbornou literaturu, může si pomocí výpisků dělat „libé“ výtahy z různých autorů a sestavovat z nich breviáře dle látky. Bylo by to jakési „utajené“ album, ale mohlo by být někdy dosti zajímavé. Hesly na výpiscích byla by ovšem prostá jména autorů: Balzac, Hugo, Neruda, Gamma atd.

Jakým dobrým materiálem v boji proti polointeligenci jsou výpisky, dokázal by tento případ:

Spousta lidí žvatlá a mluví rozpačitě o spiritismu, animismu a jiných podobných věcech. Kdyby se poslouchali dva inteligenti, kteří o tom hovoří, museli by uznat, že jsou zrovna zralí pro to, aby se jich zmocnil první spiritistický kejklíř docela obyčejnou hypnózou – nevědí o věcech, o kterých hovoří, pranic, domnívají se jenom, že by tomu mohli rozumět.

Nuže, vezmu si např. knihu Maxe Dessoira: „Vom Jenseits der Seele“(Stuttgart, Enke) a založím si jenom dle obsahu tato hesla:

Parapsychologie

Magie

Hypnóza

Sugesce

Automatismus duševní

Dvojnictví

Telepatie

Jasnovidectví

Spiritismus

Kabalistika

Teozofie

Mystika rasová

Buddhismus

Antropozofie

Idealismus, magický

Idealismus etický

atd. 

Co hesel dá se zachytit (a později rozpracovat) a také jen dle seznamu věcného!

Chasidismus

Chirologie

Dematerializace

Depersonalizace

Deuteroskopie

Divinace.

Elevace

Ezotetika

Freudianismus

Hypermnézie

atd. atd.

To všechno patří do „Spiritismu“ – a je dobře, chci-li o parapsychologii mluvit, abych to aspoň částečně znal. Výpisky mne přesvědčují, vedou na nové cesty, brání mou inteligenci proti línému přemýšlení atd. atd.

Jenom se pustit do práce! A ovšem zase: neutonout ve spoustě výpisků, pracovat rozumně, přesně a s jistým cílem v duši! Výpisek je jenom pomůcka, čtenář je hlavní činitel.

5. Breviáře

Breviáře, které si udělá čtenář sám pro sebe, pro svou potřebu, mohou mít velkou cenu výchovnou. Klasickým dokladem jsou breviáře, které se staly známými po celém světě. A není nutno myslet vždy na breviáře církevní nebo na různá „hesla a texty“ všelijakých sekt.

Výpisky do těchto breviářů dělají se z dvojího hlediska: buď z určitého autora, nebo si sestavím breviář pro určitou otázku, která mne zajímá. Mohu si udělat breviář z Balzaca, Carlyla, Němcové – mohu si udělat breviář ze sociologie, z metafyziky atd.

Výpisky nemusí zachycovat přesně stránky knihy, odkud byly vzaty, někdy ani knihu ne. Ovšemže vždy máme mít na paměti, že autor má být zachycen pokud možno přesně už z toho důvodu, že mohu knihu, z níž jsem si vypsal hesla do breviáře, ztratit, že to byla cizí kniha atd. a že si ji chci koupit a nemohu. Citát, který po čase ve svém breviáři čtu, vzbudí ve mně naprosto nějaký nový zájem, ukazuje mi novou cestu, z citátu stává se pro mne věc velmi důležitá, a poněvadž jsem nebyl přesný kdysi, najednou nevím, kde hledat pokračování citátu, resp. myšlenky, kterou jsem tehdy přehlédl.

Příklady breviářů:

I. Winds: „Drama und Bühne“. – Stuttgart 1923.

Je to kniha nejrůznějších hesel o věcech divadelních. Do jednotlivých kapitol sebrány výroky umělců, spisovatelů a kritiků o určité otázce.

Divadlo

Morálka a mravnost

Móda

Vedení a obchod

Červená tužka

Autor

Publikum atd.

Drama

Technika a forma

Dikce a řeč

Charaktery atd.

Některé citáty jsou prokládány. Příklad vypsaného mínění:

Thomas Mann:

Stupeň určitého divadla lze určit dle toho, jak se nám dobře nebo špatně hraje komedie, nikoliv v jaké míře [ono divadlo] podporuje literaturu.51

Číslice na konci udává v rejstříku dílo, odkud mínění autorovo bylo vzato. V uvedeném případě: 51. „Rede und Antwort Versuch über das Theater. IV“.

Kromě tohoto rejstříku má knížka vzadu ještě hlavní rejstřík všech výroků:

Aristoteles 217, 233, 264

Diderot 160, 554, 556 atd.

Žádné prokládání číslic!

II. Výborným breviářem je Lva Tolstého „Kruh četby“ s významným podtitulem: „Vybrané, sebrané a na každý den roztříděné myšlenky mnoha spisovatelů o víře, životě a jednání“. (Laichter, Praha, 2 díly.)

Sebrané myšlenky jsou srovnány dle látky a dle dnů.

Příklad:

6. červenec je věnován myšlenkám o válce.

Citáty: Tolstoj, Rod, Hardouin, Maupassant, Tolstoj, Tolstoj.

Určité věci jsou vytištěny proloženě.

Příklad výpisku na 31. říjen:

„Říkají: Bůh stvořil člověka k obrazu svému. To nemůže znamenat nic jiného, než že člověk stvořil Boha k obrazu svému. Lichtenberg.“

Žádný bližší údaj o knize atd.

Vzadu:

Rejstřík dle jmen:

Bacon I. 219, 529

Ballon I. 230–2

Barburton II. 221

Basilius Veliký I. 465 atd.

Rejstřík dle hesel:

Dobrodiní 3. března, 21. května

Dokonalost 24. února, 11. května, 13. listopadu

Duše 20. ledna, 1. února, 14. prosince atd.

Za heslovým seznamem ještě krátký seznam souvislých článků a povídek, které Tolstoj vsunul mezi hesla na jednotlivé dny. (Obyčejný abecední seznam s datem, kdy se má povídka číst.)

III. V české literatuře máme také „relikviář“ (Mallarméův), který upravil Lešehrad (Praha, Srdce). Je to snůška prací a záznamů, vztahující se k osobnosti milovaného básníka. Věc dosti zajímavá a pietní. V knize jsou: Vzpomínka, oslavná básnička, životopisný náčrt, verše básníkovy, část dramatu, znělky, kratší prózy, úvaha o básníkovi, dopisy a knihopisné poznámky o díle Mallarméově (nejcennější věc v relikviáři).

Stejným způsobem daly by se dělat „Pantheony“ slavných mužů a herců v poznámkách a jiné podobné věci, v nichž nemusí být ani stopa ničemného hračkářství jako v bezmyšlenkovitých „Poeziích“. Typ Windsova breviáře hodil by se i u nás znamenitě tam, kde nemáme např. učebnic, ale dosti chytrých lidiček a žáků, kteří si dovedou z předloženého materiálu udělat „učebnici“ sami.

Obyčejné citátové knihy nebo knihy aforismů a citátů nemohou mít nikdy té ceny jako breviář, který si udělám sám pro sebe. Knihy citátů jsou snad dobré pro toho, kdo se chce blýsknout v nějaké polemice těžkým historickým slovem (ačkoliv takových „historických“ slov je plno v každém lepším autoru, jehož knihu namátkou vytáhneme z knihovny), ale jinak je nutně každá cizí kniha citátů pro inteligentnějšího čtenáře naprosto zbytečnou věcí. Není to kniha „mého systému“, nemusím jí také věřit – je to zkrátka věc pro „čítankové“ lidi, kteří si potrpí na obyčejné pravdy a pravdičky.

Příklad:

Doporučuje se kniha citátů „eticko-osvětové edice“, která má tyto kapitoly:

Oddíl I: Vesmír a příroda. Lidská společnost: rodina, výchova, školství, četba, osvěta, umění. Obec, národ, stát, lidstvo. Politika. Ideály humanitní. Plody lidské práce.

Oddíl II: Střídmost, práce, čistota. Hygiena vlastní duše: Mysl, paměť, rozum, vůle, obrazivost. Soustředění, ukáznění duševních schopností. Jejich souladná činnost v úkolu vlastního zdokonalení. Úspěch vyrovnané osobnosti. Vnitřní volnost, síla osobnosti, výsledek mravního charakteru.

Oddíl III: Jsoucnost duše. Výroky učenců. Zážitky myslitelů. Duše v různých náboženstvích. Svět proměn. Život a smrt. Nesmrtelnost lidské duše. Víra a nevěra. Pesimismus, optimismus. Činná láska k bližnímu. Racionalisté, jiní nemystikové a mystikové o Bohu.

Tedy všeobecný etický a náboženský galimatyáš. Je u nás ještě plno lidí, kteří nevědí, jaké pěkné peníze se dají na skutečném etickém hladě obyčejného člověka vydělat. A jsou chytráci, kteří vědí, jak se dají vydělat. Viděli jsme to už u „rodinné kroniky“.

6. Výstřižky z novin

Dělají se podobným způsobem jako výpisky, jenom že celý text výpisku vystřihujeme. Bývávaly na ně zvláštní výstřižkové knihy, ale neosvědčily se. Výstřižková knížka může být snad dobrá pro herce, aby si do ní vlepoval lichotivé kritiky z různých novin (nelichotivé tam ovšem vlepovat nebude, poněvadž ty nenacházejí v nitru „operátory“ pro další tvorbu), ale jinak lepíme výstřižky na volný list. Z výstřižků přilepuje se pevným lepidlem jenom vršek, aby se mohlo později použít výstřižku v nějaké hotové práci a aby se nám z podložek nestaly pokroucené listy.

Vlastní poznámky zase většinou vpravo od nalepeného výstřižku.

Větší výstřižky dát do obálky! (Heslo na obálku!)

Dole: název novin, ročník, číslo (nebo den, rok).

V hranatých závorkách autor vystřiženého článku, nebyl-li podepsán, ale známe-li ho.

Zaznamenávat dole odkazem i případné polemiky!

Příklad:

Mamatey, Albert.

Československý konzul v Pittsburghu v Americe Mamatey zemřel 21. prosince. – Albert Mamatey se narodil r. 1871 v turčanské župě. Byl zaměstnán v Pešti v závodech Ganzových a již tehdy byl také činný funkcionář pešťského Slovenského spolku. Roku 1893 se odstěhoval do Ameriky, kde si našel místo ve velkých elektrárenských závodech firmy Westinghouse v Bradoock Pa. Mamatey pokračoval také v Americe v činnosti zahájené v Pešti ve Slovenském spolku. Brzy po příchodu do Ameriky stal se jednatelem podpůrné slovenské organizace Národného slovenského spolku… Vedle toho zúčastnil se všech prací organizace Slovenská liga od jejího založení a byl také tři leta před válkou zvolen za jejího předsedu. Jako předseda Národného spolku musil opustiti své místo v závodech Westinghousových, neboť musel se úplně věnovati činnosti spolku. Mamatey zúčastnil se jako předseda dvou největších spolků slovenských v Americe i všech prací revolučních za války. První počátek byl učiněn memorandem Slovenské ligy ve prospěch Slovenské věci, které bylo v roce 1914 rozesláno na všechny vlády Dohody a bylo tehdy ještě stylizováno ve prospěch Slovenska jako části zemí uherské koruny. Jako předseda Slovenské ligy podepsal také památnou pittsburskou dohodu z listopadu 1918. Po válce byl vyslán Ligou do čs. republiky, kde se zdržel tři měsíce. V březnu 1920 se vrátil do Ameriky s poselstvím klubu slovenských poslanců tehdejšího revolučního Národního shromáždění i správní organizace čs. republiky o pracích, konaných pro zřízení státní organizace slovenské. Téhož roku byl jmenován čs. konzulem v Pittsburghu a vzdal se předsednictví Slovenské ligy, v květnu 1923 se vzdal i předsednictví Národného spolku. Autonomistické agitace, prováděné s heslem pittsburské dohody v posledním roku kněžstvem evangelickým i katolickým mezi katolickými Slováky velmi demagogicky, se nezúčastnil a stál jí stranou, ale nedovedl jí ani energicky čeliti, strhován otravným ovzduším demagogie a unavován i osobními útoky, podnikanými na něho proto, že prý zradil za úřad konzula republiky stanovisko autonomistů. Poslední léta byl Mamatey churav, letos musel odejíti do sanatoria, kde byl několik měsíců. Trpěl chorobou nervovou a žaludkovou. Pro Slováky v Americe vydal dvanáct sešitů „ŠkoIy reči anglickej“ ve formě měsíčníku, rok byl také redaktorem Národných novin v Pittsburghu.

Ks.

Lidové noviny

Brno,

25. XII. 1923.

Důležité jsou zejména výstřižky pro politické pracovníky, kteří si schovávají návrhy zákona, debaty k návrhům, jak jsou otištěny v časopisech, politický materiál vůbec, stejně jako národní hospodář si může schovávat materiál o deflaci a inflaci, hospodyně různé rady pro domácnost, sportsman rekordy, spisovatel různé zajímavé denní zprávy (bez udání, odkud je vzal) atd. atd.

Při rovnání politického nebo kulturně-politického materiálu pozor, aby se materiál neřídil jenom v můj „prospěch“, tj. aby nebyl příliš jednostranný! Určité kritické stanovisko aby nescházelo nikdy i vůči vlastní osobě! Jinak ztrácejí poznámky i případné důležité dokumenty v registratuře na ceně.

Známý Štechův „Vinohradský případ“ nemá v podnázvu „Dokumenty“, nýbrž zcela správné označení „Divadelní román“, tj. věc, která chce bavit určitým způsobem, ale nemůže přesvědčit.

7. Provádění evidence

Otázky, kdy rozumíme knize a kdy jsme přesvědčeni o tom, že celá kniha je „spravedliva“, dala by se dle Kuntzovy knížky zodpovědět asi takto:

Knize rozumíme tenkráte, když:

1. jsme všechno uznali (nebo neuznali) za zcela bezpečné, jasné a pravdivé,

2. když jsme si rozložili každou těžkou otázku na celou řadu otázek a rozřešili si je.

Tak se dá provádět evidence určité knihy. A nejlépe snad se dá provádět (důležité zejména u slovníků a vědeckých seznamů) tím způsobem, že si dáme u knihaře vlepit mezi potištěné listy bílé listy papíru, na něž píšeme svoje poznámky. Takovou evidenci vidíme např. v „Literárním letopise Michlově“, který má pražská městská knihovna, a neprováděl ji nikdo čipernější než mladý Havlíček. Takovou evidenci můžeme provádět ledakdes, kde chceme mít v drobnostech naprosté jasno. Ovšemže se to může dít i jenom částečným prokládáním bílého papíru určitých článků ve vědeckých sbornících. Dobrá věc pro evidenci je to vždy. Dá mnoho práce, mnoho studia, ale stojí za to.

Příklad:

Čtu Voltaira a ten mně tvrdí o bibli všelijaké roztodivné věci: O stvoření člověka že existuje dvojí zpráva. Že je 42 mínění o tom, kdy se Abraham narodil. Že jsou v bibli velké lži o Egyptě. Že jsou tam přímo nesmysly o Abrahamovi vůbec. Že židé zásadně lhali o počtu nepřátel. Že Jericho nebylo nikdy opevněno. Že nějaký král Hazor měl dle bible více bojovníků než později turecký sultán. Saulovo vojsko nemohlo nikdy čítat 330 000 bojovníků, David nemohl mít nikdy 1 920 000 válečníků kolem sebe. Hloupostí jsou Voltairovi pohádky o Šalomounovi, který prý měl přes pět miliard zlatých dukátů, 400 000 koní a 40 000 stodol pro válečné vozy atd.

To nejsou hlouposti, neboť Voltaire cituje bibli a je možno kontrolovat.

A rozumí se, že Voltaire nezůstává stát jenom u jakýchsi židovských historických „anekdot“, nýbrž že jde ve studiu nesrovnalostí hodně daleko, aby viděl celou otázku bible před sebou. Probírá např. všechna nesplněná proroctví ze Starého zákona, probírá různé rozpory, které se vyskytují mezi autoritami, všechny chyby v zeměpise, dějepise, přírodopise atd.

Všechen ten materiál mohu kontrolovat do poslední tečky. Rozvážu celou bibli na několik celků a dám si ji proložit bílým papírem. Skoro u každého „verše“ kterékoliv kapitoly v bibli je plno odkazů na shodná místa nebo na místa, která ideově nebo látkově souvisejí – i mohu na bílém listě (po obou stranách) studovat donekonečna: Voltaira, Pascala, Wellhausenovu hypotézu, Drewse atd. atd.

Ovšemže stejně přísnou evidenci máme provádět i ve svých věcech, když na nich pracujeme. Zejména dbát, aby všechny myšlenky byly psány se snahou po určitém pořádku a aby se provedla přehledná práce do důsledků, zda se nic podstatného nevynechalo.

Proto je důležito všímat si i na pohled náhodných věcí a myšlenek. Nevycházet bez tužky! Tyto věci psát si do praktického notesu. Datovat si je? Snad i to je více než zajímavo.

Praktické zápisníky vyrábí v Německu např. firma Soennecken. Některé zápisníky mají rejstřík. Zápisník má ve hřbetě mechanismus, kterým se lehce otevřou kroužky, držící papírový materiál. Papírové lístky se dají přeřazovat a lehce vyřazovat. Do takového zápisníku vejde se plno různého materiálu, který je si možno doma zcela klidně roztřídit. Tyto zápisníky jsou stejně výhodné jako známé studijní sešity (Kolleghefte jako např. „Jupiter“), kde pružný hřbet v sešitě zachycuje volné listy papíru. Tyto listy mohu vyndat, popisovat a měnit dle libosti. Jeden sešit stačí na celou řadu různých přednášek, tam, kde jiný, nepraktický student tahá s sebou plno sešitů na přednášky jednotlivé.

Na sbírání známek, fotografií a výstřižků doporučuje se tzv. „K-Buch“ firmy Kaiser-Plauen, která má bezpečnostní uzávěrku. „Kulturbuch“ firmy Rehfeld – Drážďany, otevírá se klíčkem, který musí narazit na proužek papíru s heslem. Nepovolaný nemůže do knihy. Podobný materiál zápisníků s mechanikou (a potom i velkých obchodních knih na kroužky) dodávají i firmy Atlas (Bielefeld), Bedeo (Altona) a jiné firmy. V poslední době začínají je vyrábět i české firmy. Doporučovalo by se, aby se inteligentní čtenáři po nich horlivě ptali.

Poznámka pro knihovníky: Neukazují tyto knihy, jak by mohl vypadat vzorný inventář = přírůstkový a místní seznam zároveň? Inventář na volných listech – jaké ulehčení práce a jaký přehled po knižním materiálu!

Zajímavé knihy na kroužky hotoví francouzská továrna Kalamazoo. Zde adresa: Paris. Rue Scribe 7.

8. Marginálie

Poznámky po stranách textu jsou obyčejně výrazem naší vůle po našem systému v tom, co čteme. Těmito „margináliemi“ jsme ve styku s operátory; proto mají naše vlastní poznámky v knize velký význam. Ovšemže je píšeme jenom do své knihy.

„Margináliemi“ bylo by možno zvát vlastně i čáry, kterými podtrhujeme věci, které se nám líbí, s nimiž souhlasíme nebo nesouhlasíme. Kuntze např. zavedl si v knihách, které studuje, trojí tužku, která zastává hodně místo marginálií. Tato trojí tužka jest:

– hnědá (nevyjasněný pojem),

– zelená (nedokonalý pojem, proti kterému však nelze ničeho namítat) a

– fialová (zachycuje definitivní význam).

Červená a modrá tužka ve studii přednášek u nás zase bývá pouhou pomocí paměti, má tedy jakýsi determinační význam. Někteří lidé zatrhují rádi červenou jména, modrou důležité věci, černou obyčejnou tužkou věci zajímavé. Pak zastupuje červená tužka neprovedený rejstřík jmenný, modrá věcný. Kniha stává se zdánlivě přehlednou.

Marginálie píšeme obyčejným písmem nebo stenografií, debatním nebo značkovým. Nejčastěji debatním. Hlavní heslo vypisujeme jedním slovem. Přitom dá se zase docela přesně pracovat.

Tištěné marginálie nejsou vlastními poznámkami po stranách, nýbrž margináliemi dispozičními, kterými se dispozice rozšiřuje.

Příklad:

Německá „Systematische Philosophie“ (Die Kultur der Gegenwart, Teil I, Abtlg. VI. Teubner – Lipsko) má v oddíle Etika od Bruno Baucha tuto pěknou dispozici:

Úvod

I. Všeobecnost základního zákona mravního vědomí

II. Obě formy všeobecnosti etické zákonitosti vůbec

III. Forma, obsah a materiál etického určení

IV. Obsah etického základního zákona

V. Mravní účel a mravní pohnutka

VI. Jednostrannost ve všeobecnosti etického základního zákona

VII. Mravní osobnost

VIII. Mravní společenství

IX. Zákon mravních hodnot a systém hodnot

X. Dějiny a volnost

XI. Povinnost a právo

XII. Etický význam státu

XIII. Národní étos

XIV. Lidstvo

Závěr

Ale odstavec X. má tyto „marginálie“ na příslušných stránkách: Syntéza hodnoty a skutečnosti. – Počátek hodnot a historický život. – Smysl práce. – Vůle, hodnoty, povinnost. – Časová a nečasová kulturní hodnota. – Svoboda. – Negativní svoboda volnosti. – Pozitivní svoboda. – „Štěstí“. – Zodpovědnost. – Konkrétní mravnost atd.

Tyto marginálie jsou neobyčejně husté, takže skoro nepřipouštějí skutečných marginálií. Mají pouhou zjišťovací cenu a provádějí mne po knize jaksi stejným způsobem, jako to činily staré postily, které měly po straně také plno „dispozičních“ marginálií.

Dispoziční marginálie Sakmanovy knihy „Voltaires Geistesart und Gedanlkenwelt“ (Stuttgart, 1910, Fromann) jsou zase tak řídké, že musím mezi ně se svými, abych si celou knihu propracoval. Tak např. je celá kapitola o pobytu Voltairově v Anglii bez poznámek po straně. To neznamená, že chci, aby na každé straně se skvěla nějaká moje duchaplná poznámka, ale přece jenom vypíchnu si po straně aspoň pár jmen, abych do knihy „viděl“. Však víme všichni, že bez Anglie nebyl by se stal z Voltaira Voltaire!

Škoda, že tu nelze uvést řadu poznámek Masarykových v románech Dostojevského! Masaryk četl Dostojevského s perem v ruce. A proto mu tak hluboce porozuměl.

9. Dispozice a obsahy

Dispozicí zmocňujeme se determinantů knihy. Dispozice je daleko širší než obsah, ale někdy bývají v knihách obsahy, které nahrazují úplně dispozici.

Příklad:

Hodža, Milan: „Československý rozkol“, 1920. Turč. Sv. Martin. Nákl. vl. Díl prvý, částka III. „Bernoláčtina“ v „Obsahu“:

Bernolákova idea o slovensko-národnej individualitě a vlivy individualistické koncom 18. veku. – Determinuje sa „uhorský politický národ“ a jeho povaha. – Ideologia „uhorskej svobodomyseľnosti“ a jej pramene. – Lóže. – Draškovič, Martinovič. – Hajnóczyho maďarský nacionalizmus. – Výhl’ady slovenčiny. – Hovory o slovenskej úradnej reči. Motívy politické. – Malomocnosť češtiny. – Pramene Bernolákovej národnej myšlienky. – „Maďarská svoboda“, feudálny konštitucionalizmus. – U Čechov už i vedľa feudálneho konštitucionalizmu náboženský a společenský kriticizmus a individualizmus. Slovenský konzervatizmus. – Osud Bernolákovej obnovy jazykovej. – Príčiny jej neúspechu. – Nehotovost slovensko-národného společenského stroja. – Vývin slovenskej národnej myšlienky na osnovách Bernolákových. – Katolicky konzervatizmus s bernoláčtinou, umiernené osvietenstvo s Palkovičovým „Týdenníkem“ a s českoslovenčinou. – Slovenské súvisy s uhorským poloúradným konzervatizmem. – atd., atd.

Vidět, že stačí jenom brát hlavní z těchto bodů a napsat si je na příslušnou stránku, aby kniha byla úplně „predisponována“. Stejně je tomu např. v mnohých spisech Masarykových. Jeho „Nová Evropa“ má jenom přes 200 malých stránek, ale obsah na sedm stran! Na 10 stran textu 7. kapitoly, která jedná o právu národů na sebeurčení, připadá v obsahu 14 řádků hustého písma:

Národnostní cit a idea a národnostní právo. Právo národu na sebeurčení vyplývá z mravní hodnoty humanitního principu. Z uznání hodnoty lidské osobnosti vyplývá uznání národů a společenských kolektivit vůbec. Rovnost jazyků před zákonem. Středověké hodnocení dynastického státu atd. atd.

Kniha je tak jasná, že nepotřebuji se s dispozicí vůbec namáhat. Nanejvýš že k této knize udělám věcný rejstřík, který tam není, ale i ten zdá se být úplně zbytečný.

Knihy, které jsou jasně psány a mají obsah, nepotřebují mé dispozice. V některých knihách je dispozice vůbec nemožná. Platí to zejména o sbírkách laciných „esejí“. Někdy se dělají dispozice pro určité články v časopisech. Taková dispozice, vlepená vzadu za obsah ročníku, bývá velmi dobrá pro pozdější studium detailů. Je dobře, opisujeme-li z obsahu nebo z autorovy dispozice nadpisy určitých odstavců a vpíšeme-li je do knihy tam, kde začínají. Zároveň napíšeme pod heslo číslici stránky, kde příslušný ideový odstavec končí.

Pořádná dispozice v jasných odborných knihách bývá doplněna i seznamem literatury, kterou možno si studium této knihy doplnit. Těmito seznamy dá se provádět kontrola napsaného a zároveň se dá z těchto seznamů doplňovat naše knihovnička.

„Das deutsche Theater“ (Bd. I. 1922–3. Schroeder, Bonn), má např. přes 200 stran ze 400 samou literaturu o divadle! Jsou tam poznamenány knihy, brožury, pojednání v časopisech, disertační práce atd.! To už je materiál ke studiu takřka na dosah ruky.

Dispozice v románech se neudržely. Zbyly jenom v humoristických skladbách. V románech nemají opravdu žádné ceny. V odborné literatuře měl by se je naučit vytvářet každý čtenář.

Kuntze navrhuje pro knihy, kde nemožno se dopátrat dispozice, práci pomocí indexů. Celá kniha rozdělí se na díly (I, II, III, IV). Každý díl se rozdělena oddíly AI, AII, BII, AIII, BIII, CIII, AIV atd. Oddíly dělí se na odstavce (malé písmeno). Např. a znamená první odstavec k prvnímu oddílu prvního dílu. Odstavce se dělí zase na pododstavce atd.

„Index“ spočívá v tom, že se napíše na stranu textu značka odstavce nebo oddílu, a ní krátce námi formulovaný obsah a stránka, kde odstavec končí.

Kuntze sám rozdělili indexy do obsahu své knížky (spíše pro poučení než z nutnosti) a jeho obsah vypadá pak na začátku takto:

Dispozice ke knize Wellsově „Angličan se dívá na svět“, o níž už tu byla zmínka, musela by být ke každému článku zvláště. Nebo by se mohl ke knize udělat věcný seznam, který by nahradil jednotlivé dispozice, které by mohly vypadat asi takto (heslo, které vystihuje hlavní obsah článku, si podtrhnu):

I. článek: Odpoutání. Str. 11–16

Nové možnosti světových styků. – Lidská zkušenost roste. – Uvolnění dobrodružných tendencí v lidstvu. – Stěhovavý život a jeho následky. – Obtíže politického vyjádření stěhovavé Evropy. – Lidstvo budoucnosti.

III. článek: Sociální všeléky. Str. 53–59

Žádná potřeba spasitelů. – Všichni musíme zdokonalit „styl“ státu. – Jak rozšířiti určité výsledky? – Stálá, pronikavá kritika. – Vytrvalý, nepřetržitý nátlak. – Studium idejí o veřejných otázkách.

IV. článek: Syndikalismus, či občanství? Str. 61–69

Zhoubné zesilování systému dělby práce. – Pro konstruktivní socialismus. – Odborářství a syndikalismus. – Hloupost „specializace“. – Ideál moderního státu. – Dělnická třída musí jako „třída“ zmizet! – Nutnost sociální rekonstrukce. – Odstranění bezradostné práce všemi. – Závazné období práce. – Všeobecný odvod. – Nebezpečí občanských válek.

Někdy najdeme všelijaké knížky filozofické nebo filozoficko-historické, které mají prazvláštní obsahy. Je to jakýsi samý vybuchující „operátor“, z něhož nestala se myšlenková tendence ani determinant. Zajímavé knihy, ale bývá v nich materiál hodně přeházen.

Příklad:

O Voltairovi (když už o něm píšeme několikrát) vydal pěknou knihu také Josef Popper-Lynkeus, známý autor „Realistových fantazií“. Knížka vyšla u Reissnera v Drážďanech 1920 a má v obsahu tuto „dispozici“:

Voltaire jako básník.....................................................str. 33

Objektivní bezcennost každého negujícího
estetického úsudku.................................................str. 37

Každý estetický souhlas má pro básníka
hlubokou cenu etickou..............................................str. 38

Všeobecně zdůrazňuje se estetický souhlas
nebo nelibost jako věc příliš důležitá……………………..str. 40

U díla uměleckého rozhodují o hodnocení
jenom skutečné estetické účinky……………………….str. 41

Emil Faguet kárá Voltaira jako kritika…………………….str. 44

Voltairovy názory o Shakespearovi…………………….....str. 45

…………………………o Rabelaisovi…………………………....str. 53

Lidé starají se více o blahobyt a luxus
než o nejdůležitější a nejnutnější snahy kulturní……...str. 57

Protikulturní mocnosti jsou dnes zase v plné
činnosti – příklady…………………………………………….str. 58 atd.

Tu je přímo třeba nechat dispozici „dispozicí“ a zachránit všechno věcným rejstříkem a vlastními margináliemi!

Dispozice věcí, které chceme vytvořit, neprovádí se nikdy tím, že si prostě celý materiál rozdělíme. Je třeba o věci uvažovat, najít krystalizační bod celé látky a odtud postupovat zpět. Kuntze říká, že by se proto měli učenci v mládí hodně učit od redaktorů, jak jít na každou otázku právě od jejího rozuzlení. Věci nemají prý se tisknout, nereprezentují-li i výsledek (jako se nemá provozovat drama, které je prostě bez konfliktu a ničeho neřeší).

Jako herec hledá vlastní charakter svého hrdiny a je nabit vůlí vytvořit tohoto hrdinu úplně a jedinečně, tak má vytvářet každý svou dispozici, být důsledný a udatný. Jak si provádí duševní pracovník řez napříč a řez podél celým svým dílem, je jeho věcí, ale musí vidět své dílo celé. Dobře, když si zjistí všechno, co tvrdí, i diagramem.

Ve vytváření naší dispozice pomáhá nám znamenitě princip analogie (tzv. objevitelský nebo heuristický princip). Předpokladem pro tento princip je inteligence duševního pracovníka. – Buďme inteligentní, všechno ostatní bude nám přidáno!

10. Režijní kniha

Kniha, která tvoří základ jevištního provedení určité hry a kterou nazýváme režijní knihou, mohla by v praxi vypadat asi takto:

Hlavní pravidla:

Šetřit značkami! Neudělat z knihy věc, které nikdo nerozumí!

U herců prosazovat svoje směrnice teprve po dohodě s nimi. Snad budou mít oni někdy lepší nápad než režisér!

Vyzkoušet si určité možnosti a rozhodnout se pro umělecky nejsprávnější (nikoli nejúčinnější)!

Tužka, kterou se píše všady, zachycovala by režii deklamace. Řekněme:

– obyčejná čára = dram. zdůraznění,

– vlnitá čára = citové, lyrické zdůraznění,

– dvojitá čára = zvýšené dram. zdůraznění,

– obyčejná a vlnitá čára = dramatický výraz + lyrika,

– tečkovaná čára = úsečná řeč,

– dvojitá tečkovaná čára nad slovem = ukrytý, připravený efekt, který zdánlivě mate,

– P, p, π = pauzy velké, menší, malé, u nich v závorce „dechové“ jedničky, jak dlouho pauza trvá,

– značka crescenda = patos stoupá,

– značka decrescenda = patos klesá,

– obyčejná závorka = jasná citová hodnota,

– špičatá závorka – jasná dramatická hodnota,

– hranatá závorka = zrcadla, k nimž píšeme i stránku, kde se na ně naráží později,

– vykřičník = podporování akce,

– otazník = rozvíjení akce novým směrem,

– kombinace vykřičníku a otazníku pro přesunování a rozšiřování konfliktu

atd. atd.

Červené péro všade (práce doma) zachycovalo by režiséru určité hodnoty vnitřní režie (značkovým písmem). Sem by patřily:

– příprava efektu,

– charakterové jádro,

– ostré zavinění char. „obrysu“,

– variační prvky,

– ilustrační prvky,

– důležité okamžiky „metamorfózy“ na scéně,

– retardační momenty a jejich úskalí

atd.

Černý inkoust (práce doma) jenom po pravé straně zachycoval by režii vnější, světla, nejnutnější přechody, vrcholné situace, efekty zvukové atd. Pro všechny poznámky (zejména pro němou hru s partnerem) musely by tu být zkratky jednajících osob. Ty se dají vepsat do seznamu osob. Scény a jejich výstavba musí se kreslit stranou.

Pro přechody osob rozdělit jeviště snad na šest dílů: I, II, III vpředu a IV, V, VI vzadu. Definitivní pozice dá se naznačit zlomkem.

Příklad:

Král přejde ze středu jeviště a stane u levé kulisy (od diváka) trochu dozadu. Šašek odloučil se od svého pána a přešel úplně na druhou stranu dopředu.

K II – I/IV

Š V/II – III

Šesti číslicemi dá se zachytit spousta kombinací a jeviště je pořád správně nerozděleno na dvě poloviny, jako by tomu bylo u čtyř číslic.

Každý režisér si dělá režijní knihu ovšem dle svého. Po některých německých režisérech vypadaly prý režijní knihy jako zápisky bláznů. Věřím, zvláště měl-li takový pečlivý režisér šest „prvních“ herců se všemi hloupými námitkami pořád k dispozici!

11. Hesláře

Obyčejní čtenáři rádi si zapisují obyčejná hesla do vázaných knih s nalepenými abecedními literami po stranách. Této formě výpisků dalo by se říkat heslář. Dobré by bylo, kdyby se i sem dělaly výpisky podle pravidel, které jsme u výpisků stanovili, kdyby se správně provádělo zkracování textu atd. Snad by tyto hesláře mohly být dosti důležité tam, kde bych si do nich chtěl shrnout práci a názory jednoho člověka – třeba Masaryka, Carlyla atd.

Pak bych zapisoval do oddělení „S“, neohlížeje se nic na to, že se heslo opakuje nebo že uvnitř nejsou hesla v „S“ v abecedně uspořádána, zápisky s hesly, jako:

Socialismus

Sociologie

Skepticismus

Sensualismus stejně jako do „T“ zápisky s hesly: Tolstoj, Teokracie, Teologie

atd.

Zadní stránku určitého písmenového oddílu musel bych si ovšem nechat pro odkazy. Například:

Panteismus viz Náboženství

Plato viz Filozofie, řecká

Psychologie sociální viz Sociologie

atd.

Lepším heslářem byl by zmíněný zápisník s mechanikou. Ten už by začal zastupovat roli výpisků, jak mají být. Takový „notes“ měl by konečně i to dobré, že bych si mohl (na čas) řadit hesla uvnitř určitých písmen pěkně abecedně, abych se v nich dobře vyznal. Tedy např.:

Sensualismus

Skepticismus

Socialismus

Sociologie

atd.

Skutečným heslářem zveme ony knížky, do nichž si píšeme důležitá hesla ze svého zaměstnání, poznámky k nim, rozhodnutí s daty atd.

Například knihovník má mít heslář, kam si píše všechna svá rozhodnutí, která se týkají jeho práce v knihovně. Poněvadž je např. zrovna i v pravidlech o budování jmenného seznamu v různých příručkách dosti nesrovnalostí, musí si věci vypracovat a ustanovit se na určité, pevné směrnici své práce v knihovně.

Takový heslář má potom (třeba bez abecedního pořadu) hesla:

Seznamy......................................str. 48

Samohlásky ö, ü……………………...str. 26

Název věnovací………………………..str. 16

Číslice…………………………………...str. 32

Redaktoři……………………………… str. 53

Passepartout…………………………..str. 62

Dodatky…………………………………str. 13

Spisy anonymní……………………….str. 5

Doporučovalo by se i pro jiná duševní zaměstnání, zejména v úřadech, učitelům, inženýrům aj.

12. Rejstříky jmenné a věcné

Mají být v každé větší poučné knize, a kde nejsou, musíme si je často udělat sami. Zvláštního na nich není nic, hlavní by bylo, aby nebyly příliš nimravé, ale aby byly udělány svědomitě.

Příklady rejstříku jmenného a věcného z „Přehledných dějin literatury české“ (Jan V. Novák – Arne Novák, Olomouc, Promberger, 1913. Druhé, přepracované a rozš. vyd.):

Podjavorinská Ludmila 653

Podlaha Antonín 671, 731, 745 a násl.

Podlipný Jan 291

Podlipská Ludmila 438

Podlipská Sofie 261, 262, 290, 326, 327, 336 a násl., 367, 368, 409, 420, 573

Podlipský Josef 269, 336

Podlipský Prokop 596

Poë Edgar Alan 447, 471

Poggius 83

Pogodin M. P. 194

Pohl Jan Václav 110

Pohorecká Žofie 551

Pohorská L. 276

Pokorný-Pikulík J. V. 427

Pokorný Rudolf 313, 403, 426 a násl., 544

Polák Milota Zdirad 103, 201, 149 a násl., 562, 706

Polesný K. 746

Pölitz K. H. L. 144

Polívka Jiří 195, 604, 605, 690, 692, 703, 713 a násl., 743

Z Polžic, v. Harant

Pope A. 142

Popelková Anna 544 atd.

Pěstoun 368

Peštbudínské vědomosti 299

pěvci dvorští 10

piaristé 87

písemné památky evangelické minulosti české 731

písemnictví lidové 124, 125, 130, 131, 136, 138

píseň baladická, v. balada

píseň k sv. Dorotě 29

píseň o pravdě 57

píseň Ostrovská 10, 11

píseň Svatováclavská 10, 720

píseň Vyšehradská 156, 161

písmo cyrilské 116, 159, 192

písmo hlaholské, v. hlaholské písmo

písmo latinské, v. latinské písmo

písmo sv., v. bible

písně (v. též zpěvy) 5, 8, 10, 19, 29, 40, 46, 47, 49, 59, 60, 66, 81, 83, 85, 127, 153, 157, 158, 171, 191, 192, 199 a násl., 202 a násl.

písně duchovní 8, 10 a násl., 29…

písně makaronské 29

písně milostné 29, 30

atd.

Velmi zajímavé a snad nejpraktičtější jsou rejstříky jmenné a věcné zároveň. Několikráte už zmíněná „Systematische Philosophie“ má takový rejstřík, který by v češtině vypadal asi takto:

Absolutno……….....115, 379

Abstrakce.……….....16, 270

Agnosticismus…….…….18

Aischylos…………..396, 411

Akademie…..........214, 310

Albertus Magnus….....142

Alembert, Jean d’……...113

Algebra…………..24, 49, 59, 117

Altruismus……....152, 174, 294

Amerika, filoz. vliv
na Evropu ……….410, 432, 473

Amerika, metafyzika

ve 20. století……..…...450, 454

atd.

Doplňujeme-li knihu rejstříkem, děláme si záznamy stránek k určitým heslům na menší lístky v malé kartotéce. Je to práce zdlouhavá, ale vyplatí se. Zejména věcný rejstřík je vždy cennou součástí každé odborné knihy.

Pro zábavu je si možno udělat u povídkářských spisovatelů jmenný rejstřík, do něhož zapisujeme charakteristiku jednajících osob. Bývá to někdy velmi, velmi zajímavé, zjistíme-li, že v románě běhají jakési pláště bez charakterů a sukně bez „temperamentu“. U některých kritiků zase zjistíme rejstříkem věcným, že melou pořád na jednom mlýnku a že kalí jenom vodu „snahou o styl“.

13. Organizace výpisků

Dáváme-li si práci s výpisky, máme si dát práci i s jejich organizací. Prostý šuplík, obyčejná zásuvka není ideálním místem, kde výpisky dozrají. A na organizování výpisků nestačí pouhé obálky s nápisy, staré desky z časopisů nebo pouhopouhé pořadače obchodních dopisů. Pořádání dopisů obchodních a pořádání výpisků je sice věc příbuzná, ale nikoliv stejná.

Doporučuje se, aby výpisky byly opatřeny co nejpřesnějším heslem. Klasifikovat prakticky a nebát se, je heslo, které platí i zde, zrovna jako v knihovně, kde konečně v systematickém řadění platí pro nás věta amerických knihovníků: „Zařaď knihu tam, kde bys ji nejdříve hledal!“ Probatum est. Schvalujeme znovu a znovu. Že by se výpisky musely číslovat běžným číslem, jak prý to dělal Faraday, o tom se ovšem nemusí debatovat.

Vlastní pořádání výpisků provádíme ve schráněčích a v pořadačích nejrůznějších druhů. Průměrně dobrým schráněčem, který se dá postavit do knihovny, je Pultarův schráněč (Vágner, Brno), do kterého se dají vkládat měkké obaly s látkou určitě roztříděnou. Schráněč má dole podlážku, aby materiál nevypadl, a dá se pomocí patentní přezky zavírat, ať je pln, či pln jenom z polovice.

Kuntze doporučuje abecední a systematické pořadače různých firem z Lipska a Frankfurtu, přičemž sám poznamenává, že nejlepší je pořadač abecední.

Ideálním pořadačem je tzv. Greifer-Mappe, německý výrobek, opravdu praktický. Jsou to velmi slušné, pevné obaly, které mají na přední stěně malý jazýček (asi 6 cm dlouhý). Jazýček je vyztužen kovovou podložkou asi do hloubky 8–10 cm a nalézá se na přední straně obalu. Zatlačíme-li naň opětným pohybem, odsuneme obaly, které jsou před naším obalem, a tím že ho poněkud stlačíme dolů, obal se otevře. Na jazýček dají se lepit štítky různých barev a různých hesel. Tedy: praktický, pevný jazýček a důkladný obal. Obaly kladou se do schránek hřbetem dolů a jazýčkem vzhůru.

Velikost těchto praktických obalů na záznamy je 32–26 nebo 38–26 cm. Hodily by se sem tedy znamenitě ony výpisky o formátu 23 × 30 (čtverečkovaný papír), jak isme o něm psali v kapitole o výpiscích. Kdyby byla psána hesla na papír 23 × 30 ve stejné výši, hledalo by se v takovém obalu např. s heslem „Spiritismus“ a s abecedně zařaděnými výpisky:

Dvojnictví

Hypnóza

Kabalistika

Mystika atd. atd.

uvnitř obalu vskutku ideálně! Ovšemže se vypisování nedá vázat na určité formáty a že ledakdys je důležitější „operátor“ na kuse novinového papíru než determinant na „příslušném“ kvartu, ale přece jenom: pokud možno – nepolevovat! Přehlednost je pro duševní práci něco, co se nedá dosti vynachválit!

Rozvádět tuto kapitolu do všech podrobností je naprosto nemožno, poněvadž i tu musí mít zase každý pevnou vůli „k vlastnímu systému“. Určitý návrh řešíme v poslední kapitole při otázce praktického stolu, ale tento návrh není ani návrhem, nýbrž fantazií o tom, jak by konečná organizace výpisků a jiného hotového písemného materiálu vůbec mohla asi vypadat.

Začátečníci učiní dobře, když pod široké výpisky z jednotlivých autorů, které začínají studovat, napíší si zkráceně další vývoj vypsaného tvrzení, resp. obrázek autorova názoru v té neb oné knize na určitou věc celkem.

Vypíši-li si ze zmíněného už spisu Hodžova o československém rozkolu např. heslo Nacionalismus, slovenský (třeba ze str. 88 a 89), napíši si pod toto heslo jako svoje poznámky krátce debatním písmem, jak otázka tohoto „nacionalismu“ se vyvíjí dále.

Poznamenám si popř. k tomuto výpisku literaturu, kterou znám já sám.

Poznamenám si, jak vypadá dneska „nacionalismus“ na Slovensku koncem 1923 atd.

Poznámky pod výpisky ať vedou a rozšiřují obsah!

Ale neplýtvat jimi! Hlavní věc je tu zase výpisek, a ne poznámky!

Otázka, jak rozdělovat materiál roztřiďovači nebo jak ho řadit do obalů hlavních a vedlejších, není tak důležitá, jak by se na první pohled zdálo. Děláme si výpisky, vystřihujeme si věci, které nás zajímají v novinách, ukládáme z praktických zápisníků věci, které nás zaujaly vzrušenou křivkou analogie s věcmi, které známe: seřadíme materiál po svém. To je vše.

Jistě, že to nikdy nebudeme všechno seřaďovat abecedně! Nebudeme zakládat ohromnou řadu vševědnou (jak se to dělá vlastně v desetinném třídění), nýbrž praktické „shluky“ výpisků kolem určitého centra, z něhož se rozvíjejí nová střediska, která přetahují staré naše výpisky do nových obalů, půjčují je novému hlavnímu heslu, předávají je celé skupině souřadných hesel atd.

Příklad (praobyčejný):

Někdo začne si dělat výpisky z Masaryka. Dělá si výpisky i z jiných filozofů, hází tedy poznámky do obalu „Masaryk“ (jiný čtenář řadí je tak v kartotéce). Pak musí rozhodně oba materiály třídit. Hesla „Masaryk“ (na lístcích nebo výpiscích) zůstanou jen tam, kde jsou všeobecné věci o Masarykovi nebo kde je zachycen Masaryk – osobnost v charakteristických maličkostech. Z hesla „Masaryk“ stane se heslo hlavní, všeobecně popisné, a u celé řady výpisků objeví se hesla nová (jiný inkoust?):

Bolševictví (volíme namátkou, poněvadž každý čtenář má své třídění)

Etika

Filozofie

Filozofie dějin

Havlíček

Humanita

Logika

Marxismus

Otázka, česká

Otázka, ženská

Otázka, židovská

Politika

Skepse

Socialismus atd.

To znamená novou práci, nové výpisky, nové lístky, nové studium. A ovšemže materiál se zase může dělit dále dle různých hledisek časových a vývojových:

Politika česká

         evropská

         klerikální

         mladočeská

         radikální, rakouská, realistická, sociální, zahraniční atd.

Nové studium, nové lístky, nové roztřidovače, nové obaly za hlavním obalem „Politika“… A tak se to dá provádět všade. Cílem uspořádání musí mně býti moje přednáška nebo moje kniha, nebo ještě lépe: „Kniha“ kterou nikdy nenapíšu, ale kterou jsem si ve skutečnosti už svými výpisky napsal. Sám pro sebe. Abych „věděl“.

Uvnitř obalů (nebo oddílů mezi roztřiďovači) řadíme materiál rovněž jenom dle svého tajného cíle. Můžeme řadit materiál abecedně např. dle autorů nebo dle hesel, můžeme řadit systematicky dle podhesel, která jsou uvnitř obalu nebo mezi roztřiďovači, které nesou hesla hlavní. Hlavní je, aby toto rozdělení, které dá tolik přemýšlení nezasvěceným, bylo zase nejpraktičtější pro mne.

Příklad:

Mám před sebou knihu L. Solvaye: „L’Évolution theâtrale“ (Brusel 1922, sv. I). Oddíl o belgickém dramatu má kapitoly:

1. Jazyk. Nové umění. Divadlo „francouzského výrazu“

2. Maurice Maeterlinck

3. Emile Verhaeren

4. Gustave van Zype

5. Ivane Gilkin atd. atd.

Toto byla snad hlavní hesla v kartotéce autorově nebo v jeho obalech. Jak seřadil autor heslo: Maeterlinck? V kapitole vidíme seznam her, seznam zvláštních rčení, citát z Mallarméa, z Morice, Emersona, z „Vnitra“, obsahy pěti her. Rozumí se, že autor nemusel mít vůbec žádné kartotéky ani výpisků v obalech, poněvadž věc je udělána až příliš krátce, ale měl-li, neměl-li: duševně seřadil si materiál k Maeterlinckovi čistě po svém a dlouho o abecedním nebo systematickém řadění jistě nepřemýšlel.

Monty Jacobs v knize „Ibsens Bühnentechnik“ (Drážďany, 1920) má hlavními hesly v obsahovém náryse:

Prostředky charakteristiky

Monolog a dialog

Jak se rozvinuje minulost

Stupňování atd.

Každé heslo ovšem může být (a je) zase rozloženo. Zrovna první:

Ibsenovy profily

Kontrasty

Uvádění

Souběžné figury

Pokyny pro režii

Předpokládejme kartotéku: Uvnitř běžely poznámky dle Ibsenových her. Poznámky pak šly za sebou dle časového pořadí her nebo dle toho, která hra byla pro problém nejdůležitější.

Předpokládejme obaly: V kapitole o retardaci (Ibsen a Francouzi) musely by být výpisky ze Scriba, Augiera, Sardoua, Brandesa atd. a teprve pak vlastní doklady z Ibsenovy tvorby. Vpředu mělo být (jde-li o tento případ) více materiálu o retardaci celkem, než je v kapitole uvedeno. Kapitola je chudá.

Odvaha k vlastní práci roztřídí více. Práce ovšem nesmí být hloupě titěrná. Nelekat se a jít se svým slovníkem (a tedy se „svými“ hesly, podhesly, hlavními a vedlejšími výrazy) i do filozofů jako Guyau, Kierkegaard, Bergson atd.! Slovník poroste, materiál se chvílemi velmi znatelně pohne. Objeví se určité „uzly“, které nutno rozetnout pečlivým studiem otázky, způsobivší celé zauzlení. Dále studovat! Nepovolovat! Zakládat si přehledy věd! Prostudovat si „suchou“ vědeckou knížku, jak se v ní tvoří, prohlédnout si důkladně i senzační vědeckou knížku a nalézt, kde její fejetonistická práce jenom baví, ale pranic netvrdí. Chybami a cvičením učíme se všichni.

14. Organizace v desetinném systému

Organizace výpisků pomocí Deweyovy encyklopedistické klasifikace byla by věc ideální, kdyby se celý systém přece jenom nemusel upravovat. Ovšemže tyto výpisky musely by se řadit jenom do kartotéky. Organizace v pevných obalech byla by velmi nákladným pokusem.

Všechno bližší o desetinném třídění viz ve spisech L. J. Živného o knihovnictví si knihovnách, hlavně však v malém spisku „Třídění desetinné v praxi“ (Praha, 1917, Svaz osvětový). Knížka má přílohou diagram, který navrhli Springer–Živný a odkud bereme to rozdělení, indexy atd.

Dewey rozdělil celé lidské vědění na 10 dílů, tzv. třídy, které jsou:

0. Díla všeobecná

1. Filozofie

2. Náboženství. Teologie

3. Sociologie (právo)

4. Filologie

5. Vědy matem. a přírodní

6. Technologie (vědy užité)

7. Krásná umění

8 Literatura

9. Historie, zeměpis

Třídy dělí se na řady. Příklad: 3. třída dělí se na:

30. Sociologii (všeobecně)

31. Statistiku

32. Státovědu

33. Nár. hospodářství

34. Právo – zákonodárství

35. Administraci

36. Pojištění – spolčování

37. Vyučování – výchovu

38. Dopravnictví

39. Lidové zvyky a život

Řady dělí se zase na podřadí. Příklad: 32. řada dělí se na:

0. Státovědu všeobecně

1. Stát a společnost

2. Stát a církev

3. „Politiku“ vnitřní

4. Volby, hlasování

5. Kolonizaci

6. Otroctví

7. Zahraniční politiku

8. Parlament

9. Politické strany

Čtenář si už dovede představit rozdělení jiných řad, tříd a konečně i podřadí atd.

Délka číslice by ovšem při zařaďování očíslovaného výpisku nerozhodovala, hlavní by bylo, čím by číslice začínala. Šly by tedy za sebou číslice: 39, 4, 41, 42, 456.4 atd.

K tomu je potřeba znát různé indexy a pomocné indexy, které jsou:

a) Index země- a dějepisný (uzávorkovaný):

   (285) = jezera

   (31) = Čína

   (4371) = Čechy

   (4396) = Hercegovina atd.

b) Pomocný index formální (uzávorkovaný a počínající nulou):

   (0795) = dotazník, anketa

   (046) = článek novinový

   (0831) = recept

   (0861) = lístkový katalog atd.

c) Pomocný index hlediska (dvě nuly bez závorek):

   001 = hledisko spekulativní: plán, účel, postup

   002 = hledisko praktické: provedení, konstrukce atd.

d) Index časový (do uvozovek):

   „03“ = IV. století po Kr.

   „1493“ = rok 1493

   „1923.12.24“ = 24. prosince 1923

    „– 16“ = r. 16. před Kr.

e) Index vztahu (kombinace dvojtečkou):

   543 : 63 = chemie zemědělská

54(024) : 63 = učebnice zemědělské chemie; zkombinováno s formálním indexem

f) Index jazykový (přičiňují se se znamením rovnosti):

   439.3 holandština (čtyřka se všude vypouští)

   479 dialekty italské

   491.86 čeština atd.

   9(438) = 91.86 jsou dějiny historického Polska (438), česky napsané (91.86)

Kromě toho je tu ještě pomocný index literatury a jazykovědy – každá kniha se dá číslicemi symbolicky zachytit. A tak by se dal zachytit i záznam z knih.

Výhody desetinného systému pro vědeckou záznamovou kartotéku (dle Heintze):

1. Záznamy se zbytečně neopakují.

2. Záznamy se hned zařazují a vidí se, kde co chybí.

3. Vlastní decimální tabulátor (= klíč k celé práci) dá se odkázat a tím je zachráněno pokračování v práci, resp. spolupráce ihned, jakmile se tabulátor dá druhému k dispozici.

4. Shání se dobře všechen materiál pro určitou vědeckou otázku.

Ale právě existence „tabulátoru“ ukazuje, že vědec musí si provést dosti namáhavou úpravu Deweyova systému pro sebe, poněvadž jednoduché „klíče číselné“ se nedají otiskovat. Vědec musí mít k organizaci výpisků dvojí „tabuli“: a) dle číslic (co číslice znamenají) a b) dle hesel (heslo a číslice, která k němu patří).

A konečně je dnešní rozdělení věd už dávno, dávno jiné –!

15. Stoly, kartotéky a registratury

Otázka skutečně praktického stolu pro praktického čtenáře není vyřešena, podotýkáme hned předem tzv. „americkými“ stoly, které se u nás těší veliké oblibě. Snad proto připadají nám „moderními“, poněvadž dá se na nich třídit do různých zásuvek materiál. Ale právě množství všelijakých zásuvek, úkrytů, šuplíčků a šuplátek dělá z tohoto stolu stůl velmi nepraktický. Stůl neudělá za mne pranic – to ví každý, ale jenom ten, kdo měl co dělat se skutečným vyřizováním roztříděných věcí, ví, že „americký“ stůl udělá za mne ještě méně než pranic. A dneska už se prodávají americké stoly úplně hladké a všechna péče věnuje se kartotékám a registraturám uvnitř stolu.

Pozor zase na „kartotékové stoly“ se žaluziemi! Zdá se, že není na nich nic jiného, než že se dají zavírat. Nejlepší stůl zhotoví každá lepší továrna dle údajů toho, kdo ho dobře vidí před sebou v duchu, tedy toho, kdo ho skutečně potřebuje. Kdo nepotřebuje, objednává si v takovém praktickém stolu ve skutečnosti přepychové zboží a nic jiného.

Továrna bří Weinmannů v Berlíně C 19, Kurstr. 30 vyrábí praktické stoly pro kanceláře a pisárny, které mají tyto ideální součástky:

1. „Posteverteil-Oda-Parat“, kterým se rozdělují došlé dopisy do různých obalů a odtud jdou přímo do zvláštních plochých schráněčů („Büromulden“). Každý úředník má svůj schráněč (určitou značku na něm) a dostane přidělenu určitou, přesnou práci.

2. Příruční registraturu, kde se uschovávají věci důležité pro další práci, které nejdou do registratury hlavní.

3. „Arbeits-Oda-Parat“, který schraňuje hlavně materiál pro účetní kontrolu.

Tyto tři pomůcky jsou v jediné vysoké zásuvce a dají se velmi lehko ovládat.

Pod nimi v jiné zásuvce je 4. tzv. „Termin-Oda-Parat“, asi 350–400 obalů s daty celého roku (měsíce červené nálepky, dny žluté). Zde se provádí kontrola lhůtová.

5. Tzv. „Denk-Oda-Parat“ zabírá jednu zásuvku sám pro sebe. Je nejdůležitější. Obsahuje všechna hesla celého obchodu a pořádá různou zaznamenanou látku. Ačkoliv je na levé straně stolu, je „pravou rukou“ úředníkovou.

6. Pod ním bývá pořadač různých formulářů.

7. Stranou na stole stojí nebo na zdi visí pořadač práce se čtyřmi oddíly:

1. věci došlé,

2. věci, které jsou v práci,

3. věci, které nutno důkladně připravit,

4. věci vyřízené.

Oddíl 2. a 3. dají se zavřít, aby nikdo nepovolaný neměl k nim přístupu. Oddíl 1. a 4. se ovšem nezavírají.

8. Pak tu bývá ještě menší kartotéka s rozdělením abecedním a pojmovým a s 12 měs. a 31 denními roztřiďovači. Říká se tomu „Gedächtnisskartei“.

„Oda-Paraty“, které vyrábí tato firma, jsou důmyslně sestavené systémy známých obalů s pevným jazýčkem (Greifer-Mappen). Materiál, který se dává do těchto obalů, nemusí se dírkovat, lepit, sešívat drátky a dá se vždycky lehko seřadit. Materiál se dá také lehce stěhovat z obalu do obalu. Před vlastní obaly dávají se červené odkazové listy, na něž se píše heslo, které je zařaděno pod jiným písmenem. Levá strana těchto odkazových listů je tence rozrubrikována, nahoře běží rubričkami abeceda. Odkázané heslo začínáme psát v rubričce, kde je písmeno, které je v odkázaném hesle druhé.

Příklad:

Odkazuji na odkazovém listě „C“ Civilizaci na Sociologii. Napíšu tedy na levou stranu listu Civilizace – napravo: Viz: Sociologie. Slovo „Civilizace“ začal jsem nalevo psát ve sloupku, který nahoře má písmeno i. Usnadňuje to rychlý přehled odkazů na odkazových listech.

Celý systém Oda-Paratů je opravdu důmyslnost sama.

Kartotéky už byly popsány velmi často. Velikost lístků nerozhoduje. Hlavní věc, aby lístek byl z dobrého kartonového papíru a přiměřeně veliký účelu, kterému má sloužit. Malý lístek bývá obtíží. Špatné zásuvky neodborně vyrobené bývají ještě hroznější obtíží.

V Americe používá se v knihovnách lístků 75 × 125 mm. Knihovna Nár. shromáždění v Praze má lístky 200 × 150 mm. Jiné velikosti jsou: 75 × 125, 100 × 150, 125 × 200, 170 × 235; 130 × 76, 156 × 100, 200 × 130, 235 × 170 mm; 105 × 74, 148 × 105, 210 × 148 atd. O velikosti lístků rozhoduje ovšem, jsou-li pro výpisky, nebo jenom pro popis knih.

Jiné poznámky: Barva lístků nekřiklavá! O tom, jak se dají všelijak lístky ve skřínkách upevňovat, ví každý. Roztřiďovače se dělají s jazýčkem do ½ lístku nebo do třetiny. Nejlepší jsou s jazýčkem na pětinu lístku.

Lístky dají se opatřovat rozmanitými obloučky a vroubky (většinou důležité při datech). Takové obloučky a vroubky se odstřihují a zastřihují; ponechané hlásí dobře i špatně seřazené lístky.

Na lístky zavěšují se různí „jezdci“, znaménka, ukazovátka, signálky, které naznačují, která věc spěchá, která se má vyřídit ihned, kolikátého atd. atd.

Schránku na kartotéky může ovšem také udělat každý knihař. Stačí někdy pro menší práci úplně.

Z registratur nejdůležitější je příruční registratura, která tvoří základ moderní registratury kolmé. Věci v obalech se spínají elastickým závěrem nebo se tam zařadí prostě bez závěru. Nejdůležitější je u registratury zase přehlednost.

Firma Weinmannova (když už jsme se o ní zmínili několikrát) dodává pro své registratury prosté červené kvartové nebo foliové obaly s abecedou nahoře. Abeceda je rozpůlena na A–K a L–Z. Nad příslušná písmena zapíchají se znaménka s heslem (na druhou část obalu), která jsou od A–K žlutá, od L–Z modrá. Vedle toho je nahoře na obalu pět prázdných polí, nad něž se zase zapichují znaménka se lhůtami a jinými poznámkami.

Znaménka („rajtři“) jsou z dobrého plechu a mají emailovanou plošku pro nápis.

„Oda-Vertikal-Registratury“ mají spoustu různých a velmi zajímavých velikých odkazových lístků, kterými se např. odkazuje, kam byl který obal odnesen, co a jak a kde bylo doplněno atd. A vzniká z toho všeho opravdu zajímavá a v podrobnostech skvěle zorganizovaná číselná a abecední vertikální registratura, časová, zeměpisná a věcná vertikální registratura a konečně i vertikální repozitura, kam si jdou vyřízené věci odpočinout.

Jak by tedy mohl vypadat stůl pilného čtenáře, který už je dosti o různých věcech informován a „žene se do vědy“ jenom proto, že věci ho skutečně zajímají?

Rozhodující pro pořádek byla by nutnost dělat rozdíl mezi organizací výpisků a mezi registraturou. Vedle toho byla by tu kartotéka na přesněji rozpracovaný materiál.

I. Vlastní „Denk-Oda-Parat“ mohl by vypadat takto:

Asi 200 zmíněných tuhých obalů s pevným jazýčkem (pět jazýčků na jednu řadu).

Asi 50 červených odkazových obalů (velmi důležité!).

Hlavní hesla na žlutých jazýčcích (běžících odleva doprava a odprava doleva přes celou skřínku):

Astronomie, Biologie atd., Diderot, Divadlo, Drama, Estetika, Filozofie, Hudba, Charakterologie, Literatura, Metafyzika, Náboženství, Politika, Psychologie, Socialismus, Sociologie, Umění, Tolstoj, Voltaire, Životopisy atd., atd. (Citujeme ovšem naprosto libovolný materiál.)

Za heslem: „Biologie“ etc. stály by v rovné řadě za sebou obaly s červeným heslem: Botanika, Darwin, Filozofie přír., Fyszologie, Haeckel, Morfologie, Paleontologie, Vitalismus, Zoologie atd.

V hlavním obalu s heslem „Biologie etc.“ byly by zase např. všeobecné záznamy, v ostatních záznamy patřící do určitého hesla. Záznamy a výstřižky uvnitř byly by srovnány zase buď dle autorů, nebo dle hesel, která potřebujeme.

Heslo „Literatura“ rozdělilo by se dle zemí. Heslo „Náboženství“ dle toho, co jsme dosud studovali. Heslo „Spiritismus“ mohu rozdělit na 10–12 oddílů, podle materiálu, jak jsme už ukázali v kapitole o výpiscích. Heslo „Umění“ rozdělili bychom třeba na: Dějiny umění, Grafiku, Malířství, Plastiku, Stavitelství, Um. Průmysl.

A ovšemže mohu zase za každý obal s tímto červeným heslem (např. Plastika) postavit o šířku jazýčku vpravo nebo vlevo zase nové obaly třeba s modrými lístky s novými podhesly: Indie, Řecko, Černošská, Středověk, Expresionistická atd.

Podhesla srovnám ovšem abecedně a materiál uvnitř zase podle toho, které srovnání bude v mém systému práce nejvhodnější. Nic jiného zase nerozhoduje. Prostě věci ukládat, nikoliv zařazovat kdož ví s jakou spekulací! Výpisky nesmí zbytečně trápit. Nemají aspoň.

II. Příruční registratura obsahovala by zase běžný materiál neodborný nebo odborný materiál odložený, pokud se neodloží (srovnán) definitivně do nějakého šuplíku, který zastupuje repozituru. Žluté lístky s hesly A–K, modré s L–Z.

Hesla: Daně, Dopisy, Domácnost, Knihkupci, Knihaři, Lékaři, Pojištění atd. U hesla „Dopisy“, kam nedávám všecky dopisy, nýbrž jenom věci opravdu důležité, může býti zase několik obalů s hesly za sebou: Praha, Bratislava, Mor. Ostrava, která nám znamenají určité přátele nebo určitá spojení. Ovšemže jména přátel mohou být hesly přímo. (U obchodní korespondence je ovšem tohle zase věc nejdůležitější.)

Dávat si ony „jezdce“ = signálky tam, kde věci nutno brzo vyřídit! Do této registratury mohu dávat pod určité heslo i rozepsané články a úvahy a téma označím si jako rozpracované i v I. (Ovšemže si mohu dávat rozepsané věci i do pracovní registratury, jak by se mohl onen Denk-Oda-Parat nazývat.)

III. Kartotékou (nejlepší lístek 200 × 150 mm) rozpracuji si přesnou, určitou práci, kterou jsem už probral se všemi determinanty a operátory.

Příklad:

„Nihilismus“ jako hlavní heslo.

Vpředu lístky, které rozbírají nihilismus sociologicky, eticky, filozoficky (třeba různé barvy lístků), mezi tím roztřiďovače s hesly význačných autorů.

Pak samostatné velké heslo: Nihilismus, literární s podhesly: Anglický, český, francouzský, německý, ruský, severský.

V „Ruském“ roztřiďovače: Andrejev, Čechov, Dostojevský, Gorkij, Merežkovský, Tolstoj, Turgeněv, v „Českém“ plno hesel od Máchy až k Nezvalovi. Kde mám zase určitou věc dodělávat nebo shánět, signálek!

Tak by asi mohl vypadat stůl praktického čtenáře. A odtud už není daleko k oněm kolmým registraturám a jiným pěkným věcem, kde už pracuje člověk podle člověka a dovede ovládnout nejrůznější materiál a nejchoulostivější práci, na niž se pouhými zápisníky a pamětí nestačí.

Závěr

Feuerbach napsal někde o knihách, že čím více se s nimi stýkáme, tím je užší a užší kruh těch lidí, s nimiž se opravdu rádi bavíme. Znamená to, že se octneme v zajetí krutých nějakých Determinantů a Operátorů a už z něho nevyvázneme nikdy?

Hle, co čtli naši otcové v knize „Přísloví“ a v „Kazateli“:

1. Poslouchejte cvičení, nabuďte rozumu a nerozpakujte se! (Přísloví 8, 33.)

2. Cesta života rozumnému vysoko jest proto, aby se uchýlil od pekla dole. (Přísloví 15, 24.)

3. Ubij posměvače, ať se hlupec dovtípí; a potresci rozumného, ať porozumí umění! (Přísloví 19, 25.)

4. Maličko pospíš, maličko zdřímneš, maličko složíš ruce, abys poležel: vtom přijde jako pocestný chudoba tvá a nouze tvá jako muž ve zbroji! (Přísloví 24, 33, 34.)

5. Město rozbořené beze zdi jest muž, kterýž nemá moci nad duchem svým. (Přísloví 25, 28.)

6. Všechna práce člověka jest pro ústa jeho, avšak duše jeho nemůže se nasytiti. (Kazatel 6, 7.)

7. Všechno, což by před se vzala ruka tvá k činění, podle možnosti své konej; nebo není práce, ani důmyslu, ani umění, ani moudrosti v hrobě, do něhož se béřeš. (Kazatel 9, 10.)

8. Dělání knih mnohých žádného konce není a čísti mnoho jest zemdlení těla. (Kazatel 11, 12.)

Pracovati a věřiti přesto musíme všichni! Neztrácet energii – násobit ji! Hodiny na orloji světa neodbíjejí půlnoc, ale ráno. Řev, který slyšíme stoupat z propastí, toť řev, podobný obřadnému řvaní lvímu, kterým byl kdysi vzýván v mysteriích vítěz nad temnotou Mithra:

Vyslyš nás, vyslyš nás, Pane, který jsi svým dechem zavřel ohnivé zámky nebes, vládce ohně, stvořiteli světla, ty, který plameny dýcháš a svítíš svým duchem, ty rozveselený ohněm a zářící krásou, vládče hvězd se žhavým tělem, rozsévači řeřavých zrn, zuřící jiskrami, dýmem a blesky, unášený vichry nejvyprahlejšími a budící záři v bezedných hloubkách tmy – vysvoboď nás! Hyneme! Vysvoboď nás! Chceme tě vidět! Zjev se nám! Prozraď nám vše, čeho ucho lidské neslýchalo, ukaž nám, čeho oko lidské nevidělo –! Vysvoboď nás!

Ediční poznámka

S ohledem na současného čtenáře jsme v souladu s ediční praxí aktualizovali pravopis cizích slov (filozofie m. filosofie, patos m. pathos, marginálie m. marginalie apod.) a psaní předložek z/ze ve 2. pádě. Současně jsme odstranili zjevné chyby.

Redakce MKP

Jiří Mahen
Knížka o čtení praktickém

Ilustrace na obálce Jemastock/Shutterstock.com

Korektura Martina Němcová

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 11. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4525-7 (epub)

ISBN 978-80-274-4526-4 (pdf)

ISBN 978-80-274-4527-1 (prc)