Můj dopis světu

Emily Dickinsonová

Přeložila Jiřina Hauková

Znění tohoto textu vychází z díla Můj dopis světu tak, jak bylo vydáno nakladatelstvím Mladá fronta v Praze v roce 1977.

§

Text díla (Emily Dickinsonová: Můj dopis světu), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 4. 4. 2025.

Slovo

Když vyslovíš slovo
říká se, že mrtvé
                   je hned.
A já zas říkám,
že začíná žít
                   právě teď.

Dopis světu

Svět mi nikdy dopis neposlal,
teď mu píšu já —
prosté věci, řekla mi je příroda,
něžná a vznešená.

Svěřuji vám to poselství,
mí drazí krajani;
pro lásku k ní je přijměte,
dalecí, neznámí.

Básníci

Mám-li už počítat, řadím nejprve
básníky, potom slunce,
pak léto, za něj boží nebe
a tím jsem u konce.

Podívám-li se znova, zdá se mi,
že v prvém je už všechno,
ostatní připadá pak zbytečné
a píšu: básníci, toť vše.

Vždyť jejich léto trvá celý rok,
ti mohou dovolit si slunce
i východu až přespříliš,
ba nebe snad je vskutku

tak krásné, jak je zjevují
těm, kteří věří jejich snu,
leč jak ta milost těžká je,
jež dá jim za pravdu.

Sláva

Sláva je ta zářivá tragická věc,
která na okamžik
ovládne zemi,
ohřeje nějaké ubohé jméno,
jež nikdy nepocítilo slunce,
a znenáhla upadne
v zapomnění.

Nikdo

Jsem nikdo! Kdo jste vy?
Jste také nikdo?
Tak jsme dva. A ani muk.
To bychom odnesli.

Jak smutné někým být!
Jak žába, jež si kváká
celý červen svoje jméno
louži plné bláta.

Smysl života

Když jediné srdce v žalu zachráním,
nebudu nadarmo žít;
když jedinému životu ulehčím
či pro jednu bolest najdu klid,
jediné vysílené července
pomohu v hnízdo se navrátit,
nebudu nadarmo žít.

Písnička pod oknem

Ach, lehčí srdce nežli mé
domů tak pozdě jde
a zrovna u mne pod oknem
píská si vesele —

jen kousek staré balady,
uliční popěvek,
leč pro mé ucho zjitřené
uklidňující lék.

Jako by vrabčák veselý
se ke mně zatoulal
a zpíval, snil a zpíval si
a s písní zmizel v dál.

Jako by potok štěbetavý
po strastném putování
roztančil nohy v menuet —
proč, nevěděl jsi ani.

A zítra zase přijde noc,
snad těžká, přesmutná —
ach, toulej se tu znova zas
a hvízdej u okna.

Úmrtí na malém městě

Smrt přišla do domu naproti
právě dnes za jitra.
Znám dobře ten výraz strnulý,
jak takový dům má.

Sousedé všustí tam a ven
a lékař odejde.
Okno se jako letní lusk
hned prudce rozlétne.

Někdo vyhodil žíněnku;
děti se sběhly sem.
Na ní že zemřel? Diví se —
kdysi též žasla jsem.

Duchovní vstoupí upjatě,
jak by byl pánem domu
i pozůstalých truchlících
a dětí kolem k tomu.

Pak přijde švadlena a člověk
z té děsné živnosti
a berou v domě míru.
Uzříte smutnou parádu

černých stuh a kočárů —
vidíte, jak jde lehce
objevit všechny novinky
na malém městě.

Stopy

To byla stará cesta bolesti,
ta cesta tak málo vyšlapaná,
plná zákrutů a trní,
která se zastaví až v nebi.

Toto je město, kterým prošla;
tady se naposled zastavila,
pak rychleji vykročila —
to jsou ty těsné malé stopy.

A pak — ne tak chvatně,
pomalu — pomaleji —
jako by nohy byly unaveny,
se zastavila — už žádná stopa.

Počkej! Hleď! V její knížce
stránka s láskou je již obrácena,
ten její klobouk,
ty obnošené boty
jak padnou do té stopy —
a ona, ona — prchla.

Jinou postel, docela malou,
dnes večer ženy rozestelou
v ozářených pokojích;
ona je už příliš daleko,
aby naše chraptivé Dobrou noc
se dotklo její ruky.

Domy na samotě

Znám domy na samotě stranou cest,
kam se rádi plíží zloději —
dveře na dřevěnou závoru,
okna pootevřená,
všechno
zve na zápraží.

Tam mohou prolézt dva:
jeden s náčiním se činí,
druhý hlídá,
zda všechno spí.
Ty staré oči
se těžko překvapí!

Je noc a kuchyň uklizena,
hodiny tikají,
ale oni je mohou zastavit
a myši neštěkají;
ani zdi nic neřeknou,
nikdo nic.

Rozevřené brýle se zachvějí,
kalendář náhle ve střehu bdí.
Dala to rohožka znamení
či vzrušená hvězda?
Měsíc klouzá po schodišti,
aby viděl, kdo tu je.

Zde je kořist — kde?
Džbán či lžíce,
šperk a náušnice,
brož tak stará
jako ta babička,
která tu klidně spí.

Den už rachotí
a krádež se táhne;
slunce dosáhlo
až po třetí cypřiš.
Kohout křičí:
„Kdo tu je?“

A ozvěny vzdálených vlaků
se posmívají — „ale kde?“
Zatím stařečci právě procitli
a myslí, že to vycházející slunce
nechalo dveře dokořán!

Zvěřinec

Není jen podívaná na podívanou,
ale také na ty, kteří tam jdou.
Zvěřincem
můj soused pro mne je.
Poctivá hra —
sledujem se navzájem.

Březnu

Milý březne, pojď již!
Jak šťastna jsem!
Již dávno jsem tě čekala.
Odlož si klobouk —
musel jsi dlouho jít,
dech sotva popadáš!
Milý březne, jak se máš?
A ostatní?
Jak se vedlo přírodě, cos tu nebyl?
Ó březne, pojď rovnou nahoru ke mně,
mám ti toho tolik co říci.

Dostala jsem dopisy od Tebe a ptáků;
javory ani nevěděly,
že už jsi na cestě, — opravdu,
jak se začervenaly!
Ale březne, odpusť mi
a všem těm pahorkům,
které jsi mi přikázal pomalovat;
neměla jsem k tomu vhodný purpur,
všechen sis vzal.

Kdo klepe? Duben!
Zamkněte před ním.
Ať mi dá pokoj.
Celý rok byl pryč a teď volá,
když nemám čas.

Ale co jsi teď přišel,
všechno připadá tak malicherné,
že stejně ráda ti vyčítám
jako tě chválím
a stejně snadno tě chválím
jako ti vyčítám.

Skromnost

Na jaře ta trocha bláznění
i králi zdraví popřeje,
leč bůh ať šaška ochrání,
co zvážit chce ten pokus zeleně —
když na to obrovité dění patří,
myslí si, že to vše jemu patří.

Předjaří

Zvuk smutný nade vše a sladký
        blázní a stále sílí —
to ptáci jsou, když jarní noc
        se k svému konci chýlí.

Začarovaná hranice
        od dubna březen dělí.
I když tak blízko léto je,
        ještě se neosmělí.

Je čas teď mrtvých vzpomínat —
        s námi se toulávali,
než krutým kouzlem ztraceni
        tak drahými se stali.

Je čas teď vzpomínat všech ztrát,
        nic nevrátí je zpět.
Kéž by raděj skončily
        ty sirény svůj zpěv.

Sluch někdy lidské srdce
        jak dýkou rozetne.
Neb od ucha bývá k srdci
        blízko tak bolestně.

Příroda

Co vidíme, je příroda —
pahorek, odpoledne,
veverka, čmelák, zatmění,
víc: příroda — je nebe.

Co slyšíme, je příroda —
pěnkava, moře, splav,
zahřmění, cvrček, kvákot žab,
víc: příroda — je hudba.

Co známe, to je příroda —
jen říct to nesvedeme,
tak bezmocný náš rozum je
před její pravdivostí.

Letní prška

Kapičky spadly na jabloň,
pak střechu políbaly,
tucet jich spadlo na okap
i štít sám rozesmály.

Jiné splynuly s potokem,
na pomoc moři spěl,
být perly to, já řekla si,
každý by šňůru chtěl.

I prach se slehl na cestách,
radostně zpíval pták,
svit slunce klobouk odhodil,
rozvěsil třpytky sad.

Sklíčené loutny vánek přines,
zkoupal je v radosti,
svou vlajkou východ zamával
na konec slavnosti.

Houba

Houba, to je skřítek rostlin,
večer po ní není stopy —
a ráno lanýžovitý
klobouk na svém místě klopí,

jak by čekalo jen na ni;
a přece celá její doba žití
je rychlejší než koukol vzroste,
kratší než hadí prosmýknutí.

Tento kejklíř přírody
už si chystá alibi;
jak bublina se předbíhá,
jak bublina si popílí.

Cítím, jak by tráva byla ráda,
kdyby ji mohla zarazit; —
podloudný výrůstek, jenž může
i létu podezřelý být.

Mít příroda své vyvržence,
svým děckem kdyby mohla pohrdnout,
Jidáše svého kdyby měla taky,
ta houba — to je on.

Nebe při západu

Šeřík je dávný keř,
ale starobylejší
je šeřík nebe
nad kopcem dnes večer.

Slunce klesá na své dráze
a vposled nechává našemu rozjímání
jen tuto nedotknutelnou rostlinu —
květ Západu.

Západ je jediná korunka,
země je kalich,
hvězdy lesklé tobolky.
Vědcové víry

teprve začali bádat;
to květenství uniká jejich systémům,
nepostihnou je
analýzy našeho času.

„Co oko nevidí“, snad může
pro zaslepené platit,
ale co je zjevení,
to teze nikdy neobsáhnou.

Pták

Pták slétl na pěšinu,
nevšiml si mne hned,
překousl v půli žížalu
a syrovou ji sněd.

A když se napil rosy,
již nabídla mu louka,
zdvořile skočil stranou
a nechal přejít brouka.

Náhle mu oči blýskly,
zděšené korálky,
svůj samet rozčepýřil
a vzhlížel do dálky,

jak by se bál; já nabídla
mu drobet — leč do své výše
on domů hned se vznes
na křidélkách tak tiše,

jako když v moři vesla
jen brázdu postříbří
a motýl nezašplíchne,
když nad mez zamíří.

Tráva

Tráva má tak málo na práci —
říše prosté zeleně,
jen včely se tu baví,
motýli sedí zasněně.

Čeří se po celý den k písním,
jež nese větru vání,
v náručí slunce chová,
před každým se sklání.

Jak perly celou noc navléká rosu
a má tak jemné vychování —
i kněžna vedle ní je obyčejná,
než by se člověk ohléd za ní.

A i když umírá — do vůní
tak božských pak se promění,
jak vůně nardu, který vadne,
či k spánku uložené koření.

Tráva má tak málo na práci,
když odsnívá den za dnem
ve svých vznosných senících —
jak krásné být jen senem.

Hory

Nevšímány rostou hory,
pnou se v rudém záblesku
bez úsilí, vyčerpání,
bez diváků, potlesku.

A do jejich věčných tváří
slunce dlouho s láskou zří,
naposled je pozlatí
pro své noční přátelství.

Léto

Konečně léto je a dámy
jdou se slunečníky,
své hole mají pánové
a děti vozíky.

To zbarví bledou krajinu
do záře kytice.
Vnořena v parmském mramoru
leží tu vesnice,

zas bez se sklání pod tíhou
svých purpurových květů
a včely bzučí stále nápěv
svých dávných předků.

Divoká růže rudne v mokřině,
astry kroj nemění
a hořec opakuje stejně
své známé řasení,

až zmizí tento zázrak léta
jak šaty krásných žen
a kněz svůj svatostánek zavře —
obřad je ukončen.

Mizení

Nebe — to je stan,
když sbalují zářící tyče,
vytrhávají kolíky a mizí —
prkna nezahřmotí,
nikde tesař, nikde šrámy po hřebech,
jen nekonečný úžas
jak po odjezdu cirkusu
v severní Americe.
Ani stopa, ani zdání po tom,
co včera oslňovalo,
pryč je manéž,
pryč je zázrak,
umělci a jejich kousky
se rozplynuli beze stopy
jako z dalekého letu ptáka
jen skvrnka zbývá.
Zašplíchla vesla, zazněl smích
nedozírnem pohlcen.

První vlak

Vidím, jak míle polyká
a vylizuje údolí,
zastaví se a napojí,
pak stoupá zázračně

kol nakupených hor
a domýšlivě hledí
do horských chaloupek
a pak lom obrousí,

lne k němu, plazí se
a dlouhou dobu naříká
v supících hrozných rytmech;
a z kopce se pak pustí,

hromovým hlasem ržá,
až jako hvězda přesný,
všemocný, poslušný —
zastaví u své stáje.

Dva cestovatelé

Vylétli dva motýli v poledne,
tančili nad vodou
a na paprsku spočinuli
pod modrou oblohou.

Pak dohromady odlétli
nad moře plné pěn,
až dosud v žádném přístavě
jich přílet nebyl ohlášen.

Zda potkali v tom blankytu
loď válečnou či s obilím
či s dálným ptákem mluvili —
to už se asi nedovím.

Studna

Studna je samo tajemství:
daleko žije voda,
náš soused z jiného už světa,
že nedohlédneš do dna

nádoby, v níž je zavřena.
Co znáš, je odraz víka —
jako když oči zahledí se
do propasti ticha.

Tráva snad neumí se bát;
vždy divím se, že snese
na kraji studny žít a zřít
to, co mne plní děsem.

Ostřice je jí příbuzná,
jen proto může stát
při samém moři beze dna
a taky nemá strach.

Leč příroda je podivná;
kdo nejvíc řeční o ní,
v ten přízračný dům nevstoupí,
duch se mu neobjeví.

Všem těm, co ji však neznají,
nechť pro útěchu slouží,
že kdo ji zná, tím míň ji zná,
čím víc se do ní hrouží.

Had

Můj blízký přítel v trávě
vyleze, když je vhodná chvíle.
Potkali jste ho — nebo ne?
Objeví se nahodile.

Trávu dělí jak hřebenem,
jak skvrnitý luk leží v ní,
pak se vám svine u nohou,
hned prchne mezi kamení.

Miluje vlhkou zemi,
příliš chladnou pro osení.
Když chodila jsem naboso,
víckrát než jednou k poledni

jsem myslela, že na slunci
rozplétá se bič —
když jsem se pro něj sehnula,
zvlnil se a byl pryč.

Znám různé tvory z přírody
a oni znají mne,
spolu si rozumíme
zcela upřímně.

Leč toho přítele jsem nepotkala,
ať jsem byla s někým nebo sama,
aniž se mi úžil dech
a nula zábla na kostech.

Včela

Ze zlata pás má černá včela,
jak pirát na květ míří.
Bzučí, pyšně prohání se
a saje květné pýří.

Je jenom pro ni vybráno,
z tresti strání žije.
Džbáneček, zlomek vesmíru,
který se nerozbije.

Pavouk

Pavouk tkal ze své píle
za noční chvíle
na oblouku bílé.

Je to rubáš skřítkovi
či pro paní krajkoví?
Jen on to ví a nepoví.

Z věčnosti
je strategie
jeho tvářnosti.

Krysa

Krysa je v domě rázný host.
Nájemné platit nedbá,
s ní žádnou smlouvu neuzavřeš,
co k něčemu by vedla;

ať na ni rovnou jdem či oklikou,
co vymyslíme, zmaří.
Do svého mlčení je zahryznuta,
jí ublížit se nepodaří —

náš zákon na ni nedosahá —
je v právu vždy jak rovnováha.

Netopýr

Jak chátrající věc je netopýr,
šerý a s vrásčitými křídly,
ani píseň nezazní mu ze rtů
či co by člověk vnímat moh.

Má paraplíčko divně rozpůlené
a opisuje ve vzduchu
oblouk stejně nevyzpytatelný —
ten vznosný filozof.

Všeho lstivého je zástupcem,
čemu nebe čelí,
vší zlé vůle zmocněncem je,
která se přesto neprosadí.

Tomu, jenž stvořil jej,
neubírej proto chval;
k dobrému je, věřte mi,
i tato výstřednost.

Vítr

Ze všeho znění kolem mne
nic mě tak nevzruší
jako ten starý nápěv beze slov,
když větve stromů rozzvučí.

To vítr letí, jako ruka je
a prsty nebe pročesá,
pak s chvěním snese melodie k nám,
jen bozi slyší je a já.

Když vichry kolem v sboru točí se,
na dveře buší rytmem not
a ptáci vzlétnou, vytvořit
jim orchestrální doprovod,

za toho prosím stromy o milost,
může-li kdo tak proklet být,
že pro něj tato píseň slavnostní
nezněla nikdy ve větvích,

kdy jak by karavana znění,
jež v pouštích nebe šla,
se roztrhla — a už tu není,
neb spjala se a zmizela

v bezešvém sjednocení.

Slunce

Září zlatem a zhasne v purpuru,
skočí jak leopard na oblohu,
potom položí skvrnitou tvář
před smrtí k starému obzoru,
nahlédne do okna vydry,
dotkne se střechy, zbarví stodolu,
zamává čepičkou na louku,
a už je pryč, ten šašek dne.

Kolibřík

Na cestě mizení
se kolo otáčí;
ozvěna smaragdu
a útok šarlatu;
kvítka na keři
si upravují účes —
snad je to pozdrav z Tunisu,
projížďka v časném ránu.

Otázky

V číšce mi podej západ sluneční,
flakóny ranních vůní napočti,
kolik v nich rosné duhy;
řekni mi, kam až jitro doskočí,
řekni mi, kdy vlastně ten tkadlec spí,
co tká ty modré pruhy!

A napiš mi, kolik má not
červenky zanícený doprovod
na větvích po lese;
co v žití želva projde pěšin
a kolik včely sají z číšek květin,
hýřilky na rose!

A také to, kdo klenbu vystavěl,
a to, kdo učenlivé běhy sfér
tím modrým prutem řídí?
Čí prsty napínají stalaktit,
kdo v noci mušličky si čítá skryt,
zda některá z nich chybí?

Kdo bělostný ten domek vystavěl
a pevně okenice uzavřel,
že duše nevidí?
Kdo otevře mi za slavného dne
a se vším uprchnout pak nechá mě
přes ten svět marnivý?

Píseň cvrčka

Když už ptáci v létě zmlknou,
drobný národ v trávě
dojímavě celebruje
mše své nevtíravé.

Díkuvzdání zvolna stoupá,
obřad ani vidět není,
jenom jeho jemnost dávná
prohlubuje osamění.

Jak prastaré je poledne,
žár srpna už se mění
a vzbouzí zpěv ten přeludný
jak předzvěst uklidnění.

Milost ještě neochabla,
bez vrásky je jas
a druidské zaklínání
k výši nese čas.

Průtrž

Ten vítr byl jak polnice,
v trávě klokotal;
nad letním vedrem zlověstně
zelený zavál chlad.

Před smaragdovým duchem lidé
se skryli ve svých zdech,
když mokasínem elektřiny
nás přešel rozsudek.

Na zástup stromů supících,
kdo žili, hleděli,
na proud, jenž domy odnášel,
ploty, jež letěly.

Zvon chrámu hlásal divoce
do vichřice svou zvěst —
co všechno může přijít,
co všechno může zmizet,

a přec tu bude svět!

Babí léto

V ty dny už odletěli ptáci,
několik se jich přece vrací
          se ještě rozloučit.

V ty dny nás nebe znova zmámí,
obleče modrozlaté klamy —
          svůj lstivý června svit.

Pomýlit včelu nestačí,
tak dobře se však přetváří,
          že uvěřím mu málem,

než přesvědčí mne semena
a list, jenž slétá pozvolna
          v tichém vzduchu zchladlém.

Dovol mi k sobě jako dítě tvé
v ty mlhavé dny posvátné
          naposled přistoupit,

bych ve tvých znameních žít směla,
lámala chleba tvého těla,
          tvé víno mohla pít.

Slunce

Tvar, který slunce má,
ten jediný mu patří.
Vždyť potřebuje mísu
pro svoji záři.

V září

Září už maturitu skládá,
cvrčkové jsou to, krákot vraní,
do vzpomínání čas se sklání
a něco tají tiché vání,

nic neříká, jen kamsi kyne
a usychání srdce raní,
nápověď konce radování —
teď zbude jenom přemítání.

Podzim

Potichu jako zármutek
pominulo léto,
tak potichu, že naposled
snad nás zradit chtělo.

Nastaly dlouhé soumraky
v pročištěném klidu;
příroda sama se sebou
trávila odpoledne.

Šero se dříve vplížilo,
zář jiter byla cizí.
Zdvořilý host vás opouštěl
s krutou líbezností.

A tak, ač křídel nemělo,
loď pro ně nepřistála,
lehounce léto uniklo
do daleké krásy.

Sníh

Sype se z olověných sít,
popráší celý les,
bělostnou vlnou zaplní
vyjeté vrásky cest.

Jak ptáci rozlétne se,
jak stádo tísní se,
beztížné skládá útvary
jak žonglér v cirkuse.

Proletí, usadí se
a hned se rozptýlí —
a při Kozorohu zapře,
že byl tu před chvílí.

Kosé světlo

Znáte ten kosý dopad světla
za krátkých zimních dnů,
jež tísní jako tíže
chrámových chorálů?

Přichází z nebe; zraní nás,
leč jizvu nenajdem,
jen vevnitř rozpor zůstane,
co je za kterým významem.

Nikdo nás v tomhle nepoučí,
zpečetí jenom beznaději naši —
vznešené zdrcení,
jež se k nám shůry snáší.

Když na nás padá, naslouchá kraj,
stín dýchat ustane;
pak zmizí, zbude dálava,
jako když na smrt zíráme.

Jitro

Nevím, kdy přijde jitro,
otvírám všechny dveře;
má peří jako pták
či vlny jako moře?

Dům růže

K domu růže nechod blíž —
vánek ji rozerve,
i v rose utone —
zdi její prchnou.

Mříž extáze nezlézej,
motýla nepoutej.
V nejistotě jen leží
bezpečí radosti.

Dopis

Spěj k němu, ty šťastné psaní,
pověz mu —
tu stránku mu pověz, kterou jsem nenapsala,
pověz mu, že jsou tam jen věty,
ale bez podmětu i bez slovesa,
pověz mu jen, jak prsty spěchaly,
pak se pomalu, pomalu začly brouzdat
a pak se tvé stránky měly na něho jen dívat,
aby viděl, co jej tak dojalo.

Pověz mu, že to nebyl zručný spisovatel,
jak sis myslel,
s každou větou se lopotil,
jako by ho zezadu slabou rukou dítě drželo,
až slyšela jsem, jak se trhá můj krajkový šat!
Téměř ti toho bylo líto — tak to bylo,
pověz mu, ne, mlč, vykrucoval by ses,
srdce by mu ranilo dovědět se to,
a pak ty a já bychom raději mlčeli.

Pověz mu, že než jsme skončili, končila noc
a staré hodiny pořád ržály: ,,Je den!“
A tys byl ospalý a prosil, abys byl dopsán,
co tomu může bránit — říci to konečně?

Pověz mu, jak jsem tě opatrně zapečetila,
ale jestli se optá, kde ses skrýval
až do druhého dne, šťastný dopise,
zatvař se záhadně a zavrť jen hlavou!

Kdo?

Můj přítel je asi pták,
vždyť pták také létá!
Můj přítel je asi smrtelný,
vždyť pták také umírá!
Má vousky jako včela.
Ach, divný příteli,
jak mi hlavu mateš!

Očekávání

Elysium není vzdálenější
než pokoj nejbližší,
když tam čeká přítel,
radost nebo neštěstí.

Jakou sílu v sobě duše má,
že snese, když se šeří,
zvuk blížících se kroků,
otevření dveří.

Zapomnění

Mé srdce, zapomenem na něj!
Kdyby to dnes tak šlo.
Ty zapomeň na jeho vroucnost,
já zapomenu na světlo.

Až dokážeš to, řekni mi,
pak myšlenky své zaženu,
pospíchej, vždyť loudáš se,
a já zas na něj vzpomenu.

Marná láska

Nezdrtil srdce klacek,
nezdrtil je kámen —
tak malý bič, že nespatříš jej,
já poznala jsem,

jak šleh tu bytost zázračnou,
až pod ním zhroutí se;
bič jméno má tak vznešené,
že nevyslovíš je.

Velkomyslná jako pták,
jenž před chlapcem se skryl
a zpívá teď i kameni,
který jej usmrtil.

Důkaz

Že jsem vždycky milovala,
to ti dokážu,
teprve svou láskou
začala jsem plně žít.

Že vždy budu milovati,
o tom přesvědčím tě,
vždyť láska je sám život —
a život je nesmrtelný.

Pochybuješ o tom?
Nemám nic už, milý,
co bych ti ukázala
— jenom kalvárii.

Proč

Proč tě miluji, Pane?
Poněvadž —
Vítr se neptá
trávy,
aby mu řekla proč,
když vane,
se musí naklánět.

Záblesk
se oka neptá,
proč se přivírá
před ním —

ví jenom,
že nemůže mluvit, —
a důvody,
jež řeč nepojme,
ponechme — těm vyvoleným.

Chycená levhartice

Civilizace zapuzuje levhartici.
Byla levhartice odvážná?
Poušť jejím saténem nepohrdá
a černoch její zlato uctívá.

Brunátná, hrdá
na to, jaká je,
skvrnitá, tmavohnědý šat,
to byla levhartí povaha,
má ji strážce za to pokárat?

Ubohá, ztratila Asii svou,
vzpomíná teskně na palmy,
narkotika jí nepomohou
ani balzámy.

Nabitá puška

Můj život nehnul se, zbraň nabitá,
schovaná v koutě až do dne,
kdy přišel pán, vše rozpoznal
a odtud odnes mne.

Honíme laně ztepilé
v knížecím stromoví
a vždy, když na něj promluvím,
hory mi zpříma odpoví.

Zasměju-li se, plane v údolí
světlo tak srdečně,
jako když z tváře vesuvské
radost prohlédne.

A večer, když nám skončil den,
střežím hlavu svého pána,
je lepší to, než kajčí polštář
s ním sdílet do samého rána.

Sok jeho je můj na smrt sok,
už nezraní ho příští dny,
na koho vložím žlutý zrak
či palec důrazný.

Ač mám snad déle žít než on,
přec mne musí přežít.
Dost mám síly zabíjet,
leč málo síly zemřít.

Vesuv

Jsou v Jižní Americe sopky
a na Sicílii,
leč podle mého zeměpisu
jsou také sopky blíž.

Láva se kdykoli z nich řine,
chuť zlézt mám jejich svah
a zahledět se do kráteru —
ten Vesuv v sobě mám.

Divé noci

Divé noci, divé noci!
S tebou být
byly by ty noci
naší rozkoší!

Pro srdce v přístavu
je zbytečný vítr,
k čemu kompas,
k čemu mapy!

Loďka pluje rájem —
ach, moře!
Jen v tobě zakotvit
dnes v noci!

Volnost

S tebou v poušti,
s tebou v žízni,
s tebou v lese tamarindů,
tam teprve leopard volně vydechne!

Zima v tropech

Zde léto pro mne ustalo.
Pro jiný kraj a jinou duši jest,
co potom ještě uzrálo.
Pro mne teď začal trest —

tu zimu překonat,
zimou se proklestit.
Rozpouštěj si své rampouchy
před tropy své nevěsty.

Trest

Příroda měla zlost,
že vyzvala jsem každý vítr k závodu;
poslala na mne skutečnost,
ta protrhla plášť mého balónu.

Severní záře

Dnes večer je severní nebe
z bronzu a žáru!
Soulad jeho tvarů
je obrácen jen v sebe,
vzdálen zmatku lidí země,
vznešený, lhostejný
je k vesmíru i ke mně,

až vše se ve mně šíří
a do mé prosté duše padá
odlesk jejich majestátu.
Na útlém stvolu půjdu s radostí,
lidí mi netřeba ni kyslíku
a jejich zpupnosti.

Zář ve mně je, pro ně jsem divé zvíře,
leč svou okázalostí ať baví
ještě celá staletí.
Já zatím jsem už dávno
opovrženou trochou trávy
jen s chudobkami v podletí.

Kukla

Má kukla mne tísní a trýzní,
svá křídla nejasně tuším,
kol sebe cítím vzduch a barvy —
šat, v kterém žiji, mne kruší.

Motýl přec musí naposled
zbavit se pout a létat,
vánky nebe mu patří,
vznešené louky léta.

Leč já se jen náznaků chytám,
znamení luštit se nutím
a chybuji a nechápu
ta boží pokynutí.

Viník

Jak musí chirurg opatrný být,
když nůž do ruky bere,
pod jeho řezem dovedným
se provinilý život chvěje.

Důvěra

Skřivana rozpoltěte — najdete hudbu v něm,
cibulku po cibulce stříbrem obalenou,
lakotně rozdávanou do letního rána,
jak zbyla pro vás, když vám už loutny stárnou.

Povodeň rozpoutejte — hudby je všude plno,
po vlně vlna se jen pro vás valí.
Krvavá zkouška! Skeptický Tomáši,
ty ještě pořád nevíš, zda ten pták byl pravý?

Cesta

Nemohla jsem se stavit pro smrt,
tak já jsem byla její host;
v kočáře s námi se vezla
jen nesmrtelnost.

Jely jsme zvolna, spěchu neznala
a já pro její zdvořilosti
jsem taky odložila
své radosti a strasti.

Školu jsme minuly, kde o přestávce
hejno dětí se pralo,
minuly jsme zírající žita
i slunce, které zapadalo.

Či spíše ono minulo nás —
rosa se chvěla, byl lehký mráz,
mým rouchem bylo jen babí léto,
jen z tylu byl můj šlář.

Zastavily jsme před domem —
jen vršek nad zemí,
krov stěží viditelný,
římsa — až pod zemí.

Staletí minula od té doby
rychleji nežli den,
až zjistila jsem, že ten vůz
k věčnosti byl namířen.

Jen bzukot mouchy

Jen bzukot mouchy, když jsem umírala.
Je vprostřed ticha tělo mé.
To ticho ve vzduchu, když zuří bouře
a vprostřed náhle ustane.

Kol všichni, oči vyplakány, by rádi
přispěli dechem na pomoc,
ve chvíli poslední, kdy velká Smrt
má dokázat svou moc.

Dárky jsem odkázala na památku,
co ze sebe jsem ještě měla,
jsem rozdala — a nato
ta moucha přiletěla,

modravý bzukot klopýtal a tápal
mezi mnou a světlem svic,
pak okna pohasla, a potom
jsem viděla — už nic.

Smuteční obřad

Prožila jsem ten pohřeb ve svém mozku,
ty návštěvy, jichž kroky temně
po domě dupaly a dupaly,
až se to začlo prolamovat ve mně.

Když konečně se všichni usadili,
smuteční obřad tísnil moji duši
jako buben, který buší, stále buší,
div mi rozum neohluší.

Pak rakev zdvihli a já slyšela,
jak ve mně samé zas a zas
skřípají jejich boty z olova.
Leč prostorem znít začal jeden hlas

a nebe bylo velký zvon,
mé jsoucno nasloucháním hran,
mé tiché já nějakým cizincem,
jenž ztroskotal a zůstal tady sám.

A pak to prkno v mozku prasklo
a hloub a hloub jsem letěla,
co náraz, to byl jeden svět,
až jsem prošla vším — a už jsem věděla.

Rozhovor

Já zemřela jsem pro krásu a ledva
mě uložili do země,
kdos jiný zemřel pro pravdu
a pochován byl vedle mne.

Zeptal se tiše, proč jsem odešla?
„Pro krásu“ — zašeptla jsem zbytkem sil.
„Já pro pravdu — ta s krásou jedno je;
patříme k sobě,“ odvětil.

Jako když příbuzní se večer sejdou,
my hovořili v hrobkách skrze stěny,
až dorost mech přes naše ústa
i přes kameny s dvěma jmény.

Astra castra

To mocné odpoledne odešel.
K svému soudu se blíží.
Veliká oblaka se uklánějí,
tiše stvoření vzhlíží.

Tělo se vzdává, mizí,
beztělesno nastává,
dva světy jako diváci se tratí
a duše sama zůstává.

Po otcově smrti

Bázlivě zaklep; Caesaři to jsou.
Snad doma jsou zas —
pak prchni, nevědomky stoupl jsi
na sám práh zkáz.

Zbavili se toho, čím byl jsi,
už před mnoha sty let;
a když tě napadnou slovy: „Jak ses měl?“,
co můžeš dát za odpověď?

Vyvolení

Duše si vybírá pro sebe společnost,
pak dveře zavírá;
a její božské vznešenosti
již nikdo se nevtírá.

Nehnutě pozoruje, jak kočár čeká
u jejích nízkých vrat;
nehnutě císař kleká
na její práh.

Viděla jsem, jak z velkého národa
jednomu jen dá znamení;
pak zavře víčka své pozornosti
a znova zkamení.

Statečnost

Otevřeně se bít je statečné,
než udatnější budou ti,
kdo v hloubi duše útočí
na jízdu bolesti.

Kdo zvítězí a nikdo nezví to,
kdo padnou nepozorováni,
kdo ve chvíli své smrti zůstanou
bez lásky, bez vlasti a sami,

pro ty snad přijdou andělé
v průvodě zkřídleném,
za řadou řada, věčný kruh,
a v rouše sněhovém.

Slábnoucí zrak

Jediné, co se dovídám,
jsou denní zprávy
z nesmrtelnosti.

Jediná podívaná, co mám
dnes jako zítra,
je trochu věčnosti.

Jediný, koho potkávám,
je Bůh, jedinou ulicí,
holé žití. Až jím projdu

a zvím-li tam co nového
či skvělejšího zahlédnu,
řeknu vám to.

Počítání

Jedna a jedna je jedna,
dvou ať se už neužívá,
to ve škole jen bývá,
pro volbu vnitřní zbývá

jen život či smrt —
či co věčnost skrývá.
Sečíst to — je příliš rozsáhlé,
než kolik duše obsáhne.

Ticho

Na zemi není mlčení tak mlčící
jak to, jež musíme my vydržet.
Vyřknout je, příroda ztratí odvahu
a padne děs na všechen svět.

Marnost

          Přemítám —
                  země je malá,
a úzkost bez mezí
a bolesti bez počtu.
Ale k čemu to vše?

          Přemítám —
                  máme zemřít,
život nejplnější
rozkladu nezabrání.
Ale k čemu to vše?

          Přemítám —
                  „na nebesích“
vše se nějak znova
možná srovná.
Ale k čemu to vše!

Stvoření

Živou bytost vynalézt,
to dokáže Bůh den co den —
pro jeho svrchovanou moc
je tvoření jen rozmarem.

Je snadno život vyhladit,
leč hospodárné Božství
svou věčnost stěží vyrovná
s vlastní spontánností.

Zaniklé tvary reptají,
však Boží plán jde stejně dál —
sem jedno slunce přidá si,
tam člověka zas vynechá.

Spící

Bezpečni ve svých úbělových pokojích,
nedotkne se jich ráno, nedotkne se jich poledne,
pokorně spí věříce ve vzkříšení,
krov saténový, střechu z kamene.

V slunečném zámku nad nimi se vánek směje;
do lhostejného ucha žvatlá včela;
zpívají něžní ptáci nevědomý nápěv, —
jaká moudrost tady zahynula!

Vznešené roky nad nimi jdou v mléčné dráze;
své oběhy světy hloubí a nebesa plují nahoře,
koruny padají a dóžata se vzdávají
neslyšně jak body v ledovém prostoře.

Lhůta žití

Za mnou se věčnost hloubí,
přede mnou nesmrtelnost
a já jsem lhůtou mezi nimi.
Smrt — to šeď se od východu žene
a rozpouští se do svítání,
než západ začne.

A pak prý přijdou říše,
jimž vládne samovláda bez ustání.
Jejich vévoda je synem nikoho,
jeho dynastie mimo čas
a on sám, on sám je rozpolcován
v božství zdvojené.

Potom — to je zázrak přede mnou,
mezitím — to je zázrak za mnou,
půlměsíc v moři,
na sever od něho je půlnoc
a na jih od něho je půlnoc
a nebe víří.

Návrat

Za jitra budu manželkou,
máš, slunce, pro mne vlajku již?
Je půlnoc, dosud dívkou jsem —
jak rychle budu nevěstou!
Pak uniknu ti, Půlnoci,
až k Východu a Vítězství.

Půlnoci, dobrou noc!
Už slyším, jak mě volají.
V předsíni andělé čekají,
po schodech jde má budoucnost,
koktám svou dětskou modlitbu —
tak brzo jsem dětství pozbyla!
Věčnosti, k tobě nyní jdu —
tu tvář jsem již, Pane, někde spatřila.

Zjevení

Jsem „manželkou“ a skončila
jsem s tím, co bylo dřív;
jsem carevnou, jsem „ženou“ teď
a je to bezpečí.

Jak prázdný život dívky je
za tímto zatměním!
Země se jeví taková
těm, kteří v nebi jsou.

Tohle je přece úleva,
a tamto byl jen žal.
Leč proč to srovnávat?
Jsem „ženou“ — a co dál?

Nepokoj

Svět sám se světem nezavírá,
něco se za ním skrývá,
jak hudba stále zpívá tam,
neviditelná, živá,

jež vábí nás a mate zas —
leč filozofii
zůstane navždy záhadou,
učenost se jí míjí.

Kdo přece ji chtěl pochopit,
ten snésti musel za ni
potupu generací
i ukřižování.

Víra se rdí a uniká
a zdálky vysmívá se,
chytá se stébla důkazů,
na cestu korouhvičky ptá se.

Je příliš gest na kazatelnách,
alelujá tě ohluší,
ten zub však nikdy neotupí,
jenž hlodá na duši.

Samota duše

Je samota prostoru,
samota moří,
samota smrti, ale to všechno
ještě společnost tvoří

proti tomu hlubokému místu,
té polární osamocenosti,
když duše se do sebe noří:
konečné nekonečnosti.

Jediný ohař

To vědomí, jež všechno zná,
svět okolo i slunce záři,
to pozná jednou také smrt
a že před její tváří

překonat musí dálavu
poslední zkušenosti,
vydržet cestu nejdelší,
z níž nic je neoprostí.

Nebude moci spoléhat
na nic než na sebe,
na sebe samo jen — pro všechny
už bude ztracené.

Duše se musí odvážit
nejstrmějších cest.
Jediný ohař ostříhá ji —
že sama sebou jest.

Blesk

Z největší dálky zahřmělo,
a přece blíž než z nebe,
a hřmí to dál, i když složila
své šípy parná odpoledne.

Ten blesk, jenž hromu předcházel,
jen do mne udeřil.
Zář jeho nevyměním
za život, co mi zbyl.

Kyslíku musí zaplatit
svůj dluh milenec smírně.
Leč není žádných závazků
k vesmírné elektřině.

Krášlí dny
a domy žíhá,
jásavý její křik
provází záře třpyt,
jež u cest číhá.

Praskot jak vločka sněhu
se snášel beze znění
a život v tiché ozvěně
své našel vysvětlení.

Patří-li mi sláva,
nemine mne.

                         E. D.

Emily Dickinsonová platí za jednoho z klasiků americké poezie – spolu s Whitmanem a Poem patří do trojice největších amerických básníků devatenáctého století. Její osud a osud jejího díla byl však zvláštní. Byla současnicí Baudelairovou, Gabriela a Christiny Rosettiových, Swinburnovou, Norwidovou a Nerudovou – jenže tehdy byla úplně neznáma, do dějin angloamerické poezie vstoupila teprve čtyřicet let po smrti.

Narodila se 10. prosince 1830 v Amherstu, zapadlém městečku v Nové Anglii; do Bostonu, nejbližšího velkého města, bylo sto kilometrů, a to se tam za jejího mládí ještě muselo jezdit kočárem. Její otec byl advokátem a předním občanem městečka; byl to puritán, který pevně vládl své rodině. Emily měla dva sourozence, staršího bratra a mladší sestru. V Amherstu vychodila soukromou střední školu a pak už zůstala doma, jak se to pro dívku z dobré rodiny patřilo. Ráda se bavila, účastnila se podniků svých přátel, sbírala květiny, na den svatého Valentina posílala po tehdejším zvyku svým milým epigramy nebo milostné básně, už ve škole psala humoristické povídky. Něco z toho vyšlo pod pseudonymem ve školním časopise. Rodný dům překypoval mladým životem. Přátelé jejího bratra ji zásobovali knihami; Heina četla v originále, uměla i latinsky.

Když byla jednou s otcem ve Philadelphii, seznámila se s duchovním Charlesem Wadsworthem, který byl významný kazatel, učenec a básník. Tu prý se poznaly dvě vzájemně předurčené duše. Ale Wadsworth byl ženatý a značně starší. Následoval nevyhnutelný rozchod. Ale i v Amherstu se dostávala do samoty. Přátelé i přítelkyně postupně zakládali vlastní rodiny a Emily se stahovala víc a víc z účasti na životě městečka. Ztracená láska k Charlesu Wadsworthovi ji hluboce poznamenala. Začala se oblékat jen bíle a nevycházela už ze zahrady rodného domu.

Neztrácela přesto zájem o vnější věci a nezatrpkla. Pěstovala květiny, měla ráda děti, svým přátelům posílala s dárky drobné básně. Nikdo však netušil, co pro ni znamenalo psaní. Zachycovala drobné události z okolí, jak je pozorovala ze svého okna v prvním patře, sledovala proměny přírody, meditovala o životě a smrti, člověku a vesmíru a snažila se získat duševní rovnováhu. Nevstoupila do církevní obce a oficiální náboženství často ironizovala. Léta 1858 až 1865 byla nejplodnějším údobím jejího života; za osm let napsala dvě třetiny svého díla – v jednom roce dokonce přes půl čtvrtého sta básní.

Zemřela ve svém rodném domě roku 1876, v pětapadesáti letech. Nikdo netušil, že americké literatuře odešla její největší básnířka.

Po Emilině smrti našla její sestra Lavinie k svému nesmírnému překvapení několik desítek balíčků s mnoha sty básní, hotových, rozpracovaných nebo jen načrtnutých na útržcích papíru. Byly příliš nezvyklé, než aby se daly tehdy tisknout, a Emily Dickinsonová se o to ani nepokoušela. Jen roku 1862 poslala své básně T. W. Higginsonovi, který redigoval revui Atlantic Monthly. Higginson zůstal nad nimi zmatený; Emily nedbala pravidel a jen se ptala, je-li „jasná“, jsou-li její básně „živé“, zda „dýchají“. Rozvinula se mezi nimi dlouhá korespondence; Higginson jí marně dával řadu návrhů na opravy, Emily nezměnila nikdy ani řádky. Napsala mu: „Čtu-li knihu a zmrazí-li celé mé tělo tak, že ani oheň nemůže mě zahřát, vím, že je to poezie. Cítím-li fyzicky, jako by špička mého srdce byla uříznuta, vím, že je to poezie. To je jediná cesta, vím to. Je snad nějaká jiná cesta?“

Lavinie naštěstí pochopila cenu básní, které Emily zanechala. Nevědouc si rady s jejími těžko srozumitelnými rukopisy, svěřila je amherstské přítelkyni Mabel Loomie Toddové. Ta se dala do pečlivého opisování a roku 1890 začala s postupným vydáváním poezie Emily Dickinsonové a brzy i její korespondence. Toddová však v Emiliných básních opravovala, co pokládala za pouhé neumělosti, a co byl ve skutečnosti odvážný záměr. První výbor bez úprav vyšel teprve roku 1914 a mladí američtí básníci brzy poznali v Emily Dickinsonové svého velkého předchůdce, ba duchovního současníka. Úplné kritické vydání vyšlo až roku 1951: tři foliové svazky, obsahující 1775 básní včetně nehotových skic a zlomků.

Poezii Emily Dickinsonové nepoznamenal čas. Jejím básnickým problémem bylo vrátit jazyku jeho původní hodnotu. Soustřeďuje báseň na nejmenší plochu. Uvažuje o každém slově; vyhýbá se každému slovu i hlásce, které nejsou pro báseň nezbytné. Je pokládána za jednoho z největších mistrů básnické angličtiny od Shakespeara. Je pravděpodobně jediným angloamerickým básníkem svého století, který dosáhl úplného ztotožnění pocitu a myšlenky. Nezná rétoriku; miluje metaforu, paradox, hádanku. Zvuk je často u ní klíčem k smyslu. Psala tak, jak žila. Dovedla být ve svých verších něžná, ironická, veselá, šťastná láskou, zoufalá její marností, zděšená samotou a smrtí. Ale především byl pro ni svět průzračným proudem zvuků, tvarů, barev, vůní. Celou svou bytostí rozmlouvala s tímto velikým živým vesmírem; všední skutečnost se stávala symbolem, básnickou vizí. Emily Dickinsonová dokázala obejmout život a smrt jako velkolepou jednotu, existence pro ni překonávala lidský čas. Distancovala se od tradičního náboženství puritánské společnosti Nové Anglie. Smysl života nalézala ve vysvětlení, které poezie objevuje v konkrétní zkušenosti lidského života. Novost jejího umění je onou rozhodnou novostí, kterou přinesl romantismus. Platí o ní, co napsal Maurice Bowra o velkých romanticích anglických: „Všichni pokládali za svůj úkol nalézt s pomocí své imaginace nějaký řád za věcmi, který by vysvětlil svět jevů, a to nejen existenci viditelného světa, nýbrž i jejich působení na nás, ono náhlé, nepředvídatelné bušení srdce v přítomnosti krásy, přesvědčení, že co se nás v té chvíli dotýká, nemůže být podvod či klam, nýbrž musí brát svou působnost z té síly, která vládne vesmírem.“

Překládání básní Emily Dickinsonové přináší zvláštní problémy. Nejsou totiž obvykle psány ani v klasických formách, ani ve volném verši. Často báseň začíná v pravidelném strofickém obrazci a s pravidelnými rýmy, ale vzápětí se rytmus rozrušuje, počet slabik se mění, verš se rozlamuje nečekanými césurami a rýmy mizí: vnitřní rozvíjení řeči nabývá vrchu nad vnějším utvářením básně. Do češtiny se básně Dickinsonové stěží dají v této podobě převést; překáží tomu podstatný rozdíl mezi strukturou angličtiny a strukturou češtiny a stejně podstatné rozlišnosti obou prozódií. Rým má v anglické poezii význam menší a jiný, rytmická nepravidelnost je v ní obvyklá. Český překladatel se musí proto rozhodovat buď pro důsledný volný verš, nebo zůstat při daleko přísnějším zachování strofického obrazce a rýmového schématu básně. V tomto překladě je obvykle volen způsob druhý. Ani takové členění krátkého verše nepravidelnými césurami, jaké naznačovala Dickinsonová pomlčkami, není asi v češtině dobře možné. Proto se překlad vrací, jak to ostatně činí i americká vydání čtenářská, k běžné interpunkci. Rovněž jsou doplněny nadpisy, jichž užívala Emily Dickinsonová jen výjimečně. Překlad je založen na zmíněném velkém kritickém vydání Thomase H. Johnsona.

J. H.

Emily Dickinsonová
Můj dopis světu

Ilustrace na obálce z Pixabay.com

Překlad a doslov Jiřina Hauková

Korektura Jaroslava Bednářová

Technická redakce Petra Kučerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. elektronické vydání

Verze 1.0 z 4. 4. 2025

ISBN 978-80-274-4528-8 (epub)

ISBN 978-80-274-4529-5 (pdf)

ISBN 978-80-274-4530-1 (prc)